Terry Brooks

A Kard

- Shannara II. –

Fordította: Bihari György

A borító Odegnál Róbert festményének felhasználásával készült

EURÓPA KÖNYVKIADÓ – BUDAPEST, 2000

Terry Brooks: The Sword of Shannara

A Del Rey® Book, Published byfhe Ballantine Publishing Group

Copyright © 1977 by Terry Brooks

This translation published by arrangement with The Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Térkép © 1996 by Laura Hartman Maestro – Hungarian translation © Bihari György, 2000

A szüleimnek, akik hittek bennem

I.

A NAP MÁR ERESZKEDETT a völgy nyugati végét lezáró mélyzöld dombok mögött, a föld pereméig értek a rőt és hamvas-rózsaszín árnyak, amikor Flick Ohmsford elindult lefelé. A csapás hepehupásan ereszkedett az északi lejtőn, roppant görgetegsziklák között kígyózva, amelyek hatalmas fürtökben meredeztek a göcsörtös tájban, majd eltűnt az alanti sűrű erdőben, csak pillanatokra villant elő az apró tisztásokon, meg ott, ahol ritkultak a fák. Flick a tekintetével követte az ismerős ösvényt, miközben fáradtan baktatott, hanyagul fél vállára kanyarított könnyű iszákjával. Széles, cserzett arca volt, flegmatikusan derűs, csak a nagy, szürke szem árulkodott a nyugodt külszín alatt munkálkodó, nyughatatlan energiáról. Fiatal ember volt, noha tagbaszakadt alakja, mákos barna haja, busa szemöldöke sokkal idősebbnek mutatta. A völgylakók laza munkaruháját viselte, iszákjában fémszerszámok csúszkáltak és kolompoltak.

Kissé csípős volt az este, Flick összébb húzta a nyakán nyitott gallérú gyapjúingét. Erdőkön, hullámzó alföldeken kellett átvágnia, de a síkokat még nem láthatta, mert egyelőre a sűrűben járt, ahol magas tölgyek, komor hikorifák sötétje borította el a felhőtlen esti eget. A nap lenyugodott, csupán a mennybolt sötétkékje maradt utána, barátságos csillagmiriádok tűszúrásaival. Az óriás fák azonban még ezeket is eltakarták, Flick egy szál maga ballagott a néma sötétségben a kitaposott ösvényen. Mivel legalább százszor megtette már az utat, azonnal feltűnt a szokatlan hallgatás, amely ma este megülte a völgyet. Hiányzott a rovarok ismerős zümmögése és ciripelése, amitől rendes körülmények között zsongott az éjszaka, hiányzott a napszállatkor ébredő és táplálékot kereső madarak kiáltozása.

Flick hegyezte a fülét, hogy meghallja az élet valamilyen jelét, de hiába. Aggodalmasan csóválta a fejét. Idegesítette a mély csönd, különösen amióta azt pletykálták, hogy alig néhány napja valami fekete szárnyú rémet láttak éjszaka az égen, a völgy északi végében. Kínjában fütyörészni kezdett, és visszaterelte gondolatait munkájához, amelyet a völgytől északra elterülő vidéken végzett, magányos gazdálkodó és állattenyésztő családoknál. Hetente kiment hozzájuk, vitte nekik a szükséges holmikat, a hírmorzsákat a völgy eseményeiről, alkalmanként arról is, mi történt a messzi Délföld nagyvárosaiban. Kevesen ismerték nála jobban a környéket, és még kevesebben vállalkoztak arra, hogy otthagyják völgybeli otthonaik viszonylagos biztonságát. Az emberek manapság hajlamosabbak voltak behúzódni zárt közösségeikbe, a világ többi része pedig boldoguljon, ahogy tud. Flick viszont szerette időről időre otthagyni a völgyet, a távoli tanyákon pedig szükség volt a szolgálataira és megfizették a fáradságát. Apja nem az az ember volt, aki kihagy egy lehetőséget, amelyből pénzt lehet csinálni, és eddig minden érdekelt fél megelégedésére működött a vállalkozás. Egy alacsonyra lógó ág végigsimította a fejét. Flick összerázkódott és félreugrott. Bosszúsan kiegyenesedett és visszanézett a lombos akadályra, mielőtt kicsit gyorsabban folytatta volna útját. Most már mélyen bent járt az alföldi erdőben, a feje fölötti sűrű ágakon át csupán holdfényszilánkok világították meg a kanyargós ösvényt.

Olyan sötét volt, hogy alig találta az utat. Belefúrta pillantását az előtte elterülő tájba, és ismét szíven ütötte a nyomasztó csönd. Mintha váratlanul megszűnt volna minden élet, s egyedül ő maradt volna meg, hogy rátaláljon a kiútra ebből a lombos sírboltból. Ismét eszébe jutottak a különös szóbeszédek. Akarata ellenére szorongott egy kicsit, és óvatosan körülnézett. Ám semmi sem mozdult elöl az ösvényen, sem a környező fák között, és Flick szégyellni valóan megkönnyebbült. Percnyi időre megállt egy világos tisztáson, nézte a teleholdat, mielőtt hirtelen belépett volna a fák közé. Lassan, óvatosan ment a kanyargós ösvényen, amely a tisztáson túl összeszűkült, és mintha eltűnt volna a fák és bokrok falában. Flick tudta, hogy ez érzékcsalódás, mégis bizonytalanul bámult maga elé. Néhány pillanattal később ismét kiszélesedett az út, és az égbolt néhány foltja átkukkantott a vaskos ágak között. Már csaknem leért a völgy aljába, úgy két-mérföldnyire lehetett otthonától. Elmosolyodott és egy régi bordalt kezdett fütyörészni, miközben szaporázta lépteit. Csak az előtte levő útra és az erdőn túli síkságra gondolt, így észre sem vette baloldalt a hirtelen fölemelkedő, hatalmas, fekete árnyat, amely elvált egy nagy tölgyfától, majd sebesen megindult az ösvény felé, hogy elállja Flick útját. A sötét alak már csaknem elérte a völgylakót, mire Flick megérezte, hogy ott van, mint egy fenyegető, nagy, fekete szikla, amely mindjárt összezúzza az ő csekélyebb termetét. Meghökkenten, rémült kiáltással szökkent félre, iszákja hangos csörgéssel hullott az útra, bal keze villámgyorsan előrántotta övéből a hosszú, vékony tőrt. De éppen csak védekezően megrogyaszthatta a térdét, amikor megállította az alak parancsolóan fölemelkedő karja és az erős, mégis megnyugtató hang, amely sietve mondta:

– Várj egy pillanatot, barátom! Nem vagyok az ellenséged, nem akarlak bántani. Csupán keresek valamit, és hálás lennék, ha meg tudnád mutatni az utat. – Flick valamennyire elernyedt, és megpróbálta átfúrni pillantásával az előtte álló alak feketeségét, hogy hasonlít-e emberre, ám semmit sem látott. Óvatosan balra húzódott, hátha a fáktól megszűrt holdfény jobban megmutatja a sötét árny arcvonásait. – Nyugodj meg, nem akarlak bántani – folytatta a hang, mintha olvasna a völgylakó elméjében. – Nem is akartalak megijeszteni, de csak akkor vettelek észre, amikor szinte belém botlottál, és attól tartottam, elmész mellettem, nem sejtve, hogy itt vagyok az úton.

A hang elhallgatott, a hatalmas, fekete alak némán állt, noha Flick érezte, hogy a tekintete követi, miközben ő úgy araszol az ösvényen, hogy háttal legyen a fénynek. Az idegen arc, elmosódó vonásokkal és kék árnyakkal lassan kirajzolódott a sápadt holdfényben. Egy hosszú pillanatig némán, figyelmesen bámulták egymást. Flick azt próbálta eldönteni, mivel áll szemben, az idegen nyugodtan várt. Azután a hatalmas alak ijesztő gyorsasággal előrelendült, erős keze megragadta a völgylakó csuklóját, fölkapta a földről, és a magasba emelte. Flick elzsibbadt ujjai közül kihullott a kés, a mély hang pedig csúfondárosan kinevette.

– Nahát, nahát, ifjú barátom! Kíváncsi vagyok, most mihez kezdesz? Itt helyben kivághatnám a szívedet, és itt hagyhatnálak a farkasok étkéül, ha úgy tartaná kedvem, igaz? – Flick vadul kapálózott, hogy kiszabadítsa magát, rémült agya annyira eltompult, hogy csak a menekülésre bírt gondolni. Fogalma sem volt róla, milyen teremtmény kerekedett fölébe, de sokkalta erősebb volt minden embernél, és nyilvánvalóan Flick életére tört. Azután foglyul ejtője hirtelen eltartotta magától karnyújtásnyira, és gunyoros hangja dermesztőre hűlt az utálkozástól. – Ebből elég volt, fiam! Eljátszottuk kisded játékunkat, és te még mindig nem értesz engem. Fáradt és éhes vagyok, és nem óhajtok addig ácsorogni egy erdei ösvényen a hűvös estében, amíg eldöntöd, ember vagyok-e, vagy fenevad. Leteszlek, hogy mutathasd az utat. Figyelmeztetlek, ne próbálj elfutni, különben még rosszabbul jársz! – Hangja elhalkult, az utálkozás eltűnt belőle, és egy kurta nevetéssel visszatért a gúnyolódás. – Mellesleg – morgott, miközben acélos ujjai ellazultak, és Flick lehuppant az ösvényre – jobb barát tudok lenni, mint gondolnád.

Hátrált egy lépést. Flick fölegyenesedett, és erélyesen dörgölte a csuklóját, hogy helyreállítsa a vérkeringést elzsibbadt kezében. Szeretett volna elfutni, de bizonyosra vette, hogy az idegen ismét elkapná, és ez alkalommal minden további nélkül végezne vele. Óvatosan lehajolt, fölvette a tőrt, visszadugta övébe. Most már tisztábban látta a fickót, és egy gyors szemrevételezés meggyőzte, hogy határozottan emberi lény, noha sokkal nagyobb, mint bármelyik ember, akivel Flick eddig találkozott. Több mint két méter magas volt, de rendkívül sovány, ámbátor ezt nem lehetett biztosan tudni, mivel szálas alakját bő fekete köpeny fedte, amelynek jókora csuklyáját mélyen behúzta a homlokába. Árnyékos arca hosszúkás volt, ráncoktól árkolt, szinte gyűrött. Mélyen ülő szemét szinte alig lehetett látni bozontos szemöldökétől, amelyet bőszen összeráncolt hosszú, egyenes orra fölött. Kurta, fekete szakállából kilátszó nagy szája egyetlen vonal volt az arcában, olyan vonal, amely mintha sohasem mozdult volna. Mindene rémítő volt, túl nagy és túl fekete, Flick alig bírta megállni, hogy be ne rohanjon az erdőbe. Állta, bár nem minden nehézség nélkül a mélyen ülő szempár kemény pillantását, és a szájára kényszerített egy vérszegény mosolyt.

– Azt gondoltam, tolvaj vagy – motyogta habozva.

– Tévedtél – vágta rá a másik. Majd enyhült egy kicsit a hangja. – Meg kell tanulnod megkülönböztetni a barátot az ellenségtől. Néha az életed múlhat ezen. Akkor most megtudhatom a nevedet?

– Flick Ohmsford. – Habozott, azután kicsit bátrabban folytatta: – Apám Curzad Ohmsford. Övé Árnyasvölgy egyik fogadója, innen egy-két mérföldnyire. Ott megszállhatsz, és étel is akad.

– Aha, Árnyasvölgy! – kiáltott hirtelen az idegen. – Igen, épp oda tartok! – Elhallgatott, mintha a saját szavain tűnődne. Flick gyanakodva figyelte, amint megdörzsöli gyűrött arcát horgas ujjaival, és közben a völgy hullámzó füves síkságát figyeli az erdő szélén túl. Még mindig a távolba meredve megszólalt: – Neked… van egy testvéred.

Ez nem kérdés volt, hanem ténymegállapítás. Olyan egykedvűen és flegmán mondta, eleve nem várva választ, hogy Flick szinte meg se hallotta. Azután hirtelen felfogta a megjegyzés jelentőségét. Összerezzent, és a másikra sandított.

– Honnan…?

– Ej – mondta a másik –, talán bizony nincs minden magadfajta ifjú völgylakónak egy testvére valahol?

Flick bután bólintott, fel nem foghatta, mit akar mondani a másik, és bizonytalanul töprengett, hogy mennyit tudhat Árnyas-völgyről. Az idegen kérdően nézett rá, láthatóan azt várta, hogy vezesse el a megígért koszthoz és kvártélyhoz. Flick gyorsan megfordult, megkereste sebtében elhajított csomagját, a vállára vetette, és visszanézett a fölébe toronyló alakra.

– Ez az út vezet oda – mutatta. Elindultak.

Kiléptek a sűrű erdőből a hullámzó szelíd dombok közé; s a dombvidéken át igyekeztek a völgy túlsó végében megbúvó Árnyasvölgy falucskáig. A fákon túl világos éjszaka volt; a hold fehér gömbként függött a magasban, izzásában tisztán látszott a táj és az ösvény, amelyen a két vándor haladt. Az út elmosódó kígyóként kanyargott a dombokon át, onnan lehetett csak felismerni, hogy néha eső mosta kátyú vagy keményre taposott, lapos földdarab bukkant elő a dús fűből. A szél erőre kapott, gyors lökésekkel rohamozta a két embert, meglobogtatta ruhájukat, és arra kényszerítette őket, hogy menet közben hajtsák le a fejüket és takarják el a szemüket. Útközben egyikük sem szólt, a kibontakozó tájat figyelték, amelyen új dombok és kis horpadások tűntek elő, valahányszor túljutottak egy buckán. Csak a szél zúgott a csöndes éjszakában. Flick nagyon figyelt, és egyszer mintha éles kiáltást hallott volna messze északon, de csak egy pillanatig tartott, és nem hangzott fel többé. Az idegent nem zavarta a csönd. Figyelmét mintha egy folytonosan változó pontra összpontosította volna a földön, úgy két méterrel maga előtt. Nem nézett föl, nem nézett fiatal útitársára, mégis mintha pontosan tudta volna, hogy a másik hova tart, és magabiztosan lépkedett mellette.

Egy idő után Flicknek kezdett nehezére esni, hogy lépést tartson a szálas alakkal, akinek lendületes, elnyújtott járása mellett eltörpültek az ő kurtább lépései. Néha szinte futnia kellett, hogy ne maradjon le. Az idegen egyszer-kétszer lepillantott alacsonyabb társára, és némileg lassított. Végül, amikor a völgy déli lejtői közeledtek, a dombok cserjékkel benőtt, füves lapállyá simultak. A talaj puhán lejtett, és Flick észrevette Árnyasvölgy határának számos ismerős jelét. Akaratlanul is mérhetetlen megkönnyebbülés öntötte el. Itt volt előtte a falu és az édes otthon!

Az idegen egyetlen szót sem szólt a rövid út alatt, Flicknek pedig nem volt kedve semmiféle diskurzushoz. Menet közben próbálta lopott pillantásokkal felmérni az óriást, úgy, hogy az ne vegye észre, miben mesterkedik. Érthető, ha félt tőle. A hegyes, fekete szakálltól árnyékolt, hosszú, ráncos arc emlékeztetett a rémítő boszorkánymesterekre, akikről zord felnőttek meséltek kisgyerekkorában, késő esti tűz izzó zsarátnoka mellett. A legijesztőbb az idegen szeme volt, illetve azok a mély, sötét barlangok a bozontos szemöldök alatt, ahol a szemeknek kellett volna lenniük. Flick nem tudott áthatolni a sűrű árnyakon, amelyek elborították az arcot. A mély redőkkel árkolt, kő-merev arc kissé előrehajolva, rezzentetlenül nézte maga előtt az ösvényt. Miközben Flick a kifürkészhetetlen arcot leste, egyszer csak rádöbbent, hogy az idegen egyszer sem mondta meg a saját nevét. Elérték a völgy végét. Az út most már jól láthatóan kanyargott a sűrű, hatalmas bokrok között, amelyeken alig bírt átjutni az ember. A magas idegen váratlanul megtorpant és mozdulatlanná dermedt. Fejét lehajtotta, feszülten figyelt. Flick megállt mellette, csöndben maradt, ugyancsak fülelt, de semmit sem hallott. Végeérhetetlennek tűnő, hosszú pillanatokig álltak mozdulatlanul, azután a nagy ember hirtelen odafordult alacsonyabb társához:

– Gyorsan, rejtőzz el a bokrok között! Gyerünk, futás! – Félig tolta, félig lökdöste maga előtt Flicket, úgy nyargalt a magas bokrok felé. Flick rémülten inalt a menedékbe, iszákja vadul csapkodta a hátát, fémszerszámok csörögtek. Az idegen odafordult, lekapta az iszákot és elrejtette hosszú köpenye alá. – Csönd! – intette. – Futás! Egy hangot se halljak! – Sebes futással érkeztek az ötven méterre sötétlő lombfalhoz, a szálas férfi gyorsan belökte Flicket az arcukat csapkodó, leveles ágak közé, majd gorombán berántotta egy nagy bokorcsoportba, ahol zihálva megálltak.

Flick a társára pillantott és látta, hogy nem a tájat nézi a bokrokon át, ehelyett fölfelé bámul a levelek között, a foltokban látható égre. Követte a másik merő pillantását. Az ég tiszta volt, csak az örök csillagok hunyorogtak a várakozó bámészkodóra. Peregtek a percek; egyszer próbált megszólalni, de nyomban elhallgattatta az idegen erős keze, amely figyelmeztetően megszorította a vállát. Flick csak ácsorgott, az éjszakát bámulta és a fülét hegyezte, hogy nem hall-e valamit, ami veszélyre figyelmeztet. De semmit sem hallott, csak a saját szuszogását meg a szél halk surrogását rejtekhelyük összefonódó gallyai között. Már épp arra készült, hogy fáradt lába megpihentetésére leüljön, amikor az eget hirtelen eltakarta valami nagy és fekete, amely tovalibbent a fejük fölött, azután eltűnt a szemük elől.

Egy pillanattal később ismét felbukkant, lassan körözött, pedig nem is látszott mozogni, árnyéka fenyegetően sötétlett a két rejtőzködő vándor fölött, mintha rögtön rájuk hullana. Olyan hirtelen rémület rontott rá Flickre, mintha vashálót dobtak volna az agyára, amely kétségbeesetten próbált menekülni a beléje hatoló, félelmetes téboly elől. Úgy érezte, valami belenyúl a mellébe, lassan szorítja ki a levegőt a tüdejéből. Levegőért kapkodott. Vörössel erezett fekete látomás villant át előtte, karmos mancsokról, óriás szárnyakról, olyan gonoszságról, amelynek puszta léte is fenyegeti az ő törékeny életét. A fiatalember egy pillanatig attól félt, rögtön felsikolt, de az idegen keze erősen megszorította a vállát és visszarántotta a szakadék széléről. Éppoly hirtelen, ahogy felbukkant, az óriási árnyék eltűnt, csak a békés ég maradt utána a beszennyezett éjszakában. Flick vállán lassan enyhült a szorítás. A völgylakó nehézkesen a földre huppant, elernyedt, kiütött rajta a hideg verejték. A magas idegen nyugodtan leült mellé, és halványan elmosolyodott. Kezét kinyújtotta Flick felé, és megpaskolta a vállát, mint egy gyerekét.

– Nyugalom, ifjú barátom! – suttogta. – Életben vagy, semmi bajod, a völgy itt van előtted.

Flick a rémülettől tágra nyílt szemmel nézett föl a nyugodt arcba, és lassan megcsóválta a fejét.

– Ez a dolog! Mi volt ez a borzalom?

– Csupán egy árnyék – felelte hanyagul a másik. – De ez nem a megfelelő idő és hely, hogy ilyesmiről társalogjunk. Majd később beszélünk róla. Most inkább ételre és meleg tűzre volna szükségem, mielőtt kijönnék a béketűrésből.

Talpra segítette a völgylakót, és visszaadta az iszákját. Azután egy köpenyt lobogtató karmozdulattal jelezte, hogy követi Flicket, amennyiben elindulna. Otthagyták a bokrok fedezékét, noha Flick bizalmatlanul, nem minden aggodalom nélkül pillantott az éjszakai égre. Olybá tűnt, mintha az egészet túl színes képzelete koholta volna. Komolyan fontolóra vette a dolgot, és úgy döntött, akármi történt is, neki épp elég volt egy estére: először ez a névtelen óriás, azután az a rémítő árny. Csöndben megesküdött, hogy kétszer is meggondolja, mielőtt éjszaka még egyszer ilyen messzire elkódorogna a völgy biztonságából. Néhány perccel később a fák és bokrok ritkulni kezdtek, sárgán vibráló fény fúrta át a sötétséget. Amint közelebb értek, házak elmosódó négyszögei bontakoztak ki a homályból. Az ösvény simább földúttá szélesedett, amely egyenesen a faluba vezetett. Flick hálásan elmosolyodott a fények láttán, amelyek barátságos üdvözletként ragyogtak a csendes házak ablakaiban. Előttük semmi sem mozgott az úton; ha a fények nincsenek, az is kétségesnek tűnt volna, él-e valaki egyáltalán a völgyben. Flicknek egyébként kisebb gondja is nagyobb volt ennél. Máris azon tűnődött, mennyit mondhat el az apjának és Sheának, mivel nem akarta nyugtalanítani őket furcsa árnyakkal, amelyekről könnyen kiderülhet, hogy csupán képzelete és a sötét éjszaka termékei.

Mellette az idegen később talán adhat felvilágosítást a témáról, de mostanáig nem bizonyult túl beszédesnek. Flick akaratlanul rásandított a némán haladó magas alakra. Ismét megborzongott a feketeségétől, amely mintha a köntösből és a csuklyából verődött volna vissza lehajtott fejére, sovány kezére, ködös homályba vonva alakját. Akárki volt is, Flick érezte, hogy veszedelmes ellenség lehet. Baktattak a falucska házai között, Flick látta a fakeretes, nagy ablakokban az égő szövétnekeket. A hosszú házak alacsonyak voltak, kivétel nélkül földszintesek; tetejük enyhén lejtett és többnyire a hosszú pitvar vaskos cölöpjeire támaszkodó kis kiugróban folytatódott az egyik oldalon, fedelet tartva egy apró verandának. Az épületeket kőalapra, fából emelték, némelynek a homlokzata is kőből készült. Flick az elfüggönyözött ablakokon át elkapott egy-egy villanást a bentiekből, az ismerős arcok erőt adtak neki a kinti sötétben. Rémítő éjszaka volt. Megkönnyebbült, hogy hazajöhet, olyanok közé, akiket ismer.

Az idegen minderre ügyet sem vetett. Csupán egy szórakozott pillantásra méltatta a falut, és meg sem szólalt, amióta betették a lábukat a völgybe. Flick egyre csak hüledezett azon, ahogy a másik jön utána. Tulajdonképpen egyáltalán nem mögötte jött, hanem úgy tűnt, pontosan tudja, hová tart a völgylakó. Amikor az út szétágazott az egyforma házsorok között, a szálas férfi rögtön tudta, melyik a helyes irány, holott rá se tekintett Flickre, és nem is emelte föl a fejét, hogy körülpillantson. Flick egyszer csak azon kapta magát, hogy nem ő vezet, hanem őt vezetik. Gyorsan odaértek a fogadóhoz. Nagy ház volt, hosszú tornáccal, két oldalán két bekanyarodó, hosszú épületszárnnyal. Hatalmas fatörzsekből rakták magas kőalapra, a szokott zsindelyekkel fedték, de a teteje sokkal magasabb volt, mint a családi házaké. A fényesen kivilágított főépületből fojtott hangok hallatszottak, kiáltásokkal, nevetéssel vegyesen. A szárnyépületek sötétbe borultak; itt voltak a vendégszobák. Sülő hús illata lengett az éjszakai levegőben. Flick fölsietett a falépcsőn a hosszú tornácra, a fogadó közepén nyíló, kétszárnyú széles ajtóhoz. A magas idegen szó nélkül követte.

Flick félrehúzta a súlyos fémreteszt és lenyomta a kilincset. Az ajtó jobb szárnya felpattant, és ők beléptek a nagyterembe, amelyet padokkal, magas támlájú székekkel rendeztek be; több hosszú, vaskos faasztal is állt a bal oldali és a hátsó fal mentén. A termet fényesen megvilágították az asztalokon és a fali tartókban égő hosszú gyertyák és a bal oldali fal közepére épített roppant kandalló; Flick egy pillanatig semmit sem látott, amíg a szeme hozzá nem szokott a fényhez. Erősen hunyorogva pislogott a terem mélyén a zárt kétszárnyú ajtó, majd a jobb oldalon végigfutó, hosszú kiszolgálópult irányába. A pultnál összeverődött emberek lustán felnéztek a két jövevényre, és nem is leplezték meghökkenésüket a hosszú idegen láttán. De Flick néma társán nem látszott, hogy észrevenné az érdeklődést, a vendégek pedig gyorsan visszatértek a fecsegéshez és az esti pohárhoz, csupán egyszer-kétszer sandítottak az újonnan jöttekre, hogy mit csinálnak. Azok még egy-két pillanatig álltak az ajtóban, miközben Flick apját keresve másodszor is körülhordozta tekintetét az arcokon. Az idegen a bal oldalon álló székekre mutatott.

– Leülök, míg megkeresed az apádat. Esetleg együtt vacsorázhatunk, ha visszajössz.

Nem szólt többet, nyugodtan odament egy kis asztalhoz a szoba végében, és leült, háttal a pultnál álló embereknek, fejét kissé lehajtva és elfordítva Flicktől. A völgylakó egy pillanatig figyelte, azután odasietett a terem végében a kétszárnyú ajtóhoz, és belépett a mögötte lévő folyosóra. Apja valószínűleg a konyhában van, Sheával vacsorázik. Több zárt ajtó előtt loholt végig, mire odaért a konyháéhoz. Amikor belépett, a két szakács, akik a helyiség végében dolgoztak, vidám jó-estét-tel üdvözölte. Az apja bal oldalt, egy hosszú pultnál ült. Ahogy Flick sejtette, éppen végzett a vacsorájával. Vaskos kezét üdvözlésre emelte.

– Kicsit később jöttél a szokásosnál, fiam! – dörmögte barátságosan. – Gyere, egyél, amíg még van mit.

Flick fáradtan odakullogott, a padlóra ejtette megcsörrenő tarisznyáját, és feltornászta magát a pultnál álló egyik magas székre. Apja kihúzta vaskos termetét. Eltolta maga elől az üres tányért, kérdőn nézett Flickre, széles homloka ráncokba gyűrődött.

– Találkoztam egy utazóval, amikor beértem a völgybe – mondta vontatottan Flick. – Szobát és vacsorát kér. Szeretné, ha csatlakoznánk hozzá.

– Nos, ha szállásra van szüksége, a megfelelő helyen kopogtat – jelentette ki az idősebb Ohmsford. – Nem tudom, miért is ne csatlakozhatnánk hozzá egy falatra? Én simán el tudok költeni még egy adagot.

Súlyos alakja felemelkedett a székről, és kért három vacsorát a szakácsoktól. Flick kereste Sheát, de sehol sem látta. Az apja odacammogott a szakácsokhoz, hogy néhány külön utasítást adjon a kis lakomához. Flick a mosogató melletti dézsához ment, hogy lemossa az út szennyét és porát. Amikor az apja odajött, megkérdezte, hova lett a testvére.

– Én bíztam meg, hogy intézzen el valamit, pillanatokon belül visszatér – felelte az apja. – Mellesleg mi a neve ennek az embernek, akit magaddal hoztál?

– Nem tudom. Nem mondta – vont vállat Flick.

Az apja elkomorodott, motyogott valamit szűkszavú jöttmentekről, dünnyögését azzal a megjegyzéssel zárta, hogy nem kér többet rejtélyes idegenekből a fogadójában. Azután intett a fiának, és kiment a konyhából. Széles válla súrolta a falat, amikor balra fordult a terem irányába. Flick sebesen iparkodott a nyomán, széles arcára redőket rajzolt a kétség. Az idegen még mindig csendben ült, háttal a pultnál csoportosuló embereknek. Amikor meghallotta, hogy nyílik a hátsó ajtó, kissé elfordult, és rápillantott a két belépőre. Tanulmányozta apa és fia hasonlatosságát. Mindkettő középtermetű, tagbaszakadt, ugyanaz a széles, derűs arc, mákos barna haj. Tétován álltak az ajtóban, azután Flick a sötét alakra mutatott. Az idegen láthatta a megdöbbenést Curzad Ohmsfordon. A fogadós végigmérte, majd elindult feléje. Az udvariasan fölállt. Toronyként magasodott apa és fia fölé.

– Isten hozott a fogadómban, idegen – üdvözölte az idősebb Ohmsford, hiábavalóan próbálkozva, hogy bepillantson a sötét arcot takaró csuklya alá. – A nevem, ahogy a fiam valószínűleg mondta már, Curzad Ohmsford.

Az idegen olyan erősen szorította meg a feléje nyújtott kezet, hogy a tömzsi ember elfintorodott.

– A fiad – bólintott Flick felé a sötét jövevény – volt olyan kedves, és elkalauzolt ehhez a kellemes fogadóhoz. – Mosolygott, de Flick esküdni mert volna, hogy valójában gúnyosan vigyorog. – Remélem, velem tartotok egy vacsora és egy pohár sör erejéig.

– Természetesen – felelte a fogadós. Odacsoszogott a vendég mellett egy üres székhez, és nehézkesen lezöttyent. Flick ugyancsak odahúzott magának egy széket és leült, le sem véve a szemét az idegenről, aki udvariasan tovább dicsérte a fogadót. Az idősebb Ohmsfordról sugárzott az öröm, és elégedetten biccentett Flicknek, miközben odaintett a pulthoz egyik alkalmazottjának, hogy hozzon három sört. A hosszú ember még mindig nem dobta hátra arcát eltakaró csuklyáját. Flick szeretett volna beleselkedni az árnyék mögé, de félt, hogy az idegen észreveszi, miben mesterkedik. Máris sajgást érzett a csuklójában és egészséges tiszteletet a hatalmas férfi ereje és indulatossága iránt.

Biztonságosabb, ha megmaradnak a kétségei. Némán ülve hallgatta az apja és az idegen társalgását, amely az enyhe időjárással kapcsolatos udvarias megjegyzésektől a völgy embereire és eseményeire vonatkozó meghittebb beszélgetés irányába haladt. Flick észrevette, hogy apja, akit különben sem kellett bátorítani, egyfolytában beszél, az idegen csupán néhány kérdéssel szakítja félbe. Az Ohmsfordok semmit sem tudtak meg az idegenről. Még a nevét sem árulta el. Most éppen, meglehetősen fortélyos módon a völgyről szóló értesüléseket szedett ki a gyanútlan fogadósból. Flicket aggasztotta a helyzet, de nem tudta, mit tegyen. Kezdte azt kívánni, bár jönne már Shea, hogy lássa, mi történik. De fivére nem jött, a régen várt vacsorát fölszolgálták és meg is ették, mire felpattant a kétszárnyú bejárati ajtó, és a sötétből előbukkant Shea. Flick most látta először, hogy a csuklyás idegen futó pillantásnál komolyabb érdeklődést tanúsítson valaki iránt. Erős keze megmarkolta az asztalt, és a fekete alak némán fölemelkedett, magasan túl az Ohmsfordokon, akiket úgyszólván elfelejtett. Homloka ráncai elmélyültek, csontos arca kemény összpontosítást sugárzott. Egy rémítő pillanatig Flick azt hitte, az idegen bántani akarja Sheát, azután elvetette az ötletet, és más jutott eszébe. Ez az idegen az öccse elméjében kutat.

Szúrósan bámulta Sheát, mélyen ülő, árnyékos szeme gyorsan végigjárta az ifjú vékony, finom alakját. Rögtön észrevette rajta az árulkodó elf vonásokat: az enyhén kihegyesedő fület a kócos szőke haj alatt, a ceruzavonal vékonyságú szemöldököt, amely meredek szögben húzódott az orrnyeregtől csaknem a halántékig, a keskeny orrot és állkapcsot. Értelmet és becsületességet látott ezen az arcon, és határozottságot is talált az átható kék szempárban, határozottságot, amely pírként áradt el a fiatal arcon, amikor a két tekintet találkozott. Shea egy pillanatig habozott, lenyűgözte a terem túlsó végében sötétlő, óriás jelenés. Váratlanul úgy érezte, mintha csapdába esett volna, de hirtelen elszántsággal összeszedte magát, és megindult a vészjósló alak felé.

Flick és apja nézték, hogyan közeledik Shea, egyfolytában a magas idegent nézve, azután felpattantak, mintha most kaptak volna észbe. Egy pillanatig zavartan hallgattak, majd az Ohmsfordok hirtelen szózuhataggal üdvözölték egymást, ezzel oldva föl a kezdeti feszültséget. Shea Flickre mosolygott, de közben is az előtte álló parancsoló alakot nézte. Valamivel alacsonyabb volt fivérénél, ezért még inkább eltűnt az idegen árnyékában, bár ő sokkal nyugodtabban nézett szembe az óriással. Curzad Ohmsford a rábízott feladatot emlegette, Shea figyelme egy pillanatra megoszlott, amíg válaszolt apja csökönyös kérdezősködésére. Néhány bevezető megjegyzés után visszafordult a völgybe érkezett jövevényhez.

– Nem hinném, hogy találkoztunk volna; úgy tűnik, mégis ismersz valahonnan, nekem pedig olyan különös érzésem van, mintha ismernem kellene téged.

A sötét arc bólintott a magasban és mintha átfutott volna rajta a megszokott gunyoros mosoly.

– Talán ismerned kellene, bár nem meglepő, hogy nem emlékszel rám. De én tudom, ki vagy; fölöttébb jól ismerlek.

Shea meghökkent. Nem tudott mit felelni, csak állt és bámulta az idegent. A férfi az állához emelte keskeny kezét, végigsimított rövid, sötét szakállán, lassan végignézett a három emberen, akik a folytatást várták. Flick nyitott szája éppen az Ohmsfordok elméjében motoszkáló kérdést formálta, amikor az idegen felnyúlt és hátraengedte köpenye csuklyáját, megmutatva csaknem vállig érő fekete hajtól keretezett, sötét arcát, és árnyékos, mélyen ülő szemét, amely még mindig csupán fekete vágás volt sűrű szemöldöke alatt.

– A nevem Allanon – közölte csendesen.

Elképedt hallgatás hosszú pillanata következett. A három hallgató szótlan döbbenettel bámult. Allanon, Négyföld rejtelmes vándora, a fajok történésze, a filozófus, a tanító, és mint néhányan állítják, a misztikus művészetek gyakorlója! Allanon, aki mindenütt megfordult, az Anar legsötétebb mélyétől a Charnal-hegység tiltott magasáig! Neve még a legeldugottabb délföldi település lakóinak fülében is ismerősként csengett. Most váratlanul odacseppent az Ohmsford család körébe, akik életükben legföljebb tucatszor merték kidugni az orrukat a völgyből.

Először történt, hogy Allanon melegen mosolygott, de magában sajnálta őket. A sokéves csendes életnek most vége, és ezért valamiképpen ő a felelős.

– Mi hozott ide? – kérdezte végül Shea.

A szálas férfi szúrósan nézett rá, és meghökkenésükre kuncogni kezdett mély, fojtott hangján.

– Te, Shea – mormolta. – Téged akartalak látni.

II.

SHEA MÁSNAP KORÁN ébredt. Kikecmergett ágya melegéből a nyirkosan hűvös hajnalba, és gyorsan felöltözött. Olyan jókor kelt, amikor még senki – se vendég, se családtag – nem volt ébren a fogadóban. Csend borult a hosszú házra, miközben halkan átosont a főépület hátsó részében levő kis szobájából a nagyterembe, ahol hidegtől csaknem érzéketlenné vált ujjakkal gyorsan begyújtott az irdatlan kőkandallóba. A völgy mindig, még a legmelegebb évszakban is meglepően hideg volt a korai órákban, mielőtt a nap elérte volna a dombok peremét. Árnyasvölgy jól el volt rejtve, nem csupán az emberi szemek, de az Északföldről lezúduló ítéletidők dühe elől is. Bár a téli és tavaszi vad viharok átsüvöltöttek a völgy és Árnyasvölgy falva fölött, a korai csípős hideg egész évre bevette magát a magas dombok közé, és ki is tartott, amíg a déli napmeleg el nem űzte.

A tűz ropogott és belekapott a fába. Shea beleereszkedett az egyik magas, egyenes hátú székbe és eltűnődött az előző este eseményein. Hátradőlt, keresztbe fonta a karját, hogy ne fázzon annyira, és összehúzta magát a kemény székben. Honnan ismeri őt Allanon? Erre a férfira biztosan emlékezne, ha találkozott volna vele ritka utazásai során. Allanon az este nem volt hajlandó többet mondani ezen az egy kijelentésén túl. Némán fejezte be az evést, közölte, hogy a további beszélgetéssel várhatnak másnap reggelig, és visszaváltozott azzá az ijesztő alakká, aki akkor volt, mikor Shea belépett a fogadóba. Miután elköltötte a vacsorát, kérte, hogy mutassák meg szobáját, hogy lefekhessen aludni, azután kimentette magát és távozott. Sem Shea, sem Flick nem tudott többet kiszedni belőle arról, hogy mi végre jött a völgybe és miért keresi Sheát. Késő este a testvérek megbeszélték a dolgot, Flick elmesélte találkozását Allanonnal és kínos esetét a félelmetes árnyékkal.

Shea gondolatai visszakanyarodtak az első kérdéshez. Honnan ismeri őt Allanon? Végigpergette élete eseményeit. Korai éveiről csak halvány emlékei voltak. Nem tudta, hol született, noha, miután az Ohmsford család örökbe fogadta, elmesélték neki, hogy egy kis nyugatföldi közösségben látta meg a napvilágot. Az apja meghalt, még mielőtt Shea elég idős lett volna ahhoz, hogy maradandó képet alkosson róla, és most szinte már nem is emlékezett rá. Egy ideig az anyja nevelte, vele kapcsolatban fel tudott idézni néhány apróságot, amint elf gyerekekkel játszik hatalmas fák között, mélyzöld magányban. Ötéves volt, amikor az anyja hirtelen megbetegedett, és elhatározta, hogy visszatér a saját népéhez, Árnyas-völgybe. Tudnia kellett, hogy meg fog halni, de elsősorban a fiáért aggódott. A déli utazás végzett vele, nem sokkal azután, hogy elérték a völgyet.

Rokonai meghaltak, amióta férjhez ment, kivéve az Ohmsfordokat, akik csak távoli unokatestvérek voltak. Curzad Ohmsford alig egy évvel korábban veszítette el a feleségét, és egyedül nevelte Flick fiát, miközben a fogadót is vezette. Shea családtag lett, a fiúk testvérként nőttek föl, mindkettő az Ohmsford nevet viselte. Sheával nem közölték a valódi nevét, és ő nem bajlódott azzal, hogy megkérdezze. Ohmsfordék voltak az egyetlen családja, akik elfogadták magukénak. Időnként zavarta, hogy félvér, de Flick makacsul kitartott amellett, hogy ez kifejezetten előny, mert mindkét faj ösztöneit és jellemvonásait egyesíti magában. Nem emlékezett rá, hogy valaha találkozott volna Allanonnal. Mintha sose történt volna meg. Talán nem is történt. Fészkelődött, szórakozottan bámult a tűzbe. Volt valami a zord vándorban, ami megrémítette. Talán képzelődött, de nem bírt szabadulni az érzéstől, hogy ez az ember olvasni tud a gondolataiban, és akkor lát át rajta, amikor akar. Kész nevetség, a gondolat mégis azóta kísértette a völgylakót, hogy találkoztak a fogadó nagytermében. Flick is észrevette. De még tovább is ment az észrevételnél, mert hálószobájuk sötétjében belesusogta öccse fülébe, halkan, mintha attól félne, kihallgatják, hogy szerinte ez az Allanon veszedelmes ember.

Shea nyújtózott, mélyet sóhajtott. Kint világosodott. Fölállt, hogy újabb fadarabot dobjon a tűzre. Apja hangját hallotta a folyosóról. Hangosan morgott mindenféléről, csak úgy általában. Shea lemondóan sóhajtva félretette gondolatait, és a konyhába sietett, hogy segítsen a reggeli készülődésben.

Csaknem dél volt, mire találkozott Allanonnal, aki nyilvánvalóan a szobájában töltötte a délelőttöt. Váratlanul bukkant ki a fogadó sarka mögül, amikor Shea a ház mögött lazsált egy nagy fa árnyékában, szórakozottan nyámmogva a könnyű tízórait, amelyet maga csapott össze. Az apjának odabent volt dolga, Flick valami komissióban járt. A tegnap éjszaka sötét idegenje nem kevésbé tűnt sötétnek a déli nap fényében; még mindig az az ijesztően magas árnyék volt, noha fekete köpenyét világosszürkére cserélte. Sovány arcát kissé előrehajtva fürkészte maga előtt az ösvényt, miközben Shea felé tartott. Leült a fűbe a völgylakó mellé, és szórakozottan bámulta a keleti hegycsúcsokat a falu fáinak lombkoronája fölött. Hosszú percekig hallgattak, míg végül Shea nem bírta tovább.

– Miért jöttél ide a völgybe, Allanon? Miért akartál velem találkozni?

A sötét arc feléje fordult, könnyű mosoly futott át az éles vonásokon.

– Ez olyan kérdés, ifjú barátom, amire nem lehet olyan könnyedén válaszolni, ahogy elvárod. Talán az a legjobb módszer, ha először én teszek föl kérdéseket. Olvastál valamit Északföld történetéről? Hallottál – folytatta rövid szünet után – a Koponya Királyságról?

Shea megkövült ettől a névtől, amely egyet jelentett az élet összes – valóságos és képzelt – borzadályával, amellyel haszontalan gyerekeket riogattak, de a felnőtt emberek hátán is végigfutott tőle a hideg, amikor késő este regéltek a hamvadó zsarátnok mellett. Ez a név kísérteteket és manókat idézett, alattomos erdei gnómokat keleten és hatalmas hegyi trollokat a távoli északon. Belenézett a zord arcba, és lassan bólintott. Allanon ismét hallgatott egy verset, mielőtt folytatta volna.

– Én egyebek között történész vagyok, Shea – korunkban talán az az élő történész, aki legtöbbet utazott, mert ötszáz év alatt kevesen akadtak rajtam kívül, akik betették volna a lábukat Északföldre. Sokat tudok az ember fajról, olyasmiket, amiket ma már nem sejtenek. A múlt homályos emlékké változott, és ez talán jó is; az ember történelme nem túlzottan dicsőséges az elmúlt kétezer évben. Ma az emberek megfeledkeznek a múltról, keveset tudnak a jelenről és még kevesebbet a jövőről. Az ember úgyszólván egyedül él Délföld határai között. Egyáltalán semmit sem tud Északföldről és népéről, alig valamit Keletföld és Nyugatföld lakóiról. Nagy kár, hogy ilyen rövidlátó lett – valaha az ember volt a legnagyobb látnok a fajok között. Ma viszont beéri azzal, hogy a többi fajtól távol éldegéljen, elhatárolódva a világ többi részének gondjaitól. És, jól figyelj szavamra, magára is marad, mivel ezek a gondok még nem értek el hozzá, és mert félelme a múlttól visszatartja tőle, hogy túl sokat foglalkozzon a jövővel.

Shea, akit kissé bosszantottak ezek a vádló célozgatások, élesen fölcsattant.

– Úgy beszélsz, mintha olyan szörnyűség lenne, ha valaki egyedül akar maradni! Épp eléggé ismerem a történelmet – nem, az életet –, hogy tudjam, az ember egyetlen reménye az életben maradásra, ha távol tartja magát a többi fajtól, újjáépít mindent, ami elveszett az elmúlt kétezer évben. Majd akkor talán elég okos lesz ahhoz, hogy másodszor ne veszítse el. Csaknem elpusztította magát a Nagy Háborúkban, amikor állandóan beleavatkozott a mások ügyeibe, és téves módon elutasította az elszigetelődés politikáját! – Allanon sötét arca megkeményedett.

– Nagyon jól tudom, milyen katasztrofális eredménnyel jártak azok a háborúk, az erőszak és a kapzsiság következményei, amelyeket az ember zúdított magára hanyagságában és ordító rövidlátásában! Régen volt – és mi változott? Gondolod, hogy az ember újrakezdheti, Shea? Nos, talán meglepődve fogod hallani, hogy bizonyos dolgok sohasem változnak, a hatalom mindig veszélyes, még egy olyan fajra is, amely csaknem teljesen elpusztította magát. Lehet, hogy lezárultak a múlt Nagy Háborúi, a fajok, a politika és a nacionalizmus háborúi, meg a végsők, amelyeket a teljhatalomért vívtak. De manapság új veszélyekkel kell szembenéznünk és ezek még súlyosabban fenyegetik a fajok létezését, mint a régiek! Ha azt hiszed, hogy az ember szabadon építgetheti új életét, miközben a világ többi része elsüllyed, akkor semmit sem tudsz a történelemről!

Hirtelen elhallgatott, zord vonásaira ráncokat vésett a harag. Shea kihívóan nézett rá vissza, noha igazából kicsinek és rémültnek érezte magát.

– Elég ebből – folytatta Allanon, az arca megenyhült, egyik erős keze kinyúlt, és barátságosan megszorította Shea vállát. – A múlt mögöttünk van, most a jövővel kell foglalkoznunk. Hadd frissítsem föl egy pillanatra az emlékezetedben Északföld történetét és a Koponya Királyság legendáját. Bizonyosan tudod, hogy a Nagy Háborúk lezárták azt a korszakot, amelyben az ember volt az egyetlen uralkodó faj. Az embert csaknem teljesen megsemmisítették, még az általa ismert földrajz is megváltozott, átalakult. Országok, nemzetek és kormányok szűntek meg létezni, mikor az ember délre menekült, hogy életben maradhasson. Csaknem ezer év telt el, mielőtt ismét fölébe emelkedett zsákmányállatai szintjének, és elkezdte fejleszteni civilizációját, amely bizonyosan kezdetleges volt, de rendet tartott, és valami kormányzathoz hasonlót is létrehozott. Azután kezdte fölfedezni, hogy mellette mások is lakják a világot, olyan teremtmények, amelyek túlélték a Nagy Háborúkat, és fajjá fejlődtek. A hegyekben éltek a hatalmas trollok, akik erősek és vadak voltak, de beérték azzal, amijük volt. A dombok között, az erdőkben tanyáztak a kicsiny és alattomos teremtmények, akiket manapság gnómoknak nevezünk. A Nagy Háborúkat követő években sok csatát vívtak egymással az emberek és a gnómok a földek birtoklásáért, és ezek a harcok mindkét fajnak ártottak. De hát a túlélésért küzdöttek, és az észérvek nemigen férnek bele egy olyan teremtmény agyába, aki az életéért harcol.

– Az ember azt is fölfedezte, hogy létezik még egy faj: azoké az embereké, akik a föld alá menekültek, hogy túléljék a Nagy Háborúk pusztításait. Sok éven át bujkáltak a föld kérge alatti hatalmas barlangokban, távol a napfénytől, és ez megváltoztatta a külsejüket. Alacsony, köpcös lények lettek, akiknek erős a karjuk és a mellkasuk, erős, vaskos lábuk alkalmas a mászásra és a kapaszkodásra a föld alatt. A sötétben sokkal jobban kiélesedett a látásuk, mint a többi teremtményé, mégis rosszul láttak a napfényben. Sok száz éven át éltek a földkéreg alatt, míg végül ismét kimerészkedtek a felszínre. Eleinte nagyon rosszul láttak, otthonaikat Keletföld legsötétebb erdeiben építették. Saját nyelvet fejlesztettek ki, noha később visszatértek az emberi nyelvhez. Amikor az ember először találkozott ennek az elveszett fajnak a maradványaival, törpéknek nevezte el őket az ó-idők egyik mesebeli lényéről. – Hangja elhalt, néhány pillanatig hallgatott, a hegyek csúcsát bámulta, amelyek ragyogó zöldek voltak a napfényben. Shea a történész elbeszélésén töprengett. Sohasem látott még trollokat, alig egy-két alkalommal találkozott gnómokkal és törpékkel, és rájuk sem emlékezett túl jól.

– Na és az elfek? – kérdezte végül. Allanon elgondolkodva nézett rá, és kicsit még jobban lehajtotta a fejét.

– Ó, igen, nem feledkeztem meg róluk. Az elfek rendkívüli teremtmények. Talán a legnagyobbak valamennyi nép között, noha ezt eddig még senki sem látta be igazán. De az elfek meséjét tegyük el egy másik alkalomra; róluk elég annyit mondani, hogy mindig ott éltek Nyugatföld hatalmas erdőiben, noha a többi faj ritkán találkozott velük a történelemnek ebben a szakaszában. Lássuk, mennyire ismered Északföld történetét, ifjú barátom! Manapság ezt a földet szinte senki sem lakja a trollokon kívül; puszta, ijesztő táj, ahová a többi faj ritkán merészkedik, a letelepedésről nem is beszélve. A trollok természetesen úgy fejlődtek ki, hogy ott életben maradhassanak. Manapság az ember délföldi melegben és kényelemben él, nyájas égöv alatt, zöld vidéken. Elfelejtette, hogy valaha Északföldön is élt az összes faj, nem csupán a trollok a hegyek között, hanem emberek, törpék és gnómok is az alföldeken és erdőkben. Mindez azokban az években történt, amikor a fajok éppen elkezdtek építeni egy új civilizációt, új eszmékkel, új törvényekkel, sokfajta új kultúrával. Igazán ígéretes jövő volt, de az emberek manapság már nem emlékeznek arra, hogy ilyen idők is léteztek – megfeledkeztek arról, hogy valaha többek voltak megvert fajnál, amely próbál minél messzebbre húzódni azoktól, akik megverték és porig alázták. Akkor még nem léteztek országok. Újjászületett föld volt az, amelyben minden fajnak adatott egy második lehetőség, hogy fölépítsen rajta egy világot. Természetesen nem ébredtek tudatára az alkalom jelentőségének. Túlságosan lefoglalta őket annak a megtartása, amit a magukénak hittek, és a saját világocskáik építgetése. Minden faj bizonyosra vette, hogy ő lesz a következő évek vezető hatalma. Összeverődtek, mint egy falka dühös patkány, akik egy darabka töppedt, állott sajtot őrizgetnek. Az ember, hát igen, a dicső ember ugyanúgy nyáladzott és vicsorgott, mint a többiek. Tudtad ezt, Shea?

A völgylakó lassan megrázta a fejét. Nem bírta elhinni, hogy amit hallott, valóság lehet. Neki azt mondták, hogy az ember üldözött faj a Nagy Háborúk óta, méltóságáért és becsületéért harcol, meg hogy megvédje kis földjét a mélységesen állatias többi fajtól. Az ember sohasem volt elnyomó ezekben a harcokban; mindig őt nyomták el. Allanon sötéten mosolygott, szája gunyorosan elégedett mosolyra görbült, amikor látta szavai hatását.

– Látom, nem tudtad, hogy ez a helyzet. Nem számít, ez a legkisebb meglepetés, amit tartogatok neked. Az ember sohasem volt az a nagy nép, aminek képzelte magát. Azokban a napokban ugyanúgy marakodott, mint a többiek, noha megengedem, talán több érzéke volt a becsülethez és tisztább elképzelése volt az újjáépítés céljairól, mint a többiek közül néhányaknak, talán egy kicsit még civilizáltabb is volt náluk. – Gúnyos célzatossággal megnyomta a „civilizáltabb” szót. – De mindezen megjegyzéseknek kevés közük van társalgásunk lényegéhez, amely, remélem, hamarosan világossá válik előtted. Körülbelül akkor, amikor a fajok fölfedezték egymást, és harcolni kezdtek az uralomért, nyitotta meg először Északföld alsóbb tartományaiban Paranor csarnokait a Druidatanács. A történelem meglehetősen bizonytalan a druidák eredetét és céljait illetően; egy olyan, rendkívül művelt csoportnak tartják őket, amelyben minden faj képviseltette magát, és akik értettek a régi világ számos elveszett tudományához. Egyszerre voltak filozófusok, látnokok, művészek és tudósok, de ezen túl a fajok tanítói is. Ők adták a hatalmat, az új tudás hatalmát az élet útjain. Egy Galaphile nevű volt a vezérük, hozzám hasonlóan történész és filozófus, aki összehívta a föld legnagyobb embereit, hogy béke-és rendfenntartó tanáccsá formálja őket. Galaphile arra alapozott, hogy tudásukkal féken tarthatják a fajokat, és a tudás ajándékozásának képességével elnyerik az emberek bizalmát. A druidák nagyon hatalmasak voltak azokban az években, és úgy tűnt, Galaphile terve az elképzeléseknek megfelelően fog működni.

De ahogy telt az idő, kiviláglott, hogy a Tanács néhány tagjának hatalma messze meghaladja a többiekét; az addig szunnyadó hatalom erőre kapott néhány rendkívüli lángelmében. Nehéz leírnom neked ezt a hatalmat, mivel ehhez idő kellene, több, mint amennyi a rendelkezésünkre áll. A mi szempontunkból az a fontos, hogy a Tanács legfényesebb géniuszainak néhánya elhitte, hogy az ő dolguk megszabni a fajok jövőjét. Végül kiváltak a Tanácsból, hogy létrehozzák saját csoportjukat, majd egy idő múlva eltűntek, és mindenki megfeledkezett róluk. Százötven évvel később szörnyű polgárháború robbant ki az emberek között, amely a Fajok Első Háborújává terebélyesedett, ahogy később a történészek elnevezték. Akkor is bizonytalan volt a háború kitörésének oka, mára pedig tökéletesen elfelejtették.

Egyszerű szavakkal szólva az emberi faj egy szűk csoportja föllázadt a Tanács ellen, és egy nagyon erős, rendkívül képzett hadsereget hozott létre. Felkelésük céljául azt jelölték meg, hogy fellázítsák az emberiség többi részét a központi hatalom ellen, hogy jobbá tegyék a fajt és visszaadják büszkeségét. Végül csaknem az egész faj felsorakozott az új ügy mellett, és csatázni kezdett a többi fajjal, állítólag az új célok megvalósításáért. A háború központi alakja egy ember volt, akit Bronának hívtak, az ősrégi gnóm szóval, amely „mestert” jelent. Állítólag ő vezette azokat a druidákat, akik otthagyták a Tanácsot, és eltűntek Északföldön. Egyetlen megbízható forrásban sem jegyezték föl, hogy bárki látta volna, vagy beszélt volna vele, így végül arra a következtetésre jutottak, hogy Brona puszta név, kitalált alak. A lázadás, ha így akarod nevezni, végül összeomlott a druidák és a szövetségre lépett fajok közös csapása alatt. Tudtál erről, Shea? – A völgylakó bólintott, és kissé elmosolyodott.

– Hallottam a Druidatanácsról, a céljairól, munkájáról, az egész ősrégi történetről, mivel a Tanács rég kihalt. Hallottam a Fajok Első Háborújáról is, noha nem egészen úgy, ahogy te meséltél róla. Az én változatomat akár előítéletesnek is nevezheted. A háború keserű lecke volt az ember számára. – Allanon türelmesen várakozott, nem szólt közbe, amikor Shea elhallgatott, hogy összeszedje magában, amit a múltról tud. – Tudom, hogy fajunk túlélői a háború befejezése után délre menekültek, azóta is ott élnek, ismét fölépítve elveszett otthonaikat és városaikat, és inkább teremteni igyekszenek az életet, mint elpusztítani. Úgy látom, te azt gondolod, hogy ez az elszigeteltség a félelemből következett. De én azt hiszem, inkább azért, mert ez volt és ez maradt a legjobb életmód. Az emberiségre mindig a központi kormányzatok jelentették a legnagyobb veszélyt. Most nem létezik ilyen – a kis közösségek jelentik az új törvényt. Vannak dolgok, amelyeket jobb nem háborgatni.

A szálas férfi elnevette magát, és ettől a mély, humortalan kuncogástól Shea hirtelen butának érezte magát.

– Milyen keveset is tudsz, bár amit mondasz, nagyrészt igaz. A közhely, fiatal barátom, az utólagos bölcsesség haszontalan gyermeke. Nos, azt nem javaslom, hogy most vitassuk meg egy társadalmi reform fontosabb pontjait, a politikai tevékenységről nem is beszélve. Erre még ráérünk. Mondd el, mit tudsz a Brona nevű teremtményről. Hátha… nem, várj csak, jön valaki.

Alighogy kimondta, a fogadó sarka mögül előbukkant Flick zömök alakja. A völgylakó hirtelen megtorpant, amikor meglátta Allanont, és addig tétovázott, amíg Shea oda nem intett. Lassan közelebb óvakodott, de nem ült le, és a szemét le nem vette a szálas férfi sötét arcáról, aki lemosolygott rá, azzal az ismerős, rejtélyesen görbülő mosollyal.

– Csak nem tudtam, hova tűntél – magyarázkodott az öccsének. – Nem akartalak zavarni…

– Egyáltalán nem zavarsz – felelte gyorsan Shea. De Allanon nem értett egyet vele.

– Ez a beszélgetés a te fülednek volt szánva – közölte nyersen. – Ha a testvéred marad, akkor ezzel meghatározza sorsát az eljövendő napokra. Nyomatékosan tanácsolom, hogy ne maradjon, ne hallgassa meg társalgásunk hátralevő részét, sőt azt is felejtse el, hogy valaha beszéltünk egymással. Mindazonáltal neki kell döntenie.

A fivérek összenéztek, nem bírták elhinni, hogy a magas férfi komolyan beszél, bár a zord arc jelezte, hogy nem tréfál. Egy darabig haboztak, nem akartak semmit sem mondani. Végül Flick szólalt meg.

– Fogalmam sincs róla, miről beszélsz, de Shea és én testvérek vagyunk, és akármi történik egyikünkkel, az mindkettőnkkel történik. Ha bajban van, akkor is vele tartok, méghozzá saját akaratomból.

Shea hüledezve nézett rá. Még sohasem hallott Flicktől ilyen határozott nyilatkozatot. Büszke volt a testvérére és hálásan mosolygott rá. Flick visszakacsintott és leült, rá se nézve Allanonra. A szálas termetű utazó megsimogatta vékony kezével sötét kis szakállát, és váratlanul elmosolyodott.

– Csakugyan saját akaratodból döntöttél, és szavakban jó testvérnek bizonyultál. De a cselekvés más dolog. Eljöhet még a nap, amikor megbánod választásodat… – Elhallgatott, gondolataiba merült. Hosszú pillanatokig tanulmányozta Flick lehajtott fejét, majd visszafordult Sheához. – Nos, nem kezdhetem újra a történetet a testvéred kedvéért. Követi majd a beszélgetést, amennyire tudja. Most mondd el, mit tudsz Bronáról.

Shea néhány percig töprengett, azután vállat vont.

– Nem sokat. Mitikus alak volt, ahogy mondtad, a lázadás vezére a Fajok Első Háborújában. Állítólag druida, aki elhagyta a Tanácsot, és gonosz erejével leigázta követőinek elméjét. A krónika szerint senki sem látta, senki sem fogta el, nem ölte meg a végső küzdelemben. Sohasem létezett.

– Történelmileg ez kétségtelenül pontos – dünnyögte Allanon. – Mit tudsz Bronáról a Fajok Második Háborújával kapcsolatban? – Shea futólag elmosolyodott a kérdésre.

– Nohát, a legenda szerint annak a háborúnak is ő volt a tengelye, de erről kiderült, hogy csupán újabb mítosz. Vélhetőleg ugyanez a fajzat szervezte meg az ember erőit az Első Háborúban, csak ez alkalommal Boszorkánymesternek hívták – Bremennek, a druidának volt gonosz ellenpárja. Ha jól tudom, Bremen állítólag megölte a második háborúban. De mindez csupán fantáziálás. – Flick sietett bólogatni, Allanon viszont nem szólt. Shea valamiféle megerősítésre várt, láthatóan fölvillanyozta a téma. – Egyáltalán mi a célja ennek a beszélgetésnek? – kérdezte egy idő után.

Allanon szúrósan pillantott le rá, és hökkenten felvonta sötét szemöldökét.

– Türelmed feltűnően csekély, Shea! Végül is pár perc alatt átfutottunk ezer év történelmén. Mindazonáltal ha úgy gondolod, hogy néhány pillanatig még képes vagy fékezni magad, úgy megígérhetem, hogy választ kapsz kérdésedre.

Shea bólintott. Kicsit felhúzta az orrát a feddés miatt. Nem maguk a szavak bántották, inkább Allanon hangja: a gúnyos mosoly, az alig leplezett irónia. Azért gyorsan összeszedte magát, és egy vállrándítással mutatta, hogy felőle a történész olyan tempóban folytathatja, amilyenben akarja.

– Nagyon helyes – nyugtázta Allanon. – Igyekszem gyorsan befejezni társalgásunkat. Az, amiről mostanáig beszélgettünk, csupán háttere annak, amit most fogok elmondani – ez az ok, amiért megkerestelek. Emlékeztetnélek a Fajok Második Háborújára. Ez volt a legfrissebb háború az Ember történelmében, nem egészen ötszáz éve vívták Északföldön. Maga az ember nem vett részt benne; az Első Háború legyőzöttjeként a legmélyebb délen tengődött néhány kicsiny közösségben, keményen dacolva a kipusztulás fenyegetésével. Ez a nagy fajok harca volt: az elfek és a törpék harcoltak a vad hegyi trollok és az álnok gnómok hada ellen. Miután lezárult a Fajok Első Háborúja, az ismert világot felosztották a jelenleg létező négy földre, és a fajok elég sokáig békében éltek. Ebben az időben a Druidatanács hatalma és befolyása jelentősen gyengült, mivel úgy látszott, már nem kell beavatkozniuk a fajok ügyeibe. A tisztesség kedvéért azt is hozzá kell tenni, hogy a druidák egyre lanyhábban érdeklődtek a többiek iránt, egy idő után az új tagok szem elől tévesztették a Tanács céljait, elfordultak az emberek ügyes-bajos dolgaitól a magánélet felé, körbefalazták magukat tanulmányokkal és elmélkedéssel. A legerősebb nép az elfeké volt, ők azonban messze Nyugaton bezárkóztak határaik közé, és nem bánták viszonylagos elszigeteltségüket – olyan hiba volt ez, amelyért keservesen meglakoltak. A többiek szétszóródtak és kisebb, kevésbé egységes társadalmakat hoztak létre, elsősorban Keletföldön, noha néhány csoport letelepedett Nyugatföld és Északföld határvidékein is.

A Fajok Második Háborúja akkor kezdődött, amikor hatalmas troll sereg zúdult alá a Charnal-hegységből, és lerohanta egész Északföldet, beleértve a druidák paranori erődjét. A druidákat néhány társuk árulta el, akiket ígéretekkel és ajánlatokkal kenyerezett le az ellenséges haderő akkor még ismeretlen parancsnoka. A többi druidát, ama nagyon kevesek kivételével, akik elmenekültek vagy éppen nem voltak ott, elfogták, az Öregtorony pincebörtöneibe vetették, és senki sem látta őket többé. Azok, akik megmenekültek testvéreik sorsától, szétszóródtak a négy földön és elrejtőztek. A troll hadsereg rögtön megindult Keletföldre a törpék ellen, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy a lehető leggyorsabban letörnek minden ellenállást. De a törpék visszahúzódtak Anar hatalmas erdőségeibe, amelyeket csak ők ismertek eléggé, hogy huzamosabb ideig életben tudjanak maradni, és keményen állták a sarat a troll erőkkel szemben, annak ellenére, hogy azok segítséget kaptak a támadáshoz néhány gnóm törzstől. A törpék királya, Raybur, följegyezte népének históriájában, hogy fölismerte a valódi ellenséget, a lázadó druidát, Bronát.

– Hogyan hihetett ebben a törpe király? – szúrta közbe Shea. – Ha ez csakugyan igaz, akkor a Boszorkánymester meglehetett ötszáz éves! Akárhogy volt is, én úgy vélem, valami nagyravágyó misztikus sugallhatta a gondolatot a királynak, hogy fölélessze ezt az öreg, ósdi mítoszt, talán hogy ezzel javítsa helyzetét az udvarnál…

– Ez is egy lehetőség – ismerte el Allanon. – De hadd folytassam a történetet. A harc hosszú hónapjai után a trollok arra a következtetésre juthattak, hogy megverték a törpéket, így nyugat felé fordították légióikat, és megindultak az erős elf királyság ellen. Ám azokban a hónapokban, amikor a trollok a törpék népével csatároztak, Bremen, a híres misztikus, a Tanács éltes és rendkívüli megbecsülésnek örvendő tagja maga köré gyűjtötte azt a néhány druidát, aki elmenekült Paranorból. A nyugatföldi elf királyságba vezette őket, hogy figyelmeztessék az ottaniakat, és azok fölkészülhessenek az északföldiek csaknem biztosan bekövetkező támadására. Abban az időben Jerle Shannara uralkodott, az elfek talán legnagyobb királya, kivéve esetleg Eventine-t. Bremen figyelmeztette a királyt, hogy valószínűleg megtámadják országát, és az elf uralkodó hamar fölkészítette csapatait, még mielőtt az előretörő troll hordák elérték volna határaikat. Biztos vagyok benne, Shea, hogy elég jól ismered a te történelmedet, és emlékszel rá, miként zajlott a harc, mégis szeretném, ha figyelmesen hallgatnád azokat a részleteket, amelyeket ezután beszélek el.

Shea és az izgatott Flick bólintott.

– Bremen, a druida egy különleges kardot adott Jerle Shannarának a trollok elleni küzdelemhez. Akárki forgatta is a fegyvert, az győzhetetlenné vált, még a Boszorkánymester félelmetes hatalma is tehetetlen volt vele szemben. Amikor a troll légiók betörtek a Rhenn-völgybe az elf királyság határán, a magaslatokon táborozó elf seregek csapdába ejtették és kétnapos ádáz csatában megverték őket. Az elfeket a druidák és Jerle Shannara vezette, aki Brementől kapott hatalmas kardját forgatta. Együtt harcoltak a troll had ellen, amelynek állítólag a Boszorkánymester uralta szellemvilág lényei adtak erősítést. De az elf király bátorsága és a csodakard hatalma legyőzte és elpusztította a démonokat. Amikor a troll had maradéka megpróbált a Streleheim-síkságon keresztül visszamenekülni Északföld biztonságába, harapófogóba került az üldöző elfek serege meg a Keletföld felől közeledő törpék között, majd véres csatában csaknem egy lábig elpusztult. Ebben a csatában Bremennek nyoma veszett, miközben az elf király oldalán magával a Boszorkánymesterrel került szembe. A beszámolók szerint a druida és a Boszorkánymester eltűnt a harc alatt, és soha többé nem látta őket senki. Még porhüvelyükre sem bukkantak rá. Jerle Shannara még sok éven át, haláláig viselte a híres kardot, amelyet kapott. Fia átadta a paranori Druidatanácsnak, amely a pengét beleágyazta egy hatalmas tömb Tre-kőbe, és az Öregtorony pincéjében helyezte el. Előtted bizonyosan ismerősek a kard legendái, tudod, mi az értelme, mit jelent a fajoknak. A nagy kard a mai napig Paranorban pihen, immár ötszáz éve. Elég világosan fejeztem ki magamat, völgylakók?

Flick, akit még mindig megigézett az izgalmas történet, hüledező ámulattal bólintott. Shea viszont hirtelen úgy döntött, hogy eleget hallott. Amit Allanon a fajok történetéről közölt, abban nem szerepelt egyetlen tény, egyáltalán semmi, amit gyerekként tanult a saját népétől. A hosszú ember csak egy dajkamesét mondott, olyat, amilyet időtlen idők óta mesélnek felnőttek az apróságoknak. Türelmesen végighallgatta Allanon állítólagos igazságait a fajok történetéről, jó képet is vágott hozzá a híres vendég iránti tiszteletből. De a kard meséje már nevetséges, és Shea nem tűrte, hogy a bolondját járassák vele.

– Mi köze ennek az egésznek ahhoz, hogy idejöttél Árnyas-völgybe? – kérdezte viszolygó félmosollyal. – Hallottunk egy félezer éve lezajlott ütközetről, egy csatáról, amelynek ráadásul nem is volt köze az emberhez, csak a trollokhoz, elfekhez és törpékhez, meg még a jó ég tudja, kiket soroltál fel. Olyasmit mondtál, hogy szellemek is voltak ott? Sajnálnám, ha hitetlenkedőnek tűnnék, de ezt az egész mesét kicsit nehéz elhinnem. Jerle Shannara kardjának történetét minden faj jól ismeri, de az csak mese, nem tény: hősrege a bátorságról, amelyet az érdekelt fajok hűségének és kötelességtudatának erősítésére költöttek. De Shannara legendája csak gyermekmese, amelyet a felnőttek kinőnek, amikor elfogadják a férfikor kötelezettségeit. Miért pocsékolod az időt tündérmesékre, mikor én csupán egy egyszerű kérdésre várok egyszerű választ? Miért akartál látni… engem?

Belé-szakadt a szó, mert Allanon sötét vonásai megfeszültek és elfeketedtek a dühtől; a vastag szemöldök összehúzódott a szemeket rejtő mély árnyékban fölvillanó, tűszúrásnyi hirtelen fények fölött. A hatalmas ember szemmel láthatóan küzdött iszonyú indulatával; Shea már-már attól tartott, mindjárt megfojtják az öldöklő arc előtt szorosan összekulcsolódó, irdatlan kezek. A megriadt Flick sebesen hátrált, és majd elesett a saját lábában.

– Bolond… te bolond! – hörögte az óriás tompa haraggal. – Milyen keveset tudsz… gyermek! Mit tud az ember az igazságról? Mi mást tett, mint hogy rémült nyúlként bujkált Délföld mélyének siralmas rejtekeiben? Azt merészeled állítani, hogy tündérmeséket mondok, te, aki azt sem tudod, mi a küzdelem, és biztonságban éldegélsz drágalátos völgyedben! Azért jöttem, hogy királyok leszármazottját keressem meg, de csak egy kisfiút találtam, aki hamisságok mögé bújik! Kölyök vagy, semmi egyéb!

Flick legszívesebben a föld alá süllyedt vagy elpárolgott volna. Ám legnagyobb döbbenetére azt látta, hogy Shea keskeny arca elvörösödik a haragtól, keze ökölbe szorul, és odaugrik a hosszú ember elé. A völgylakó szólni se tudott az indulattól, csak állt vádlója előtt, haragtól és megaláztatástól reszketve. De Allanonra nem volt nagy hatással. Ismét megszólalt mély hangján.

– Nyugalom, Shea! Ne csinálj magadból még nagyobb bolondot! Most inkább arra figyelj, amit mondani akarok. Mindazt, amit elmeséltem, legendaként adták tovább a korok, és ismeri az emberi faj is. De a tündérmesék ideje lejárt. Amit én elmondtam neked, az nem legenda, hanem az igazság. A Kard létezik, ma is ott pihen Paranorban. De ami mindennél fontosabb, a Boszorkánymester is létezik. Ma is él, a Koponya Királyság a birodalma!

Shea összerázkódott. Hirtelen megértette, hogy a jövevény nem akar szándékosan hazudni, mert nem tartja ezeket tündérmesének. Elernyedt, lassan leült, de pillantását még mindig nem vette le a sötét arcról. Hirtelen eszébe jutottak a történész szavai.

– Azt mondtad, király… hogy egy királyt keresel…?

– Hogy szól Shannara Kardjának legendája, Shea? Mit véstek a Tre-kőbe?

Shea annyira elképedt, hogy semmiféle legenda nem jutott eszébe.

– Nem tudom… nem emlékszem, mit véstek a kőbe. Valami olyat, hogy legközelebb…

– Egy fiú! – kottyantott közbe hirtelen Flick a másik oldalról. – Amikor a Boszorkánymester ismét felbukkan Északföldön, felbukkan a Shannara-ház fia is, hogy ismét kardot fogjon ellene. Így szól a legenda!

Shea a bátyjára sandított. Már neki is eszébe jutott a felirat. Visszanézett Allanonra, aki szúrósan figyelte.

– Na és nekem mi közöm mindehhez? – kérdezte gyorsan. – Én nem tartozom a Shannara-házhoz, még csak elf sem vagyok. Félvér vagyok, nem elf, nem király. Eventine a Shannara-ház örököse. Azt akarod mondani, hogy elveszett fiú vagyok? Eltűnt örökös? Ezt nem hiszem el! – Flickre pillantott támogatásért, de a testvére annyira összezavarodott, hogy csak bámult bambán Allanonra. A sötét ember halkan folytatta:

– Elf vér folyik az ereidben, Shea, és valójában nem vagy Curzad Ohmsford fia. Ezt tudnod kell. Eventine sem származik közvetlenül Shannara vérből.

– Azt mindig is tudtam, hogy örökbe fogadtak – ismerte el a völgylakó –, de az biztos, hogy nem a… Flick, mondd már meg neki! – Ám testvére csak bámult, és megdöbbenésében semmiféle választ nem tudott kinyögni. Shea elhallgatott, hitetlenül csóválta a fejét. Allanon bólintott.

– A Shannara-ház fia vagy, igaz, csupán félig, és messze állsz az utóbbi félezer évben kirajzolódó utódlások vonalától. Ismertelek gyermekként, Shea, még mielőtt bekerültél volna az Ohmsford családba, amely fiává fogadott. Apád igen derék elf volt, anyád ember. Mindketten meghaltak, amikor még kicsi voltál, te pedig Curzad Ohmsfordhoz kerültél, hogy fiaként neveljen föl. De azért Jerle Shannara fia vagy, még ha távolról is, és nem is igazán tiszta vérű elf.

Shea gépiesen bólintott a szálas férfi magyarázatára. Nem értett semmit, és még mindig gyanakodott. Flick úgy nézett testvérére, mintha még sohasem látta volna.

– Mit jelent ez? – kérdezte türelmetlenül Shea.

– Amit elmondtam neked, az ismeretes a Sötétség Ura előtt is, noha még nem tudja, hol élsz és ki vagy. De bérencei előbb-utóbb rád találnak, és ha ez megtörténik, elpusztulsz.

Shea fölkapta a fejét és rémülten nézett Flickre. Eszébe jutott a völgy szájában látott hatalmas árnyékról szóló történet. Hirtelen a fivére is megborzongott, amikor ismét átélte azt a szörnyű félelmet.

– De hát miért? – kérdezte Shea. – Mivel érdemeltem ezt?

– Sok mindent meg kell értened Shea, mielőtt megértenéd a választ erre a kérdésre – felelte Allanon –, és most nincs időm mindent elmagyarázni. El kell hinned, hogy Jerle Shannarától származol, hogy elf vér van benned, és hogy az Ohmsford család csupán örökbe fogadott. Nem te voltál a Shannara-ház egyetlen utódja, de te vagy az egyetlen, aki ma is él. A többiek elfek voltak, könnyen rájuk találtak és elpusztították őket. Mindmostanáig ez akadályozta meg a Sötét Urat abban, hogy rád találjon. Nem tudott róla, hogy Délföldön él egy félvér leszármazott. Elsősorban az elf rokonságot ismerte. Valamit azonban tudnod kell. A Kard hatalma korlátlan. Ez Brona egyetlen félelme, ez az egyetlen erő, amivel nem szállhat szembe. A Kard legendája erős talizmánja a fajoknak, és Brona végét akarja vetni ennek a legendának. Elpusztítja Shannara egész házát, így nem marad férfi, hogy kivonja ellene a Kardot.

– De hát én még csak nem is tudtam a Kardról! – tiltakozott Shea. – Még azt sem tudtam, hogy ki vagyok, semmit sem tudtam Északföldről, vagy arról…

– Ez nem számít! – vágott közbe Allanon élesen. – Ha egyszer halott vagy, akkor nem kell félni tőled.

Hangja fáradt mormolássá tompult. Elfordult, ismét a távoli hegycsúcsokat bámulta a magas szilfasor fölött. Shea lassan hanyatt dőlt a puha füvön, bámulta a magas hegyekből lesodródott felhők vékony fehér pászmáival átszőtt kora tavaszi ég fakó kékségét. Allanon és a halálos fenyegetés néhány pillanatra elmerült a délutáni nap álmos melegében, a fölébe tornyosuló fák üde illatában. Lehunyta a szemét, és völgybéli életére, Flickkel közösen kovácsolt terveire, jövőbeli reményeikre gondolt. Ha igaz, amit hallott, akkor mindez füstbe ment. Némán, töprengve hevert, végül felült, és keresztbe fonta karjait.

– Nem is tudom, mit gondoljak – kezdte vontatottan. – Olyan sokat kell kérdeznem. Egészen megzavar, hogy más is lehetek, mint Ohmsford – olyasvalaki, akit halállal fenyeget… egy mítosz. Mit tanácsolsz, mit tegyek?

Allanon, most először, melegen elmosolyodott.

– Pillanatnyilag semmit. Nem fenyeget azonnali veszély. Gondolkozz azon, amit mondtam, és egy más alkalommal majd megbeszéljük ennek következményeit. Akkor boldogan válaszolok minden kérdésedre. De minderről senkinek ne szóljatok, még apátoknak se! Tegyetek úgy, mintha ez az egész beszélgetés meg sem történt volna, mindaddig, amíg módunk nem lesz rá, hogy foglalkozzunk a problémával. – A fiatalemberek összenéztek és bólintottak, noha nehéz volt úgy tenniük, mintha semmi sem történt volna. Allanon némán fölemelkedett, kinyújtóztatta hatalmas termetét, hogy lazítson elgémberedett izmain. A fivérek is föltápászkodtak, és némán állták az óriás pillantását. – A legendák és mítoszok, amelyek a tegnap világában nem léteztek, létezni fognak a holnapéban. Könyörtelen és alattomos gonoszok, miután sok száz éven át lappangtak álomban, most ébredeznek. A Boszorkánymester árnyéka kezdi beborítani Négyföldet. – Hirtelen elhallgatott. – Nem akartam gorombáskodni veled – váratlan gyengédséggel elmosolyodott –, de ha ez a legrosszabb dolog, ami az eljövendő napokban vár reád, akkor igazán boldognak tudhatod magad. Nagyon komoly fenyegetéssel nézel szembe, és ez nem tündérmese, amelyen nevethetsz. Legkevésbé sem lesz tündéri. Sok mindent meg fogsz tanulni az életről, ami nem lesz ínyedre. – Elhallgatott. Magas árnya szürkén hullott a távoli dombok zöld hátterére, köntösét szorosan összehúzta ösztövér termetén. Nagy kezét kinyújtotta, hogy megszorítsa Shea keskeny vállát. Egy pillanatra mintha eggyé váltak volna. Azután Allanon megfordult és elment.

III.

ALLANON HIÁBA TERVEZTE, hogy a fogadóban majd tovább beszélgetnek. Otthagyta a halkan pusmogó testvéreket, és visszatért a szobájába. Shea és Flick később folytatta a munkáját, és apjuk hamarosan újabb dolgot bízott rájuk, ami elszólította őket a faluból a völgy északi végébe. Sötétedésre kerültek haza. Besiettek az ebédlőbe, abban reménykedve, hogy további kérdéseket tehetnek föl a történésznek, de ő nem került elő. Sietve ettek, nem beszélhették meg a délután eseményeit, amíg az apjuk jelen volt. Étkezés után csaknem egy órát vártak, de Allanon továbbra sem volt sehol. Apjuk már rég elvonult a konyhába, amikor elhatározták, hogy felmennek Allanon szobájába. Flick vonakodott megkeresni a sötét idegent, főleg a tegnap esti találkozás után a völgybe vezető úton. De Shea annyira makacskodott, hogy fivére végül hajlandó volt vele tartani abban a reményben, hogy ketten nagyobb biztonságban lesznek.

Amikor odaértek a szobához, az ajtót nyitva találták – a magas vándor eltávozott. A szoba úgy festett, mintha senki sem használta volna. Sietve átkutatták a fogadót és a környező melléképületeket, de nem lelték Allanont. Végül kénytelenek voltak arra következtetni, hogy valamilyen ismeretlen okból eltűnt Árnyas-völgyből. Shea dühöngött, amiért Allanon itt-hagyta egyetlen búcsúszó nélkül, ugyanakkor egyre jobban nyugtalanította, hogy nincs többé a történész védőszárnyai alatt. Flick viszont örült, hogy ez az ember elment. Ült Sheával a magas, kemény támlájú székeken, és igyekezett meggyőzni testvérét, hogy nem lesz semmi baj. Ő sohasem hitte el teljesen a történész bolond meséjét az északföldi háborúkról és Shannara Kardjáról, mondta Flick, de még ha igaz lenne is belőle valami, a Shea származására és Brona fenyegetésére vonatkozó rész bizonyosan túlzás. Nevetséges tündérmese.

Shea némán hallgatta Flick zavaros okoskodását a lehetőségekről, csak néha biccentett, mert magában azon gondolkozott, mitévő legyen. Komolyan kételkedett Allanon elbeszélésének hihetőségében. Végül is miért jött hozzá a történész? Egyszer csak felbukkant, elmesélte Sheának különös származását, figyelmeztette, hogy veszélyben forog, majd eltűnt, egyetlen szóval sem magyarázva, hogy milyen érdeke fűződik a dologhoz. Honnan tudhatná, hogy Allanonnak nincs-e valamilyen rejtett célja? Hátha azt reméli, hogy a völgylakó majd kikaparja neki a tűzből a gesztenyét? Túl sok kérdés volt itt, amelyre nem kapott választ.

Végül Flick belefáradt, hogy tanácsokat adjon a néma Sheának. Magába roskadtan ült székében, és lemondóan bámulta a pattogó tüzet. Shea továbbra is Allanon történetének részletein rágódott, igyekezett eldönteni, mit tegyen. De egyórányi csöndes elmélkedés után viszolyogva legyintett. Ugyanolyan zavarodott volt, mint előzőleg. Kiment az ebédlőből, a szobája felé indult, nyomában a hűséges Flickkel. Egyikük sem érezte szükségét a további beszélgetésnek. Megérkeztek kis hálószobájukba a keleti szárnyban. Shea rosszkedvű hallgatással rogyott le székére. Flick az ágyra henteredett, és közömbösen bámulta a mennyezetet.

A kis éjjeliszekrényeken álló két gyertya halvány izzással világította meg a szobát, és Flick hamarosan érezte, hogy mindjárt elszundít. Megrázkódott, kinyújtotta a karját, és hozzáért egy hosszúkás, összehajtogatott papírdarabhoz, amely a matrac és a fejtámla közé csúszott. Kíváncsian a szeme elé tartotta, és látta, hogy Sheának címezték.

– Mi ez? – motyogta, és odadobta a másik ágyon heverő testvérének.

Shea feltörte a pecsétet, és végigfuttatta pillantását a papíron. Épp csak elkezdte, amikor halkan füttyentett és talpra ugrott. Flick gyorsan felült, mivel rájött, ki írhatta az üzenetet.

– Allanon hagyta itt – erősítette meg a gyanúját Shea. – Ezt hallgasd, Flick!

Nincs időm rá, hogy megkeresselek és további magyarázatot adjak. Valami rendkívül fontos dolog történt, és azonnal távoznom kell, talán máris elkéstem. Muszáj bíznod bennem, és el kell hinned, amit mondtam, még akkor is, ha nem tudok visszatérni a völgybe. Árnyas-völgyben nem sokáig leszel biztonságban, föl kell készülnöd rá, hogy gyorsan elmenekülhess. Ha veszélybe kerülsz, menedéket lelsz Culhavenben, Anar erdeiben. Elküldöm egy barátomat, hogy odavezessen. Bízz meg Balinorban. Senkinek se beszélj találkozásunkról. Roppant veszély fenyeget.

Gesztenyebarna úti köpenyed zsebében hagytam egy kis tasakot, amely három Tündérkövet tartalmaz. Azok vezetnek majd és megvédenek, ha semmi más nem marad. Vigyázat! Egyedül Sheát illetik, és csak akkor használhatja őket, ha minden más kudarcot vallott! A koponya jele lesz a figyelmeztetés, hogy menekülj. Sok szerencsét, ifjú barátom, amíg ismét találkozhatunk.

Shea izgatottan nézett testvérére, de a gyanakvó Flick hitetlenkedve csóválta a fejét, és elkomorodott.

– Nem bízom benne. Különben is, miket beszél? Koponyák és Tündérkövek? Még sohasem hallottam Culhaven nevű helyről és az Anar-erdőség sok-mérföldnyire, többnapi járóföldre van innen. Nem tetszik ez nekem.

– A kövek! – rikkantott Shea, és a magas sarokszekrényben lógó úti köpenyéért ugrott. Percekig turkált ruhái között, miközben Flick aggodalmasan figyelte, azután óvatosan hátralépett, és apró bőrtasakot egyensúlyozott gyengéden jobb kezében. Megemelte, latolgatta a súlyát, odamutatta testvérének, azután visszasietett az ágyához, leült, kioldotta a zsineget, és tenyerébe ürítette a tasak tartalmát. Három sötétkék kő gurult ki az erszényből, akkorák, mint egy átlagos kavics, finom csiszolásuk fényesen ragyogott a halvány gyertyafényben. A testvérek kíváncsian meredtek rájuk, félig-meddig arra várva, hogy azonnal valami csodát tesznek. De semmi sem történt. Mozdulatlanul hevertek Shea tenyerén, ragyogtak, mint az éjtől ellopott, apró, kék csillagok, annyira tiszták voltak, hogy szinte át lehetett látni rajtuk, mintha nem lennének egyebek festett üvegnél. Végül, miután Flick elég bátorságot gyűjtött össze, hogy megérintse az egyiket, Shea visszapottyantotta őket a tasakba, amelyet inge zsebébe gyömöszölt.

– Nos, ami a köveket illeti, igazat mondott – kockáztatta meg egy pillanattal később.

– Talán igen, talán nem. Hátha nem is Tündérkövek – gyanakodott Flick. – Honnan tudhatod? Láttál valaha, akár egyet? És mi a helyzet a levél többi részével? Sohasem hallottam Balinor nevű emberről, sem Culhavenről. El kellene felejtenünk az egész dolgot, különösen azt, hogy valaha is találkoztunk Allanonnal.

Shea bizonytalanul bólogatott. Képtelen volt válaszolni testvére kérdéseire.

– Miért aggódnánk? Annyit kell tennünk, hogy nyitva tartjuk a szemünket, figyeljük a koponya jelét, akármi légyen is az, vagy lessük Allanon barátjának megjelenését. Lehet, hogy semmi sem történik.

Flick még perceken át fejtegette a levélíróval szembeni bizalmatlanságát, mielőtt elvesztette volna a téma iránti érdeklődését. Mindketten fáradtak voltak, és úgy döntöttek, elteszik magukat másnapra. Ahogy a gyertyákat eloltották, Shea utolsó cselekedete az volt, hogy a tasakot gondosan betette a párnája alá, ahol érezhette arcával a kicsiny dudort. Gondoljon Flick, amit akar, ő úgy döntött, hogy az elkövetkező napokban kéznél tartja a köveket.

Másnap eleredt az eső. Hatalmas, toronymagas, fekete felhők gördültek le északról, és hirtelen elborították a völgyet, dalmohadó tömegük eltakarta a napot és az eget, zuhogott belőlük a zápor, és hihetetlen vadsággal söpört végig a kis falun. A mezőkön félbemaradt a munka, völgyből ki és be megszűnt az utazás – először egy, majd két, végül három teljes napon át. Félelmetes látvány volt az égiháború, villámok vakító csíkjai szőtték át a sötét felhőkkel borított eget, az egymást követő mennydörgések mély moraja földrengető erővel gördült végig a völgyön, majd lassan elhalt, és még fenyegetőbb zengés hallatszott a messzi észak felől, valahonnan a feketeségen túlról. Három teljes napon át esett. A falu népe félni kezdett, hogy a hegyekből alárohanó áradat elpusztítja kicsiny otthonaikat és védtelen földjeiket. Az emberek naponta összeverődtek Ohmsfordék fogadójában, és aggódva beszélgettek söröskorsóik fölött, félős pillantásokat vetve a csepegő ablakokon túl a kitartóan zuhogó záporra. Az Ohmsford testvérek némán figyeltek, hallgatták a beszélgetést, nézték a zsúfolt ebédlőben a kis csoportokba verődött völgylakók szorongó arcát. Először reménykedtek, hogy a vihar elvonul, de három nap után még mindig kevés jele volt annak, hogy kitisztul az idő.

A negyedik napon déltájt a felhőszakadás vastag ködtől és szúrós, nyirkos hőségtől kísért, nyomott szemerkéléssé enyhült, amitől mindenki rosszkedvű lett és kényelmetlenül érezte magát. A tömeg gyérülni kezdett a teremben, az emberek visszatértek a munkájukhoz, hamarosan Shea és Flick is belemerült a javításokba és a takarításba. A vihar összezúzta a zsalugátereket, letépte a zsindelyléceket a tetőről, és szétszórta a melléképületek mellett. A fogadó szárnyépületeinek teteje és fala nagy foltokban beázott, a telek végében levő apró szerszámos-kamrát teljesen összelapította egy vihartól kicsavart, rázuhanó szilfa. A két fiatalember napokon át foltozta a lyukakat, javította a tetőt, pótolta a leszakadt vagy eltört zsindelyeket és zsalugátereket. Unalmas munka volt, az idő lassan telt.

Tíz nap után az esőzés végképp abbamaradt, a hatalmas felhők tovagördültek, a sötét ég kitisztult, barátságos világoskékre változott és fehér felhőcskék vándoroltak rajta. Az árvíz, amelytől tartottak, nem következett be, és ahogy a völgylakók visszatértek a mezőkre, a meleg nap is előbukkant, a völgyben a sáros latyak kezdett szilárd földdé száradni, itt-ott zavaros tócsákat hagyva maga után, amelyek dacosan terpeszkedtek a mindig szomjas földeken. Végül még a tócsák is eltűntek, és a völgy olyan lett, mint volt: az elvonult vihar dühéből csak homályos emlék maradt.

Shea és Flick, miközben újjáépítették a szétlapult szerszámos-kamrát, és egyéb javításokat végeztek a fogadó körül, töredékesen hallották a völgylakók és a szállóvendégek diskurálását a felhőszakadásról. Senki sem emlékezett, hogy ebben az évszakban valaha is tombolt volna ilyen eszeveszett vihar a völgyben. Éppen olyan volt, mint a téli orkánok, amelyek néha elkapják a gyanútlan utasokat az északi nagy hegyekben, és úgy lesodorják őket a hágókról és a sziklás ösvényekről, hogy senki se látja őket többé. A hirtelen kerekedő vihartól a falucska minden lakosa megállt és eltöprengett a folyamatos szóbeszéden, hogy valami különös dolog történik messze Északföldön.

A testvérek fülüket hegyezték ugyan az ilyen beszédekre, de semmi érdekeset nem tudtak meg. Egymás közt gyakran pusmogtak Allanonról és a furcsa történetről, amelyet Shea származásáról mesélt. A gyakorlatias Flick rég elintézte az egészet azzal, hogy bolondság vagy rossz tréfa. Shea türelmesen meghallgatta, bár ő nem tudott úgy legyinteni rá, mint a fivére. Noha nem akarta elhessegetni a történetet, de elfogadni sem tudta. Úgy érezte, túl sok minden maradt rejtve, túl sok minden van Allanon körül, amit sem Flick, sem ő nem tud. Amíg nem ismert minden tényezőt, addig örült, hogy nem kell foglalkoznia a témával. A tündérköveket tartalmazó tasakot azért mindig kéznél tartotta. Miközben Flick továbbra is motyogott, általában naponta többször, hogy milyen szamár, hurcolja itt a kavicsokat, és elhiszi, hogy Allanon történetéből akár egyetlen szó is igaz, Shea jól megfigyelt minden idegent, aki áthaladt a völgyön, serényen kutatva holmijukban a koponya jegye után. De ahogy az idő múltával semmit sem talált, végül kénytelen volt elkönyvelni a dolgot egy tapasztalatnak a baleksíég magasiskolájában. Ezen a véleményén semmi sem változtatott egy délutánig, több mint három héttel Allanon hirtelen távozása után. A testvérek egész nap tetőnek való zsindelyt hasogattak, és már csaknem beesteledett, mire hazatértek. Amikor beléptek, apjuk kedvenc székében ült a hosszú konyhai pultnál, széles arca gőzölgő tányér fölé hajolt. Köszöntésül odaintett fiainak.

– Leveled érkezett, amíg nem voltál itthon, Shea! – mondta, és átnyújtott egy hosszú, összehajtogatott, fehér papírlapot. – Leah küldte.

Shea meglepetten felkiáltott, és mohón kapott a levél után. Flick hangosan felnyögött.

– Tudtam, tudtam; túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen! – motyogta. – Délföld legnagyobb csibésze elhatározta, hogy megint ideje nyaggatni bennünket egy kicsit. Bontsd föl, Shea.

De testvére már fel is törte a pecsétet, végigfutott a levélen, oda se figyelve Flick megjegyzéseire. Flick utálkozva vállat vont és lerogyott egy székre az apja mellé, aki folytatta vacsoráját.

– Arra kíváncsi, hova bújtunk – nevette el magát Shea. – Azt akarja, hogy látogassuk meg, amint lehetséges.

– Hát persze – dörmögte Flick. – Valószínűleg bajban van, és szüksége van valakire, akit hibáztathat miatta. Miért nem ugrunk le inkább a legközelebbi szikláról? Emlékszel, mi történt, amikor Menion Leah utoljára hívott látogatóba? Napokra eltévedtünk a Feketetölgy-erdőben és csaknem fölfaltak a farkasok! Sohasem felejtem el azt a kis kalandot. Vigyen el az ördög, ha még egyszer elfogadom a meghívását!

Testvére nevetett, és rácsapott Flick széles vállára.

– Irigy vagy, mert Menion királyok leszármazottja, és úgy élhet, ahogy akar.

– Az a királyság akkora, mint egy pocsolya! – vágta rá Flick. – A királyi vér pedig olcsó manapság. Csak nézd a saját… – Észbe kapott, hirtelen becsukta a száját. Gyors pillantást vetettek apjuk felé, de ő láthatóan nem hallotta a megjegyzést, mert elmerülten táplálkozott. Flick bocsánatkérően vállat vont, Shea bátorítóan mosolygott rá.

– Van egy ember a fogadóban, aki felőled érdeklődött, Shea – közölte hirtelen fölnézve Curzad Ohmsford. – Közben megemlítette azt a magas idegent is, aki jó néhány héttel ezelőtt járt itt. Még sohasem láttam a völgyben. A nagyteremben van.

Flick lassan fölállt. Elfogta a félelem. Shea egy pillanatra kizökkent az üzenettől, de gyorsan intett testvérének, aki éppen megszólalni készült. Ha ez az idegen ellenség, akkor azt gyorsan ki kell deríteni. Megmarkolta inge zsebét, bátorító érzés volt, hogy a kövek még mindig ott vannak.

– Hogy néz ki ez az ember? – kérdezte gyorsan. Semmi mást nem tudott kitalálni, amivel érdeklődhetett volna a koponya jegye iránt.

– Hát nem is tudom, fiam – válaszolta teli szájjal Ohmsford, aki továbbra is a tányérja fölé hajolva őrölte a vacsoráját. – Hosszú, zöld erdei köpenyt visel. Délután érkezett egy gyönyörű lovon. Nagyon szeretett volna látni. Jobb, ha rögtön kideríted, mit akar.

– Nem láttál rajta valami jelet? – idegeskedett Flick.

Apjuk abbahagyta a rágást és meglepett homlokráncolással nézett föl.

– Miről beszélsz? Jó lesz, ha készítek róla egy krétarajzot? Egyáltalán, mi bajod?

– Az égvilágon semmi – vágott közbe gyorsan Shea. – Flick csak arra gondolt, hogy vajon… vajon az az ember nem úgy fest-e, mint Allanon… emlékszel?

– Hát persze – mosolyodott el apjuk sokatmondóan, miközben Flick nagyot nyelt megkönnyebbülésében. – Nem, semmiféle hasonlatosságot nem láttam, noha ez az ember is jókora. Hosszú heg fut végig a jobb arcán, valószínűleg késtől származik. – Shea köszönetképpen biccentett, majd maga után húzva Flicket, gyorsan kiment a folyosóra, és a nagyterem felé tartott. A kettős ajtóhoz siettek, és lélegzetvisszafojtva álltak. Shea óvatosan megtolta az egyik ajtószárnyat, és bekukucskált a népes terembe. Egy pillanatig semmi különöset nem látott, csupán a törzsvendégek és a völgy mindennapi utasainak megszokott arcát, de egy pillanattal később hátralépett, helyére engedte az ajtószárnyat, és ránézett a riadt Flickre.

– Ott ül a kandallónál, az elülső sarokban. Innen nem tudom megmondani, kicsoda-micsoda. Zöld köpenybe burkolózik, ahogy apánk mondta. Közelebb kell jutnunk hozzá.

– Ki akarsz menni? – Flicknek elakadt a lélegzete. – Megbolondultál? Abban a pillanatban észrevesz, ha tudja, kit kell keresnie.

– Akkor menj te! – parancsolta Shea. – Tegyél néhány fa-hasábot a tűzre, és közben gyorsan nézd meg. Figyeld, hogy nem visel-e koponya jelet.

Flick szeme tágra nyílt, megfordult, hogy meneküljön, de Shea elkapta a karját, visszafordította, átpenderítette az ajtószárnyak között, azután gyorsan lebukott, hogy őt magát ne lehessen látni. Egy pillanattal később résnyire nyitotta az egyik ajtószárnyat és kilesett, hogy mi történik. Látta, amint Flick bizonytalanul végigbaktat a termen a kandallóhoz, tétován piszkálgatja a tüzet, végül rátesz egy hasábot a fásládából. Húzta az időt, nyilvánvalóan olyan helyzetbe akarta manőverezni magát, ahonnan vethet egy pillantást a zöld köpenybe burkolózott férfira. Az idegen Flicknek háttal ült, tőle jó néhány méternyire egy asztalnál, kissé az ajtó felé fordulva, amely mögött Shea rejtőzött.

Amikor Flick már jött volna vissza, az idegen hirtelen megmoccant a széken és tett valami megjegyzést, amitől Flick megmerevedett. Shea látta, hogy testvére az idegen felé fordul, válaszol neki, és gyorsan arrafelé sandít, ahol ő bujkál. Shea hátrébb húzódott a folyosó árnyékába, és visszaengedte az ajtót. Valamivel elárulták magukat. Miközben azon rágódott, meneküljön-e, Flick belökte az ajtószárnyat, és az arca fehér volt a félelemtől.

– Meglátott az ajtónál. Olyan szeme van, mint a sólyomnak! Azt mondta, vigyelek hozzá. – Shea gondolkodott egy pillanatig, végül lemondóan bólintott. Ugyan hova menekülhetne, ahol nem találják meg percek alatt?

– Hátha nem tud mindent – reménykedett. – Hátha azt gondolja, hogy tudjuk, hová ment Allanon. Légy óvatos, mit mondasz neki, Flick.

Keresztülmentek a széles lengőajtón, átvágtak a termen az asztalhoz, ahol az idegen ült. Megálltak mögötte és vártak, de az, hátra se fordulva, egy széles kézmozdulattal intett, hogy üljenek le asztala mellé. Kelletlenül szót fogadtak a néma parancsnak. Néhány pillanatig hallgatva ültek, és egymást bámulták. Az idegen széles vállú, magas ember volt, noha nem olyan hosszú, mint Allanon. A köpeny egész testét eltakarta, csak a feje látszott. Szikár, érdes vonásai szemrevalók lettek volna, ha nincs a sötét forradás, amely a jobb szemöldöktől indulva végigfutott az arcán és a szája fölött ért véget. Furcsa módon a szeme, amellyel végigmérte a fiatal völgylakókat, barátságosnak tűnt; mogyorószínű volt és arról árulkodott, hogy a kemény külső jó természetet takar. Rövidre nyírott, szőke haja laza csigákban hullott széles homlokába és apró fülére. Amikor Shea ránézett, nehezen hitte, hogy ez az idegen lenne az az ellenség, akiről Allanon azt mondta, hogy utána jöhet a völgybe. Mintha még Flicket is megnyugtatta volna a jelenléte.

– Nincs idő játszadozni, Shea – szólalt meg hirtelen az idegen, szelíd, de fáradt hangon. – Nagyon dicséretes az óvatosságod, de én nem viselem a koponya jelét. Allanon barátja vagyok. A nevem Balinor. Apám Ruhl Buckhannah, Callahorn királya. – A testvérek ismerték ezt a nevet, de Shea nem akart kockáztatni.

– Honnan tudhatom, hogy az vagy, akinek mondod magad? – Az idegen elmosolyodott.

– Ahogy én is tudom, hogy te vagy Shea. Ott az inged zsebében a három Tündérkő, amelyeket Allanon adott neked. – A völgylakó alig észrevehetően, hüledezve bólintott. Csak olyasvalaki tudhat a kövekről, akit a szálas történész küldött. Óvatosan előrehajolt.

– Mi történt Allanonnal?

– Ezt nem tudom biztosan – felelte halkan a termetes férfi. – Nem láttam, nem is hallottam róla két hete. Amikor elváltam tőle, Paranor felé indult. Hírek szerint támadás érte az Öregtornyot; Allanon félti a Kardot. Azért küldött, hogy megvédjelek. Hamarabb is ideértem volna, de hátráltatott az időjárás – és azok, akik az én nyomomon akartak téged megtalálni.

Elhallgatott, ránézett Sheára, mogyorószín pillantása váratlanul keményen fúródott a fiatalember szemébe.

– Allanon feltárta előtted, ki vagy valójában, és beszélt a veszélyről, amellyel egy napon szembe kell nézned. Hogy elhitted-e, vagy sem, annak most nincs jelentősége. Itt az idő, azonnal menekülnöd kell a völgyből!

– Csak úgy szedelőzködjek és menjek? – kiáltotta döbbenten Shea. – Ezt nem tehetem!

– Megteheted és meg is fogod tenni, ha életben akarsz maradni. A Koponyahordozók sejtik, hogy a völgyben vagy. Egy, talán két napon belül megtalálnak és az a végedet jelenti, ha még itt leszel. Most rögtön távoznod kell! Gyorsan, kevés holmival utazz; maradj az ösvényeken, amelyeket ismersz, és rejtőzz el az erdőben, ha lehet. Ha kénytelen vagy nyílt terepen átvágni, csakis nappal tedd, amikor gyengébb a hatalmuk. Allanon elmondta, hova menj, de a saját leleményességedből kell odaérned. – A döbbent Shea egy pillanatig bámulta a beszélőt, azután Flickhez fordult, aki némán figyelte mindezt. Hogyan várhatja ez az ember, hogy csak úgy felpakol és elrohan? Nevetséges!

– Mennem kell – állt föl hirtelen az idegen, és összehúzta magán bő köpenyét. – Magammal vinnélek, ha tehetném, de követtek. Azok, akik el akarnak pusztítani, arra számítanak, hogy előbb-utóbb elárullak. Jobban szolgállak csaliként; hátha tovább követnek engem, amivel megadom neked a lehetőséget az észrevétlen távozásra. Egy darabig dél felé lovagolok, azután Culhaven felé fordulok. Ott találkozunk újra. Emlékezz rá, mit mondtam. Ne maradj a völgyben! Most rögtön, még ma éjjel menekülj! Tégy úgy, ahogy Allanon mondta, és vigyázz a Tündérkövekre! Hatalmas fegyverek! – Shea és Flick a vendéggel egyszerre állt fel. Kezet ráztak vele, és akkor vették csak észre, hogy kinyújtott karját fénylő sodronypáncél borítja. Balinor, több szót nem is vesztegetve, fürgén átsietett a termen és eltűnt a bejárati ajtó mögött az éjszakában.

– Na, most mi lesz? – kérdezte Flick, amikor visszarogyott székébe.

– Honnan tudhatnám? – felelte fáradtan Shea. – Nem vagyok jós. A leghalványabb fogalmam sincs róla, hogy amit elmondott, az igazabb annál, amit Allanon mesélt! Ha igaza van, és az a gyanúm, hogy valamennyi igazság biztosan van abban, amit mondott, akkor mindenki jobban jár, ha eltűnök a völgyből. Ha csakugyan keresnek, akkor tartanunk kell tőle, hogy másoknak, például neked vagy apánknak esik baja, amennyiben itt maradok.

Csüggedten nézett végig a termen. Teljesen összezavarodott a történetektől, amelyeket hallott, képtelen volt eldönteni, mi lenne a leghelyesebb lépés. Flick némán figyelte, tudta, hogy nem segíthet, de osztozott fivére zaklatottságában és aggodalmában. Végül előrehajolt és Shea vállára tette a kezét.

– Veled megyek – mondta halkan. Shea döbbenten nézett rá.

– Nem engedhetem. Apánk sohasem értené meg. Különben is, lehet, hogy nem megyek sehová.

– Emlékezz, mit mondott Allanon: veled együtt én is benne vagyok – makacskodott Flick. – Egyébként pedig a testvérem vagy. Nem engedhetlek el egyedül. – Shea csodálattal nézett rá, azután bólintott és hálásan elmosolyodott.

– Később megbeszéljük. Mindenesetre nem távozhatok, amíg el nem döntöm, hova megyek, és mire van szükségem – már amennyiben elmegyek. Valamilyen üzenetet kell hagynom apánknak is, nem érdekel, mit gondol Allanon és Balinor. – Eljöttek az asztaltól, visszatértek a konyhába vacsorázni. Az este hátralevő részében ide-oda bolyongtak az ebédlő és a konyha között, többször betérve hálószobájukba, ahol Shea feltúrta a holmiját, gépiesen számba vette, mije van, és félretolta, amire nem volt szüksége. Flick némán követte, nem akarta egyedül hagyni, magában attól félt, hogy testvére elindul Culhaven felé, anélkül hogy neki szólna. Figyelte Sheát, ahogy a ruhákat és tábori felszerelést gyömöszöli egy bőriszákba, és amikor megkérdezte, miért csomagol, öccse azt felelte, csupán elővigyázatosság arra az esetre, ha gyorsan kell menekülnie. Ígérte, hogy szólni fog, ha elmegy, ám ez a bizonykodás nem nyugtatta meg Flicket. Ettől csak még jobban figyelte Sheát.

SHEA ARRA ÉBREDT a koromsötétben, hogy egy kar szorítja a vállát. Könnyű alvó lévén, a hideg érintés azonnal fölriasztotta. A szíve hevesen vert. Vadul kapálózva, vakon küszködött a sötétben, nyúlkált a szabad kezével, hogy elkapja láthatatlan támadóját. Halk szisszenést hallott, és hirtelen fölismerte Flick széles arcát a felhők mögül derengő csillagok és a vékony újhold homályos fényében, amely átszüremlett a függönyön. Félelme enyhült, helyét hirtelen megkönnyebbülés foglalta el testvére ismerős vonásai láttán.

– Flick! Megijesztettél… – Megkönnyebbülése rövid életűnek bizonyult. Flick befogta a száját erős kezével, és ismét azt a figyelmeztető sziszegést hallatta. Shea látta a félhomályban, hogy testvére arcára barázdákat húz a félelem, halvány bőre feszül a hűvös éjszakai levegőben. Felült, ám az erős kar még szorosabban fogta. Flick odahúzta magához, olyan közel, hogy összeszorított szája csaknem hozzáért Shea arcához.

– Ne beszélj – suttogta a fülébe a félelemtől reszkető hangon. – Az ablakhoz, de halkan!

A kéz lazított szorításán, és gyengéden, gyorsan kiemelte Sheát az ágyból, majd addig húzta a padlón, amíg ott nem találták magukat, lélegzet-visszafojtott guggolásban a deszkán, a szoba fekete árnyai között. Azután még mindig kuporogva közelebb kúsztak a résnyire nyitott ablakhoz, de levegőt se mertek venni közben. A falhoz érve Flick az ablak mellé vonta öccsét, de most már reszketett a keze.

– Shea, nézd! Az épületnél! – Shea leírhatatlan félelemmel földugta a fejét a párkány mögül, és óvatosan kileselkedett a deszkakeret mögötti feketeségbe. Szinte azonnal észrevette a teremtményt: a hatalmas, szörnyű, fekete alak, félig leguggolva, lassan araszolt előre a fogadó felől az árnyékok között, a púpos hátát fedő köpeny puhán fel-felduzzadt, mintha alulról nyomkodná és emelgetné valami. Még ilyen messziről is tisztán lehetett hallani ocsmányul fűrészelő lélegzését, lába furcsán karistolva mozgott a sötét földön. Shea szorosan markolta a párkányt, szeme rátapadt a közeledő teremtményre, és egy pillanattal előbb, hogy lebukott volna a nyitott ablak párkánya alá, villanásnyi időre tisztán látta a koponya formájú, fénylő ezüstfüggőt.

IV.

SHEA NÉMÁN LEROSKADT fivére sötét tömege mellé, és együtt kuporogtak a feketeségben. Hallották a teremtmény mozgását, a kaparászás minden másodperccel erősebb lett. Most már biztos, hogy elkésve fogadták meg Balinor tanácsát! Vártak, füleltek, nem mertek szólni, még lélegezni sem. Shea szeretett volna elfutni, mert tudta, hogy ez a lény megöli, ha rátalál, de attól félt, ha megmozdul, a szörny meghallja, és nyomban elkapja. Flick mereven ült mellette, reszketett a feltámadó éjszakai szélben, amely a nyitott ablak függönyét cibálta.

Hirtelen kutya ugatott, majd rekedt morgás hallatszott, amelyben félelem és gyűlölet keveredett. A testvérek óvatosan kikandikáltak az ablakpárkány alól, és belehunyorogtak a gyér fénybe. A koponya hordozója az ablakukkal szemközti épület falánál kuporgott. Tízméternyire tőle hatalmas farkaskutya, az egyik völgylakó vadászebe állt, és ragyogó, fehér fogait vicsorítva leste a betolakodót. A két árny egymást nézte az éjszaka árnyai között, a teremtmény lassan harákolva szedte a levegőt, a kutya halkan morgott, a levegőbe kaffantott, félig kuporogva lassan araszolt előre. Aztán dühödt üvöltéssel rávetette magát az idegenre, állkapcsai megnyíltak és a fekete fej után kaptak. Ám a levegőben hirtelen megragadta a duzzadozó köpeny alól kiugró karmos mancs, feltépte a boldogtalan állat torkát, és élettelenül dobta vissza a földre. Egyetlen szempillantás alatt történt, a testvérek annyira meghökkentek, hogy majdnem elfelejtettek lebukni. Egy másodperccel később ismét hallották a furcsa kaparászást. A teremtmény tovább vánszorgott a szomszéd épület falának tövében, de a hang halkult, és mintha távolodott volna a fogadótól.

A testvérek hosszú percekig várakoztak lélegzetvisszafojtva a szoba sötétjében, és egyfolytában reszkettek. Körülöttük elcsendesedett az éjszaka, miközben a fülüket hegyezve próbálták betájolni, hol lehet a behatoló. Végül Shea elég bátorságot gyűjtött össze, hogy ismét átlessen az ablakpárkány fölött a kint ásító sötétségbe. Amikor visszabukott, a rémült Flick már mászni készült a legközelebbi kijárat felé, de Shea erélyes fejrázással jelezte, hogy a teremtmény eltávozott. Flick máris sietett vissza az ablaktól ágya melegébe, de félúton megtorpant, mert látta, hogy Shea kapkodva öltözni kezd a sötétségben. Flick szólni akart, ám Shea az ajkához emelte ujját. Flick is rögtön nekilátott az öltözködésnek. Akármi jár Shea fejében, akárhova megy, Flick elszánta magát, hogy követi. Amikor mindketten elkészültek, Shea közelebb húzta magához testvérét, és a fülébe súgta:

– A völgyben mindenki veszélyben forog, amíg itt vagyok. Ma éjjel, most rögtön el kell mennem! Eldöntötted, hogy velem jössz? – Flick szenvedélyesen bólintott, Shea folytatta. – Kimegyünk a konyhába, pakolunk néhány napi élelmet, amit magunkkal viszünk. Ott hagyok üzenetet apánknak.

Többet nem szólt, előkapta kis csomagját a ruhásszekrényből, és némán eltűnt a konyhába vezető, szurokfekete folyosón. Flick sietve követte, tapogatózva ment testvére után. A folyosón semmit sem lehetett látni, jó néhány percbe telt, amíg a falakat tapogatva, a sarkoknál befordulva elérték a széles konyhaajtót. A konyhában Shea gyertyát gyújtott, egy intéssel az éléskamrába irányította Flicket, miközben üzenetet firkantott apjuknak egy cédulára, majd lenyomtatta egy söröskorsóval. Flick néhány perc alatt végzett, és visszatért testvéréhez, aki gyorsan elfújta a kis gyertyát, és a hátsó ajtó felé indult, majd megállt és hátrafordult.

– Ha kiérünk, egy szót se! Csak gyere utánam. – Flick kétkedve bólintott. Nagyon tartott attól, ami a bezárt ajtó mögött várhat rájuk, hogy feltéphesse a torkukat, mint korábban a farkaskutyáét. De most nem volt idő a habozásra. Shea óvatosan kitárta a hátsó ajtót, és kinézett a sűrű fáktól körbefogott, holdvilágos udvarra. Egy pillanattal később intett Flicknek, és vigyázva kiléptek a hűvös éjszakába, gondosan becsukva az ajtót maguk mögött. Odakint világosabb volt a hold és a csillagok lágy fényétől, egy gyors pillantással is felmérhették, hogy senki sincs odakint. Csupán egy-két óra volt hátra hajnalig, amikor a falucska ébredezni kezd. A testvérek megálltak az épület mellett, és füleltek, hogy nincs-e hang, ami veszélyt jelezne. Semmit sem hallottak. Shea keresztülment az udvaron, és eltűntek a szomszédos sövény árnyékában, s Flick egy utolsó, sóvár pillantást vetett otthonára, amelyet talán sohasem lát többé.

Shea némán haladt a falu házai között. A völgylakó tisztában volt vele, hogy a Koponyahordozó maga sem tudja, kit keres, különben elkapta volna a fogadóban. De azt bizonyosan sejti a szörnyeteg, hogy Shea a völgyben él, és vissza fog térni Árnyasvölgy szendergő falujába, hogy tovább kutasson a Shannara-ház eltűnt félvér fia után. Végigpergette magában az útitervet, amelyet sietve állított össze a fogadóban. Ha az ellenség kitalálta, hogy ő hol van, amire Balinor is figyelmeztette, akkor minden lehetséges menekülési útvonalat figyel. Továbbá, ha rájönnek az eltűnésére, akkor egy pillanat alatt a nyomába erednek. Kénytelen feltételezni, hogy nem csupán egy ilyen rém létezik, és valószínűleg az egész völgyet lesik. Ki kell használniuk az észrevétlen lopakodás adta előnyt, és még ma minél messzebbre kell jutniuk a völgytől és közvetlen környékétől. Azaz erőltetett menetben kell haladniuk, néhány órás alvási szünetekkel. Már ez is elég kemény, de a valódi gond az, hogy hova meneküljenek.

Csupán néhány napra való eleséget hoztak, viszont az Anar több hétre van. A völgyön túli vidéket egyik testvér sem ismerte, kivéve néhány forgalmasabb utat és falut, amelyeket a Koponyahordozók minden bizonnyal figyelnek. Jelenlegi helyzetükben nem tehetnek mást, mint hogy mennek az orruk után. De melyik úton? Melyik az az irány, ahol az ólálkodó rémek a legkevésbé keresik őket? Shea alaposan végiggondolta a lehetőségeket, noha magában már határozott. A völgytől nyugatra néhány falut leszámítva nyílt vidék van, ha arra mennek, távolabb kerülnek az Anartól. Ha délnek indulnak, akkor elérhetik a nagyobb déli városok, Pia vagy Zolomach viszonylagos biztonságát, ahol barátaik és rokonaik laknak. Csakhogy valószínűleg, a Koponyahordozók szerint is ez a menekülés logikus útja, ezért ezek a teremtmények lesni fogják a völgyből délnek vezető utakat. Ráadásul a Duln-erdőségtől délre a széles, nyitott síkság kevés búvóhelyet kínál a menekülőknek, viszont sokáig kellene vándorolniuk a városokig, azonközben pedig könnyen elkaphatnák és megölhetnék őket. A völgytől északra, a Duln erdein túl, a Rappahalladran és a hatalmas Szivárvány-tó között lakatlan, vadon tereken kell átvágni sok-sok mérföldön át, míg elérik Callahorn királyságát. A Koponyahordozók errefelé húzhatnak, amikor leereszkednek Északföldről. Minden valószínűség szerint messze jobban ismerik a környéket a testvéreknél, és nagyon fogják figyelni, ha azt gyanítják, hogy Balinor lejött Tyrsisből a völgybe.

Anar északkeletre volt a völgytől, amelytől az irdatlan Délföld legnehezebben járható, legalattomosabb vidékének mérföldjei választják el. Ez az egyenes út a legveszedelmesebb, ám nagy a valószínűsége, hogy az ellenség legkevésbé ezt az útvonalat figyeli. Sötét erdők, álnok síkok, rejtett ingoványok, ismeretlen veszedelmek sokasága követeli minden évben az óvatlan utazók életét. Csakhogy más is van a Duln erdeitől keletre, amiről még a Koponyahordozók sem tudnak: Leah biztonságos felföldje. Ott a testvérek segítséget kérhetnek Menion Leahtól, aki Shea legjobb barátja, és Flick félelme ellenére az egyetlen személy, aki képes végigkalauzolni őket az Anarhoz vezető veszedelmes úton. Shea számára ő volt az egyetlen ésszerű választás.

A testvérek elérték a falu délkeleti végét. Lihegve megálltak egy öreg fáskamra mellett, hátukat nekivetették a durva deszkáknak. Shea óvatosan kémlelt. Fogalma sem volt róla, merre mászkálhat a koponyás teremtmény. Mindent párába vont a haldokló éjszaka felhőkön áttörő holdfénye. Valahol balra kutyák ugattak dühödten, és elszórt fények gyúltak a közeli házak ablakaiban, ahogy az álmos lakók kíváncsian kileskelődtek a feketeségbe. Alig egy óra múlva hajnalodik. Shea tudta, hogy meg kell kockáztatniuk a fölfedeztetést, futtában el kell érniük a völgy kijáratát, és el kell rejtőzniük Duln erdeiben. Ha még a völgyben lesznek, mire feljön a nap, az utánuk szaglászó teremtmény megláthatja, amint fölfelé kapaszkodnak a kopár dombok között és elkapja őket menekülés közben.

Hátba vágta Flicket, biccentett, és lassú, kitartó kocogásba kezdett, el az otthonos falusi házak menedékétől, be a völgyfenéken sűrűsödő fás bozótosba. Az éjszaka csöndes volt, csupán a hajnali harmattól síkos, hosszú fűben dobogó lábuk tompa zaja hallatszott. Futás közben lombos ágak csapkodták őket csípős kis ütésekkel, összeharmatozva védtelen kezüket és arcukat. A völgy bokros, enyhe keleti lejtője felé már sebesen futottak, ide-oda kanyarogva a vaskos tölgyek és hikorifák között, szétrúgva a dióhéjakat és hullott gallyakat, amelyek szerteszét hevertek az égboltot berácsozó ágak szövedéke alatt. Elérték a lejtőt, és olyan gyorsan kapaszkodtak fölfelé a nyílt területen, ahogy a lábuk bírta, még annyi időre sem álltak meg, hogy hátrapillantsanak a sötétben, csak a földet nézték maguk előtt, amely hirtelen szökellésekkel távolodott tőlük, hogy eltűnjön a lenti völgyben. Sokszor megcsúsztak a nyirkos füvön, mire fölértek a peremre, ahonnan végre tisztán láthatták a völgy magas, keleti falát, formátlan görgetegszikláival, gyér bokraival, amely irdatlan, komor sorompóként magasodott a külvilág elé.

Shea remek formában volt, vékony alakja szinte repült az egyenetlen talajon, fürgén cikázott az útját eltorlaszoló bokrok és kisebb sziklák között. Flick kitartóan követte, vaskos lábizmai fáradhatatlanul dolgoztak, hogy továbbvigyék súlyosabb testét a szökellő, légies alak után. Egyszer kockáztatott meg egy gyors pillantást a háta mögé, akkor se látott mást, csak az immár eltűnt falut takaró lombkoronák összefolyó árnyképét a halványuló csillagok és a felhős hold izzásának hátterén. Nézte az előtte rohanó Sheát, amint könnyedén átugorja a buckákat és a szétszórt sziklákat, hogy minél előbb megtegye a mérföldnyi távolságot az apró erdőcskéig a keleti lejtő lábánál. Flick lába fáradni kezdett, de annyira félt a kreatúrától, amely valahol mögötte ólálkodik, hogy nem mert lemaradni. Mi lesz most velük, miután elmenekültek az egyetlen otthonból, amelyet ismertek, egy hihetetlenül gonosz ellenség üldözi őket, amely, ha lecsap rájuk, olyan könnyen kioltja életüket, mint apró gyertyalángot? Hova futhatnak, ahol nem találja meg őket? Allanon távozása óta most kívánta először kétségbeesetten, bárcsak ismét felbukkanna a rejtelmes vándor.

A percek gyorsan teltek, a kis fák sebesen közeledtek, a testvérek fáradtan, némán nyargaltak a hideg éjszakában. Semmit nem hallottak, semmi sem mozdult előttük. Mintha ők lettek volna ebben a hatalmas arénában az egyetlen élőlények, nem számítva a figyelmes csillagokat, amelyek ünnepélyesen, néma elégedettséggel hunyorogtak a fejük fölött. Az ég egyre világosodott, ahogy az éjszaka szomorkás végéhez ért, fejük fölött a hatalmas közönség lassan, egyenként eltünedezett a hajnali fényben. A testvérek csak futottak, semmire sem gondolva azon kívül, hogy még sebesebben kell futniuk, nehogy észrevegyék menekülésüket, amikor néhány perc múlva felkel a nap.

Amikor elérték a pagonyt, zihálva rogytak le a gallyakkal teleszórt földre a magas hikorifák tövében. Szívük, fülük vadul lüktetett a futás erőfeszítésétől. Percekig hevertek mozdulatlanul, csak lihegtek a néma csöndben. Azután Shea föltápászkodott és visszanézett a völgyre. Semmi sem mozdult, sem a földön, sem a levegőben, úgy tűnt, sikerült észrevétlenül eljutniuk idáig. De még nem értek ki a völgyből. Kinyújtotta a kezét, talpra rángatta Flicket, keresztülhúzta a fák között és kapaszkodni kezdett a meredek lejtőn. Flick némán követte, többé nem gondolkodott, arra összpontosította csökkenő akaraterejét, hogy egyik lábát a másik elé rakja.

A keleti lejtő egyenetlen, álnok terep volt, csupa görgetegkő, hullott ág, szúrós bokor és hepehupa, ami megnehezítette és hosszúvá tette a kapaszkodást. Shea tartotta az iramot, olyan gyorsan tört át a nagyobb akadályokon, ahogy tudott, Flickkel a sarkában. Másztak és vergődtek fölfelé. Az ég egyre világosodott, minden csillag eltűnt. Előttük a lejtő pereme fölött az első napsugarak hevítették halvány narancsszínre-sárgára az éjszakai eget, a fényben földerengtek a távoli látóhatár körvonalai. Shea kezdett fáradni, kurta kortyokban nyelte a levegőt, miközben tovább-bukdácsolt. Flick kényszerítette magát, hogy kimerült testével másszon, vánszorogjon könnyebb testvére után. Kezét és alkarját összekarcolták-metélték az éles sziklák, tüskés bokrok. Úgy tűnt, sohasem lesz vége a kapaszkodásnak. Csigalassúsággal másztak a göröngyös terepen, egyedül a fölfedeztetéstől való félelem kényszerítette mozgásra fáradt lábukat. Ha itt érik utol őket, nyílt terepen, ennyi erőfeszítés után…

Amikor a lejtő kétharmadánál tartottak, Flick hirtelen, élesen, figyelmeztetően felkiáltott és lihegve elterült a lejtőn. Shea rémülten megpördült, és azonnal meglátta a roppant fekete alakot, amint lassan kiemelkedik a távoli Árnyas-völgyből: táguló csigavonalban, madárként lendült a magasba a fátyolos reggeli napfényben. Shea hasra vágta magát a sziklák és bokrok között, intett lapuló bátyjának, hogy sebesen kússzon fedezékbe, és imádkozott, hogy a teremtmény ne vegye észre őket. Mozdulatlanul feküdtek a hegyoldalban, miközben a félelmes Koponyahordozó egyre magasabbra emelkedett, körei egyre tágultak, útvonala egyre közeledett ahhoz a helyhez, ahol a testvérek megbújtak. A kreatúra hirtelen, vérfagyasztóan felvijjogott, a két fiatalember pedig elbúcsúzott a menekülés utolsó, halvány reményétől. Ugyanaz a megmagyarázhatatlan borzalom vett erőt rajtuk, ami Flicket bénította meg, amikor Allanonnal rejtőzött a bokrok között, az irdatlan, fekete árnyék alatt. Csak most nem volt rejtekhely. Rettegésük szinte hisztérikussá vált, amikor a teremtmény egyenesen feléjük vágódott, és abban a villanásnyi időben tudták, hogy meg kell halniuk. De a következő pillanatban a fekete vadász elkanyarodott és egyenes vonalban siklott az északi látóhatár felé. Egyre kisebb lett, és egyszer csak eltűnt.

A két völgylakó végtelen percekig feküdt szobor-mereven, meglapulva a gyér bokrok között, a laza kavicson, attól félve, hogy ha megmoccannak, a teremtmény abban a percben visszaröppen és elpusztítja őket. De amikor enyhülni kezdett az iszonyú, oktalan félelem, reszketve föltápászkodtak, és kimerült csöndben kúsztak tovább a völgy pereme felé. Hamarosan elérték a hepehupás lejtő szélét, és rohantak a rövid, nyílt sávon át a Duln-erdő takarásába. Percek alatt eltűntek a nagy fák között, és a felkelő nap első sugarai már semmit sem találtak az erdőtől a völgyig terjedő, néma síkon. A két fiatalember lassított, amikor beértek a Dulnba. Flick, akinek még most sem volt fogalma útjuk céljáról, utána kiáltott Sheának:

– Miért erre megyünk? – kérdezte. A hosszú hallgatás után idegennek rémlett a saját hangja. – Egyáltalán hova tartunk?

– Ahova Allanon küldött: Anarba. Legjobb, ha arra megyünk, ahol a Koponyahordozók nem számítanak ránk. Így hát keleti irányba tartunk a Feketetölgy-erdő felé, onnan pedig északnak fordulunk, és reménykedünk, hogy útközben kapunk segítséget.

– Na, várj csak! – kiáltotta Flick, aki hirtelen mindent megértett. – Úgy érted, keletre megyünk Leahon át és reménykedünk benne, hogy Menion segít. Teljesen elveszítetted az eszed? Miért nem adjuk föl mindjárt magunkat annak a kreatúrának? Az gyorsabb megoldás lenne!

Shea széttárta a karját, és fáradtan szembefordult testvérével.

– Nincs más választásunk! Menion Leah az egyetlen, aki segíthet. Ő ismeri a Leah mögötti területet. Talán tud valamilyen utat a Feketetölgy-erdőn keresztül.

– Hát persze – bólintott Flick borongósan. – Elfelejtetted, amikor utoljára eltévedtünk? Annyira bízom benne, mint kutyában a nyúl!

– Nincs választásunk – ismételte Shea. – Azt pedig tudod, hogy nem kellett volna velem jönnöd. – Hirtelen elhallgatott és elfordult. – Bocsáss meg, elveszítettem az önuralmamat. De ezt a dolgot úgy kell intéznünk, ahogy elterveztem, Flick. – Megint elindult, csüggedten hallgatva. Flick mogorván követte, és rosszallóan csóválta a fejét. Ez az egész menekülés eleve elhibázott ötlet volt, még akkor is, ha tudják, hogy a szörnyeteg ott ólálkodik a völgyben. De még ennél is rosszabb ötlet Menion Leahhoz menni. Az az öntelt naplopó egyenesen belevezeti őket a csapdába, ha ugyan már előbb el nem tévednek. Meniont egyedül Menion érdekli, a nagy kalandor, aki újabb vadregényes expedícióra indul! Nevetséges, hogy hozzá forduljanak segítségért!

Flick tudta, hogy elfogult. Ötéves ismeretségük első perce óta viszolygott Menion Leahtól és mindentől, amit képviselt. Menion egyetlen fia volt egy olyan családnak, amely évszázadok óta uralkodott a kicsiny felföldi királyságban, és egész életét azzal töltötte, hogy egyik vad csínyt a másik után követte el. Sohasem kellett dolgoznia a megélhetésért, és Flick tudomása szerint sohasem csinált semmi értelmeset. Többnyire vadászott vagy verekedett, vagyis – a keményen dolgozó völgylakók véleménye szerint – lopta a napot. A felfogása ugyanilyen idegesítő volt. Mintha semmit sem tartott volna túlzottan fontosnak, se az életét, se a családját, se az otthonát, se az országát. Lebegett az életben, mint a felhő az üres égen, semmit sem érintve, nem hagyva nyomot maga után. Ez a hányavetisége okozta, hogy egy évvel ezelőtt csaknem ottvesztek a Feketetölgy-erdőben. Shea mégis ragaszkodott hozzá, és a felvidéki a maga léha módján őszintén viszonozta ezt a vonzalmat. De Flicket sohasem lehetett meggyőzni arról, hogy ez olyan barátság, amelyre támaszkodni lehet. És az öccse azt javasolja, hogy bízzák az életüket egy olyan emberre, akinek fogalma sincs a „felelősség” szó jelentéséről! Újra megfontolta a helyzetet, azon töprengett, hogyan tudná kivédeni az elkerülhetetlent. Végül arra a következtetésre jutott, hogy a legjobb, amit tehet, ha szemmel tartja Meniont, s a lehető legtapintatosabban figyelmezteti Sheát, ha gyanúja szerint helytelenül járnak el. Ha most elidegeníti magától az öccsét, akkor később nem lesz módja kivédeni a leahi herceg esetleges rossz tanácsait.

Késő délután volt, amikor az utazók elérték a hatalmas Rappahalladran partját. Shea ment elöl úgy egy mérföldön át, arra a helyre, ahol a meder feltűnően összeszűkült. Itt megállt és átnézett a túlparti erdőre. A nap úgy egy óra múlva lenyugszik, és a völgylakó nem szerette volna az innenső oldalon tölteni az éjszakát. Biztonságosabbnak érezte, ha víz választja el őket mindennemű üldözőtől. Ezt elmagyarázta Flicknek, aki helyeselt, és nekiláttak, hogy apró tutajt üssenek össze fejszével és vadászkéssel. A tutaj kicsi volt, mivel csupán arra kellett, hogy átszállítsák rajta a holmijukat és a ruháikat. Nem volt idejük akkorát készíteni, amely elbírta volna őket, ezt meg majd úszva tolják maguk előtt. Gyorsan végeztek a munkával, levetkőztek, csomagjaikat a tutaj közepére kötözték, és belesiklottak a Rappahalladran dermesztő vizébe. Az áramlat gyors volt, de az évnek ebben a szakában nem veszedelmes, a tavaszi olvadás már levonult. Az egyetlen gond az maradt, hogy a megfelelő szakaszra érkezzenek a túloldali meredek marton, miután átúszták a folyót. Az áramlat csaknem félmérföldnyit sodorta őket lefelé, miközben a nehézkes tutajjal bajlódtak, és a túlsó partot egy keskeny öbölben érték el, ahol könnyen kiszállhattak. Reszkettek az alkonyatban, amikor kimásztak a hideg vízből, és miután kihúzták a tutajt, gyorsan megszárítkoztak, és felöltöztek. Az egész átkelés alig egy órát vett igénybe, a nap éppen ekkor tűnt el a magas fák között, csupán tompa vöröses csillogást hagyva az égen a sötétedést megelőző percekben.

Noha még volt némi idejük, Shea azt javasolta, aludjanak néhány órát, hogy visszanyerjék erejüket, éjszaka azután folytathatják útjukat, nehogy meglássák őket. A kis öböl biztonságos menedéknek tűnt, így hát összegömbölyödtek takaróik alatt egy nagy szilfa tövében és hamarosan elaludtak. Még nem volt éjfél, amikor Shea könnyed rázással fölébresztette Flicket. Gyorsan összecsomagolták holmijukat, és nekivágtak a Dulnnak. Sheának egyszer úgy rémlett, hogy valami ólálkodik a túlsó parton. Gyorsan figyelmeztette Flicket. Hosszú percekig hallgatóztak, de semmiféle mozgást nem érzékeltek a hatalmas fák feketeségében, végül úgy döntöttek, hogy Shea bizonyára tévedett. Flick sietett kijelenteni, hogy semmit sem lehet hallani a folyó csobogásától, és a koponyás fajzat valószínűleg még mindig a völgyben keresi őket. Önbizalmát lényegesen megacélozta az a tévhit, hogy egyelőre túljártak üldözőik eszén.

Napfelkeltéig gyalogoltak, igyekeztek tartani a keleti irányt, de nem sokat láthattak lentről. A csillagokat sem tudták kivenni, mivel azokat eltakarta a vaskos ágak és az összefonódott, susogó lomb szövedéke. Amikor megálltak, még mindig nem értek ki a Dulnból és fogalmuk sem volt, mennyit kell talpalniuk, mire elérik Leah határát. Shea megkönnyebbülésére éppen előttük bújt elő a nap, tehát a megfelelő irányba haladtak. Hatalmas szilfák gyűrűjében találtak egy három oldalról sűrű bokrokkal határolt tisztást. Itt ledobták csomagjaikat, és gyorsan el is aludtak, teljesen kimerülve a fárasztó meneküléstől. Már késő délután volt, amikor fölébredtek, és nekiláttak, hogy felkészüljenek az éjszakai menetelésre. Nem akartak tüzet rakni, nehogy magukra vonják valaki figyelmét, beérték szárított marhahússal, nyers zöldséggel, majd némi gyümölccsel és egy kis vízzel fejezték be az étkezést. Evés közben Flick ismét szóba hozta az útirányt.

– Shea – kezdte óvatosan –, nem akarok örökké ezen lovagolni, de biztos vagy benne, hogy jó felé tartunk? Úgy értem, még ha Menion akarna is segíteni, könnyen eltévedhetünk a Feketetölgy-erdő ingoványai és dombjai között, és akkor sohasem kerülünk elő. – Shea lassan bólintott, azután vállat vont.

– Vagy ez, vagy továbbmegyünk észak felé, ahol kevesebb a fedezék, és a vidéket még Menion sem ismeri. Gondolod, hogy az jobb lenne?

– Szerintem nem – felelte boldogtalanul Flick. – De folyton arra kell gondolnom, amit Allanon mondott, emlékszel, hogy ne szóljunk senkinek, és vigyázzunk, kiben bízunk meg. Nagyon határozottan mondta!

– Ne kezdd újból! – csattant föl Shea. – Allanon nincs itt, és a döntés az enyém. Nem tudom, hogyan érhetnénk el az Anar-erdőséget Menion segítsége nélkül! Mellesleg mindig is jó barátom volt és az egyik legjobb kardvívó, akivel valaha találkoztam. Szükségünk van a tapasztalataira, ha kénytelenek leszünk megállni és harcolni.

– Ami úgyszólván biztos, amennyiben vele tartunk – fejezte be Flick élesen. – Mellesleg mi az esélyünk egy olyasfélével szemben, mint a koponyás? Darabokra tép minket!

– Ne légy olyan borús – nevette el magát Shea –, még nem haltunk meg. Ne felejtsd, a Tündérkövek megvédenek.

Flicket nem különösebben győzte meg ez az érv, de úgy érezte, pillanatnyilag okosabb hagyni a témát. El kellett ismernie, hogy Menion Leah kapóra jöhet a harcban, ugyanakkor nem tudhatta, hogy egy ilyen kiszámíthatatlan alak kinek a pártjára áll. Shea bízott Menionban, mert az utóbbi években, az apjával közösen tett leahi kiruccanások során ösztönösen megkedvelte a hetvenkedő kalandort. Flick azonban úgy érezte, hogy öccse nem egészen ésszerűen ítéli meg a leahi herceg jellemét. Leah egyike volt a néhány megmaradt délföldi monarchiának, Shea viszont fennen hirdette a decentralizált kormányzatot, és ellensége volt a korlátlan hatalomnak. Mégis barátjának tekintette egy királyi trón várományosát, márpedig ezek a tények Flick szerint kizárták egymást. Vagy hisz az ember valamiben, vagy nem; aki becsületes, annak döntenie kell.

Csendben fejezték be az étkezést. Előkúsztak az este első árnyai. A nap régen eltűnt a szemük elől, lágy, arany sugarai lassan vörösre változtak az óriás fák zöld lombjai között. A fivérek gyorsan összeszedték kevéske motyójukat és háttal a fakuló nappali fénynek megkezdték a lassú, kitartó menetelést kelet felé. Az erdő szokatlanul csöndes volt még a kora estéhez képest is; az óvatos völgylakók feszengő némasággal baktattak az erdei éjszaka sötét leple alatt. A hold távoli jelzőfénye csak ritkán bukkant elő a fekete ágak között. Flicket roppantul zavarta a Duln természetellenes hallgatása, a hatalmas vadonban szokatlan volt ez a némaság, a tagbaszakadt völgylakónak viszont kínosan ismerős. Időnként megálltak a sötétben, és füleltek a halálos csöndre; miután semmit sem hallottak, gyorsan folytatták a fárasztó menetelést, rést keresve maguk előtt, amelyen kiérhetnek az erdő mögött elterülő síkságra. Flick gyűlölte a nyomasztó csöndet, és halkan fütyörészni kezdett, de Shea figyelmeztető intésére azonnal abbahagyta.

Valamikor a hajnali órákban a testvérek elérték a Duln peremét, és kijutottak a bozótosfüves síkságra, amely mérföldeken át húzódott Leah felföldjei előtt. Még órák voltak hátra a napkeltéig, így az utazók továbbhaladtak kelet felé. Mérhetetlenül megkönnyebbültek, hogy kiszabadultak a Dulnból, eltávolodtak a szörnyű fák fojtogató közelségétől, a kellemetlen némaságtól. Talán nagyobb biztonságban voltak az erdő homályában, mégis sokkal szívesebben néztek szembe bármilyen fenyegető veszéllyel a nyílt mezőn. Menet közben még beszélgettek is halkan. Egy órával pitymallat előtt bokrokkal benőtt, apró völgyhöz értek, ahol megálltak és pihentek. A távolban már látszottak Leah homályosan megvilágított fennsíkjai, noha még egynapi járásra voltak onnan. Shea úgy becsülte, ha napszállatkor ismét elindulnak, akkor a következő napébredés előtt simán odaérnek. Azután minden Menion Leahon múlik. Ezzel a kimondatlan gondolattal gyorsan elaludt.

Alig néhány perc múlva ismét ébren voltak. Nem mintha megmoccant volna valami, és attól riadtak volna fel hirtelen félelemmel, inkább a halálos csönd volt az, ami fenyegetően ült a mezőre. Azonnal, tévedhetetlenül érezték egy másik lény jelenlétét. Ez az érzés egyszerre ébredt bennük. Hirtelen, szó nélkül talpra ugrottak, kirántott tőrük villogott a halvány fényben, miközben óvatosan kilestek kicsiny rejtekükből. Semmi sem mozdult. Shea intett bátyjának, hogy kövesse, és följebb kúszott a völgy bokrokkal borított lejtőjén, ahonnan látni lehetett a mögötte elterülő világot. Mozdulatlanul lapultak a bokrok között, belebámultak a szürkületi homályba, feszült figyelemmel lesték, mi ólálkodik benne. Az nem volt kérdéses, hogy valami van odakint. Mindketten ismerték ezt az érzést a hálószobájuk ablakából. Vártak, alig mertek levegőt venni, azon töprengtek, rájuk talált-e a teremtmény, és reménykedtek, hogy elég gondosan leplezték haladásukat. Olyan lehetetlennek és igazságtalannak tűnt, hogy most fedezzék föl őket, miután ilyen keményen igyekeztek menekülni; hogy most csapjon le rájuk a halál, mindössze néhány órányira Leah biztonságától!

Ekkor tőlük messze balra, surrogó szelet és leveleket kavarva, egyébként hangtalanul kiemelkedett a csenevész fák hosszú sora mögül a Koponyahordozó fekete árnya. A homályos alak néhány pillanatig lomhán függött a föld fölött, mintha nem tudna mozdulni. Körvonalai kirajzolódtak a közeledő pirkadat halvány fényében. A testvérek lapultak a dombocska peremén, olyan némán, mint körülöttük a bokrok, várták, hogy mozduljon a lény. Csupán találgathatták, miként tudta követni őket ilyen messzire. Talán véletlen hozta őket a mezőnek ugyanazon darabjára, de ez nem változtat a tényen, hogy vadásznak rájuk, és valószínűleg meg fognak halni. A lény pillanatokon át mozdulatlanul függött az égen, azután lassan, lomhán kinyújtotta nagy szárnyait, és megindult rejtekhelyük felé. Flick hangosan felhördült félelmében, és mélyebbre húzódott a bokrok közé. Arca hamuszínű volt a szürke fényben, keze Shea vékony karját markolta. De a kreatúra, mielőtt odaért volna, pár száz méterrel odébb lecsapott egy kis facsoportra és eltűnt a szemük elől. A testvérek kétségbeesetten meredtek a párás fénybe, képtelenek voltak kivenni üldözőjüket.

– Most! – súgta Shea határozottan a bátyja fülébe. – Amíg nem lát bennünket. Fussunk el addig a bokorsorig!

Flicknek nem kellett kétszer mondani. Amint a fekete szörnyeteg végez azzal a facsoporttal, következőnek az ő búvóhelyüknél fog megállni. Rémülten kiugrott rejtekéből, félig futott, félig mászott a nedves reggeli fűben, kócos haja röpködött, miközben gyorsan hátra-hátra sandított, azt várva, hogy a Koponyahordozó bármelyik pillanatban előbukkan a facsoportból és észreveszi őket. Shea mögötte rohant, nyúlánk termete meghajolt, úgy repült a nyílt terepen át, némán cikcakkozva zömök testvére után. Simán elérték a bokrok sorát, és Sheának csak ekkor jutott eszébe, hogy megfeledkeztek a csomagjaikról, amelyek most a völgy fenekén hevernek! A teremtmény bizonyosan észreveszi, és akkor vége az üldözésnek, nem kell többé azon töprengeniük, merre tovább. Shea gyomra összeszorult. Hogyan lehettek ilyen ostobák? Kétségbeesetten megragadta Flick vállát, de akkor már testvére is rájött hibájukra, és nehézkesen lerogyott. Shea tudta, hogy vissza kell mennie az árulkodó csomagokért, még akkor is, ha meglátják. Nem tehet mást. De miközben tétován fölemelkedett, ismét felbukkant a vadász árnyéka. Mozdulatlanul függött a világosodó égen. Nincs több esélyük.

Ismét a hajnal közeledte mentette meg őket. Míg a Koponyahordozó némán lebegett a füves mező fölött, a reggeli nap arany korongjának pereme felbukkant pihenőjéből a keleti dombok fölött, a közeledő nappal előreküldte fullajtárjait, hogy megvilágítsák a földet és az eget meleg sugaraival. A napfény elérte az éjszakai sötét lényt. Az látta, hogy ideje távoznia, hirtelen a magasba vágódott, nagy, táguló körökben keringett a föld fölött. Hallatta borzongató, gyűlölködő, gyilkos kiáltását, egy pillanatra megfagyasztva a reggel szelíd hangjait, azután északnak fordult, sebesen eltűnt a szemük elől, nem hagyva mást maga után, mint két hálás, hitetlenkedő völgylakót, akik némán bámulták a távoli, üres reggeli eget.

V.

KÉSŐ DÉLUTÁN a völgylakók elérték Leah felföldi városát. Boldogan látott menedék volt a fáradt vándorok szemében a város vakolt kőfala, bár a ragyogó délutáni napsütéstől felhevült, unalom-szürke tömeg annyira lehetett barátságos, mint a forró vas. Mérete és nagysága egyaránt taszította a völgylakókat, akik szívesebben vették otthonuk körül az erdők szabadságát, de a kimerültség gyorsan eltörölte az ellenszenvet, és ők habozás nélkül beléptek a nyugati kapun a város keskeny utcáira. Sűrű volt a forgalom, emberek tolakodtak és lökdösődtek azon az apró boltokkal és piacterekkel szegélyezett úton, amely a városkaputól Menion otthonához, egy fákkal és sövényekkel körülkerített, méltóságteljes öreg udvarházhoz vezetett, amely gondosan nyírott pázsit és illatos kertek közepén állt. Leah hatalmas metropolisnak tűnt Árnyasvölgy lakói szemében, bár valójában kicsi volt az igazi Dél nagyvárosaihoz vagy akár Tyrsis határvároshoz képest. Leah félreesett a világtól, utasok csak ritkán lépték át kapuit. Önellátó volt, elsősorban azért létezett, hogy saját polgárainak igényeit kielégítse. Az országot kormányzó királyság a legrégibb volt Délföldön. Ez volt az egyetlen törvény, amelyet az alattvalók ismertek, és talán az egyetlen, amelyre szükségük volt. Shea sohasem volt meggyőződve erről, de a felföldiek zöme elégedett volt a kormányzattal és az élettel, amelyet ez a kormány lehetővé tett.

Miközben a völgylakók átküzdötték magukat a tömegen, Shea azon a képtelen barátságon tűnődött, amely Menion Leahhoz fűzte. Itt csakugyan a képtelen a megfelelő szó, mert látszólag vajmi kevés közük volt egymáshoz. Egy völgylakó és egy felföldi, olyan szögesen ellentétes háttérrel, ami értelmetlenné tesz mindenféle összehasonlítást. Shea egy kocsmáros keményfejű, gyakorlatias, fogadott fia, akit a munkásemberek hagyományai szerint neveltek. Menion a leahi dinasztia utolsó sarja, trónörököse; beleszületett egy életbe, amelynek felelősségeire tüntetően fütyül, feszíti a mérsékelt sikerrel álcázott, hányaveti önbizalom, ugyanakkor olyan kísértetiesen éles vadászösztönökkel van megáldva, amelyeket még a Flickhez hasonlóan gáncsoskodó kritikusoknak is el kell ismerniük. Politikai nézeteik éppen annyira elütöttek egymástól, mint kulturális hátterük. Shea vaskalapos konzervatív volt, a kitaposott ösvények mellett kardoskodott, Menion meg volt győződve róla, hogy a régi módszerek hatástalannak bizonyultak a fajok problémáinak megoldására.

Mégis, minden különbségük ellenére kölcsönös tiszteleten alapuló barátság szövődött közöttük. Menion néha anakronisztikusnak találta kis termetű barátjának gondolkodását, de csodálta meggyőződéséért és határozottságáért. A völgylakó pedig, Flick gyakran kifejtett véleményének dacára egyáltalán nem volt vak Menion hibáira, de meglátott valamit Leah hercegében, ami fölött mások hajlamosak voltak elsiklani: azt, hogy nagyon fejlett érzéke van a jó és a rossz megkülönböztetéséhez.

Menion Leah mostanáig úgy élte életét, hogy nem különösebben érdekelte a jövő. Nagyokat utazott, vadászgatott a felföld erdeiben, de leginkább azzal foglalkozott, hogy bajba keveredjen. Nem sok hasznát vette kemény szorgalommal megszerzett íjász-és nyomkövető tehetségének, csak azt érte el vele, hogy még jobban megkeserítse apja életét, aki ismételten, de sikertelenül próbálta fölkelteni fia és egyetlen örököse érdeklődését a királyság kormányzásának kérdései iránt. Menion egy napon király lesz, de Shea kétségbe vonta, hogy könnyelmű cimborája valaha is többet pazarolt volna a lehetőségre egy futó gondolatnál. Ami szamárság, de tőle egyáltalán nem meglepő. Menion anyja évekkel ezelőtt meghalt, kevéssel azután, hogy Shea először látogatott el a felföldre. Apja nem volt idős, de a királyok nem mindig öregkorukban halnak meg, Leah számos korábbi uralkodója boldogult meg hirtelenül és váratlanul. Ha valami előre nem látható történik az apjával, Menionból király lesz, akár felkészült rá, akár nem. Akkor majd meg kell tanulnia egyet-mást, gondolta Shea, és akaratlanul elmosolyodott.

A dinasztia otthona egy nagy, egyemeletes kőépület volt, amely kényelmesen elfészkelte magát a hatalmas hikorifák és kis kertek gyűrűjében. A várostól magas sövény választotta el a birtokot. A ház bejáratához tágas parkon át vezetett az út. Amikor a völgylakók odabaktattak a főkapuhoz, játszó gyerekek pancsoltak a parkbeli ösvények metszéspontjában levő kis medencében. Még mindig meleg volt; barátaikhoz vagy otthonukba, családjukhoz tartó emberek siettek el az utazók mellett. Nyugaton puha arany párába burkolózott a késő délutáni ég.

A magas vaskapuk résnyire nyitva álltak. A völgylakók tovasiettek, a ház főbejárata felé igyekeztek, a bokrok és virágágyak között kígyózó, hosszú, kikövezett ösvényen. Még el sem érték a kőküszöböt, amikor bentről kitárták a súlyos tölgyfa ajtót, és ott állt előttük Menion Leah. Tarka köpenyt, zöld-halványsárga ujjast viselt, szikár, inas alakja volt és macskásan fesztelen, könnyed mozgása. Nem nőtt valami szálasra, noha a testvéreknél kétségtelenül magasabb volt jó néhány ujjnyival, ám széles válla, hosszú karjai termetesebbnek mutatták. Egy oldalsó ösvény felé tartott, de amikor megpillantotta a főúton közeledő poros, toprongyos alakokat, hirtelen megtorpant, és a következő pillanatban a szeme kerekre nyílt a meghökkenéstől.

– Shea! – rikkantotta. – Mi a magasságos… mi történt veletek?

Odasietett barátjához, és melegen megszorította apró kezét.

– Örülök, hogy látlak, Menion – mosolyodott el Shea.

A felföldi hátrált egy lépést, és ravaszul nézett rájuk szürke szemével.

– Sohasem gondoltam volna, hogy ilyen gyors hatása lesz a levelemnek… – Elhallgatott, a fáradt arcokat fürkészte. – Ugye, nem erről van szó? De ne is mondd, nem akarom hallani. Inkább tegyük föl barátságunk kedvéért, hogy csak engem akartál meglátogatni. És látom, magaddal hoztad a bizalmatlan öreg Flicket is. Ez ám az igazi meglepetés.

Gyorsan rávigyorgott a Shea mellett rosszkedvűen ácsorgó Flickre, aki kurtán biccentett.

– Biztos lehetsz benne, hogy nem az én ötletem volt.

– Bárcsak barátságunk lehetne az egyetlen oka ennek a látogatásnak – sóhajtott nagyot Shea. – Bárcsak ne kellene belekevernem téged, de attól tartok, komoly bajban vagyunk, és te vagy az egyetlen, aki segíthet rajtunk.

Menion már majdnem elmosolyodott, de elkomorult, amikor alaposabban megnézte a jövevények nyúzott arcát. Komolyan bólintott.

– Ugye, nem ugrattok? Nos, az első egy forró fürdő és egy kis vacsora. Később is megbeszélhetjük, mi szél hozott ide. Gyertek be. Apám a határra utazott, de én a rendelkezésetekre állok.

Odabent Menion utasította a cselédséget, hogy vegyék gondjaikba a völgylakókat, azok pedig elvezették a két testvért, hogy megfürödhessenek és ruhát válthassanak. Egy órával később a három barát összejött a nagyteremben, hogy elköltsék vacsorájukat, ami normális körülmények között hat embernek is elegendő lett volna, de ezen az estén épp hogy csillapította éhüket. Miközben ettek, Shea elmesélte a furcsa eseményeket, amelyek miatt menekülniük kellett Árnyas-völgyből. Leírta Flick találkozását Allanonnal, a rejtelmes vándorral, elmondott mindent, beleértve a Shannara Kardját. Allanon ugyan titoktartásra intette, ennek ellenére ezt kellett tennie, ha segítséget várt Meniontól. Beszámolt Balinor érkezéséről, nyers intéséről, a fekete, koponyás kreatúráról, amely elől épp hogy elillanhattak, menekülésükről a felföldre. Mindent elmondott. Flick nem óhajtott beszállni a társalgásba, megállta, hogy ne domborítsa ki jobban a szerepét az elmúlt hetek eseményeiben. Úgy döntött, inkább hallgat, mert nem bízott Menionban. Hite szerint okosabb volt, ha legalább az egyik fivér figyel, és befogja a száját.

Menion Leah csöndben hallgatta a hosszú mesét, nem látszott rajta meglepetés, amíg el nem értek Shea származásához. Keskeny, barna arca majdnem egész idő alatt megmaradt annak a kifürkészhetetlen maszknak, amelyet nem tört meg más, mint az örökös félmosoly és a szarkalábak az átható szürke szem sarkában. Elég hamar kitalálta, miért jöttek hozzá a völgylakók. Leahból sohasem jutnának el a Clete-mélyföldön át a Feketetölgy-erdőig, ha nem segít nekik valaki, aki ismeri a vidéket, és akiben megbízhatnak. Jobban mondva, mosolyodott el magában Menion, akiben Shea megbízhat. Tudta, hogy Flick ugyan ide nem jött volna, ha fivére nem ragaszkodik hozzá. Sohasem dúlt közöttük a barátság. De most mindketten itt voltak, mindketten a segítségét kérték, mindegy, milyen okból, és Menion képtelen lett volna bármit is megtagadni Sheától, még akkor sem, ha ezzel a saját életét kockáztatja.

A völgylakó befejezte, és türelmesen várta a választ. A felföldi teljesen elmerült gondolataiba, pillantása merőn szögeződött a könyökénél álló, félig telt pohárra. Amikor megszólalt, messziről jött a hangja.

– Shannara Kardja. Évek óta nem hallottam ezt a regét, tulajdonképpen sohasem hittem el, hogy igaz. És most úgy pattan elő a feneketlen sötétségből, hogy régi barátom, Shea Ohmsford az örököse. Igaz ez? – nézett föl hirtelen. – Csali is lehetsz, hogy ezek az északföldi fajzatok téged vágjanak le. Hogyan lehetünk biztosak Allanonban? Abból, amit meséltél, nekem szakasztott olyan veszedelmesnek tűnik, mint a rátok vadászó kreatúrák. Talán ő is közéjük tartozik. – Flick összerezzent ettől a megjegyzéstől, de Shea határozottan rázta a fejét.

– Nem tudom elhinni. Ennek semmi értelme.

– Talán nincs – mondta vontatottan Menion, a kérdésen rágódva. – Lehet, hogy öregebb és gyanakvóbb lettem. Őszintén szólva az egész történet meglehetősen valószínűtlennek tűnik. Ha ez igaz, akkor szerencsések vagytok, hogy saját erőtökből eljutottatok idáig. Sok mese szól Északföldről, a gonoszról, amely a Streleheim-síkság mögötti pusztaságban tanyázik. Azt mondják, olyan hatalom, amely emberi ésszel felfoghatatlan…

Egy pillanatra elhallgatott, és finomkodva belekortyolt a borába.

– Shannara Kardja… már a lehetőség, hogy a legenda igaznak bizonyulhat, már az elegendő, hogy… – Vigyorogva csóválta a fejét. – Hogyan tagadhatnám meg magamtól az esélyt, hogy rátaláljak? Nektek vezetőre van szükségetek Anarba, és én vagyok az, aki nektek kell.

– Tudtam, hogy vállalod. – Shea hálásan kezet nyújtott neki.

Flick halkan felnyögött, de kényszeredetten elmosolyodott.

– Akkor most nézzük, hogy állunk. – Menion gyorsan átvette az irányítást, Flick pedig inkább a borral foglalkozott. – Mi van ezekkel a Tündérkövekkel? Lássuk csak őket.

Shea előkapta a kis bőrszütyőt, és tartalmát nyitott tenyerébe ürítette. A három kő telten, mélykéken ragyogott a fáklyafényben. Menion finoman megérintette az egyiket, azután fölemelte.

– Csakugyan szép – mondta elismerően. – Nem is tudom, mikor láttam hasonlót. De hogyan segítenek ezek rajtunk?

– Még nem tudom – vallotta be kelletlenül a völgylakó. – Annyit tudok, amennyit Allanon mondott: hogy a köveket csak vészhelyzetben használhatjuk, és rendkívül hatalmasak.

– Reméljük, igaza van – horkantott Menion. – Nagyon utálnám, ha a bajban derülne ki, hogy Allanon tévedett. De úgy gondolom, számolnunk kell ezzel a lehetőséggel.

Egy pillanatra elnémult, Sheát figyelte, amint visszateszi a köveket a szütyőbe, azt pedig zubbonya mellzsebébe dugja. Amikor a völgylakó ismét fölnézett, a királyfi már üres tekintettel bámult a poharába.

– Tudok valamit arról az emberről, aki Balinornak nevezte magát. Kitűnő katona, kétlem, hogy találnánk hasonlót Délföldön. Bölcs dolog lenne, ha segítséget kérnénk az apjától. Jobban megvédhetnek Callahorn katonái, mint az Anar erdőlakó törpéi. Ismerem a Tyrsisbe vezető utakat, valamennyi biztonságos. Viszont csaknem minden anari ösvény átvág a Feketetölgy-erdőn, ami nem éppen nevezhető Délföld legbiztonságosabb vidékének, mint te is tudod.

– Allanon azt mondta, hogy az Anarba menjünk – makacskodott Shea. – Bizonyára megvolt rá az oka, és amíg meg nem találom, nem tehetek mást, követem. Mellesleg maga Balinor tanácsolta, hogy tegyük, amit Allanon mond.

Menion vállat vont.

– Hát ez balszerencse, mert még ha átjutunk is a Feketetölgy-erdőn, akkor sem tudok sokat a mögötte elterülő vidékről. Úgy hallottam, egészen az Anarig nem sokan lakják, azok is javarészt délföldiek és törpék, akik nem jelentenek veszélyt ránk nézve. Culhaven kis törpe falu az Ezüst-folyó mentén az Alsó-Anarnál – nem hinném, hogy nehéz lesz megtalálni, ha addig eljutunk. Először is át kell vágnunk a Clete-mélyföldön, amely különösen tavaszi olvadás idején pocsék környék, azután behatolunk a Feketetölgy-erdőbe. Ez lesz az út legveszélyesebb része.

– Nem kerülhetnénk…? – kérdezte Shea reménykedve.

Menion töltött magának egy újabb pohár bort, és odatolta a kancsót Flicknek, aki szemrebbenés nélkül átvette.

– Az hetekbe telne. Leahtól északra ott a Szivárvány-tó. Ha arra megyünk, meg kell kerülnünk az egész tavat észak felől a Runne-hegységen át. A Feketetölgy-erdő vagy száz mérföldön át húzódik a tótól délre. Ha délnek tartunk, és a túloldalán fordulunk vissza északi irányba, az legalább két hét, egész idő alatt nyílt terepen, fedezék nélkül. Keletre kell mennünk a mélyföldön, azután pedig a tölgyek között.

Flick elkomorodott, eszébe jutott legutóbbi látogatásuk Leahban, amikor Menionnak sikerült napokra eltévednie a félelmes erdőben. Farkasok fenyegették őket, és majd’ éhen haltak. Alig tudtak megmenekülni.

– Az öreg Flick a Feketetölgy-erdőre emlékezik – nevetett Menion, amikor látta a másik sötét arcát. – Hát Flick, ez alkalommal jobban felkészülünk. Ez veszedelmes vidék, de senki sem ismeri nálunk jobban. És nem valószínű, hogy oda követnének minket. Ennek ellenére senkinek nem áruljuk el, hova tartunk. Csak annyit mondunk, hogy hosszabb vadászatra indulunk. Az apámnak amúgy is megvannak a gondjai, nem fog hiányolni. Hozzászokott, hogy eljárkálok, van úgy, hogy több hétre is. – Egy percre elhallgatott, és Sheát nézte, hogy nem felejtette el valamit. A völgylakó elvigyorodott a felföldi leplezetlen lelkesedésének láttán.

– Menion, tudtam, hogy rád számíthatunk! De jó lesz veled menni! – Flicken határozott ellenszenv látszott. Menion, aki észrevette, nem bírta megállni, hogy egy kicsit ne élcelődjön a másik kontójára.

– Azt hiszem, szánnunk kellene rá egy percet, hogy mibe kerül ez nekem – közölte váratlanul. – Mármint mi hasznom belőle, ha épségben elvezetlek Culhavenig?

– Hogy érted ezt? – kiáltotta Flick meggondolatlanul. – Miért kellene neked…

– Jó, jó! – szakította félbe a másik. – Megfeledkeztem rólad, öreg Flick, de azért ne aggódj; nem akarom megrövidíteni a te részedet.

– Miről beszélsz, te sunyi? – tajtékzott Flick. – Nincs szándékomban semmiféle…

– Elég! – hajolt előre Shea kivörösödött arccal. – Ez nem mehet így tovább, ha együtt akarunk utazni! Menion, ne bosszantsd állandóan a testvéremet, te pedig, Flick, egyszer s mindenkorra tedd félre alaptalan rosszhiszeműségedet! Hinnünk kell egymásban, és barátoknak kell maradnunk! – Menion zavartan nézett rá, Flick pedig dühösen az ajkába harapott. Shea nyugodtan hátradőlt. Már elszállt a haragja.

– Igazat beszéltél – ismerte el Menion egy perc múlva. – Flick, itt a kezem, nem disznóláb. Legalább átmeneti fegyverszünetet kössünk, Shea kedvéért. – Flick megnézte a kinyújtott kezet, azután vonakodva megszorította.

– Nálad könnyen állnak a szavak, Menion. Remélem, ezúttal komolyan is gondolod, amit mondasz.

A felföldi mosolyogva fogadta a korholást.

– Szent a béke, Flick.

Elengedte a völgylakó kezét, és felhajtotta borát. Tudta, hogy egyáltalán nem győzte meg Flicket. Későre járt, mindhárman fölöttébb szerették volna befejezni a tervezgetést, hogy eltehessék magukat másnapra. Eldöntötték, hogy kora reggel indulnak. Menion intézkedett, hogy mindhármuknak készítsenek össze egy hátizsákból, vadászköpenyből, élelemből és fegyverzetből álló, könnyű tábori felszerelést. Kerített egy térképet a Leahtól keletre eső földekről, de azon kevés részlet szerepelt, mert a területet nem nagyon ismerték. A felföldtől keletre a Clete, a Feketetölgy-erdőig tartó, baljós, álnok mocsár a térképen nem volt több egy névvel ellátott, üres, fehér pacninál. Ettől élesen elütött a Feketetölgy-erdő, a Szivárvány-tótól délre található, sűrű vadon, amely hatalmas falként zárta el Leahot Anartól. Menion röviden összefoglalta a völgylakóknak, amit a vidékről és időjárásáról tudott. Ám a térképhez hasonlóan ezek az értesülések is vázlatosak voltak. Az utazók többnyire nem tudhatják, mire számíthatnak, és épp ez a váratlanság a legveszélyesebb.

Éjfél volt, mire mindent összekészítettek az anari útra, és ágyba kerültek. A szobában, amelyet Flickkel osztott meg, Shea fáradtan hevert hanyatt a puha ágyon, és egy darabig bámulta a sötétséget a nyitott ablakon túl. Éjszakára beborult, az égen vastag felhők gomolyogtak, amelyek baljósan feketéllettek a ködös fennsík felett. A nappali forróságot lehűtötte a keletről érkező éjszakai szellő, békés magány ült az alvó városon. A szomszéd ágyon Flick már aludt, és egyenletesen, hangosan szuszogott. Shea töprengve figyelte. A feje nehéz volt, teste elfáradt a Leahba vezető út viszontagságaitól, mégsem tudott elaludni. Most kezdte fölmérni, mekkora bajba került. A menekülés Menionhoz csupán első lépése egy utazásnak, ami nagy valószínűséggel évekig fog tartani. Még ha ép bőrrel érnek is az Anarhoz, egy idő után onnan is futniuk kell. Őt addig fogják hajszolni, amíg a Boszorkánymester el nem pusztul – vagy ameddig ő meg nem hal. Addig nincs visszaút a völgybe az elhagyott otthonhoz és az apjukhoz. Legyenek akárhol, addig lesznek biztonságban, amíg a szárnyas vadászok rájuk nem találnak.

Rémítő igazság volt. Shea Ohmsford egyedül maradt félelmével a néma sötétségben, és megpróbálta visszaszorítani énjének mélységeibe az erősödő pánikot. Csak nagy sokára sikerült elaludnia.

KOMOR, BORÚS NAPRA ébredtek, amelynek hideg nyirkossága csontig hatolt. Shea és társai semmiből sem meríthettek meleget és vigaszt, miközben kelet felé vándoroltak Leah ködös fennsíkján, majd lassan alábocsátkoztak a szomszédos, barátságtalan mélyföldre. Némán, libasorban ereszkedtek alá a keskeny ösvényen, egyhangúan szürke, hatalmas sziklák és halódó, torz cserjék között. Menion vezetett, éles szeme mindenütt meglátta a sok helyütt elmosódott csapát; hosszú, hanyag, szinte táncos lépésekkel járt az egyre rögösebb terepen. Keskeny hátán apró zsákot cipelt, amelyhez nagy kőrisfa íjat és nyílvesszőket erősített. A zsák alatt hosszú bőrszíjjal kötötte magára az ódon kardot, amelyet az apjától kapott, amikor elérte a férfikort; ez a kard születése jogán illette meg Leah hercegét. A hideg, szürke vas halványan derengett a tompa fényben; Shea, aki néhány lépéssel mögötte ment, azon tűnődött, vajon ilyen lehet-e a mesés Shannara Kardja. Ferde szemöldökét felhúzva próbált kifürkészni valami életet az előttük elterülő föld végtelen homályában. Erre mintha minden meghalt volna. Holtak halott földje volt, az élők tilosban jártak itt. Nem volt valami lelkesítő gondolat. Shea rosszkedvűen elvigyorodott, és erővel próbálta másra terelni a gondolatait. Flick volt a sereghajtó, az ő zömök háta hordozta az elemózsia nagyját, amelyen ki kellene húzniuk, míg át nem jutnak Clete mélyföldjén és a félelmetes Feketetölgy-erdőn. Ha egyszer odaérnek – már ha egyáltalán –, akkor a túlnani vidék csekély számú lakosától lesznek kénytelenek vásárolni vagy cserélni az élelmiszert, vagy végső soron azt eszik, amit a föld ad, és ez a kilátás nem lelkesítette túlzottan Flicket. Bár valamivel jobban érezte magát attól, hogy Menion komolyan veszi a segítséget, még most sem volt meggyőződve róla, hogy a felföldi rátermett vezető. Frissen éltek agyában a legutóbbi kirándulás emlékei, és nem akart átélni még egy ilyen hajmeresztő kalandot.

Az első nap gyorsan elrepült; elhagyták Leah királyságának határait, és estére odaértek a baljós Clete-mélyföld peremére. Éjszakára behúzódtak egy kis völgybe, néhány satnya fa és pár sűrű bokor siralmas oltalmába. A nyirkos köd teljesen átitatta ruhájukat, reszkettek a leszálló éjszaka hidegében. Rövid ideig próbálkoztak tűzgyújtással, hogy fűtőzhessenek és megszárítkozhassanak, de az itteni fa olyan nedves volt, hogy nem fogott tüzet. Végül fölhagytak a kísérletezéssel, beburkolóztak takaróikba, amelyeket elővigyázatosan vízhatlanítottak indulás előtt, és haraptak valami hideget. Nem sokat szóltak, mert legföljebb az időjárás motyogó szidalmazásához volt kedvük. Ahogy gunnyasztottak a bokrok között, egyetlen hangot sem hallottak a sötétből; ez az átható csend szaggatta meg váratlanul az idegeket szorongató ujjaival, arra kényszerítve őket, hogy rémült erőlködéssel füleljenek, hátha meghallják az élet halk, vigasztaló neszezését. De csak csönd volt és feketeség, még egy parányi szellő sem legyintette meg fagyos arcukat, miközben némán hevertek takarójuk alatt. Végül legyűrte őket az egész napi menetelés fáradtsága, és sorra merültek nyugtalan álomba.

A második és harmadik nap elképzelhetetlenül rosszabb volt. Egész idő alatt esett, gyér, dermesztő szemerkéléssel, ami először a ruhájukat áztatta át, azután a bőrük alá, a csontjukig hatolt, végül elérte az idegközpontokat, úgyhogy a fáradt test semmit sem bírt érzékelni az undok latyakon kívül. Nappal nedves hideg volt, éjszaka csaknem fagypontig hűlt a levegő. A három utas körül minden elsatnyult az örökös hidegtől; ami kevés bokrot, gyér lombot láttak, az mind kificamodva halódott, a torz fák és aszott levelek némán várták, hogy szétmálljanak és végképp eltűnjenek. Itt nem élt meg sem ember, sem állat; a legapróbb rágcsálót is elnyelte és megemésztette volna a hosszú, borongós, élettelen nappalok és éjszakák fagyos nedvességétől lucskos föld fojtogató puhasága. Semmi sem moccant, nem is rezzent, miközben ők hárman kelet felé tartottak a szétfolyó tájban, ahol nem volt ösvény és semmi sem utalt arra, hogy bárki vagy bármi járt volna előttük, vagy valaha is járna. Útjuk során egyszer sem láttak napot, még csak egy homályos sugarat sem, amely megmutatta volna, hogy a halott, elfeledett vidék mögött létezik még az élők világa. Nem tudhatták, hogy az örökös pára vagy a vastag felhőzet, esetleg mindkettő takarja-e el ily tökéletesen az eget. Számukra ez volt a világ, ez a komor, gyűlöletes szürkeség, amelyben vándoroltak.

A negyedik napon kezdtek kétségbeesni. Noha nyoma sem volt a Boszorkánymester szárnyas vadászainak, és azok láthatóan felhagytak az üldözéssel, ez a gondolat édeskevés vigaszt jelentett a vándoroknak, míg vánszorgott az idő, s egyre mélyebb lett a csönd, egyre baljósabb a táj. Még Menion arany kedélye is megfakult, magabiztosságába kétely furakodott. Azon kezdett töprengeni, hátha elveszítették a tájékozódási képességüket, és most körbe-körbe járnak? Tudta, hogy a táj ezt sohasem árulja el nekik; aki egyszer eltéved ezen a sivár vidéken, annak örökre vége. Shea és Flick még jobban féltek. Ők semmit sem tudtak a mélyföldről, és hiányzott belőlük Menion vadásztehetsége és ösztöne. Feltétel nélkül rábízták magukat, de érezték, hogy még a felföldinek is lehet valami baja, bár Menion rendületlenül hallgatott kétségeiről, nehogy megijessze társait. Az órák teltek, a vidék ugyanolyan volt: hideg, nyálkás, gyűlöletesen halott. Érezték, hogyan kezd elszivárogni belőlük, lassan, gyötrelmesen egymásba és önmagukba vetett bizalmuk utolsó foszlánya. Amikor az utazás ötödik napja is a vége felé közeledett, és a néma, sivár mélyföldön még mindig nem volt semmi jele a kétségbeesetten várt Feketetölgy-erdőnek, Shea fáradtan megállította a menetet, nehézkesen lezöttyent a földre, és kérdően nézett Leah hercegére. Menion vállat vont, és üres tekintettel bámulta a ködös síkságot. Szemrevaló arca megnyúlt a fagyos levegőtől.

– Nem fogok hazudni – mormolta. – Nem tudom biztosan, megmaradt-e az irányérzékünk. Az is lehet, hogy körbe megyünk; az sem kizárt, hogy reménytelenül eltévedtünk. Flick undorral ledobta a hátizsákját, és a maga sajátos „nem megmondtam?” pillantásával nézett az öccsére. Shea rásandított, majd sietve visszafordult Menionhoz.

– Nem tudom elhinni, hogy jóvátehetetlenül eltévedtünk! Nincs valami mód, hogy kijussunk innen?

– Nyitott vagyok minden javaslatra. – Barátja minden derű nélkül mosolygott. Ő is nyújtózott, ledobta hátizsákját a hepehupás földre, és leült a komor Flick mellé. – Mi a baj, öreg Flick? Már megint én vagyok a bűnös?

Flick dühösen sandított rá, de ahogy belenézett a szürke szempárba, gyorsan felülvizsgálta Menion iránti utálatát. Abban a szempárban őszinte aggodalmat látott, még egy kis szomorúságot is, azért, mert ilyen csalódást okozott a testvéreknek. Flick, nála ritka rokonszenvvel, kinyújtotta a kezét, megveregette a másik vállát s némán bólintott. Shea hirtelen felugrott, lekapta a hátizsákját, és kapkodva beletúrt.

– A kövek segíthetnek! – kiáltotta. A másik kettő csak bámulta egy pillanatig, azután a megértés hirtelen támadt izgalmában pattantak föl. Sheának a következő pillanatban már a markában is volt az értékes kis bőrtasak. Néma várakozással meredtek a kopott erszényre. Itt az alkalom, hogy a Tündérkövek bebizonyítsák értéküket, segítsenek elmenekülni Clete pusztaságából. Shea gyorsan széthúzta a zsinórt, és a tenyerébe pottyantotta a három kék kövecskét. A Tündérkövek tompán hunyorogtak, a három ember figyelt és várt.

– Emeld följebb őket, Shea – mondta egy idő után Menion. – Talán fényre van szükségük.

A völgylakó tette, amit Menion mondott, és aggodalmasan leste a kék köveket. Semmi sem történt. Még egy pillanatig várt, majd leengedte a kezét. Allanon intette, hogy csak végszükség esetén használja a Tündérköveket. Hátha csak rendkívüli alkalmakkor jönnek a segítségére. Kezdett kétségbeesni. Akármi legyen is a helyzet, tudomásul kell vennie a könyörtelen tényt, hogy fogalma sincs, miként kell használni a köveket. Elkeseredetten nézett barátaira.

– Akkor próbálj valami mást! – kiáltotta türelmetlenül Menion. Shea a két keze közé fogta és erősen összedörzsölte a köveket, azután megrázta és eldobta őket, mint a kockát. Még mindig nem történt semmi. Lassan fölszedegette őket a nyirkos földről, és gondosan tisztára törölgette. Valamiféle vonzerő áradt sötétkék mélyükből, mert Shea úgy bámult bele áttetsző tisztaságukba, mintha ott keresné a választ.

– Talán beszélned kellene velük, vagy ilyesmi… – mondta reménykedve Flick, aztán elhallgatott.

Shea előtt élesen kirajzolódott Allanon sötét arca, amint előrehajol és összpontosít. Hátha valamilyen más módon lehet megfejteni a Tündérkövek titkát! A kis völgylakó előretartotta tenyerén a köveket, lehunyta a szemét, és arra összpontosított, hogy lenyúl a kék mélységbe, keresve az erőt, amelyre olyan nagy szüksége van. Némán sürgette a Tündérköveket, hogy segítsenek. Teltek az óráknak tűnő, hosszú pillanatok. Kinyitotta a szemét. A három barát figyelt és várt, a kövek ültek Shea tenyerén, kék fényüket kioltotta a köd nyálkás sötétsége. Azután teljesen váratlanul olyan vakító kék fény csapott ki belőlük, hogy az utasoknak el kellett fordulniuk, tenyerükkel védve szemüket. Annyira erős volt ez a fény, hogy a meghökkent Shea csaknem eldobta a kis drágaköveket. Egyre vakítóbb lett az izzás, úgy megvilágította körülöttük a halott tájat, amire a nap sohasem lett volna képes. Sötétkékből acélkék lett, oly káprázatos, hogy valósággal megdelejezte döbbent nézőit. Nőtt, összetömörült és hirtelen kilőtt előre, mint egy hatalmas világítótorony; bal felé mutatott, könnyedén áttört a köd-lepte szürkeségen, hogy végül pár száz, talán ezer méterrel előttük megvilágítsa az ősi fekete tölgyfák bütykös törzseit. A fény így maradt egy kurta pillanatig, azután eltűnt. Visszatért a nyirkos, hideg, szürke köd, és a három kis kék kő ugyanolyan tompán csillogott, mint korábban.

Menion gyorsan magához tért. Erélyesen hátba vágta Sheát és szélesen elvigyorodott. Gyors mozdulattal magára kanyarította hátizsákját, és máris készen állt az indulásra, szeme azt az immár láthatatlan foltot fürkészte, ahol előbukkant a Feketetölgy-erdő látomása. Shea sietve visszadugta a Tündérköveket a tasakba, és a völgylakók is fölvették hátizsákjaikat. Egyetlen szó nélkül, sebesen haladtak abba az irányba, amelyet a fénysugár világított meg, és mohón lesték a régen várt erdőt. Elmúlt az öt nap szürke sötétségének és lassú szemerkélésének borzongása. Elmúlt a még néhány perce is érzett, marcangoló kétségbeesés. Csak a meggyőződés maradt, hogy nemsokára elmenekülhetnek erről a félelmetes mélyföldről. Nem kérdezősködtek, nem kételkedtek a látomásban, amelyet a kövek tártak föl.

A Feketetölgy-erdő a legveszedelmesebb vadon a Délföldön, de ebben a pillanatban biztos kikötő volt a Cletéhez képest. Végtelennek tűnő ideig gyalogoltak. Órák, de az is lehet, hogy csak percek múlva a szürke pára egyszer csak vonakodva átadta helyét a hatalmas, mohos fatörzseknek, amelyek ormótlanul szökkentek a magasba és eltűntek a ködben. A kimerült hármas megállt, fáradt pillantásuk boldogan futott végig a komor óriások egyenletes, végtelen során.

Megszámlálhatatlan emberöltő óta magasodott itt ez a mély gyökerekből felnyúló, repedezett kérgű, nyirkos, áthatolhatatlan fal, és valószínűleg addig lesz itt, amíg el nem pusztul a világ. Félelmetes látványt nyújtott még a párás mélyföld homályos fényében is, a vándorok olyan hihetetlenül ősi életerőt éreztek meg ezekben a fákban, amelyet még ha vonakodva is, de tisztelniük kellett. Mintha egy másik korba, egy másik világba léptek volna át, és az, ami előttük állt, egy csábítóan veszedelmes tündérmese varázsát árasztotta.

– A köveknek igazuk volt – mormolta halkan Shea, és fáradt, de boldog arcán lassan elömlött a mosoly. Nagyot fújt megkönnyebbülésében, majd elvigyorodott.

– A Feketetölgy-erdő! – közölte csodálattal Menion.

– Már megint itt vagyunk – sóhajtott Flick.

VI.

EZT AZ ÉJSZAKÁT a Feketetölgy-erdő oltalmazó peremén töltötték egy apró tisztáson, nagy fák és sűrű bokrok tövén, amelytől alig fél száz méternyire nyugati irányban már a sivár Clete kezdődött. Az erdőben felszívódott a kásás köd, a gubancos ágakon és lombokon át, több tucat méterrel a fejük fölött látni lehetett az égbolt nagyszerű kupoláját. Míg a gyilkos mélyföldön nyoma sem volt életnek, az óriás tölgyek között zsongott az éjszaka a rovarok és állatok neszezésétől. Szívderítő volt ismét élőlényeket hallani, és a három fáradt utazó napok óta először jól érezte magát. Ám tudatuk mélyén ott lappangtak az emlékek előző útjukról ebben az álnokul békés mennyországban, amikor hosszú napokra eltévedtek, és csaknem fölfalták őket az erdőben ólálkodó, éhes farkasok. Továbbá azt sem hagyhatták figyelmen kívül, hogy túl sok mese szól balszerencsés utazókról, akik megkíséreltek átjutni ugyanezen az erdőn.

Ezzel együtt a fiatal délföldiek teljes biztonságban érezték magukat a Feketetölgy-erdő szélén, és hálásan nekiláttak, hogy tüzet rakjanak. Száraz fa volt elegendő. Pucérra vetkőztek, és nyirkos ruhájukat felakasztották a tüzecske mellett kifeszített kötélre. Az étel – öt nap óta az első meleg – gyorsan elkészült, és percek alatt föl is falták. A talaj puha és sima volt, kényelmes nyoszolyát kínált a mélyföldi vizenyőhöz képest. Hanyatt dőltek, némán bámulták az eget a lágyan ringó lombokon túl, és a tűz a halvány narancsszín sugárkoszorútól olyan lett, mintha egy roppant szentély oltárán égnének a lángok. A fény táncolt a durva fakérgen és a faóriásokról csüngő, puha, zöld moha sötét foltjain. Az erdei rovarok elégedetten dongtak. Néha belerepültek a lángokba, fellobbantak és kihunytak. Egyszer-kétszer hallották apró állatok motoszkálását, amelyek őket lesték a tűz fénykörén túl, az oltalmazó sötétségből.

Egy idő után Menion az oldalára gurult és kíváncsian nézett Sheára.

– Honnan ered a kövek ereje, Shea? Bármilyen kívánságot teljesítenek? Még mindig nem vagyok biztos… – Elhallgatott, kétkedve csóválta a fejét. Shea továbbra is mozdulatlanul hevert, néhány pillanatig fölfelé bámult, és a délután eseményein töprengett. Most eszmélt rá, hogy egyikük sem hozta szóba a Tündérköveket, amióta olyan félelmetesen megmutatták titokzatos erejüket és kivetítették a Feketetölgy-erdő látomását. Flickre sandított, aki őt figyelte.

– Nem hinném, hogy sok múlna rajtam – jelentette ki hirtelen. – Szinte az az érzésem, hogy ők döntenek… – Elhallgatott, azután szórakozottan hozzátette: – Nem hinném, hogy én parancsolok nekik.

Menion tűnődve bólintott és visszafeküdt. Flick megköszörülte a torkát.

– Mit számít? Kisegített bennünket abból a pocsék mocsárból, nem?

Menion élesen pillantott Flickre, majd vállat vont.

– Nem gondoljátok, hogy jól jönne, ha tudnánk, mikor számíthatunk az effajta segítségre? – Mélyet lélegzett, s összekulcsolta kezeit a tarkóján. Flick bizonytalanul mocorgott. Sheára sandított, majd megint Menionra. Shea hallgatott, egy képzeletbeli pontot nézett a feje fölött. A felföldi csak percek múlva szólalt meg ismét.

– Nos, legalább idáig eljutottunk – jelentette ki vidáman. – Most lássuk a következő lépést! – Felült és a száraz talajon gyorsan fölvázolta a környék térképét. Shea és Flick ugyancsak felültek, és némán figyeltek. – Itt vagyunk – mutatott Menion egy pontra a földtérképen, amely a Feketetölgy-erdő szegélyét ábrázolta. – Legalábbis úgy gondolom – tette hozzá gyorsan. – Északra van a Ködláp, még északabbra a Szivárvány-tó, abból indul az Ezüst-folyó, amely az Anar-erdőségtől nyugatra folyik. Legjobb, ha holnap északnak megyünk, amíg el nem érjük a Ködlápot. Akkor végighaladunk a peremén – húzott egy hosszú vonalat –, és kijutunk a Feketetölgy-erdő túlsó szélére. Onnan északnak fordulhatunk, amíg el nem érjük az Ezüst-folyót, amely biztonságosan elvezet az Anarhoz. – Elhallgatott, ránézett társaira. Egyik sem volt túlzottan elragadtatva a tervtől. – Mi a baj? – kérdezte zavartan. – Azért csináltam ezt a tervet, mert így anélkül vághatunk át a Feketetölgy-erdőn, hogy túlságosan mélyre kellene merészkednünk, mert legutóbb ez volt a baj. Ne felejtsétek el, azok a farkasok még mindig itt vannak valahol!

Shea lassan biccentett és elkomorodott.

– Nem is a tervvel van a baj – kezdte habozva –, de hallottunk meséket a Ködlápról… – Menion a homlokára csapott.

– Na ne! Ne gyere az öreg mámik meséivel a Ködrémről, amely a mocsár peremén ólálkodik, várva, mikor falhatja föl az arra járó utazókat! Ne mondd, hogy hiszel ebben!

– De jó ilyet hallani tőled! – horkantott dühösen Flick. – Nyilván elfelejtetted, ki mondta nekünk a legutóbbi kiránduláson, milyen biztonságos a Feketetölgy-erdő!

– Jól van! – csillapította a karcsú vadász. – Nem mondom, hogy ez az erdő legbiztonságosabb része, és hogy nem lakják nagyon különös lények. De még senki sem látta ezt az állítólagos mocsári mumust, mi viszont láttuk a farkasokat. Melyiket választod?

– Azt hiszem, terved a lehető legjobb – szólt közbe sietve Shea. – De jobban szeretném, ha minél keletebbre tartanánk, miközben átvágunk a Feketetölgy-erdőn, hogy esetleg elkerülhessük a Ködlápot.

– Rendben! – kiáltotta Menion. – Bár ez egy kicsit nehéznek bizonyulhat, mivel három napja nem láttunk napot, és nem vagyunk biztosak benne, merre van kelet.

– Mássz föl egy fára – vetette oda Flick hanyagul.

– Másszak föl egy… – dadogta a másik leplezetlen döbbenettel. – Hát persze! Miért is nem gondoltam rá? Alig hatvan métert kell fölfelé kapaszkodnom a csúszós, nyirkos, mohos fakérgen, puszta kézzel és lábbal! – Gunyoros csodálkozással csóválta a fejét. – Néha ámulatba ejtesz! – Egyetértést várva, fáradtan pillantott Sheára, de a völgylakó izgatottan odapattant a testvére mellé.

– Elhoztad a mászófelszerelést? – kérdezte, s amikor bátyja bólintott, Shea boldogan megveregette a vállát.

– Különleges bakancs, kesztyű és kötél – magyarázta Leah értetlen hercegének. – Flick a legjobb mászó a völgyben, és ha létezik valaki, aki képes megmászni ezeket az óriásokat, hát ő az!

Menion értetlenül rázta a fejét.

– A bakancs és a kesztyű különleges anyaggal van bevonva, amely olyan érdes, hogy még nyirkos, mohos kérgen is megtapad. Flick holnap fölmászhat a tölgyekre és megnézheti, hol áll a nap.

Flick önelégülten vigyorgott és bólintott.

– Hát igen, csakugyan, csodák csodája! – Menion fejcsóválva pillantott a zömök völgylakóra. – Még a lassú ész is gondolkodni kezd. Barátaim, így már dolognak láthatunk!

Amikor másnap fölkeltek, az erdő még sötét volt, a napfénynek csupán kísértete szüremlett át a faóriások lombján. Vékony párafüggöny sodródott feléjük a mélyföld felől, amelyet láthattak az erdő széléről: éppen olyan naptalan és komor volt, mint mindig. Hideg volt a fák között, nem a mélyföld nyirkos, mindent átható hidege, inkább az erdei kora reggel csípős, ropogós üdesége. Gyorsan megreggeliztek, azután Flick felkészült, hogy megmássza az egyik toronymagas tölgyet. Elővette a súlyos, hajlékony bakancsot és kesztyűt, amelyekre Shea valami sűrű anyagot kent egy kis tégelyből. Menion csodálkozva figyelt, de kíváncsisága ámulattá változott, amikor a testes völgylakó derékon kapott egy nagy tölgyet, majd zömök termetét és a feladat nehézségét meghazudtoló sebességgel mászni kezdett a csúcs felé. Erős lábai fürge rugózással lökték át a vastag ágak szövevényén, ahonnan már lassabban és nehezebben lehetett kúszni. A felső ágakhoz érve hamarosan elveszett a szem elől, majd sietve visszacsúszott a sima törzsön.

Gyorsan elcsomagolták a mászófelszerelést, és elindultak északkelet felé. Aszerint, amit Flick mondott a nap állásáról, a választott útvonaluk a Ködláp keleti szélére viszi őket. Menion bízott benne, hogy egy nap alatt átvághatnak az erdőn. Most kora reggel volt, és ők még sötétedés előtt ki akartak jutni a vadonból. Kitartóan meneteltek libasorban, időnként gyorsítottak is. Az éles szemű Menion haladt elöl, aki – leginkább ösztönös irányérzékére támaszkodva – mindig észrevette a legjobb ösvényt. Közvetlenül utána Shea, mögöttük Flick kutyagolt, aki néha hátrapillantott a csöndes erdőben. Csak háromszor álltak meg pihenni, egyszer meg, hogy harapjanak valamit, de mindannyiszor gyorsan mentek tovább. Ritkán beszéltek, de akkor gondtalan vidámsággal. A nap gyorsan eltelt, hamarosan észlelték a szürkület első jeleit. Az erdő mégsem ritkult, semmi sem utalt arra, hogy el akarnának fogyni a hatalmas fák. Még rosszabb, hogy egyre töményebben szivárgott a szürke pára. De ez másfajta köd volt, nem olyan szétfolyó, mint a mélyföldi, hanem szinte füstszerű, ezt érezni lehetett, ahogy a maga feltűnően gusztustalan módján markolászta a testet és a ruhát. Olyan volt, mintha sok száz, apró, izzadt gyermektenyér tapogatna undorítóan kitartó nyúlkálással. Menion azt mondta, ez a homályszerűség a Ködlápból száll föl, tehát nagyon közel járnak az erdő széléhez.

Végül a köd olyan sűrű lett, hogy alig néhány méterre láttak benne. Menion az egyre szűkülő látótér miatt lépésből botorkálásra lassított, és összébb húzódtak, nehogy elszakadjanak egymástól. Addigra úgy megfogyott a fény, hogy az erdő a köd nélkül is szinte feketének látszott; a sűrűsödő sötétségben, a vastag, kavargó párában szinte lehetetlen volt rátalálni az útra. Mintha a pokol tornácára kerültek volna, ahol a talpalatnyi föld maradt az egyetlen valóság. Végül annyira nem lehetett látni semmit, hogy Menion utasítására kötélre kellett fűzniük magukat, nehogy elveszítsék egymást. Gyorsan végeztek a kötözgetéssel, és kutyagoltak tovább. Menion tudta, hogy nagyon közel járhatnak a Ködláphoz. Éberen bámult a szürkeségbe, megpróbált rést találni a párában.

De még így is akkor jött csak rá, mi történt, amikor a Feketetölgy-erdő északi peremét határoló ingoványhoz érve térdig merült a sűrű, zöld vízbe. Az iszap halott, hideg érintésétől, amelynek szívóerejét a meghökkenés is fokozta, még mélyebbre süllyedt, és csak egy hirtelen kiáltással tudta megóvni Sheát és Flicket, nehogy ők is erre a sorsra jussanak. A kiáltás hallatán a völgylakók megfeszítették a kötelet, amely összefűzte őket, gyorsan kirántották társukat a sárból – és a biztos halálból. A nagy mocsárban csak egy vékony, undok, nyálkás vízréteg fedte a feneketlen iszapot, amely nem szippantott be olyan gyorsan, mint a futóhomok, de valamivel hosszabb idő alatt ugyanarra a sorsra juttatta áldozatát. Akárki vagy akármi esett csapdájába, azt a mérhetetlen mélység a fuldoklás lassú kínjaira ítélte. Időtlen idők óta vezette félre a csöndes felszín a legkülönbözőbb teremtményeket, amelyek át akartak jutni rajta, vagy meg akarták kerülni, vagy csak bele akartak nézni vizének vak tükrébe; oszló maradványaik ott hevertek valahol a sima felszín alatt. Állt a parton a három utazó, némán bámészkodtak, és az ingovány sötét, borzalmas titkaira gondolva. Még Menion Leah is megborzongott, amikor eszébe jutott az a rövid ideig tartó, lerázhatatlan markolászás, amely arra ösztökélte, hogy osztozzon a többiek sorsában. Egyetlen babonás pillanatig a halál suhant előttük árnyékként, majd tovaszállt.

– Mi történt? – kiáltott váratlanul Shea. Hangja fülsiketítő élességgel hasított a csöndbe. – El kellett volna kerülnünk a mocsarat! – Menion felnézett, és megcsóválta a fejét.

– Túlságosan nyugatra tartottunk. A mocsár szélét kell követnünk kelet felé, amíg ki nem szabadulunk ebből a ködből és a Feketetölgy-erdőből. – Elhallgatott, számítgatta, mennyi lehet hátra a napból.

– Én nem éjszakázom ezen a helyen! – közölte határozottan Flick, elébe vágva minden kérdésnek. – Inkább egész éjjel megyek, és még holnap is, és valószínűleg holnapután is!

Gyorsan eldöntötték, hogy addig mennek a mocsár partján, amíg ki nem érnek keleten a nyílt terepre; majd ott megállnak éjszakára. Shea még mindig aggódott, hogy a síkságon elkaphatják őket a Koponyahordozók, de a mocsártól még a koponyásoknál is jobban félt, így nem gondolt másra, mint hogy minél messzebb kerüljenek innen! Szorosabbra hurkolták a kötelet a derekukon, és libasorban megindultak a mocsár girbegurba szélén. Menion vezette őket, óvatosan kerülgetve az álnok gyökérgubancokat, a parton burjánzó gyomnövényeket, amelyek mintha életre keltek volna torz göcsörtösségeikkel a hullámzó homályban. A talaj időnként az ingoványra vészesen emlékeztető, lágy iszappá puhult, ezeket a szakaszokat meg kellett kerülniük. Másutt hatalmas fák zárták el az utat, vaskos törzsük súlyosan hajolt a tompa, fénytelen morotva (holt-ág) fölé, mozdulatlan ágaik vesztüket váró szomorúsággal nyúltak alá a tőlük néhány ujjnyira lapító halálba. Ha Clete mélyföldje haldokolt, akkor ez a mocsár maga volt a lesben álló halál, végtelen, kortalan, amely nem ad jelt, nem int, nem mozdul, csak kushad megbújva a földön, amelyet kíméletlenül elpusztított. Innen sem hiányzott a mélyföld vacogtató nyirkossága, de még meg is hatványozta a mocsár súlyos, áporodott síkossága, amely a ködön áthatolva undok mohósággal tapadt a fáradt vándorokra. A köd lassan kavargott körülöttük, holott nem fújt szél, szellő sem neszezett a magas mocsári fűben vagy a haldokló tölgyek között. Csend volt, az örök halál csendje, aki tudja, hogy ki itt az igazi úr.

Talán egy órája haladtak, amikor Shea először érezte, hogy valami nincs rendjén. Semmi oka sem volt erre az érzésre, fokozatosan lopakodott beléje, amíg fel nem ajzotta minden érzékét. Erőlködve próbálta kitalálni, honnan jön a fenyegetés. Némán baktatott társai között, hegyezte a fülét, először a tölgyóriásokat bámulta, azután a mocsarat. Végül dermesztő bizonyossággal tudatosodott benne, hogy nincsenek egyedül, hogy valami más is rejtőzik itt láthatatlanul – miközben ő nagyon is jól látja a vándorokat. Ez a gondolat annyira megrémítette a fiatal völgylakót, hogy egy futó pillanatra megnémult és megbénult, csak baktatott, zsibbadt aggyal várva, hogy bekövetkezzék az elmondhatatlan. De azután hallatlan erőfeszítéssel megfékezte cikázó gondolatait, és hirtelen megállította társait.

Menion meglepetten nézett körül és már majdnem megszólalt, amikor Shea, ujját ajkára helyezve csöndre intette, és a mocsárra mutatott. Flick máris gyanakodva pislogott arrafelé, az ő hatodik érzéke átvette öccsének félelmét. Hosszú pillanatokig álltak mozdulatlanul, fülüket hegyezve a mocsár partján, szemüket belefúrva az áthatolhatatlan ködbe, amely lustán gomolygott a morotva fölött. Minden néma volt.

– Azt hiszem, tévedsz – suttogta végül Menion, és lazított az éberségén. – Néha, mikor az ember ilyen fáradt, könnyen képzel mindenfélét. – Shea megrázta a fejét, és Flickee nézett.

– Nem is tudom – töprengett a bátyja. – Mintha éreznék valamit.

– Egy Ködrémet? – vigyorgott Menion.

– Lehet, hogy igazad van – vágott közbe Shea. – Fáradt vagyok, és mindenfélét képzelek. Induljunk, tűnjünk innen.

Sietve folytatták félelmes vándorútjukat, de még percekig éberen figyeltek minden szokatlan jelenségre. Semmi sem történt, és gondolataik szanaszét csapongtak. Sheának éppen sikerült meggyőznie magát, hogy csupán szertelenül élénk képzelete űzött játékot vele, amikor Flick felkiáltott. Shea tüstént érezte, hogy az őket összefűző kötél gorombán megrándul, és húzni kezdi a gyilkos mocsár felé. Elveszítette egyensúlyát, és elesett. Semmit sem látott a ködben. Egy pillanatig mintha feltűnt volna a kötélre fűzött Flick a levegőben lebegve, pár méterrel a mocsár fölött. A következő másodpercben az ingovány hideg vize nyaldosta a lábát.

Mindnyájan ottvesztek volna, ha Leah hercegének nem olyan gyorsak a reflexei. A kötél első rántására ösztönösen kapott az első kézre eső tárgy felé. Egy hatalmas, megdőlt fa volt az, amelynek törzse olyan mélyen beágyazódott a földbe, hogy a felső ágait is el lehetett érni. Menion gyorsan ráfonta egyik karját a legközelebbi ágra, a másikkal megragadta a derekán feszülő kötelet, és húzni igyekezett. Shea, aki már térdig állt a mocsár iszapjában, érezve, hogy a Menion felőli kötélszakasz megfeszül, próbálta összeszedni magát, hogy segíthessen. Flick élesen rikoltott a sötétben a mocsár fölött, Menion és Shea bátorítóan visszaordított. A testvérek között feszülő kötél hirtelen elernyedt és a szürke ködből előbukkant a küzdő Flick Ohmsford, akinek zömök alakja még mindig a levegőben lebegett, a derekára pedig mintha valami zöldes, hínáros csáp csavarodott volna. Jobb kezében fenyegetően villogott a hosszú, ezüstös tőr, amellyel az őt foglyul ejtő valamit vagdosta. Shea keményet rántott a kötélen, próbált segíteni testvérének, hogy kiszabadulhasson, és egy pillanattal később sikerült is neki, mivel a tapogató visszahúzódott a ködbe, elengedve a még mindig viaskodó Flicket, aki rögtön bele is pottyant a mocsárba.

Shea kivonszolta elcsigázott testvérét a mocsár öleléséből, és megszabadította a kötéltől. Alighogy feltámogatta, újabb csápok vágódtak ki a párás sötétből. Félresöpörték, felborították a riadt Flicket, és rácsavarodtak a megdöbbent Sheára, mielőtt félreugorhatott volna. Érezte, hogy a csápok a láp felé vonják. Ő is tőrt rántott, és vadul döfködni kezdte a nyálkás tapogatót. Viaskodás közben észrevette, hogy valami irtózatos emelkedik ki a posványból, tömege eltakarja az éjszakát és a mocsarat. Mellette Flick rúgkapált két másik tapogató szorításában, melyek feltartóztathatatlanul vonszolták zömök testét a mocsár széle felé. Shea elszántan tusakodva kitépte magát, egyetlen hatalmas vágással kettéhasítva a karjára tekeredett, ocsmány húst; már ugrott volna a bátyjához, amikor újabb csáp csavarodott a lábára, és ő elesett, beleverte a fejét egy fagyökérbe, és elájult.

Újra Menion mentette meg. A vékony alak előugrott a sötétből, széles ívben, tompán villant a nagy kard, hatalmas csapással leszelte az egyik tapogatót, amely az öntudatlan Sheát szorongatta. A következő pillanatban a felföldi már ott is volt Flick mellett, nyesett, sarabolt, utat vágott a sötétségből előhemzsegő csápok között, és néhány jól célzott kardcsapással kiszabadította a völgylakót. A tapogatók egy pillanatig elmerültek a mocsár ködében, és Flick meg Menion sietve elvonszolták Sheát a víz szélétől. De még oda sem értek a nagy tölgyek biztonságába, amikor a zöldes csápok ismét kivágódtak a sötétből. Flick és Menion habozás nélkül odaugrottak a mozdulatlan Shea elé, és harcra keltek a tekergőző karokkal. Némán harcoltak, csupán zihálásuk hallatszott, ahogy újra és újra lecsaptak, cafatokat freccsentve a csápokból, és néha sikerült lecsapniuk a kapaszkodó végeket is. De akárhány sebet osztottak, minden lepergett a mocsári szörnyetegről. Minden elszenvedett csapás csak fokozta dühét. Menion az orra alatt káromkodott, amiért nincs kézközelben a nagy kőrisfa íja, így nem tud rálőni arra, ami a köd mögött lapul.

– Shea! – rikoltotta kétségbeesetten. – Térj magadhoz, Shea, az ég szerelmére, különben végünk!

Mögöttük kissé megremegett a csöndes alak.

– Kelj föl, Shea! – könyörgött Flick rekedten. Karja már kimerült a csápokkal való hadakozástól.

– A kövek! – bömbölte Menion. – Vedd elő a Tündérköveket!

Shea térdelő helyzetbe vergődött, de ismét elterült az előtte tomboló küzdelem hevétől. Hallotta Menion kiabálását, báván tapogatózott csomagja után, és csaknem azonnal rájött, hogy elejtette, amikor Flick segítségére sietett. Jobbra, néhány méterrel arrébb pillantotta meg, a csápok fenyegetően közeledtek hozzá. Menion ugyanebben a pillanatban szintén észrevette a veszélyt, vad kiáltással előrelendült, hosszú kardja utat vágott a másik kettőnek. Flick mellette állt, markában a kis tőrrel. Shea fogyatkozó erejének végső megfeszítésével talpra ugrott és a drága Tündérköveket rejtő csomag felé vetődött. Vékony alakja kicselezett néhány csápot, majd rávetette magát a hátizsákra. Keze már az erszény után tapogatózott, amikor az első csáp megragadta védtelen lábszárát. Rugdosva küzdött azért a néhány másodpercért, amelyre szüksége volt, hogy megtalálja a köveket. Egy pillanatig attól félt, ismét elveszítette őket. Azután keze rázárult a szütyőre, kitépte a lepottyanó hátizsákból. Majdnem elejtette a tekergő csápok hirtelen csapásától, de keményen odaszorította a melléhez, és dermesztő lassúsággal kibontotta a zsineget. Flick kénytelen volt hátrálni, belebotlott az elnyúlt Sheába, hanyatt esett, a tapogatók lecsaptak rájuk. Most már csak Menion szikár alakja védte őket; két marokra fogta hatalmas kardját, úgy nézett szembe óriás támadójukkal.

Shea szinte gépiesen markolta meg a három kék követ és fejtette ki őket a tasakból. Hátrébb evickélt. Nagy nehezen föltápászkodott, és vad győzelmi kiáltással előrenyújtotta a halványan izzó Tündérköveket. Az erő azonnal felvillant, vakító kék fénnyel árasztva el a sötétséget. Flick és Menion hátraugrott, eltakarták szemüket az izzás elől. A csápok tétován, kelletlenül visszahúzódtak, és mikor a három ember megkockáztatott egy gyors pillantást, látták, hogy a Tündérkövek ragyogó fénye belevágódik a ködbe a mocsár fölött, késként hasítva szét a párát. Azt is látták, ahogy földet rengető erővel csapódik bele támadójukba, és a szavakkal leírhatatlan, roppant tömeg lottyadtan visszasüllyed a békanyál alá. Ugyanabban a pillanatban a ragyogás a lemerülő szörnyeteg fölött elérte egy kis nap fényerejét, a víz kék lobbanással felforrt, és felszállt a felhős égre. Az egyik pillanatban még lángolt a tűz, a következőben eltűnt. A köd és az éjszaka visszatért, és a három barát ismét egyedül állt a mocsárvidék feketeségében.

Sietve hüvelybe dugták fegyvereiket, kitapogatták elszórt hátizsákjaikat és visszavonultak a hatalmas, fekete tölgyek mögé. A mocsár olyan csöndes volt, mint a váratlan támadás előtt, homályos vize zavartalan nyugalommal terült el a szürke pára alatt. Néhány pillanatig egyikük sem szólt, némán dőltek a nagy fák törzsének, és mélyen beszívták a levegőt, hálásan, amiért élnek. Az egész küzdelem olyan gyorsan zajlott le, mint egy kurta, borzalmas és túlságosan valószerű lidércnyomás. Flick teljesen átázott a mocsárban, Shea derékig lett vizes. Dideregtek a hűvös levegőben; alig néhány percnyi pihenés után mocorogni kezdtek, hogy a mozgástól enyhüljön a dermesztő hideg.

Menion, aki tudta, hogy minél előbb el kell tűnniük a mocsárvidékről, fáradt testével elvált a fatörzs göcsörtös kérgű helyétől, és egyetlen sima mozdulattal a hátára dobta zsákját. Shea és Flick fürgén, bár kevésbé élénken követték. Rövid ideig tanakodtak, hogy melyik irányba induljanak. A választás egyszerű volt: keresztülvágnak a Feketetölgy-erdőn, kockáztatva, hogy eltévednek és valamelyik vándorló farkasfalka áldozatául esnek, vagy követik a mocsár peremét, ahol esetleg ismét találkoznak a Ködrémmel. Egyik választás sem volt valami vonzó, de a Ködláp fajzatával folytatott harc emléke túlságosan friss volt, hogy újrázni akarjanak. Ezért úgy döntöttek, a fák között maradnak, de igyekeznek nem eltávolodni a mocsár szélétől, és reménykednek, hogy néhány órán belül elérik a nyílt területet. A vándorlás hosszú órái és az örökös éberség mostanra elnyűtték nappali józanságukat. Kimerültek, agyonrémítette őket az idegen világ, amelyben jártak, zsibbadt agyukkal arra az egyre tudtak gondolni, hogy kitörjenek ebből a fojtogató erdőből, és hozzájussanak néhány órányi áldott alváshoz. Annyira ez töltötte el őket, hogy a szükséges óvatosságot félredobva elfelejtették ismét összekötni magukat.

Az utazás ugyanúgy folytatódott, mint korábban, Menion haladt az élen, Shea néhány lépéssel mögötte, Flick leghátul baktatott hallgatagon, kitartóan, azzal vigasztalva magát, hogy előttük ott várakozik a napfény, a nyílt mező, amelyen eljuthatnak az Anarig. A köd mintha ritkult volna. Menionból nem látszott több egy árnyéknál, amelyet Shea tűrhetően tudott követni. Időnként a testvérek mégis szem elől tévesztették a vezetőt, és hiába vizsgálgatták erőlködve Menion nyomát. A percek kínzó lassúsággal peregtek, a völgylakók látása homályosodott, egyre álmosabbak lettek. A percek hosszú, végtelen órákká nyúltak, és ők még mindig kutyagoltak a nagy Feketetölgy-erdő ködében. Fogalmuk sem volt róla, milyen messzire jutottak vagy mennyi idő telt el, és hamarosan nem is érdekelte őket. Alvajárók lettek a félálmok és a lázas gondolatok birodalmában, ahol nem volt megállás a kimerítő menetelésben, az útjukat szegélyező, feltűnő és eltűnő fekete fatörzsek végeláthatatlansága közepette. Annyi változás történt, hogy fokozatosan feltámadt a szél a gyász-fátyolos éjszakában, először suttogva fütyörészett, aztán szédítővé erősödött, babonás igézettel markolva a három vándor fáradt elméjét. Hívogatta őket, emlékeztetett a mögöttük és előttük álló napok rövidségére, figyelmeztette őket hiábavaló halandó voltukra, unszolt, hogy feküdjenek le, adják meg magukat a békés álomnak.

Ők hallották, és megmaradt erejük utolsó cseppjeivel küzdöttek a csábítás ellen, gépiesen arra összpontosítva, hogy a végtelenségig tegyék egyik lábukat a másik elé. Az egyik pillanatban még mind ott voltak a sorban; amikor a következőben Shea előrenézett, Menion eltűnt. Először fel se tudta fogni – amúgy éles esze eltompult a kialvatlanságtól, csak baktatott tovább, hiábavalóan keresve a magas felföldi árnyalakját. Azután hirtelen megtorpant, mert belé-hasított a félelmetes felismerés, hogy elszakadtak egymástól. Vadul kapott Flick után, megragadta bő zubbonyát, amikor jártában alvó, kimerült fivére belebotlott. Flick bávatagon bámult rá, nem tudta, nem is érdekelte, mi állította meg, már csak abban reménykedett, hogy végre összerogyhat és alhat. A szél mintha szilaj jókedvvel vonított volna az erdő sötétjében, Shea kétségbeesetten hívta a felföldi herceget, de csak önnön hiábavaló kurjongatásának visszhangját hallotta. Újra és újra kiáltott, hangja csaknem sikoltássá élesedett kétségbeesésében és félelmében, de senki sem válaszolt a fojtott visszhangon kívül, amelyet eltorzított a tölgyóriások között füttyölő, néma törzseket és ágakat csapkodó, lombokat rezegtető szél. Egyszer mintha a saját nevét hallotta volna; lelkesen válaszolt, rángatta magával az elcsigázott Flicket a fák útvesztőjén át a kiáltás irányába. De semmit sem talált. Lerogyott a földre és addig kiabált, amíg el nem ment a hangja, de csupán a szél felelt, gúnyosan kinevetve őket, amiért elveszítették Leah hercegét.

VII.

AMIKOR SHEA másnap fölébredt, dél volt. A ragyogó napfény égetően döfött félig lehunyt szemébe, miközben hanyatt hevert a magas fűben. Először semmire sem emlékezett az éjszakából, csak arra, hogy Flick és ő elszakadtak Meniontól a Feketetölgy-erdőben. Félig ébren felkönyökölt, álmosan körülnézett és fölfedezte, hogy nyílt mezőn van. Mögötte magaslott a félelmetes Feketetölgy-erdő; tehát miután elvesztették Meniont, sikerült kitalálniuk a rettegett erdőből, mielőtt kimerülten összeestek volna. Agyában összefolyt minden, ami a szétválás után történt. Fel sem tudta fogni, honnan vett annyi erőt, hogy végigjárja az utat. Még arra sem emlékezett, hogyan keveredtek ki a végtelen erdőből a füves síkságra, amelyet most bámul. Az egész különös módon távolinak tetszett. A szemét dörgölte, és elégedetten fújt egyet a meleg napfényben, a friss levegőn. Napok óta most először tűnt elérhetőnek az Anar-erdő.

Hirtelen eszébe jutott Flick, és fivérét keresve aggodalmasan körülnézett. Rögtön észre is vette néhány lépésnyire a rongycsomóként földre rogyott, álomba merült alakot. Shea lassan föltápászkodott, lustán nyújtózott, és megkereste a csomagját. Lehajolt, addig kotorászott benne, amíg meg nem találta a Tündérköveket tartalmazó tasakot, és meg nem bizonyosodott róla, hogy még mindig megvannak. Azután fölkapta a hátizsákot, odaballagott alvó testvéréhez és gyengéden megrázta. Flick kelletlenül fészkelődött, láthatóan nem tetszett neki, hogy zavarják álmában. Shea kénytelen volt többször is megrázni, hogy Flick nagy nehezen kinyissa a szemét, és savanyúan ránézzen. Miután meglátta Sheát, fölült és lassan körülbámészkodott.

– Hé, megcsináltuk! – kiáltotta. – Csak azt nem tudom, hogyan. Semmire nem emlékszem attól kezdve, hogy elveszítettük Meniont, kivéve, hogy egyre csak megyünk és megyünk, míg már azt hittem, térdig kopik a lábam.

Shea egyetértően elvigyorodott és hátba veregette testvérét. Nagy hálát érzett, ha arra gondolt, hogy ők együtt maradtak. Olyan sok nehézség és veszély után Flick még mindig tud nevetni. Hirtelen forró szeretet öntötte el fivére iránt, akivel nem is vérrokonok, mégis sokkal jobban összetartja őket a barátság.

– Hát persze hogy megcsináltuk – mosolygott –, és az út többi részét is megtesszük, ha végre föl tudlak vakarni a földről.

– Elképesztő, milyen komiszak némelyek! – csóválta a fejét Flick gunyoros hitetlenséggel, azután nehézkesen feltápászkodott. Kérdően nézett Sheára. – Menion…?

– Elveszett… nem tudom, hol van.

Flick elfordította a tekintetét, mert érezte testvére keserű csalódottságát, ugyanakkor magának sem akarta bevallani, hogy helyzetük semmivel sem lett jobb a felföldi herceg nélkül. Ösztönszerűen nem bízott Menionban, a felföldi mégis megmentette az életét az erdőben, és ez nem olyasmi volt, amit Flick könnyen elfelejtene. Egy percig vagy valamivel még tovább gondolkodott, azután könnyedén megpaskolta testvére vállát.

– Ne aggódj a csibész miatt! Előkerül, valószínűleg a legrosszabb időpontban.

Shea némán biccentett, és a beszélgetés hamarosan átterelődött a soron következő feladatra. Megegyeztek, hogy az a legjobb, ha észak felé mennek, amíg el nem érik a Szivárvány-tavat, majd azt követik az Anarig. Kis szerencsével Menion is a folyóparton jön, és néhány nap múlva találkoznak.

Amilyen ügyes erdei ember, képes elmenekülni a Feketetölgy-erdő vadonjából, és majd csak megtalálja a nyomukat, követi őket, akárhova menjenek. Shea nagyon nem szívesen hagyta hátra barátját, de volt annyi esze, hogy belássa, ha tovább kajtatják Meniont a Feketetölgy-erdőben, csak eltévednek megint. Továbbá az a veszély, hogy beleszaladnak az őket kereső Koponyahordozókba, sokkal többet nyomott a latban minden rizikónál, amellyel Menion találkozhat, akár az erdőben is. Nem tehettek mást, folytatniuk kellett útjukat.

Gyorsan haladtak a zöld, csöndes mezőn, remélve, hogy estére elérik az Ezüst-folyót. Már délután volt és még mindig nem tudták, milyen messzire lehetnek a folyótól. Mivel a nap után mentek, sokkal biztosabban tudták, merre járnak, mint a félelmes Feketetölgy-erdőben, ahol megbízhatatlan irányérzékükre kellett támaszkodniuk. Jóízűen diskuráltak, felvidította őket a fény, amelyet napokig kellett nélkülözniük, és a szavakba nem foglalt hála, hogy még mindig élnek, a Ködláp iszonyú élményei után. Ahogy mentek, apró állatok szökkentek félre, madarak röppentek a magasba a lábuk elől. Shea egyszer mintha egy görnyedt öregembert látott volna kelet felé a messzeségben, aki lassan távolodott a délutáni nap halványuló fényében. De abban a megvilágításban és olyan messziről nem lehetett biztos benne, és egy pillanattal később már nem volt ott az az alak. Flick sem látott semmit, így elfelejtették az esetet.

Alkonyatkor hosszú vízfolyás pántlikáját pillantották meg északon, és egykettőre rájöttek, hogy csakis a mesés Ezüst-folyó lehet, a nyugatra elterülő, csodálatos Szivárvány-tó és ezernyi, tűz mellé való rege táplálója. Az Ezüst-folyónak állítólag van egy elképzelhetetlenül gazdag és hatalmas királya, akinek az az egyetlen gondja, hogy megtartsa a nagy folyót szabadnak és embertől-állattól tisztának. A mesék szerint az utazók ritkán találkoznak vele, de mindig fölajánlja a segítségét a rászorulóknak, és megbünteti azt, aki megsérti birodalma határait. Amikor megpillantották a vizet, Shea és Flick annyit mondhattak, hogy nagyon szép, halvány ezüst színe van, ami a nevéhez dukál. Amikor elérték a partját, már túlságosan sötét volt, így nem láthatták, mennyire tiszta valójában, de amikor belekóstoltak, elég tisztának találták, hogy igyanak a vizéből. A déli parton apró, füves tisztást leltek két széles koronájú, öreg juharfa alatt, amelyek kiváló táborhelyet kínáltak éjszakára. Még a délutáni kurta gyaloglás is kifárasztotta őket, ezért inkább nem kockáztatták, hogy sötétben induljanak el a nyílt vidéken. A vacsorával el is fogyott minden ennivalójuk, mostantól akkor ehetnek, ha vadásznak. Ez különösen csüggesztő volt, mivel nem felejtették el, hogy kurta és meglehetősen ártalmatlan vadászkésük az egyetlen fegyverük. Menionnál volt az egyetlen íj. Némán ették meg vacsorájukat, nem gyújtottak tüzet, mert az fölhívhatta volna a figyelmet jelenlétükre. Félhold járt a felhőtlen égen, szédítő fehérséggel világítottak a határtalan tejút csillagmiriádjai, kísérteties mélyzöld fényt hullatva a folyóra, és a körülötte elterülő tájra. Miután befejezték a vacsorát, Shea a testvéréhez fordult.

– Belegondoltál te már ebbe az útba, az egész menekülésbe? – kérdezte. – Mármint, hogy mit csinálunk mi valójában?

– Vicces vagy, hogy ezt kérdezed! – vakkantott rá Flick. Shea elmosolyodott és bólintott.

– Képzelem. De meg kell indokolnom magam előtt, és ez nem könnyű. Nagyobbrészt megértettem, amit Allanon mondott, hogy milyen veszély fenyegeti a Kard örököseit. De miért jó az nekünk, hogy elrejtőzünk az Anarban? Ennek a Brona nevű fajzatnak még valami oka lehet a Kardon kívül, hogy ekkora felhajtást csinál az elf dinasztia örökösei miatt. Mit akar? Mi lehet…? – Flick vállat vont és egy kavicsot hajított a sebesen áramló folyó habjaiba. Agya túlságosan eltompult, hogy kitaláljon valami értelmes választ.

– Talán ő akarja átvenni az uralmat – mondta tétován. – Nem ezt akarja előbb-utóbb mindenki, aki egy csepp hatalomhoz jut?

– Kétségtelenül – helyeselt tétován Shea. Arra gondolt, hogy ez a kapzsiság űzte a fajokat oda, ahol most élnek, a hosszú, ádáz harcok után, amelyek csaknem minden élőt elpusztítottak. De évek teltek el már azóta is, hogy a legutolsó háború véget ért, és az önálló közösségek feltűnése mintha választ adott volna a régi békevágyra. Visszafordult a figyelő Flickhez. – Mit fogunk tenni, ha egyszer odaérünk, ahova tartunk?

– Majd Allanon megmondja – felelte tétován a bátyja.

– Allanon nem mondhatja meg örökké, hogy mit tegyünk – vágta rá Shea. – Mellesleg még mindig nem vagyok arról meggyőződve, hogy magáról igazat Mondott. – Flick bólintott, eszébe jutott első, hátborzongató találkozása a sötét óriással, aki úgy rázta meg, mint egy rongybabát. Ez a bánásmód mély nyomot hagyott Flickben, lévén olyan ember, aki megszokta, hogy a maga útját járja, úgy, ahogy neki tetszik. Akaratlanul összerázkódott az emlékre: amikor csaknem rátalált a Koponyahordozó. Tény, hogy akkor Allanon mentette meg.

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudni akarok róla bármiféle igazságot. Nem vagyok biztos benne, hogy megérteném – mormogta halkan. Sheát meglepte a megjegyzés, és hátat fordított a folyó holdfényes vizének.

– Lehet, hogy kicsiny pontok vagyunk Allanonhoz képest – ismerte el –, de mostantól kezdve nem mozdulok ok nélkül!

– Meglehet – hallotta Flick hangját. – De az is lehet… – Hangja elhalkult, beleveszett az éjszaka és a folyó hangjaiba. Shea úgy döntött, nem erőlteti a témát. Lefeküdtek, gyorsan elaludtak, fáradt gondolataik lomhán áthömpölyögtek a pihenés illékony világának fényes, tarka álmai közé. A képzelet biztonságos, lebegő síkján megpihenhetett a kimerült elme, tetszése szerinti formába önthette a titkolt rettegést a holnaptól, ők pedig, az emberi lélek legbelső szentélyének magányában, szembenézhettek a félelemmel és leküzdhették. De még az élet megnyugtató hangjai, a fénylő Ezüst-folyó elzsongító békés csobogása közepette is belopakodott álmaikba a szorongás kikerülhetetlen, marcangoló rémalakja, letanyázott a lélek szeme előtt és várt, tompán, gyűlöletesen vigyorogva, abban a biztos tudatban, hogy kitartásuk nem határtalan. Az alvók nyugtalanul hánykolódtak, nem tudván lerázni magukról a félelmetes jelenést, amelynek nem annyira alakja, mint gondolata rágta bele magát az agyukba.

Talán ugyanaz a rettegéstől bűzlő, figyelmeztető árnyék hullott egyszerre a völgylakók pihenni képtelen tudatára, és az okozta, hogy egyszerre riadtak fel, szemükből elröppent az álom. A levegő megtelt pőre, vacogtató őrülettel, amely megmarkolta és szorítani kezdte őket. Azonnal fölismerték. Pániktól tompán fénylő szemmel, mozdulatlanul ültek, és füleltek a néma éjszakában. Teltek a percek, semmi sem történt. Ők mégse mozdultak, érzékeik feszülten várták a hangokat, amelyeknek el kell következniük. Azután meghallották a nagy szárnyak rémítő suhogását, egyszerre néztek a víz irányába, és meglátták a Koponyahordozó otromba, néma alakját, amint csaknem kecsesen suhan elő a síkságról, északi irányban átszeli a folyót, és hosszú siklásba kezd, egyenesen rejtekhelyük felé. A völgylakók megdermedtek a rémülettől, még gondolkodni se bírtak, mozgásról nem is beszélve, csak bámulták a közeledő kreatúrát. Nem számít, hogy még nem vette észre őket, talán nem is tudja, hogy itt vannak. Pár pillanat múlva megtudja. Nincs idejük elfutni, sem helyük elrejtőzni, sem esélyük a menekülésre. Shea szája kiszáradt, valahol a szerteszaladt gondolatok között felrémlettek a Tündérkövek, de az agya elzsibbadt. Bénán ült testvére mellett és várta a véget.

Az azonban csodálatos módon nem következett be. Amikor már úgy látszott, hogy a Boszorkánymester szolgája biztosan észreveszi őket, egy fehér villanás vonta magára a figyelmét a túlsó parton. Sebesen szárnyalt a fény felé, amely most egy kicsit odébb villant föl, majd újabb villanás következett – vagy tévedtek? Most már sebesen suhant, serényen fürkészett, ravasz elméje azt súgta, befejeződött a kutatás, vége a vadászatnak. Mégsem bírt ráakadni a fényforrásra. Megint villant, csak azért, hogy szempillantás alatt kialudjon. A dühöngő teremtmény arrébb lendült, mélyebbre süllyedve a sötétbe, átsuhant a folyón és eltűnt az alföld sok ezer kis vízmosása és völgyecskéje között. Újra villogott a rejtelmes fény, minden villanása incselkedve csalogatta a fenevadat, egyre mélyebbre a szárazföld belsejébe. A túlparton a sötétség elrejtette a két kővé dermedt völgylakót, akik addig néztek rettegő szemmel a sebesen távolodó, szálló árnyék után, míg nem látták többé.

Nem moccantak a Koponyahordozó távoztáig. Ismét közel jutottak a halálhoz, de sikerült elkerülni érintését. Némán ültek és hallgatták, amint az éjszakába visszatér a rovarok és élőlények neszezése. Teltek a percek, kezdtek könnyebben lélegezni, merevségük lazult, kényelmesebben ültek, és hüledező megkönnyebbüléssel néztek egymásra; tudták, hogy a teremtmény elment, bár fel sem fogták, miként. Még mielőtt megbeszélhették volna az eseményeket, a túlparton villogó rejtélyes fény hirtelen néhány méternyire gyúlt ki egy dombon, egy pillanattal később eltűnt, azután ismét felvillant, ezúttal közelebb. Shea és Flick csodálkozva figyelték, ahogy könnyedén himbálózva közeledik.

Pillanatokkal később favágóruhás, kortól görnyedt, vénséges vén ember állt mellettük. Haja ezüstösen ragyogott a csillagfényben, állán szépen nyírott és fésült, hosszú szakáll fehérlett. Kezében különös lámpát tartott, amely ilyen közel vakítóan ragyogott, holott nem égett benne láng. A fény kilobbant, helyén henger alakú tárgy maradt az öregember kérges kezében. Rájuk tekintett és mosollyal üdvözölte őket. Shea nyugodtan nézett az ősöreg arcba, és érezte, hogy ez az aggastyán megérdemli a tiszteletet.

– A lámpa – szólalt meg végül –, hogyan…?

– Olyan emberek játéka, akik régen meghaltak és eltűntek. – A szavak suttogva lebegtek a hűvös levegőben. – Eltűntek, mint amaz ördögi teremtmény… – Az öreg elhallgatott, és az eltávozott Koponyahordozó után mutatott vékony, ráncos karjával, amely olyannak látszott az éjszakában, akár a kiszáradt fa törékeny ága. Shea kétkedve sandított rá, nem tudta, mit tegyen.

– Kelet felé utazunk… – szólalt meg hirtelen Flick.

– Az Anarba – szakította félbe a lágy hang. Az idős fej megértően bólintott, a ráncos szempár élesen nézett egyik fivérről a másikra a szelíd holdfényben. Az öregember elment mellettük a folyópartig, akkor visszafordult, és intett, hogy üljenek le. Shea és Flick habozás nélkül engedelmeskedtek, eszükbe sem jutott kételkedni az öregember szándékaiban. Amint leültek, nagy-nagy fáradtság lopakodott a testükbe, szemük hirtelen képtelen volt tovább nyitva maradni. – Aludjatok, ifjú utazók, hogy utatok megrövidüljön. – A hang erősebben, parancsolóbban csengett a tudatukban. Nem bírtak ellenállni a fáradtságnak, olyan kellemesen örömteli volt. Engedelmesen elnyújtóztak a puha, füves parton. A mellettük álló alak lassan elkezdett átalakulni valami mássá; homályos pillantásukkal úgy látták félig hunyt szemhéjuk alól, hogy az öregember megfiatalodott, még a ruhája sem ugyanaz. Shea halkan motyogott, ébren akart maradni, hogy megértse, mi történik, ám egy pillanattal később mindkét völgylakó elaludt.

Álmukban felhőként sodródtak napfényesen boldog, elfelejtett napokban, elhagyott, békés erdei otthonukban. Ismét ott barangoltak a Duln-erdő barátságos határán, úsztak a hatalmas Rappahalladran hűvös vizében, egy szempillantás eltörölte az élet minden félelmét és gondját. Sohasem érzett szabadsággal vágtak át erdős dombokon és völgyeken. Álmukban úgy érintettek meg minden növényt és állatot, madarat és rovart, mintha most látnák először őket, friss szemmel látták, mennyire fontosak, még akkor is, ha kicsik és jelentéktelenek. Úsztak, sodródtak, mint a szél, érezték a földek üde illatát, meg tudták látni a rajtuk élő természet szépségét. Pörgött a színek és illatok kaleidoszkópja, elfáradt elméjüket csupán szelíd hangok – a szabad tér, a csöndes vidék szelíd hangjai – simogatták. Elfelejtették az utazás hosszú, nehéz napjait a Clete ködös mélyföldjén, ahol az élet reménytelenül bolyongó, kárhozott lélekké lett egy haldokló tájban. Elfelejtették a Feketetölgy-erdő sötétjét, a faóriások napot és égboltot kizáró, észbontó végtelenségét. Kihullott emlékezetükből a Ködrém és kitartó, engesztelhetetlen üldözőjük, a Koponyahordozó. A fiatal völgylakók a létező világ félelmei, gondjai nélkül járták ezt a világot, az idő néhány órára eltűnt a hirtelen, vad vihar után felragyogó szivárvány pillanatnyi szépségében.

Nem tudták, mennyi időre vesztek el az álmok világában, azt sem, mi történt közben. Csak annyit tudtak, amikor összerázkódva fölébredtek, hogy nincsenek többé az Ezüst-folyó partján. Azt is tudták, hogy az idő új és valahogy más; izgalmas érzés volt, de nagyon megnyugtató. Ahogy lassan visszatért a látásuk, Sheában tudatosodott, hogy emberek állnak körülöttük, és várakozva figyelnek. Lassan felkönyökölt, elködösült szeme előtt csoportokban álló apró alakok rajzolódtak ki, akik aggodalmasan hajoltak fölé. Az összefolyó háttérből kivált egy bő ruhájú, magas, parancsoló alak, aki előrehajolva állt, nagy kezét az ő keskeny vállán nyugtatva.

– Flick! – kiáltotta Shea riadtan. Megdörgölte álomittas szemét, és pislogott, hogy jobban lássa a bő köntösű alak vonásait.

– Most már biztonságban vagy, Shea – zengte az árnyalak. – Ez itt az Anar. – Shea pislogott, föl akart emelkedni, de a nagy kéz gyengéden visszanyomta. Látása tisztulni kezdett, és nyomban észrevette maga mellett tápászkodó testvérét, aki akkor ébredt mély álmából. A körülötte álló vaskos, nehézkes lényekről pedig azonnal tudta, hogy törpék. Tekintete ráhullott a mellette álló alak markáns arcára, egy pillanatra megpihent a kinyújtott kart, a vállán nyugtatott kezet fedő fényes páncélon, és rájött, hogy anari útjuk véget ért. Megtalálták Culhavent és Balinort.

MENION LEAH nem találta meg ilyen egyszerűen az Anarba vezető út utolsó szakaszát. Amikor először döbbent rá, hogy elszakadt a két völgylakótól, pánikba esett. Magát nem féltette, annál inkább az Ohmsfordokat, hogy önállóan kell megtalálniuk a kiutat a ködleples Feketetölgy-erdőből. Ő is kiabált reménytelenül, hiábavalóan, vakon botladozva a feketeségben, amíg be nem rekedt. Végül kénytelen volt elismerni, hogy ilyen körülmények között hiába keresi őket. Kimerülten nyomakodott a fák között arrafelé, amerre a síkságot sejtette, kicsit megvigasztalódva attól az önmagának tett ígérettől, hogy majd a nappali fényben megkeresi a testvéreket. Tovább maradt az erdőben, mint gondolta, csak hajnaltájt ért ki, és lerogyott a fűtenger szélén. Noha ezt akkor nem tudta, az alvó testvérektől délre bukkant ki a vadonból. Ekkorra erejének végére ért és olyan gyorsan elaludt, hogy csak arra emlékezett, amikor lassú piheként hullott alá a síkság magas füvére. Úgy rémlett, nagyon sokáig aludt, holott csupán néhány órával azután ébredt, hogy Shea és Flick elindultak az Ezüst-folyó felé. Mivel úgy vélte, hogy sokkal délebbre kerültek attól a ponttól, ahová a Feketetölgy-erdőn át indultak, rögtön az északi irányt választotta, hogy megpróbálja keresztezni társai nyomát, mielőtt elérnék a folyót. Amennyiben nem jár sikerrel, akkor kénytelen szembenézni azzal a kínos ténnyel, hogy Flickék eltévedtek az erdő sűrűjében.

Sietve fölvette könnyű zsákját, vállára kapta nagy kőrisfa íját, Leah kardját, és fürgén megindult északnak. Az a néhány órányi világosság, ami még hátravolt a délutánból, gyorsan fogyatkozott, miközben a felföldi éles szemmel kutatott emberi nyomok után. Csaknem bealkonyult, mire észrevette, hogy valaki erre ment az Ezüst-folyó felé. Pár órás nyom volt, Menion majdnem bizonyosra vette, hogy több emberé. Azt azonban nem lehetett megállapítani, kik voltak az utazók. Sietett tovább a napszállati gyengülő fényben, remélve, hogy utoléri őket, mikor megállnak éjszakára. Tudta, hogy a Koponyahordozók is vadásznak rájuk, de a tőlük való félelmeit elfojtotta, mivel úgy vélte, semmi okuk összekapcsolni őt a völgylakókkal. Ezt a kockázatot vállalnia kell, ha segíteni akar a barátainak.

Nem sokkal azután, hogy a nap teljesen eltűnt a látóhatár alatt, Menion észrevett keleten egy alakot, aki az ellenkező irányba tartott. Azonnal odakiáltott neki, de a másikat annyira meghökkentette Menion hirtelen feltűnése, hogy igyekezett minél távolabb kerülni. Menion üldözőbe vette, futni kezdett a rémült utazó után, kiabálva, hogy nem akarja bántani. Néhány perc múlva utolérte az embert, akiről kiderült, hogy főzőalkalmatosságokat áruló házaló, aki a síkság határ menti településeit és családjait járja. A házaló, egy hajlott, félénk emberke, aki már előzőleg is megrémült a váratlan üldözéstől, most halálra vált, amikor látta, hogy egy magas, kardot viselő felföldivel néz szembe alkonyatkor, a semmi közepén. Menion sietve elmagyarázta, hogy nem akarja bántani, csupán két barátját keresi, akiktől elszakadt, miközben keresztülvágtak a Feketetölgy-erdőn. Ez volt a legrosszabb, amit mondhatott az embertrének, aki most már bizonyosra vette, hogy az idegen őrült. Menion fontolgatta, hogy megmondja neki, miszerint ő Leah hercege, de gyorsan elvetette az ötletet. Végül a házaló elrebegte, hogy korábban, a délután folyamán a messzeségben látott két utazót, akikre nagy általánosságban illik a völgylakók leírása. Menion nem tudta megállapítani, hogy azért mondta-e, mert az életét féltette, vagy hogy tréfát űzzön vele, de elfogadta a történetet és jó estét kívánt a kis embernek, aki szemlátomást örült, hogy elmehet és az esthomály védelmében fürgén dél felé iramodott.

Menionnak be kellett látnia, hogy a további nyomkövetéshez már sötét van, így nekilátott megfelelő táborhelyet keresni. Észrevett két magas fenyőt, amelyek az itt lehetséges legjobb védelmet nyújtották, feléjük indult, miközben aggodalmasan sandított a tiszta éjszakai égre. Eléggé világos volt, amitől az északföldi fajzatok viszonylag könnyen fölfedezhetnek mindenféle tábort. Némán imádkozott, hogy barátainak legyen annyi eszük, és kellően eldugott helyet keressenek éjszakára. Hátizsákját és fegyvereit az egyik terebélyes fenyő alá hajította, majd maga is bemászott a lelógó gallyak közé. A kétnapos utazástól kiéhezve felfalta minden maradék élelmiszerét, és közben arra gondolt, hogy a völgylakóknak is ugyanezzel a problémával kell szembenézniük az elkövetkező napok során. Hangosan morogva átkozta a balszerencsét, amely elválasztotta őket, majd kelletlenül beburkolózott könnyű takarójába és gyorsan elaludt. Leah nagy kardja kivonva hevert mellette, tompán derengve a holdfényben.

Menion Leah másnap új tervekkel ébredt, mit sem sejtve az eseményekről, amelyek tőle néhány mérfölddel északra, az Ezüst-folyó partján zajlottak le az éjszaka. Ha keresztülvág a vidéken északkelet felé, akkor sokkal könnyebben összeakadhat a völgylakókkal. Biztosra vette, hogy Flickék az Ezüst-folyó partját követik, miközben keletnek tartanak az Anar-erdőséghez, így keresztezheti csapájukat a vízparton. Letért a tegnapi elmosódott nyomvonalról, megindult a síkságon keleti irányba, és közben arra gondolt, hogy ha folyással szemben nem leli nyomukat, akkor megfordul és folyásirányban halad tovább. Remélhetőleg talál néhány kis állatot, amelyekből meglesz a vacsora. Menet közben fütyörészett és dúdolt, vékony arcát nyugodttá és derűssé tette a kilátás, hogy ismét csatlakozhat elveszített társaihoz.

Már látta is maga előtt a hitetlenkedést az öreg Flick savanyú képén, amikor ő ismét felbukkan. Könnyedén haladt, a tapasztalt erdei ember és vadász járásával, hosszú, bizakodó lépésekkel, amelyek gyorsan és kitartóan fogyasztották a távolságot. Menet közben gondolatai visszatértek az elmúlt napok eseményeihez, és azon tűnődött, mit jelenthet ez, ami történt. Keveset tudott a Nagy Háborúk történetéről, a Druidatanács uralmáról, az úgynevezett Boszorkánymester rejtélyes megjelenéséről, és a vereségről, amelyet a szövetkezett három nemzet mért rá. De az volt a legzavaróbb, hogy mennyire nem ismeri Shannara Kardjának legendáját, pedig a mesés fegyver a bátorsággal elnyert szabadságot jelképezte. Most pedig itt van, aki születése jussán formál rá jogot, a félig ember, félig elf árva. Ez olyan képtelen gondolat volt, hogy még most sem tudta így elképzelni Sheát. Ösztönösen érezte, hogy valami hiányzik a képből, valami alapvető a nagy Kard kirakós játékában, és amíg meg nem tudják, mi az, a három barát nem lesz több szélfútta levélnél. Azzal is tisztában volt, hogy ő nem része a történetnek, csupán a barátság miatt került bele.

Flicknek ebben igaza van. Még most sem értette, miért hagyta magát rábeszélni az utazásra. Tudta, hogy itt nem Leah hercegeként van rá szükség, és azt is tudta, hogy az emberek nem érdeklik eléggé, tulajdonképpen sohasem akarta megismerni őket. Sohasem igyekezett megérteni a kormányzás fontos problémáit egy olyan társadalomban, ahol az uralkodó szava az egyetlen törvény. Mégis úgy érezte, az ő útja is van olyan jó, mint bárki másé. Shea hite szerint ő olyan ember, akire föl lehet nézni. Talán így van, gondolta lustán, de neki úgy tűnik, eddigi élete nem más, mint viszontagságos élmények, vad menekülések hosszú sora, amelyek nem vagy csak alig szolgáltak értelmes célt.

A füves pusztaság komor, sivár vidékben folytatódott, apró buckák ugrottak ki belőle, meredek vízmosások árkaival elválasztva, amelyek lassították, egyes helyeken majdnem veszélyessé tették a haladást. Menion aggodalmasan fürkészett egyenletesebb terep után, de még a meredek buckák tetejéről se láthatott messzire. Óvatosan, de kitartóan trappolt, nem törődve a talaj egyenetlenségeivel, és némán szidta magát, amiért erre kanyarodott.

Gondolatai ide-oda csapongtak, majd hirtelen kitisztultak egy emberi hangtól. A felföldi néhány másodpercig hegyezte a fülét, de nem hallotta többé, és úgy döntött, a szél, vagy a képzelete tréfálta meg. A következő pillanatban ismét hallotta, csakhogy most csengő női hang volt, amely valahol előtte énekelt, lágyan, halkan. Menion fürgébben lépkedett, és azon töprengett, nem a füle csapja-e be, de az édes hang mind közelebbről csengett. Igéző dala csakhamar mindent betöltött vidám, szinte vad ujjongással, amely Menion lelkének legmélyebb húrjait érintette meg és arra biztatta, hogy menjen csak tovább, legyen olyan szabad, mint maga a dal. A felföldi kitartóan, valóságos önkívületben lépkedett, szélesen mosolyogva a képre, amit a boldog dal varázsolt elé. Motoszkált benne valami elmosódott bizonytalanság, hogy mit csinálhat egy nő ezen a sivár vidéken, mérföldekre minden civilizációtól, de a dal eloszlatta kétségeit meleg bizonyosságával, amely a szívéig hatolt.

A nőt egy feltűnően sivár bucka tetején találta meg, amely valamivel magasabb volt a többi halomnál. Egy apró, görbe fa alatt ült, amelynek hosszú, göcsörtös ágai a fűzfák gyökereire emlékeztették a felföldit. Csodaszép fiatal lány volt, aki látni valóan tökéletesen itthon érezte magát, mert boldogan énekelt, és egyáltalán nem törődött vele, hogy kit bűvölhet ide a hangja. Leah hercege nem próbált rejtőzködni közeledését, egyenesen ment feléje, és gyengéden mosolygott ennyi üde ifjúság láttán. A lány visszamosolygott, de nem próbált felállni a köszöntésére, csak trillázta vidáman a dalt. Leah hercege megállt, de az énekesnő intett, jönne közelebb, ülne mellé, a különös alakú fa alá.

Ekkor valahol mélyen megrezdült egy figyelmeztető idegszálacska, valami hatodik érzék, amelyet még nem igázott le a csengő ének. Belecsípett Menionba, és akadékoskodott, hogy ugyan kérdezze már meg, miért akarja ez a fiatal lány, hogy egy vadidegen férfi üljön mellé. Semmi más oka nem volt a habozásra, mint talán a vadász veleszületett bizalmatlansága mindennel szemben, aminek helye vagy ideje nem látszik természetesnek; de akármi volt is az ok, a felföldi megállt. Ebben a pillanatban a lány és a dal köddé vált, otthagyva Meniont a puszta magaslaton a különös fával. Menion egyetlen pillanatig tétovázott, mert nem hitt a szemének, de aztán sürgősen visszavonult.

Ám amíg állt, lába előtt meghasadt a porhanyós föld, vastag, bütykös gyökérköteg buggyant elő, amely elkapta, szorosan körbetekerte a fiatalember bokáját. Menion hanyatt esett, miközben szabadulni próbált, és egy pillanatig szinte nevetni tudott volna kínos helyzetén. De akárhogy igyekezett, nem tudott szabadulni a tapadó gyökerektől. Helyzetét még sajátosabbá tette, amikor fölpillantván azt kellett látnia, hogy a furcsa, gyökérszerű fa, amely az előbb még mozdulatlan volt, most lassú, nyújtózkodó mozdulatokkal közeledik feléje, és előreszegezett ágai hegyén apró, de gyilkosnak látszó tűk meredeznek. Menion most már teljesen fölocsúdott, egyetlen mozdulattal ledobta hátizsákját és íját, kirántotta nagy kardját, mivel megértette, hogy a lány és a dal csupán érzékcsalódás volt, amely e baljós fa közelébe csalta. Egy darabig kaszabolta a lábát béklyózó gyökereket, néhányat át is metszett, de nem volt látszatja a munkának, mert a gyökerek olyan szorosan tapadtak a bokájára, hogy nem mert túl nagyot vágni. Hirtelen pánik vett erőt rajta, mert rájött, hogy nem tud időben kiszabadulni, de elfojtotta a vakrémületet, kihívóan ráordított a növényre, amely addigra csaknem odaért hozzá. Amikor kard-közelbe került, Menion dühödten odavágott, átmetszett egy köteg nyúlkáló ágat, amitől a fa kissé visszahúzódott, törzse megremegett fájdalmában. Menion tudta, hogy legközelebb az idegközpontját kell eltalálnia, ha el akarja pusztítani. De a különös fának más ötlete támadt; föltekerte ágait, majd sorra kilőtte őket a foglyul ejtett utazó felé, és megszórta az ágak végéből záporozó tűkkel. Jó néhány mellément, volt, ami ártalmatlanul pattant le a felföldi vastag zubbonyáról és csizmájáról. De a többi eltalálta kezének, arcának csupasz bőrét, és apró csípésekkel beleágyazódott a húsba. Menion le akarta seperni őket magáról, miközben a következő roham ellen védekezett, ám a kis tűk hegye beletört a bőrbe. Lassan álmosság vett erőt Menionon, idegrendszere egyes részei zsibbadni kezdtek. Rádöbbent, hogy a tűk valamiféle kábítószert tartalmaznak, amelynek az a feladata, hogy elaltassa a fa áldozatát, tehetetlenné, könnyen elérhetővé tegye. Vadul harcolt a szervezetében lopakodó álmosság ellen, de hamarosan térdre hullott, képtelen volt tovább küzdeni, tudta, hogy a fa győzött.

Ám meglepő módon a gyilkos növény habozni látszott: néhány ujjnyit hátrált, ismét támadásra göngyölítette ágait. Óvatosan közeledő, súlyos, nehéz lépések hallatszottak a földön heverő herceg mögül. Nem tudta odafordítani a fejét, hogy megnézze, ki az, majd egy mély basszus hirtelen figyelmeztette, hogy ne mozogjon. A fa várakozóan, támadásra készen összetekeredett, de egy pillanattal előbb, hogy kilőhette volna halálos tűit, hatalmas buzogány repült el a földön heverő Menion válla fölött, eget-földet rázó erővel beletalált a különös fába, és a földre döntötte. A fa látni valóan megsérült. Küszködve próbált fölemelkedni, hogy visszavágjon. Menion íjhúr pendülését hallotta, és egy hosszú, fekete nyílvessző fúródott a növény vastag törzsének mélyébe. A gyökerek azonnal elengedték Menion lábát, alámerültek a földbe, a fa törzse vonaglott, az ágak csapkodtak, és minden irányba szórták tűiket. A következő pillanatban a növény lassan lehanyatlott a földre, vonaglott még egyet, aztán mozdulatlanul elnyúlt. A tűktől még mindig súlyosan kábult Menion érezte, hogy megmentője erős kezével gorombán vállon ragadja, és hasra fordítja, majd egy széles vadászkés megszabadítja a lábát még fogva tartó, néhány megmaradt gúzstól. Izmos törpe állt előtte, erdei népének szokásos zöld-barna ruhájában. Az átlagosnál magasabb termetű volt, valamivel meghaladta a százötven centit, és egész kis fegyverraktárat cipelt vastag derekán. Lenézett a kábult Menionra, és kétkedve csóválta a fejét.

– Csakis idegen lehetsz, ha ilyen ostobaságot csináltál – dorgálta mély basszus hangján. – Akinek van egy csöpp esze, nem játszik a szirénekkel.

– Leahból jöttem… nyugatról – nyögte Menion. A hangja rekedt volt, még az ő fülében is idegennek rémlett.

– Felföldi! Tudhattam volna! – A törpe jóízűen elnevette magát. – Ott is kellett volna maradnod. No, ne aggódj, pár nap múlva rendbe jössz. Ez a kábítószer nem öl meg, ha kezelünk, de egy ideig nem leszel magadnál.

Ismét elnevette magát és megfordult, hogy visszahozza buzogányát. Menion maradék erejének megfeszítésével megragadta a zubbonyát.

– El kell érnem… az Anart… Culhavent – zihálta reszelősen. – Vigyél engem Balinorhoz…

A törpe szúrósan visszanézett, de Menion addigra elvesztette az eszméletét. A törpe magában motyogva összeszedte a fegyvereket, a sajátját és az ájult felföldiét. Azután meglepő erővel széles vállára lódította az ernyedt Meniont, és eligazgatta, hogy egyensúlyban legyen. Amikor minden a helyére került, kitartó trappolással elindult Anar erdei felé, és közben egyfolytában dünnyögött.

VIII.

FLICK OHMSFORD csendesen üldögélt egy hosszú kőpadon annak a buja szépségű parknak a felső szintjén, amelyet Culhaven törpe közössége Meade-kertek néven ismert. Innen tökéletesen rálátott a döbbenetes kertekre, amelyek faragott kövekkel szegélyezett, lefelé keskenyedő szinteken át ereszkedtek alá a sziklás lejtőn. Az egész egy lankáson aláömlő, hosszú vízesésre emlékeztetett. Valóban csodálatos alkotás volt megteremteni ezeket a kerteket a kopár domboldalon. Termékenyebb régiókból hozták a különleges talajokat, sok ezer szépséges virágot és növényt ültettek el, hogy egész éven át viruljanak az Alsó-Anar enyhe égöve alatt. Leírhatatlan volt a színorgia. Nagy igazságtalanság lett volna a szivárvánnyal összehasonlítani a virágok miriád árnyalatát. Flick megpróbálta összeszámolni a színeket, de hamarosan belátta, hogy nem képes. Föladta, inkább a kertek tövében elterülő nagy tisztásra figyelt, ahol a törpe közösség munkába menet és munkából jövet elhaladt. Flick érdekes embereknek találta őket. Szenvedélyük volt a kemény munka és a szigorúan fegyelmezett élet. Akármit tettek, azt gondosan megtervezték, olyan alaposan végiggondolták, annyi időt fektetve az előkészületekbe, hogy azt még a körültekintő Flick is túlzásnak találta. De barátságosak, szolgálatkészek voltak, jóindulatuk mély hatást gyakorolt az ide vetődött völgylakókra, akik meglehetősen idegenül érezték magukat ezen a különös földön.

Már két napja tartózkodtak Culhavenben, és még mindig nem tudták kideríteni, mi történt velük, miért vannak itt, vagy mennyi ideig maradnak. Balinor semmit sem mondott, azt állította, maga sem tud túl sokat, és idővel minden kiderül, amely megjegyzését Flick nem csupán közhelyesnek, de bosszantónak is tartotta. Allanonnak nem látták nyomát, szó sem esett hollétéről. A legrosszabb, hogy semmi hír sem érkezett Menionról, és a testvéreknek megtiltották, hogy bármilyen okból elhagyják a törpe városka biztonságát. Flick ismét végignézett a kerteken, hogy lássa, személyes testőre ott van-e még, rögtön észre is vette oldalvást, ahogy rezzentetlenül figyelte a völgylakót. Sheát bőszítette ez a bánásmód, de Balinor rámutatott, hogy valakinek mindig mellettük kell lennie arra az esetre, ha az életükre törne valamilyen északföldi teremtmény. Flick buzgón helyeselt, élénken emlékezett még rá, milyen közeli ismeretséget kötöttek a Koponyahordozóval. Rögtön kizökkent lusta tűnődéséből, amikor meglátta a kanyargós kerti ösvényen közeledő Sheát.

– Van valami? – kérdezte aggodalmasan, amikor öccse odaért hozzá, és csöndesen leült a padra.

– Semmi – volt a kurta válasz.

Shea még mindig kimerültnek érezte magát, noha volt két napja, hogy visszanyerje erejét a különös vándorút után, amely árnyas-völgyi otthonából elhozta az Anar erdőségébe. Tisztességesen bántak velük, néha egy kicsit el is túlozták. Úgy látszik, vendéglátóiknak nagyon fontos az ő jólétük. De egy szót sem szóltak arról, hogyan tovább. Úgy tűnt, mindenki, Balinort is beleértve, vár valamire, talán a rég eltávozott Allanon érkezésére. Balinor nem tudta megmagyarázni, hogyan kerültek az Anarba. Két napja, egy rejtelmes, villogó fényt követve találtak rájuk: egy alacsony partszakaszon feküdtek Culhaven közelében. Behozták őket a városkába. Balinor semmit sem tudott az öregemberről, sem arról, hogyan tették meg a völgylakók a folyó mentén ezt a hosszú utat. Amikor Shea megemlítette az Ezüst-folyó királyára vonatkozó legendákat, Balinor vállat vont és egykedvűen helyeselt, hogy bármi lehetséges.

– Semmi hír Menionról…? – kérdezte habozva Flick.

– Csak annyi, hogy a törpék még mindig keresik, és az eltart egy ideig – felelte halkan Shea. – Nem tudom, mi legyen ezután.

Flick úgy vélte, hogy ez az utóbbi érvényes az egész útra. Letekintett a Meade-kertek tövébe, ahol állig fölfegyverzett törpék kis csoportja gyülekezett a fák közül váratlanul előbukkant Balinor parancsoló alakja körül. Még a kertek felső végéből is meg tudták állapítani, hogy Balinor most is viseli páncélingét az ismerős, hosszú vadászköpeny alatt. Néhány percig élénken csevegett a törpékkel, arcán töprengő barázdák húzódtak. Shea és Flick keveset tudtak Callahorn hercegéről, de úgy tűnt, Culhaven népe igen nagyra becsüli. Menion is csupa jót mondott róla. Hazája volt a legészakibb királyság a tágas Délföldön. Ez az általában határvidéknek nevezett térség ütközőzónának számított Északföld határain. Callahorn polgárai javarészt emberek voltak, de – fajuk többségétől eltérően – nyugodtan keveredtek a többi fajjal, és nem követték az elszigetelődés politikáját. A legendás Határőr Légió is ebben a távoli országban állomásozott, és ezt a hivatásos hadsereget vezette Ruhl Buckhannah, Callahorn királya, Balinor apja. Az egész Délföld arra alapozott, hogy Callahorn és a Légió felfogja egy támadó hadsereg első csapásait, miközben az ország többi része felkészül a harcra. A Határőr Légió, mióta ötszáz éve létrehozták, még sohasem szenvedett vereséget.

Balinor lassan felkapaszkodott a kőpadhoz, és rámosolygott a türelmesen várakozó völgylakókra, mert tisztában volt vele, mennyire gyötri őket a bizonytalanság és az aggodalom elveszett barátjuk miatt. Leült melléjük és néhány percig hallgatott, mielőtt megszólalt volna.

– Tudom, milyen nehéz lehet most nektek – kezdte türelmesen. – Minden elérhető törpe harcost kiküldtem, hogy keressék elveszett barátotokat. Ha bárki képes megtalálni ezen a környéken, hát ők lesznek azok, és kezeskedem róla, hogy nem egykönnyen adják föl a keresést.

A testvérek megértően bólintottak, méltányolták Balinor segítőkész erőfeszítéseit.

– Ez most meglehetősen veszedelmes időszak a törpéknek, bár feltételezem, erről Allanon nem beszélt. Gnóm támadás fenyegeti őket a Felső-Anaron át. Máris történtek összecsapások a határ mentén, és a jelek szerint hatalmas hadsereg gyülekezik valahol a Streleheim síkságon. Sejthetitek, hogy mindez kapcsolatban áll a Boszorkánymesterrel.

– Ez azt jelenti, hogy Délföld is veszélyben forog? – kérdezte aggodalmasan Flick.

– Kétségtelenül – bólintott Balinor. – Emiatt vagyok itt: hogy kialakítsam a törpe nemzet összehangolt védekező stratégiáját egy általános támadás esetére.

– De hát hol van Allanon? – kérdezte Shea. – Hamarosan idejön, hogy segítsen nekünk? Mi köze ennek Shannara Kardjához? – Balinor a meglepett arcokra nézett és lassan megcsóválta a fejét.

– Őszintén bevallom, hogy egyik kérdésre sem tudom a választ. Allanon nagyon rejtélyes figura, de bölcs ember, aki mindig megbízható szövetségesként viselkedett, valahányszor szükségünk volt rá. Amikor utoljára láttam, néhány héttel azelőtt, hogy elmentem hozzátok Árnyas-völgybe, megbeszéltük, hogy az Anarban találkozunk. Máris késik három napot. – Elhallgatott, csendesen töprengve nézte a kerteket és az Anar hatalmas fáit, hallgatta az erdő hangjait és a törpék beszélgetésének zsongását, akik lent, a tisztáson mentek valamerre. Azután hirtelen kiáltás szakadt föl a kertek tövében összeverődött egyik csoportból, majd csaknem rögtön belevegyültek más kiáltások is, és nagy lárma kerekedett a fák között, Culhaven városkán túl. A kőpadon ülő emberek tétován fölálltak, keresték a veszély valamilyen jelét. Balinor erős keze rácsúszott a vadászköpeny alatt a pallos markolatgombjára. Egy pillanattal később rohanni kezdett fölfelé az ösvényen az egyik törpe, és közben harsányan rikoltozott.

– Megtalálták, megtalálták! – bömbölte izgatottan, és majd hasra esett, annyira sietett hozzájuk. Shea és Flick döbbenten nézett egymásra. A futár zihálva állt előttük, Balinor felindultan megmarkolta a vállát.

– Megtalálták Menion Leahot? – kérdezte. A törpe boldogan bólogatott, kurta alakja reszketett a kimerültségről, annyira igyekezett minél előbb meghozni a jó hírt. Balinor szó nélkül elindult a kiáltozók irányába, Shea és Flick követték. Másodpercek alatt leértek a tisztásra, majd futásnak eredtek a fák között a főúton, amely a pár száz méternyire levő Culhaven városkába vezetett. Elölről hallották a törpe lakosság izgatott zsinatolását, éppen gratuláltak annak, aki megtalálta az elveszett felföldit. A városkában átnyomakodtak az utat elzáró törpék tömegén, és egyenesen az izgalom forrásához tartottak. Az őrök gyűrűje szétvált, hogy beengedje őket egy kis udvarba, amelyet jobbról-balról épületek öveztek, hátul pedig magas kőfalban ért véget. Egy hosszú faasztalon hevert mozdulatlanul a sápadt, élettelennek látszó Menion Leah. Törpe doktorok szorgoskodtak körülötte, láthatólag valamilyen sebesülést kezeltek. Shea hangosan fölkiáltott és előrerontott volna, de Balinor erős karja visszatartotta. A harcos odakiáltott az egyik közeli törpének.

– Pahn, mi történt itt?

A páncélba öltözött, izmos törpe, szemlátomást az egyik visszatért kutató csoport tagja, odasietett melléjük.

– A kezelés után rendbe jön. Az egyik szirénbe gabalyodva találtak rá a Csatadomb melletti mezőn, az Ezüst-folyó közelében. Nem a mi csoportunk volt, hanem Hendel, aki éppen az Anartól délre eső városokból tért haza.

Balinor bólintott, és a megmentőt kereste.

– Elment a gyűlésterembe, hogy jelentést tegyen – felelt a törpe a ki nem mondott kérdésre.

Balinor intett a két völgylakónak, hogy kövessék, átnyomakodott az udvaron és a tömegen, meg sem állva a főutca túloldalán a nagy tanácsházig. Abban voltak a városi elöljáróság irodái és a gyűlésterem. Ott megtalálták a Hendel nevű törpét, aki az egyik hosszú padon ülve falt, és egy írnoknak diktálta a jelentését. Közeledtükre felnézett, kíváncsian megszemlélte a völgylakókat és kurta biccenéssel üdvözölte Balinort, de közben sem hagyta abba a falatozást. Balinor félretolta az írnokot, és a három ember leült a törpével szemben, aki egyszerre látszott kimerültnek és kiéhezettnek.

– Micsoda idióta, karddal piszkálni egy ilyen szirént – motyogta. – Pedig egyébként mokány ember. Hogy van?

– Jól lesz, ha majd kikezelték – felelte Balinor, és megnyugtató, széles mosolyt küldött az aggodalmas völgylakók felé. – Hogyan akadtál rá?

– Meghallottam a kiabálását – felelte a másik, egy percre sem hagyva abba az evést. – Csaknem hét mérföldön át kellett cipelnem, mielőtt belefutottam az Ezüst-folyó mellett Pahnba és csoportjába.

Elhallgatott, visszanézett a két völgylakóra, akik feszülten figyeltek. A törpe kurtán üdvözölte őket, azután felvonta a szemöldökét, és Balinorra pillantott.

– A felföldi barátai – és Allanoné – felelte a határvidéki. Sokatmondóan félrehajtotta a fejét. Hendel kurtán biccentett a testvéreknek.

– Sohasem tudtam volna meg, hogy kicsoda, ha nem említi a nevedet – mondta a törpe, és a magas határvidékire bökött. – Most már igazán sokat lendítene a dolgon, ha valaki felvilágosítana, mi folyik itt – és inkább előbb, mint utóbb. – Így zsörtölődött, miközben Balinor kissé megvonta a vállát, és rámosolygott a meghökkent fivérekre, mutatva, hogy a törpe pukkancs természetű. Shea és Flick nem nagyon tudták, hová tegyék a fickót, így csak hallgattak, miközben azok diskuráltak, noha mindketten nagyon szerették volna hallani Menion megmentésének történetét.

– Mit jelentesz Sternéről és Wayfordról? – kérdezte végül Balinor. A délföldi nagyvárosokra célzott, amelyek rögtön az Anartól délre és nyugatra terültek el. Hendel abbahagyta az evést, és fölnevetett.

– E két derék közösség vezetői vizsgálat tárgyává teszik az ügyet, és majd jelentést küldenek. Tipikus, kontár hivatalnokok, akiket közömbös választók ültettek oda kóklerkedni addig, amíg nem találnak egy másik hülyét. Öt perce nyitottam ki a számat, amikor már tudtam, hogy bolondnak tartanak. Nem látják a veszélyt, amíg nincs a torkukon a kard, akkor aztán visítanak, hogy segítsenek rajtuk azok, akik, mint én, elejétől tudták, mi következik. – Elhallgatott, evett tovább. Láthatóan undorodott a témától.

– Azt hiszem, ez várható volt – szólt gondterhelten Balinor. – Hogyan lehetne meggyőzni őket a veszélyről? Olyan régen nem volt háború, senki sem akarja elhinni, hogy most kitört.

– Te is tudod, hogy nem ez a fő gond – vágott közbe az ingerült Hendel. – Egyszerűen nem érzik, hogy nekik is közük lenne az ügyhöz. Végül is a határvidéket megvédik a törpék, Callahornról és a Határőr Légióról nem is beszélve. Mostanáig bevált, miért ne válna be a jövőben is? Ezek a szegény bolondok…

Elharapta a szót. Végzett a mondókájával és az evéssel, belefáradt a hosszú hazaútba. Csaknem három hete járta a délföldi városokat, és úgy tűnt, mindezt semmiért. Eléggé elkedvetlenedett.

– Nem értem, mi történt – jegyezte meg halkan Shea.

– Akkor már ketten vagyunk – felelte rosszkedvűen Hendel. – Két hétre lefekszem aludni. Azután látjuk egymást.

Hirtelen fölállt és kiment a tanácsteremből. Nem is búcsúzott, széles válla fáradtan megroskadt. A három ember szó nélkül figyelte a távozó alakot, amíg el nem tűnt. Akkor Shea kérdően fordult Balinor felé.

– Ismét az örökzöld történet az önteltségről, Shea – sóhajtott a harcos. Fölállt, nyújtózott. – Lehet, hogy az utóbbi ezer év legnagyobb háborújának küszöbén állunk, de senki sem akarja elhinni. Mindenkinek ugyanarra a srófra jár az esze: pár ember őrizze a város kapuit, a többiek meg hadd menjenek a dolgukra. Szokássá válik, hogy néhányan védelmezzék a többieket. Míg egy napon… a néhány nem lesz elég, és az ellenség bevonul a városba a nyitott kapukon át…

– Tényleg háború lesz? – kérdezte szinte félve Flick.

– Épp ez a kérdés – felelte vontatottan Balinor. – Az egyetlen ember, aki erre válaszolni tudna, távol van… és késik.

A völgylakók annyira izgatottak lettek, mikor megtudták, hogy Menion él és jól van, hogy egészen megfeledkeztek Allanonról, arról az emberről, aki miatt idekerültek az Anarba. Ismét átvillantak agyukon az immár megszokottá lett, csökönyös kérdések, de az elmúlt hetekben megtanultak együtt élni velük, és megint csak félresöpörték kételyeiket. Észrevették, hogy Balinor a nyitott ajtó felé indul, és sietve követték.

– Nem szabad haragudnotok Hendelre – mondta a harcos. – Mindenkihez goromba, de az egyik legjobb barát, akit kívánhattok magatoknak. Éveken át harcolt a Felső-Anarban a gnómok ellen, és nemegyszer túljárt az eszükön, hogy megvédje népét és a délvidéki városok öntelt polgárait, akik olyan gyorsan megfeledkeztek a törpék fontos szerepéről ezeknek a határoknak a védelmében. Annyit mondhatok, a gnómok ugyancsak szeretnék a markukba kaparintani.

Shea és Flick hallgatott, szégyellték magukat fajuk önzése miatt, holott ők is csak akkor tudták meg, mi a helyzet az Anarban, amikor Balinor beszámolt róla. Nyugtalanította őket, hogy kiújult a fajok ellenségeskedése. Felidézte történelmük régi faji háborúit, és azoknak a keserves éveknek a szörnyű gyűlölködését. Rémítő volt egy harmadik háború lehetősége.

– Miért nem tértek vissza a kertekbe? – kérdezte Callahorn hercege. – Üzenek nektek, amint meghallom, hogy változás történt Menion állapotában. – A testvérek kelletlenül beleegyeztek, tudván, hogy pillanatnyilag úgysincs más választásuk. Mielőtt leszállt volna az éjszaka, még megálltak a szoba előtt, ahol Meniont ápolták. De megtudták a törpe őrségtől, hogy barátjuk alszik, nem szabad zavarni.

A következő délutánon a felföldi már ébren volt, és az aggódó völgylakók meglátogatták. Még Flick is megkönnyebbült, mint ímmel-ámmal elismerte, amikor látta, hogy Menion él és jól van, bár ünnepélyesen kinyilatkoztatta, hogy ő már akkor megjósolta a bajt, amikor elhatározták, hogy átvágnak a Feketetölgy-erdőn. Menion és Shea jót nevettek Flick örökös borúlátásán, de nem vitatkoztak. Shea elmagyarázta Menionnak, miként hozta Culhavenbe Hendel, azután mesélt arról, milyen rejtélyes módon találták meg őt és Flicket az Ezüst-folyónál. Menion ugyanúgy meghökkent a különös utazástól, amelyre nem tudott ésszerű magyarázatot. Shea óvakodott említeni az Ezüst-folyó királyának legendáját, nagyon jól tudta, mit válaszolna a felföldi bármiféle régi népmesén alapuló okoskodásra.

Ugyanezen a napon a kora esti órákban híre jött, hogy Allanon visszatért. Shea és Flick éppen kiléptek szobájukból, hogy meglátogassák Meniont, amikor meghallották a nyitott ablak előtt elfutó törpék izgatott kiáltozását. A tanácsház felé igyekeztek, ahol valami gyűlés kezdődött. Az aggódó völgylakók két lépésre sem távolodtak a küszöbüktől, amikor négy törpe őr fogta körül őket, gyorsan áttörtettek velük a tolakodó tömegen. A gyűlésterem nyitott ajtaja előtt elhaladva bevitték őket egy kisebb szobába, és a lelkükre kötötték, hogy ott várjanak. A törpék, amikor kimentek, szó nélkül elfordították a kulcsot, helyére tolták a reteszt, és megálltak az ajtó előtt. A fényesen kivilágított szobát néhány hosszú asztallal és padokkal rendezték be. A völgylakók csendesen, zavartan letelepedtek. A szoba ablakai csukva voltak. Sheának, meg se kellett néznie őket, tudta, hogy az ajtóhoz hasonlóan be vannak zárva. A gyűlésteremben egy mély hang szónokolt.

Később nyílt az ajtó, és két törpe őr betessékelte Meniont. A vadász ki volt pirulva, de máskülönben egészségesnek tűnt. Amikor magukra hagyták őket, a felföldi elmagyarázta, hogy ugyanúgy került ide, mint a völgylakók. Az úton hallott beszélgetéstöredékekből úgy tűnik, Culhaven törpéi és valószínűleg egész Anar készül a háborúra. Akármilyen híreket hozott is Allanon, teljesen felbolygatta a törpeközösséget. Menion egy pillanatra mintha Balinort látta volna a gyűlésterem nyitott ajtaján át a pódiumon, de az őrök siettek, ezért nem lehetett biztos benne.

A szomszéd ajtó mögött a gyülekezet hangzavara mennydörgő harsogássá erősödött, mire mindhárman elhallgattak. Teltek a percek, a nagyteremből kihömpölygő ordítás szétterjedt a téren, ahol átvették az ácsorgó törpék. A bömbölés fülsiketítő csúcspontján szobájuk ajtaja felpattant, és belépett Allanon sötét, parancsoló alakja.

Odasietett a völgylakókhoz, kezet rázott velük, gratulált nekik, hogy sikeresen elérték Culhavent. Éppen úgy volt öltözve, mint mikor Flick először látta, keskeny arcát félig eltakarta a hosszú csuklya, egész megjelenése sötét és fenyegető volt. Udvariasan üdvözölte Meniont, a legközelebbi asztal felé biccentett, intett a többieknek, hogy üljenek le. Mögötte belépett Balinor és még sok törpe, láthatólag a közösség vezetői, közöttük a pukkancs Hendel. A menetet két vékony, szinte éteri alak zárta, különös, bő erdei ruhában, és némán leültek Allanon mellé az asztalfőre. Shea tisztán látta őket az asztal túlsó végéről, és gyors megfigyelés után úgy döntött, hogy a távoli Nyugatföldről való elfek. Ezeket a vonásokat, a meredeken fölkanyarított szemöldököt, a különös, hegyes fület nem lehetett összetéveszteni. Visszafordulván észrevette, hogy Flick és Menion kíváncsian bámulják, nyilvánvalóan feltűnt nekik, mennyire hasonlít az idegenekre. Még egyikük sem látott elfet, és noha tudták, hogy Shea félig az, és hallottak már az elf nép külleméről, egyiküknek sem volt lehetősége, hogy összehasonlítsa velük a völgylakót.

– Barátaim! – Allanon mélyen zengő hangja elnyomta a halk beszélgetés moraját. Parancsolóan kihúzta kétméteres termetét. A szoba azonnal elnémult, minden arc felé fordult. – Barátaim, olyasmit kell most mondanom nektek, amit még senki másnak nem mondtam el. Tragikus veszteséget szenvedtünk.

Elhallgatott és végignézett az aggodalmas arcokon.

– Paranor elesett. A Boszorkánymester parancsnoksága alatt egy gnóm hadosztály birtokolja Shannara Kardját!

Két másodpercig halálos csend volt, aztán a törpék dühösen ordítva talpra ugrottak. Balinor gyorsan fölállt, próbálta csitítani őket. Shea és Flick hitetlenül bámultak egymásra. Úgy tűnt, egyedül Meniont nem lepte meg a bejelentés, keskeny arca figyelmesen fordult az asztalfőnél álló sötét alak felé.

– Paranort belülről adták fel – folytatta Allanon, mikor a rendnek legalább a látszatát helyreállították. – Nem kérdéses, mi lett a sorsa azoknak, akik az erődöt és a Kardot őrizték. Valamennyit meggyilkolták. Senki sem tudja, hogy pontosan mi történt.

– Ott voltál? – bökte ki Shea, bár szinte azonnal rájött, hogy ostobaságot kérdezett.

– Azért hagytam el völgybéli otthonodat, mert üzenetet kaptam, hogy meg kell erősíteni Paranort. Későn érkeztem, hogy segítséget nyújthassak a bentieknek, magam is alig tudtam elkerülni a felfedeztetést. Ez volt az egyik ok, amely miatt ilyen későn értem el Culhavent.

– De ha Paranor elesett és a Kardot elvitték…? – Flick suttogó hangja baljósan elhalt.

– Akkor most mit tegyünk? – fejezte be nyersen Allanon. – Ezzel a kérdéssel kell szembenéznünk, és azonnal választ kell találnunk rá. Ez az oka mostani tanácskozásunknak. – Hirtelen otthagyta helyét az asztalfőn, körbement, és megállt Shea mögött. Egyik nagy kezét rátette a völgylakó keskeny vállára, és szembefordult figyelmes hallgatóságával.

– Shannara Kardja használhatatlan a Boszorkánymester kezében. Csakis Jerle Shannara házának valamelyik sarja forgathatja. Egyedül ez akadályozta meg a gonoszt, hogy lesújtson. Ehelyett módszeresen vadászott rájuk, és a család valamennyi tagját elpusztította, egyenként, sorra, egyiket a másik után, még azokat is, kiket igyekeztem megvédeni. Most már valamennyien halottak, kivéve egyet, a fiatal Sheát. Ő félig elf, mégis egyenes ági leszármazottja a királynak, aki oly sok évvel ezelőtt viselte a Kardot. Egyedül ő emelheti föl ismét.

Shea kirohant volna az ajtón, ha az erős kéz nem markolja a vállát. Kétségbeesetten nézett Flickre, és bátyja tekintetében a saját félelmét látta tükröződni. Menion nem mozdult, de láthatóan nagy benyomást tett rá ez a zord kijelentés. Allanon sokkal többet vár el Sheától, mint amennyit bárkinek joga van kérni embertől.

– Nos, azt hiszem, kicsit fölzaklattuk ifjú barátunkat. – Alanon kurtán fölnevetett. – Ne ess kétségbe, Shea. A dolgok nem állnak olyan rosszul, mint ahogy most látod őket. – Hirtelen elfordult, visszament az asztalfőhöz, a többiek tekintetét kereste. – Meg kell találnunk a Kardot, bármibe kerüljön. Nem maradt más választásunk. Ha nem sikerül, Négyföld belerohan a fajok háborújába, ami a legnagyobb lesz azóta, hogy kétezer éve majdnem minden élő elpusztult. A Kard a kulcs. Anélkül halandó erőnkre, harcos vitézségünkre kell hagyatkoznunk, vassal és izommal kell megvívnunk a háborút, aminek nem lesz más eredménye, mint számtalan halott mindkét oldalon. A gonosz itt a Boszorkánymester, őt pedig nem lehet elpusztítani a Kard segítsége és néhány ember bátorsága nélkül, akik közül nem is az utolsók vannak itt, ebben a szobában.

Ismét elhallgatott, hogy fölmérje szavai hatását. Síri csöndben hordozta végig bizalmatlan pillantását a komor arcokon. Hirtelen fölállt az asztal végén Menion Leah, és farkasszemet nézett a hatalmas szónokkal.

– Tehát azt javaslod, hogy menjünk el a Kard után, Paranorba.

Allanon lassan bólintott. Összepréselt ajkán bujkáló félmosollyal várta meglepett hallgatóinak reagálását. Mélyen ülő szeme feketén villogott a vastag szemöldök alatt, miközben alaposan megnézett magának mindenkit. Menion lassan leült, csinos arcán a tökéletes hitetlenséggel. Allanon folytatta.

– A Kard még Paranorban van, és kitűnő esély van rá, hogy ott is maradjon. Sem Brona, sem a Koponyahordozók nem távolíthatják el személyesen a talizmánt – puszta jelenlététől is végük lenne a halandók világában. Néhány perc után is elviselhetetlen fájdalmat okozna nekik. Vagyis ha megkísérelnék északra, a Koponya Királyságba szállítani a Kardot, ehhez föl kellene használniuk a Paranort megszálló gnóm csapatokat. Eventine-nek és elf harcosainak kellett őrizniük a druidák erődjét és a Kardot. Paranor elveszett, de az elfek még mindig tartják a Streleheim déli sávját az erődtől északra, és a Sötét úr csak úgy juthat vissza északra, ha áttör az elf őrjáratokon. Eventine nem tartózkodott Paranorban, amikor elfoglalták, és nincs okom feltételezni, hogy ne kísérelné meg visszaszerezni a Kardot, vagy legalábbis megakadályozni minden rablási kísérletet. Ezt a Boszorkánymester is tudja, és aligha kockáztatja meg a fegyver elszállítását a gnómok segítségével. Ehelyett elrejti Paranorban, miközben hadserege délnek tart. Lehetséges, hogy a Boszorkánymester nem számít rá, hogy mi megpróbáljuk visszaszerezni a Kardot. Talán azt hiszi, kipusztította a Shannara-házat. Azt is feltételezheti, hogy összevonjuk véderőnket a közelgő támadás előtt. Ha most rögtön cselekszünk, egy kis csapat is képes észrevétlenül beosonni az Öregtoronyba, és elhozni a Kardot. Egy ilyen vállalkozás veszedelmes lehet, de a siker legcsekélyebb esélye is megéri a kockázatot.

Balinor fölemelkedett, jelezve, hogy szólni szeretne az összegyűltekhez. Allanon bólintott és leült.

– Bevallom, nem értem, milyen hatalma van a Kardnak a Boszorkánymesteren – kezdte a magas harcos. – De tudom, mi fenyeget bennünket, ha Brona hadserege megrohanja a Délföldet és az Anart, márpedig a beérkezett jelentések szerint éppen erre készül. Az én hazám lesz az első, amelynek szembe kell néznie fenyegetésével, és ha ennek bármi módon elejét tudom venni, akkor nem tehetek másként. Én Allanonnal megyek. – A törpék ismét felugrottak, és lelkes kiáltásokkal fejezték ki egyetértésüket. Allanon fölállt, hosszú karjait széttárva csendet kért.

– Ez a két ifjú elf itt mellettem: Eventine unokaöccsei. Ők elkísérnek engem, mivel ez az ügy legalább annyira az övék, mint az enyém. Balinor is jön, és magammal viszek egy törpe főnököt, nem többet. Ennek kicsi, jól felkészült harcos osztagnak kell lennie, ha sikert akarunk elérni. Válasszátok ki a legkülönb embereteket, aki velünk jön.

Az asztalvég felé pillantott, ahol Shea és Flick zavarral elegyes meghökkenéssel figyelték az eseményeket. Menion Leah a semmibe bámult és némán tűnődött. Allanon várakozóan nézett Sheára, és kemény arca hirtelen ellágyult a fiatal völgylakó riadt tekintete láttán. Olyan messziről, annyi veszélyen át jött ide ebbe a biztosnak hitt révbe, csak azért, hogy itt azt hallja, tovább kell mennie egy még veszedelmesebb, északi útra! De hát nem volt idő, hogy kíméletesen közöljék vele a hírt. Allanon tamáskodva megcsóválta a fejét és várt.

– Azt hiszem, én megyek – közölte hirtelen Menion. Újra fölállt, hogy mindenki lássa. – Idáig jöttem Sheával, hogy biztosan eljusson Culhavenbe, ami meg is történt. Feladatom ezzel véget ért, de tartozom annyival hazámnak és népemnek, hogy megvédjem őket minden tőlem telhető módon.

– Na és mit tudsz felajánlani? – kérdezte Allanon nyersen. Meghökkentette, hogy a felföldi önként jelentkezik, anélkül hogy előbb beszélne a barátaival. Shea és Flick láthatóan elhűlt a váratlan bejelentéstől.

– A Délföld legjobb íjásza vagyok – felelte nyájasan Menion. – Valószínűleg a legjobb nyomkeresője is.

Allanon habozott egy pillanatig, azután Balinorra nézett, aki némán vállat vont. Menion és Allanon tekintete egy pillanatra összekapcsolódott, mintha fel akarnák mérni egymás szándékait. Menion hidegen mosolygott a zord történészre.

– Miért kellene magyarázkodnom neked? – kérdezte kurtán.

A sötét alak az asztal másik végéről csaknem kíváncsian nézett rá. Halálos csend lett. Még Balinor is hátrált egy lépést megdöbbenésében. Shea rögtön tudta, hogy Menion kötözködni akar, és hogy az asztalnál hármójukat kivéve mindenki tud valamit a baljós Allanonról, amit ők nem. A rémült völgylakó gyors pillantást vetett Flickre, akinek piros arca elsápadt a gondolattól, hogy ez a két ember összecsapjon. Nehogy baj legyen, Shea felugrott és megköszörülte a torkát. Mindenki rábámult, mire ő meg sem tudott szólalni.

– Mondani akarsz valamit? – kérdezte Allanon sötéten. Shea bólintott, agya kétségbeesetten dolgozott, mert tudta, mit várnak tőle. Ismét Flickre nézett, aki alig észrevehető bólintással jelezte, hogy bármiként döntsön az öccse, ő vele tart. Másodszor is megköszörülte a torkát.

– Úgy látom, nekem az a különleges képességem, hogy rossz családba születtem, de jobb, ha mégis végére járok ennek a dolognak. Flick és én – meg Menion – elmegyünk Paranorba.

Allanon bólintott, halványan még el is mosolyodott. Magában elégedett volt a fiatal völgylakóval. Sheának mindenkinél erősebbnek kell lennie. Ő a Shannara-ház utolsó sarja, és olyan sok élet múlik azon, hogy milyennek született. Az asztal másik végén Menion Leah elernyedt a széken, alig hallhatóan sóhajtott a megkönnyebbüléstől, és némán gratulált magának. Szándékosan provokálta Allanont, azért, hogy Shea a segítségére siessen, beleegyezzen a paranori útba. Kétségbeesett hazárdjátékot űzött, hogy a kis völgylakó elfogadja az utazás gondolatát. A herceg közel állt hozzá, hogy végzetesen összecsapjon Allanonnal. Szerencséje volt. Vajon az úton is kitart a szerencséjük?

IX.

A TANÁCSHÁZ MELLETTI sötétben Shea némán fürdette égő arcát az éjszakai levegő hűvös hullámaiban. Flick a jobbján állt, széles arca komor volt a szűrt holdfényben. Tőlük balra, néhány méterrel arrébb Menion támaszkodott lustán egy magas tölgyfának. A gyűlés véget ért, és Allanon arra kérte őket, várják meg. A magas vándor még odabent tartózkodott, hogy a törpe vénekkel megtegye az előkészületeket a Felső-Anar irányából várható támadás esetére. Balinor is velük volt, hogy összehangolja a távoli Callahorn híres Határőr Légiójának védelmi erőfeszítéseit Keletföld törpéinek hadseregével. Shea megkönnyebbülten jött ki a zsúfolt kis szobából a szabad ég alá, az éjszakába, ahol alaposabban végig tudta gondolni azt a kapkodva hozott döntését, hogy a társasággal ő is elmegy Paranorba. Arra nem számíthat – ezzel nyilvánvalóan Flick is tisztában van –, hogy kimarad az elkerülhetetlen összecsapásból, amelynek Shannara Kardja a tengelye. Maradhatnak Culhavenben, úgyszólván fogolyként, remélve, hogy a törpék megvédik őket a szaglászó Koponyahordozóktól. Maradhatnának ezen az idegen földön, távol minden ismerőstől; idővel talán mindenki megfeledkezne róluk, a törpéket leszámítva. De ez a számkivetettség rosszabb lenne, mint az ellenség kezére jutni. Először vette tudomásul, hogy nem csupán Curzad Ohmsford örökbe fogadott fia, hanem az elf Shannara-ház leszármazottja is, királyok utódja, a mesés Kard örököse. Ő ugyan szeretné, ha nem így lenne, de el kell fogadnia a sors rendelését. Csöndesen nézett testvérére, aki gondolataiba merülve ácsorgott, a sötét földet bámulta.

Sheának megfájdult a szíve, ha a bátyja hűségére gondolt. Flick bátor volt és szerette őt, de nem kereste magának ezt a váratlan fordulatot, amely az ellenséges vidék szívébe viszi őket. Shea nem akarta, hogy Flick belekeveredjen. Ez nem az ő felelőssége. Tudta, hogy köpcös bátyja sohasem hagyná el addig, amíg úgy érzi, hogy segíthet, de Shea most rábeszélhetné, hogy maradjon itt, talán még arra is, hogy térjen vissza Árnyas-völgybe és magyarázza el apjuknak, mi történt velük. De ahogy eljátszott az ötlettel, már el is vetette. Flick sohasem fordulna vissza. Akármi történjen, végére akar járni a dolognak.

– Volt idő – szakította félbe gondolatait Flick halk hangja –, amikor megesküdtem volna, hogy eseménytelen magányban élem le az életem Árnyas-völgyben. Hát most úgy tűnik, hogy nekem is hozzá kell járulnom ahhoz az erőfeszítéshez, amelynek a célja az emberiség megmentése.

– Gondolod, hogy lett volna más választásunk? – kérdezte Shea pillanatnyi tűnődés után.

– Nem, nem hinném – csóválta meg a fejét Flick. – De emlékszel, miről beszéltünk az ide vezető úton? A dolgokról, amelyeknek nem parancsolhatunk, sőt meg sem érthetjük őket? Most láthatod, milyen kevés beleszólásunk volt abba, ami történt velünk. – Elhallgatott, nyíltan nézett a testvérére. – Szerintem jól választottál, és akármi történjék, veled tartok. – Shea szélesen elmosolyodott, és fivére vállára tette a kezét. Pontosan ezt a választ várta Flicktől. Talán csekély gesztus, de neki mindennél többet számít. Érezte, hogy Menion hirtelen közelebb lép, mire megfordult.

– Gondolom, bolondnak nézel azok után, ami ma este történt – szólt Menion. – De ez a bolond egy véleményen van az öreg Flickkel. Akármi jöjjön, együtt nézünk szembe vele, legyen akár halandó, akár szellem.

– Azért csináltad azt a jelenetet, hogy Shea vállalkozzék az útra, igaz? – esett neki az ingerült Flick. – Ez a legaljasabb trükk, amivel valaha találkoztam!

– Ne is törődj vele, Flick! – szakította félbe Shea. – Menion tudta, hogy mit csinál, és jól csinálta. Úgyis azt választottam volna, hogy megyek – legalábbis azt hiszem. Most pedig felejtsük el a múltat, felejtsük el a nézeteltéréseinket, és tartsunk össze, hogy megmaradjunk.

A gyűlésterem ajtaja felpattant, és Balinor széles válla rajzolódott ki a mögötte égő fáklya fényében. Végignézett a három emberen, akik előtte álltak a sötétben, azután becsukta az ajtót, és csendes félmosollyal odament hozzájuk.

– Örülök, amiért mindnyájan úgy döntöttetek, hogy velünk jöttök – mondta egyszerűen. – Hozzá kell tennem, Shea, hogy nélküled az egész utazás céltalan lett volna. Jerle Shannara örököse nélkül a Kard csak egy vasdarab.

– Mit tudsz mondani nekünk erről a mágikus fegyverről? – kérdezte mohón Menion.

– Ezt meghagyom Allanonnak – felelte Balinor. – Úgyis rövidesen beszélni akar veletek.

Menion biccentett. Nyugtalanította, hogy ma este még egyszer találkoznia kell a szálas emberrel, de még ennél is kíváncsibb volt a Kard erejére. Shea és Flick összenéztek. Végre megismerik a történetet, hogy mi volt Északföldön!

– Te miért vagy itt, Balinor? – kérdezte óvatosan Flick, mert nem akarta beleütni az orrát a határvidéki magánügyeibe.

– Ez meglehetősen hosszú történet, és nem is érdekelne téged – felelte a harcos majdnem nyersen, mire Flick rögtön azt hitte, hogy áthágta az udvariasság határait. Balinor észrevette megbántott pillantását, és biztatóan rámosolygott. – A családom és én nem vagyunk valami jóban mostanában. Az öcsém és közöttem bizonyos… nézeteltérés merült fel, ezért egy időre elhagytam a várost. Allanon megkért, kísérjem el az Avarba. Hendel és a többiek jó barátaim, így hát beleegyeztem.

– Ismerősnek tűnik a történet – jegyezte meg szárazon Menion. – Időről időre nekem is akadnak hasonló problémáim. – Balinor bólintott, kényszeredetten mosolygott, de Shea látta a szemén, hogy nem találja mulatságosnak a témát. Akármilyen okból hagyta el Callahornt, az sokkal komolyabb dolog volt mindennél, ami Meniont érhette Leahban. Shea gyorsan más témára tért át.

– Mit tudsz mondani nekünk Allanonról? Feltétel nélkül megbízunk benne, holott semmit sem tudunk róla. Ki ő?

Balinor felvonta a szemöldökét, elmosolyodott, mulattatta a kérdés, ugyanakkor nem tudta, hogy válaszoljon. Kicsit arrébb húzódott, gondolkodott, azután hirtelen visszafordult és tétován intett a tanácsház felé.

– Igazából magam sem tudok sokat Allanonról – ismerte el. – Rengeteget utazik, Négyföld országait járja, megörökíti a változásokat, a földnek és népének fejlődését. Minden nemzet jól ismeri, azt hiszem, már mindenütt járt. Rendkívül sokat tud erről a világról, és tudása nagy részét nem könyvből szerezte. Nagyon figyelemre méltó…

– De ki ő? – faggatta tovább türelmetlenül Shea. Meg akarta ismerni a történész valódi származását.

– Nem tudok biztosat mondani, mert még bennem sem bízik igazán, holott egyébként mintha a fia lennék – mondta nagyon halkan Balinor, olyan csöndesen, hogy közelebb kellett húzódniuk hozzá, hogy semmit se szalasszanak el a szavaiból. – A törpék és az én királyságom vénei azt mondják, hogy ő a legnagyobb druidája annak a csaknem elfeledett Tanácsnak, amely több mint ezer éven át kormányozta az emberiséget. Azt mondják, Bremen, a druida egyenes ági leszármazottja – lehet, hogy magának Galaphilenak a rokona. Azt hiszem, nem kevés igazság van ebben az állításban, mert gyakran járt Paranorban és hosszú időt töltött azzal, hogy följegyezze észrevételeit az ott őrzött nagy könyvekbe. – Egy pillanatra elnémult. Három hallgatója összenézett, azon töprengve, vajon csakugyan druidák utóda-e a komor történész, és megilletődve gondoltak az Allanon mögött sorakozó évszázadok történetére. Shea már korábban is gyanította, hogy Allanon egyike lehet az ősi filozófustanítóknak, akiket druida néven ismertek, és mindenkinél többet tudhat a fajokról, meg az őket fenyegető veszélyek eredetéről. Balinor folytatta: – Nem tudom, miért, de az a meggyőződésem, hogy veszedelemben nem is lehetne nála jobb társunk, még akkor is, ha magával a Boszorkánymesterrel néznénk szembe. Noha fikarcnyi bizonyítékom sincs, mégis tudom, hogy Allanon hatalma meghalad mindent, amit valaha láttunk. Nagyon, nagyon veszedelmes ellenség tud lenni.

– Ó, efelől a legcsekélyebb kétségem sincs – motyogta szárazon Flick.

Pár perccel később nyílt a gyűlésterem ajtaja, és csendesen kilépett Allanon. A hold szűrt fényében hatalmas és ijesztő volt, csaknem úgy festett, mint a rettegett Koponyahordozók. Sötét palástja enyhén hullámzott, ahogy jött feléjük, sovány arcát eltakarta a fejére húzott hosszú csuklya. Némán figyelték közeledését, azon tűnődtek, vajon mit fog mondani, mit gondol az eljövendő napokról. Allanon talán ösztönösen felfogta gondolataikat, de ők nem láthattak át a komor vonásokra boruló, kifürkészhetetlen maszkon. Csak a hirtelen szemvillanást érzékelték, mikor megállt előttük, és végighordozta rajtuk tekintetét. Mély, baljós csönd ülepedett a kis csoportra.

– Eljött az idő, hogy megismerjétek Shannara Kardjának históriáját, megtudjátok a fajok történetéből azt, amit csak én tudok. – Hangjával odaparancsolta őket maga köré. – Alapvetően fontos, hogy Shea megértse, és mivel ti is osztoztok a kockázatban, ugyancsak ismernetek kell az igazságot. Amit ma este megtudtok, azt titokban kell tartanotok addig, amíg nem szólok, hogy most már nem számít. Nem lesz könnyű, de meg kell tennetek.

Intett, hogy kövessék, és elhúzódott a térről a fák közötti sötétségbe. Amikor több száz méterre bent jártak az erdőben, Allanon befordult egy apró, alig észrevehető tisztásra. Leült egy vén fa korhadt tönkjére, és intett a többieknek, hogy keressenek helyet maguknak. Ők gyorsan engedelmeskedtek, és némán várták, hogy a hírneves történész összegyűjtse gondolatait és felkészüljön a beszédre.

– Réges-régen – kezdte végül, még beszéd közben is csiszolgatva a magyarázatot –, a Nagy Háborúk előtt, mikor még nem alakultak ki a ma ismert fajok, a földet csak az ember népesítette be – legalábbis így gondolták. Még azelőtt, sok ezer éven át fejlődött a civilizáció, kemény munkával és tanulással telő évek során, míg végül az ember odáig jutott, hogy kis híján úr lett az élet titkai fölött. Legendás, izgalmas kor volt az, olyan hatalmas, hogy akkor sem értenétek, ha képes lennék a legpontosabb képet rajzolni róla. De miközben az ember emez években az élet titkainak föltárásán munkálkodott, nem tudta kitépni magát a halál bűvöletéből. Ezzel szembe kellett nézni még a legcivilizáltabb nemzeteknek is. Sajátságos módon minden újabb fölfedezés ugyanabból a végtelen kutatásból sarjadt – a tudomány tanulmányozásából. Nem az olyasfajta tudományokéból, amelyeket manapság ismernek a fajok, nem az állati, növényi élet, a föld és az egyszerű mesterségek tanulmányozásából. Ez a gépek és erők tudománya volt, amely önmagától is végtelen számú kutatási területre oszlott, és ezek mind ugyanarra a két eredményre vezettek: hogy hogyan lehet jobban élni, vagy gyorsabban gyilkolni.

Elhallgatott, keserűen fölnevetett, ránézett a feszülten figyelő Balinorra.

– Valóban nagyon különös, ha belegondoltok! Milyen sok időt töltött az ember azzal, hogy eljusson két ennyire ellentétes célba! És mostanáig sem változott semmi – ennyi év után sem…

Egy másodpercre elnémult. Shea rásandított a többiekre, de azok le nem vették a szemüket a beszélőről.

– A fizikai erő tudományai! – kiáltotta hirtelen Allanon. Shea sietve visszafordult. – Ezek az eszközök vetettek véget annak a korszaknak. Kétezer éve az emberiség a Föld történetében páratlan teljesítményekre volt képes. Az ember ősi ellensége, a Halál, csak azokat ragadhatta el, akik végigélték természetes életüket. A betegségeket gyakorlatilag kiküszöbölték, és ha maradt volna még egy kis ideje, az ember az élet meghosszabbításának titkára is rájön. Némely filozófusok azt állítják, hogy az élet titkai tilalmasak a halandók számára. Senki sem tudta bebizonyítani ennek ellenkezőjét. Talán nekik sikerült volna, de elfogyott az idejük, és ugyanazok az elemi erők, amelyek megszabadították az életet a betegségektől és fogyatékosságoktól, csaknem mindent elpusztítottak. Elkezdődtek a Nagy Háborúk. Fokozatosan fejlődtek ki néhány nép csekélyebb nézeteltéréseiből, és kitartóan harapóztak tovább, annak ellenére, hogy az ember tisztában volt vele, mi is történik. Apró-cseprő ügyekből lettek halálos gyűlölködések, fajok, nemzetiségek, határok, hitek miatt… végül már bármely ok jó volt. Azután hirtelen, olyan hirtelen, hogy csak kevesen fogták fel, mi történt, az egész világ belekeveredett a különböző országok tudományos alapossággal megtervezett és végrehajtott bosszúhadjáratainak sorozatába. A sok évezredes tudomány, a tanulással töltött évszázadok az élet csaknem teljes elpusztításában érték el csúcspontjukat.

– A Nagy Háborúk! – A mély hang komor, a szem sötéten villogva fürkészi a hallgató arcokat. – Nagyon jó név! Az erőnek abban a néhány perces csatában nem csupán sok ezer évnyi fejlődés eredményét sikerült eltörölnie, de ugyanakkor bekövetkezett egy sor robbanás és rengés, amelyek miatt a Föld felszíne is teljesen megváltozott. A legtöbb változást a kezdeti erőhatás okozta. A földi élet több mint kilencven százalékát elpusztította; az utóhatások pedig változtattak és pusztítottak tovább, szétválasztották a földrészeket, kiszárították az óceánokat, évszázadokra lakhatatlanná tették a földeket és tengereket. Az egész élet, talán a világ is megsemmisülhetett volna! Csak a csoda mentett meg tőle.

– Ezt nem tudom elhinni – csúszott ki Shea száján. Allanon ránézett, arcán megjelent az ismerős gúnymosoly.

– Ez a civilizált ember története, Shea – mormolta sötéten. – De minket közelebbről érint, ami ez után történt. Az emberi faj maradványai, akik túlélték a katasztrófát, egymástól elszigetelten léteztek a földgömb különböző pontjain. Meg kellett küzdeniük az elemekkel az életben maradásért. Ez volt a kezdet, így indult el azoknak a fajoknak a kialakulása, amelyeket ma ismerünk – az emberé, a törpéké, a gnómoké, a trolloké – egyesek szerint az elfeké is, de ők öröktől fogva léteztek, ám ez egy másik időből való másik történet.

Allanon Árnyas-völgyben is ugyanezt mondta az elf népről az Ohmsford testvéreknek. Shea ezen a ponton nagyon szerette volna félbeszakítani az elbeszélést, hogy rákérdezzen az elfek és a saját eredetére. De annyira már ismerte a magas történészt, hogy csak felbosszantotta volna a közbeszólással, ahogyan ez találkozásukkor is történt.

– Néhány ember emlékezett azon tudományok titkaira, amelyek az óvilág pusztulása előtt alakították az életet. Csupán néhányan emlékeztek. A túlélők zöme primitív fajzat volt. Ez a néhány ember is csupán a tudás morzsáit gyűjthette össze. De megmentették könyveiket, és ezekben a régi világ legtöbb titka fennmaradt. Elrejtették őket, és titokban tartották a létezésüket az első ötszáz évben, mivel a bennük foglaltaknak eleinte semmi gyakorlati hasznát nem vették. Várták azt az időt, amikor majd föl lehet használni ezt a tudást. Inkább olvasgatták kincset érő szövegeiket, aztán, mikor a könyvek mállani kezdtek a kortól, és nem lehetett megőrizni vagy lemásolni őket, néhány birtokosuk elkezdte betanulni az adatokat. Teltek az évek, a tudást féltő gonddal adták tovább, apáról fiúra szállt, minden nemzedék vigyázott rá, hogy a családon belül maradjon, óvták, ne kerüljön olyan kezébe, aki nem tudja bölcsen használni, aki olyan világot teremthet általuk, amelyben megismétlődhetnek a Nagy Háborúk. Végül, miután ismét lehetővé vált e pótolhatatlan könyvek adatainak rögzítése, ismét leírták őket azok az emberek, akik addig fejben őrizték az információkat. Még mindig féltek a következményektől, egymástól, még maguktól is. Ezért úgy határoztak, hogy kivárják a megfelelő időt, csupán akkor ajánlják föl tudásukat a kifejlődő új fajoknak.

Így teltek. az évek, az új fajok lassan kezdtek túllépni a primitív állapoton. Közösségekké álltak össze, igyekeztek új életet építeni a régi poraiból – de ahogy már mondtam, nem bizonyultak méltónak a feladathoz. Dühösen veszekedtek a föld miatt, a kicsinyes viták hamarosan fegyveres összecsapásokat robbantottak ki a fajok között. Ekkor azoknak a fiai, akik megőrizték a régi élet titkait, az ősi tudományokat, látták, hogy a dolgok arrafelé haladnak, amint az óvilág elpusztult, és elhatározták, hogy cselekszenek. Egy Galaphile nevű elf látta, mi történik és rádöbbent, hogy ha semmit sem tesznek, a fajok biztosan háborúba keverednek egymással. Ezért Paranorba szólított tanácskozásra egy válogatott embercsoportot, csakis olyanokat, akiknek birtokában volt a régi könyvek tudománya.

– Ez volt az első Druidatanács – súgta álmélkodva Menion Leah. – A korszak legbölcsebbjeinek szövetsége, akik összeadták tudásukat, hogy megmentsék a fajokat!

– Roppant dicséretesen igyekszel magyarázni azt a kétségbeesett próbálkozást, amellyel az életet akarták megmenteni a teljes kipusztulástól! – Allanon kurtán elnevette magát. – A Druidatanácsot a legjobb szándékkal hozták létre, legalábbis az elején! Óriási befolyásra tettek szert, mert olyan sok mindent voltak képesek adni, ami észrevehetően javított mindenki életén. Szigorúan testületként jártak el, mindenki a többiek javára használta a tudását. Noha sikerült megakadályozniuk egy általános háború kitörését és eleinte fönntartották a békét a fajok között, váratlan problémákkal találták szembe magukat. A tudás, miközben nemzedékről nemzedékre hagyományozódott, szükségszerűen módosult is, így megváltozott az értelmezése is. Bonyolította a helyzetet, hogy érthető módon nem voltak képesek összehangolni az eltérő anyagokat, a különböző tudományok ismereteit. Sok tanácstag nem látott semmiféle gyakorlati értelmet az ősöktől örökölt tudásban; számukra nem volt egyéb zagyva szóhalmaznál. Így a druidák – ahogy magukat hívták egy ősi csoport emlékére, amely a tudást kereste – sokféle módon voltak képesek segíteni a fajokon, de nem tudták megfelelően összeilleszteni a megőrzött szövegeket, így nem ismerték a nagy tudományágak alapfogalmait, amelyekről pedig érezték, hogy segítenének a növekedésben és fejlődésben.

– Ekkor a druidák szerették volna újjáépíteni a régi világot a maguk fogalmai szerint – szólalt meg hirtelen Shea. – Meg akarták akadályozni a háborúkat, amelyek első alkalommal elpusztították őket, mégis szerették volna feltámasztani a régi tudományok áldásait.

Flick ámulattal csóválta a fejét. Nem értette, mi köze ennek a Boszorkánymesterhez és a Kardhoz.

– Helyes! – bólintott Allanon. – De a Druidatanács, minden tudásával és jó szándékával megfeledkezett az emberi lét egyik alapfogalmáról. Ha egy értelmes lény azzal a vággyal születik, hogy javítson életfeltételein, és megfejtse a haladás titkait, akkor megtalálja a módját – ha így nem sikerül, majd sikerül úgy! A druidák bezárkóztak Paranorba, elkülönültek a fajoktól, önállóan vagy kis csoportokban munkálkodva próbálták megfejteni a régi tudományok titkait. Legtöbben a kéznél levő anyagokra támaszkodtak. A tagok egyéni tudománya arra szolgált, hogy a Tanács megpróbálja újra kidolgozni az energia feletti uralom régi módszereit. Néhányan azonban nem érték be ezzel. Úgy érezték, ahelyett hogy a régi szavak és gondolatok jobb megértésére törekednének, inkább az új eszmékhez, az újfajta gondolkodáshoz kapcsolódó, azonnal felfogható, felhasználható tudásra van szükség.

Így tehát a Tanács néhány tagja egy Brona nevű ember vezetésével búvárkodni kezdett a régi titkok között, nem várva ki, amíg teljesen megértik az ősi tudományokat. Nagyszerű elmék voltak, némely tekintetben zsenik, éhezték a sikert, mohón szerették volna uralni az erőt, amely olyan hasznos lehet a fajok számára. De a sors különös fintora folytán fölfedezéseik és fejlődésük egyre távolabb vezetett a Tanács által kitűzött céltól. Nekik a régi tudományok csak megfejthetetlen kirakóst jelentettek, így áttévedtek a gondolkodás más területeire, lassan és visszavonhatatlanul belebonyolódtak egy olyan tartományba, amelyet még senkinek sem sikerült leigázni, és amelyet sohasem hívtak tudománynak. Amiről elkezdték félrevonni a fátylat, az a misztikum határtalan hatalma volt, a boszorkányság! Mesterei lettek a misztika némelyik ágának, még mielőtt a Tanács rájött volna, mit művelnek, és eltiltotta volna őket tőle. Heves vita robbant ki, Brona és követői dühösen otthagyták a Tanácsot, és úgy határoztak, folytatják, amit elkezdtek. Eltűntek, senki sem látta őket többé.

Egy pillanatra elhallgatott, tűnődött. Hallgatói türelmetlenül várakoztak.

– Tudjuk, mi történt az ezt követő években. További tanulmányaik során Brona fölfedezte és megfejtette a boszorkányság legmélyebb titkait. Ám ennek során elveszítette saját egyéniségét, végül a lelkét is elvették azok az erők, amelyeket olyan buzgón kutatott. Elfeledte a régi tudományokat és rendeltetésüket az ember világában. Elfeledkezett a Druidatanácsról és feladatáról, a jobb világ megteremtéséről. Mindenről elfeledkezett, csupán a sürgető vágy maradt benne, hogy minél többet tudjon meg a titkos tudományokról, az emberi elme azon képességéről, amellyel át tud nyúlni egy másik világba. Brona megszállottja lett a minél nagyobb hatalomnak, hogy ezzel a szörnyű erővel igázza le az emberiséget és világát. E törekvésének lett az eredménye a Fajok hírhedett Első Háborúja, amelynek során uralmat szerzett az ember faj gyönge és zavaros elméi fölött, és e boldogtalanok háborúba keveredtek a többi fajjal, egy olyan ember parancsára, aki nem volt többé ember, aki már önmagán sem uralkodott.

– És a hívei…? – kérdezte vontatottan Menion.

– Ugyanannak estek áldozatul. Szolgái lettek vezérüknek, rabszolgái a boszorkányság hatalmának… – Allanon habozva elhallgatott, mintha szeretne hozzátenni még valamit, de nem tudja, hogyan hatna hallgatóira, majd folytatta. – Tény az, hogy e szerencsétlen druidák éppen az ellenkezőjébe botlottak annak, amit azért kerestek, hogy az embert tegyék okosabbá. Talán több türelemmel sikerült volna összerakni a hiányzó láncszemeket a régi tudományokhoz, ahelyett hogy a szellemvilág szörnyű erejét idézik föl, amely addig habzsolta, míg teljesen föl nem zabálta védtelen elméjüket. Az emberi elme nincs fölkészülve arra, hogy ezen a világon szembenézzen a nem anyagi létezés valóságával. Ez több annál, hogysem halandó túl sokáig elviselhetné.

Ismét baljós hallgatásba süllyedt. A többiek már értették, milyen természetű az ellenség, amelynek az eszén túl kell járniuk. Egy olyan lény ellen indulnak, aki nem ember többé, hanem valami hatalmas, felfoghatatlan erő kivetülése, olyan gigászi, hogy Allanon félti torzító hatásától az emberi elmét.

– A többit tudjátok – folytatta a történész. – A Bronának hívott fajzat, aki már semmiben sem hasonlított emberre, volt a hajtóereje a fajok mindkét háborújának. A Koponyahordozók az egykori Brona mester követői, azok a druidák, akik valamikor emberek, a paranori Tanács tagjai voltak. Vezérükhöz hasonlóan ők sem küzdhettek a végzetük ellen. Az alak, amit fölvettek, az általuk képviselt gonosz megtestesülése. Számunkra még fontosabb, hogy új korszakot nyitottak az emberiség, Négyföld népeinek életében. A régi tudományok eltűntek történelmünkből, feledésbe merültek azok az évek, amikor a gépek jelentették a könnyű élet zálogát, helyüket a boszorkányság bűvölete foglalta el, ez pedig mindennél félelmetesebben, veszedelmesebben fenyegeti az emberi létet. Ne kételkedjetek abban, amit mondtam, barátaim! A Boszorkánymester korában élünk, és ereje pusztulással fenyeget valamennyiünket!

Egy pillanatra csönd lett. Nyomasztó némaság lett úrrá az erdei éjszakán. Allanon utolsó szavai metsző élességgel visszhangoztak benne. Azután Shea szólalt meg halkan.

– Mi Shannara Kardjának titka?

– A Fajok Első Háborújában – felelte csaknem suttogva Allanon – még korlátozott volt Brona ereje. Ennek eredményeképpen a többi faj egyesített ereje, párosulva a Druidatanács tudásával, megverte emberi hadát, őt pedig rejtőzésre kényszerítette. Akár el is pusztulhatott volna, és az egész összecsapás egy fejezet marad a történelem könyvében – egy újabb háború a halandók között –, neki azonban sikerült fölfednie annak titkát, hogyan hosszabbíthatja meg szellemi részének életét még jóval azután is, hogy halandó része felbomlott és porrá vált. Valamilyen módon sikerült megőriznie szellemét, táplálta a misztikus erővel, amelynek birtokába jutott, amely az anyagtól, a halandóságtól független létet adott neki. Képes lett hidat verni a két világ – a miénk és a mögötte levő szellemvilág – között, ahonnan fölidézte az évszázadok óta szunnyadó fekete kísérteteket, és várta a visszavágás óráját. Várakozás közben látta, hogy a fajok eltávolodnak egymástól, és hogy a Druidatanács ereje is hanyatlani kezdett, amikor csökkent érdeklődésük a fajok iránt. Mint minden gonosz, Brona is kivárta, amíg a gyűlölet, az irigység, mohóság – a minden fajra jellemző gyarlóságok – többet nyomnak a latban a jóságnál és a kedvességnél, aztán lecsapott. Könnyen megszerezte a hatalmat a Charnal-hegység primitív, harcias hegyi trolljai fölött, kiegészítette az erejüket az uralma alá hajtott szellemvilág lényeivel, és hadserege elindult a megosztott fajok ellen.

Amint tudjátok, szétverték és elpusztították az egész Druidatanácsot, kivéve néhányukat, akik elmenekültek. Köztük volt egy Bremen nevű idős misztikus, aki előre látta a veszélyt, de hiába igyekezett figyelmeztetni a többieket. Druidaként eredetileg történész volt, ebbéli minőségében tanulmányozta a Fajok Első Háborúját, innen tudott Bronáról és követőiről. Mivel felkeltették a kíváncsiságát Bronáék céljai, és gyanúja szerint a rejtelmes druida olyan hatalomra tett szert, amelyről senkinek fogalma sem volt, és amivel remény sincs megküzdeni, maga is tanulmányozni kezdte a misztikus tudományokat, de nagyobb elővigyázatossággal és tisztelettel az erő iránt, amelyre esetleg rábukkan. Sokévi kutatás után meggyőződése lett, hogy Brona még csakugyan létezik, és az emberiség következő háborújának kirobbanásáról a boszorkányság és a fekete mágia erői fognak dönteni. Képzelhetitek, milyen válaszokat kapott erre az elméletére; gyakorlatilag száműzték Paranorból. Ezután saját erejéből vált a misztikus tudományok, a mágia mesterévé, és ezért nem volt jelen, amikor Paranor vára a troll hadsereg kezébe került. Amikor megtudta, hogy a Tanácsot elfogták, világosan látta, hogy ha nem cselekszik, a fajok ki lesznek szolgáltatva Brona mágiájának, amelyről a halandók semmit sem tudnak. De mivel lehet legyőzni egy olyan fajzatot, amelyet nem fog közönséges fegyver, aki máris több mint félezer évet élt? A korszak legnagyobb népéhez fordult, az elfekhez, akiken akkor egy bátor fiatal király, Jerle Shannara uralkodott, és felajánlotta a segítségét. Az elfek mindig is tisztelték Brement, mert jobban megértették még druida társainál is. Sok évig élt közöttük Paranor eleste előtt, miközben a misztikus tudományokat tanulmányozta.

– Valamit nem értek – szólalt meg hirtelen Balinor. – Ha Bremen a misztika tudósa volt, akkor miért nem szállt szembe a Boszorkánymesterrel? – Allanon mintha kertelt volna.

– Végül összecsapott Bronával Streleheim síkján, noha ez nem olyan csata volt, amit halandó láthatott volna, és ezután mindketten eltűntek. Feltételezték, hogy Bremen legyőzte a Szellemkirályt, de az idő bebizonyította, hogy másképpen történt, és most… – csak egy percig habozott, mielőtt folytatta volna elbeszélését, de a szünet nem maradt észrevétlen. – Tehát Bremen rájött, hogy amire szüksége van, az egy talizmán; ez lenne a védőpajzs, nehogy valaha is visszatérhessen egy Brona-féle fajzat, egy másik időben, amikor már senki sem ismeri a misztikus tudományokat, hogy segíthetne a Négyföld népeinek. Így hát kitalálta a Kardot – ebben a fegyverben sűrűsödik az az erő, amely legyőzi a Boszorkánymestert. Bremen a saját misztikus képességei segítségével kovácsolta Shannara Kardját, és nem csupán a mi világunk fémjeiből ötvözte, hanem hozzáadta a talizmánoknak azt a tulajdonságát, amely az ismeretlen ellen oltalmaz. A Kard erejének azoknak a halandóknak a lelkéből kellett táplálkoznia, akik védelmül használták – a kard hatalma azoknak az embereknek a szabadságvágya volt, akik akár az életüket is hajlandók voltak feláldozni érte. Ez az erő tette képessé Jerle Shannarát a démonoktól vezetett északföldi hadsereg elpusztítására; ugyanezt az erőt kell most fölhasználnunk, hogy visszaküldjük a Boszorkánymestert a pokol tornácára, ahova való, hogy ott legyen börtöne az örökkévalóságig, hogy teljesen elvágjuk útját a mi világunk felé. De amíg nála van a Kard, addig képes megakadályozni, hogy mi használjuk és annak hatalmával örökre legyőzzük őt, márpedig barátaim, ez az, amit nem szabad megakadályoznia.

– De miért csupán a Shannara-ház leszármazottja…? – formálta Shea ajka a kérdést. Összevissza kavargott a feje.

– Ez a legironikusabb! – kiáltotta Allanon, még mielőtt Shea befejezhette volna a kérdést. – Ha figyelmesen követted azt, amit eddig elmondtam az élet változásairól a Nagy Háborúk után, arról, hogyan adott helyet a régi materialista tudomány a jelenkor misztikus tudományainak, akkor azt is meg fogod érteni, amit most magyarázok el, és ami a legkülönösebb az egészben. Míg a régi tudomány a megfogható, látható anyaggal és gyakorlatias eszmékkel dolgozott, a mi időnk boszorkánysága egészen más alapelvekre épül. Ennek akkor van csak ereje, ha hiszel benne: emberi érzékekkel felfoghatatlan, láthatatlan hatalma az elme erejére épül. Ha az ész nem talál alapot a hitre, akkor nincs erő. A Boszorkánymester tudja ezt. Az elme félelme és hite az ismeretlenben – a világokban, teremtményekben, az ember számára felfoghatatlan eseményekben – több mint elegendő teret ad Bronának a varázsláshoz. Több mint ötszáz éve épít erre. Ugyanígy Shannara Kardja sem lehet hatékony, csupán akkor, ha olyasvalaki használja, aki hisz az erejében. Amikor Bremen Jerle Shannarának adta a kardot, elkövette azt a hibát, hogy a királynak, a királyi háznak ajándékozta, nem pedig az ország népének. Következésképpen az emberi értetlenség és a történelmi félreértés kialakította azt a meggyőződést, hogy a Kard egyedül az elf királyok fegyvere, egyedül a vérükből való leszármazottak emelhetik föl a Boszorkánymester ellen. Az emberek nem hisznek a birtoklás jogosságában, csak ha a Shannara-ház leszármazottja forgatja. A régi hagyomány szerint egyetlen ember viselheti joggal, mindenki más bitorolja. Kétségnek pedig nincs helye, különben a fegyver nem működik. Akkor vasdarab csupán. Csak a vér és a Shannara-utódok hite idézheti meg a nagy Kard lappangó erőit. – Befejezte. Süket csend követte elbeszélését. Elmondott mindent, ami a négyeknek elmondható. Sietve emlékeztette magát fogadalmára. Nem mondta ki a teljes igazságot, valamit elhallgatott, hogy megkímélje őket a legszörnyűbbtől. Némán őrlődött, szeretett volna mindent kitálalni, de marcangolta a tudat, hogy akkor elpusztítaná a siker legkisebb lehetőségét is, márpedig életfontosságú, hogy győzzenek – egyedül Allanon tudta, mennyire az! Így csak ült némán, keserűen a titkolt tudástól, dühöngve a maga vállalta kényszerű korlátok miatt, mert ezek miatt nem mondhat el mindent azoknak, akiknek bizalma ólomsúllyal nyomja.

– Akkor csak Shea használhatja a kardot, ha… – törte meg Balinor a csöndet.

– Születésénél fogva csak Shea jussa. Csak az övé.

Olyan csendesség volt, hogy úgy tűnt, még az erdő is abbahagyta szüntelen neszezését, hogy fontolóra vegye a komor történész válaszát. A jövőt nagyon egyszerű szavakba lehetett foglalni: győzz, vagy meghalsz.

– Hagyjatok most magamra – parancsolta hirtelen Allanon. – Aludjatok, amíg tehetitek. Napkeltekor elhagyjuk ezt a menedéket, indulunk Paranor csarnokaiba.

X.

A KIS TÁRSASÁG SZÁMÁRA hamar véget ért az éjszaka. Amikor sötét-arany fénnyel felsütött a hajnal, ők már kialvatlan, karikás szemmel készülődtek a hosszú útra. Balinor, Menion és a völgylakók már csak arra vártak, hogy jöjjön Allanon és Eventine unokatestvérei. Senki sem szólt, részben azért, mert félig aludtak és semmi okuk nem volt a tréfálkozásra, részben mert mindegyikük az előttük álló veszélyes úton töprengett. Shea és Flick némán gunnyasztottak egy kis kőpadon, nem néztek egymásra, azon jártatták az eszüket, amit Allanon mesélt előző este, latolgatták, mennyi az esélye, hogy megtalálják Shannara Kardját, elpusztítsák a Boszorkánymestert, és azután ép bőrrel menjenek haza. Shea már túljutott a félelmen, zsibbadttá dermedt agyában nem maradt más, csak megadás; gépiesen tudomásul vette, hogy neki kell végrehajtania a legendás öldöklést. Ám azon túl, hogy belenyugodott a paranori útba, valahol, a zavarodottság mélyén, ott bujkált a hit, hogy sikerül átjutnia ezeken a leküzdhetetlennek látszó akadályokon. Érezte, mint settenkedik, várva a megfelelő alkalmat, hogy előjöjjön, de ő pillanatnyilag csak bénult belenyugvást engedélyezett magának.

A völgylakók felvették a törpéktől kapott erdei ruhákat és a meleg körgallért, amelyet szorosan összehúztak magukon, mert hideg volt a kora reggel. Kurta vadászkésüket, amelyet még a völgyből hoztak, beledugták bőrövükbe. Csomagjaik termetükhöz illően, célszerűen aprók voltak. A vidék, amelyen majd keresztülhaladnak, jó vadászterületnek számított egész Délföldön, és sok olyan közösség lakta, amely barátsággal viseltetett Allanon és a törpék iránt. Ugyanakkor ez adott otthont a törpék ősellenségének, a gnóm népnek is. A kis csapatnak volt némi reménye, hogy útközben is megtarthatják a lopakodás meg a rejtőzés előnyét, és megúszhatják az összeütközést a gnóm harcosokkal. Shea gondosan elcsomagolta a bőrtasakot, és senkinek sem mutatta meg a Tündérköveket. Allanon nem említette őket, amióta megérkezett Culhavenbe. Akár feledékenységből tette, akár nem, Shea nem akarta kiadni kezéből egyetlen igazán hatalmas fegyverét, és a tasakot elrejtette a zubbonyában.

A testvérektől pár méterre Menion Leah járkált lustán. Bő vadászruhát viselt, amelynek terepszíne meg fogja könnyíteni a cserkészést és a vadászatot. Lábbelijének puha bőrét olajos kenetek tették szívóssá, hogy viselője zajtalanul osonhasson minden terepen, de sehol se sértse föl a talpát. Keskeny hátára felszíjazta a hüvelybe dugott nagy kardot. Az erős markolat tompán csillant a hajnali fényben, valahányszor Menion idegesen megigazította. Vállán keresztbe vetve lógott vadászkirándulásainak kedvenc fegyvere, a kőrisfa íj és a nyílvesszők.

Balinor szokott hosszú vadászköpenyébe burkolta vállas, magas alakját, és a fejébe húzta a csuklyát. A köpeny alatt láncpáncélját viselte, amely mindannyiszor megvillant, amikor a karja, ha csak rövid időre is, előbukkant a szövet alól. Övéről hosszú vadászkés lógott és a legnagyobb kard, amelyet a völgylakók valaha láttak. Akkora volt, hogy – a testvérek véleménye szerint – hatalmas pengéjének egyetlen suhintásával ketté lehetett vágni egy embert. A fegyver pillanatnyilag a köpeny alatt rejtőzött, de Flickék látták kora hajnalban, hogy Balinor, a házból kilépve, az oldalára csatolja.

Várakozásuk véget ért, mert a gyűlésteremből felbukkant Allanon a két karcsú elf kíséretében. Meg sem állva jó reggelt kívánt, rájuk parancsolt, hogy álljanak sorba és induljanak, egyúttal élesen figyelmeztette őket, hogy ha innen jó néhány mérföldre átkelnek az Ezüst-folyón, onnantól kezdve gnómok lakta területen járnak, így a beszélgetést korlátozzák a minimumra. A folyón túl északnak fognak menni, át az Anar-erdőségen és a mögötte magasodó hegyeken. Ezen a vad vidéken csekélyebb a fölfedeztetés veszélye, mint a nyugatabbra levő, sokkal egyenletesebb és könnyebben járható síkságon. Sikerük kulcsa a titoktartás. Ha a Boszorkánymester tudomást szerez útjuk céljáról, akkor végük. Kizárólag nappal mennek, amikor elrejtik őket az erdők és hegyek, akkor fanyalodnak csak az éjszakai utazásra, kockáztatva, hogy a Koponyahordozók észreveszik őket, ha az északi síkság mérföldjein kell átvágniuk.

A törpe főnökök azt a Hendel nevű hallgatag fickót jelölték ki maguk közül az útra, aki megmentette Meniont a sziréntől. Hendel vezette a csapatot Culhavenből kifelé, mivel ezt a vidéket ő ismerte a legjobban. Menion mellette gyalogolt, csak néha szólt, főképpen arra összpontosított, hogy ne legyen a komor törpe útjában és igyekezett nem felhívni Hendel figyelmét a jelenlétére, amit a törpe teljesen fölöslegesnek tartott. Néhány lépéssel mögöttük a két elf vékony kis árnyalakja suhant kecses könnyedséggel; Shea megnyugtatónak találta halk beszélgetésük dallamát. Ugyanolyan kőrisfa íjuk volt, mint Menionnak. Nem viseltek köpenyt, csak azt a különös, laza köntöst, amelyet előző este a tanácskozáson. Utánuk Shea és Flick jött, mögöttük a csapat hosszúkat lépő, hallgatag vezére, sötét fejét lehajtva, az utat figyelve. Balinor volt a hátvéd. Shea és Flick gyorsan megértették, hogy azért ők mennek középen, mert itt lehet legjobban megvédeni őket. Shea láthatta, mennyire fontosnak ítélik őt a többiek a küldetés sikeréhez, ugyanakkor fájt a tudat, hogy ennyire képtelennek tartják a védekezésre igazi veszélyben.

Elérték az Ezüst-folyó egy keskeny szakaszát, ahol a csillogó, kanyargó pántlika két partja között zömök híd feszült, és átkeltek rajta. Odaát minden beszélgetés abbamaradt, minden szem az előttük sűrűsödő erdőt fürkészte. Itt még viszonylag könnyű volt a járás; egyenletes terepen kanyargott az ösvény a vadonban. A reggeli napsugár hosszú pászmákban hullott be a vaskos ágak résein, néhol átszelte útjukat, megérintette arcukat, és pillanatnyi meleget adott az erdei hűvösségben. Lábuk alatt a sűrű harmattól lucskos levelek és gallyak párnája felfogta lépéseik neszét, segített megőrizni a csendet. Körülöttük mindenütt az élet neszezett, bár ők csak tarka madarakat és néhány mókust láttak, amelyek sebesen futkostak birodalmukban, a fák tetején, időnként mogyorót és gallyakat záporozva az utasokra, miközben ágról ágra ugrottak. A fáktól szinte semmit sem lehetett látni; az egy-három méteres átmérőjű roppant törzsek tövéből gigászi gyökerek ujjai vájták fáradhatatlanul az erdő talaját. A csapatnak be kellett érnie Hendel helyismeretével és Menion Leah nyomolvasó képességeivel, akik együtt vezették őket a növényzet útvesztőjében.

Az első nap különösebb esemény nélkül telt el, az éjszakát az óriási fák alatt töltötték valahol az Ezüst-folyótól és Culhaventől északra. Hendel volt az egyetlen, aki pontosan tudta, merre járnak. Allanon rövid beszélgetést folytatott a hallgatag törpével hollétükkel és az út további részével kapcsolatban. A kis csapat hideget vacsorázott, mivel félt, hogy a tűzzel magukra vonják a figyelmet. Hangulatuk mindazonáltal derűs volt, jóízűen diskuráltak. Shea fölhasználta az alkalmat, hogy szót váltson a két elffel. Eventine unokaöccsei voltak, őket választották, hogy népük képviselőiként elkísérjék Allanont, és segítsenek megkeresni Shannara Kardját. Az idősebb testvért Durinnak hívták, vékony, csöndes nyugatföldi volt, azonnal megbízható ember benyomását keltette Sheában és a tőle elválaszthatatlan Flickben. A félénk, nagyon rokonszenves ifjabbnak, aki jó pár évvel fiatalabb volt Sheánál is, Dayel volt a neve. Különös vonzerőt gyakorolt a társaság idősebb tagjaira, főleg Balinorra és Hendelre, a határvédő harcok cserzett veteránjaira; mintha fiús bája saját, rég elmúlt ifjonti üdeségüket idézte volna vissza. Durin elmesélte Sheának, hogy öccse néhány nappal az előtt hagyta el otthonukat, mielőtt feleségül vette volna országuk egyik legszebb lányát. Shea nem hitte volna, hogy Dayel már házasulandó korú, és azt se nagyon értette, hogy hagyhatja ott valaki az otthonát az esküvője előestéjén. Durin biztosította róla, hogy öccse maga döntött így, de Shea később azt mondta Flicknek, hogy szerinte ebben a döntésben jelentős szerepet játszott a királyi rokonság. Miközben csendesen üldögéltek, és a szófukar, zárkózott Hendelt kivéve halkan beszélgettek egymás között, Shea azon töprengett, mennyire bánthatja a fiatal elfet, hogy otthagyta jövendőbelijét és eljött a kockázatos paranori útra. Magában azt kívánta, bárcsak ne Dayelt választották volna a csoportba, inkább maradt volna otthon, biztonságban, hazájának védelmező határai között.

Még azon az estén odament Balinorhoz és megkérdezte, miért engedték el Dayelt erre az expedícióra. Callahorn hercege csak mosolygott a völgylakó aggodalmán, és közben azt gondolta, hogy ő szinte egykorúnak látja a két fiatalt. Azt válaszolta, hogy mikor ilyen sok otthon forog veszélyben, senki sem kérdezgeti, a másik miért segít, csak elfogadja a segítséget. Dayel azért jött, mert királya kérte, és ő kevésbé érezte volna magát férfinak, ha visszautasítja a kérést. Balinor elmagyarázta, hogy Hendel évek óta harcol hazája védelmében a gnómok ellen. Azért esett rá a választás, mert egyike a legtapasztaltabb és legbölcsebb határvidékieknek Keletföldön. Felesége és családja van, akiket nyolc hete nem látott, és számíthat rá, hogy még jó sok ideig nem is fogja látni őket. Azzal fejezte be, hogy mindenki, aki eljött erre az útra, sokat veszíthet, talán többet, mint Shea képzelné. Aztán, anélkül hogy bővebben kifejtette volna utolsó megjegyzését, a magas határvidéki odalépett Allanonhoz, hogy más ügyekben szót váltson vele, Shea pedig, némileg füstölögve ezen a kurta-furcsa befejezésen, visszament Flickhez és az elf testvérekhez.

– Miféle alak ez az Eventine? – kérdezte éppen Flick, amikor Shea odaért. – Mindig azt hallottam, hogy őt tartják a legnagyobb elf királynak, és mindenki tiszteli. De milyen valójában?

Durin szélesen elmosolyodott, Dayel vidáman nevetett a kérdésen. Mulatságosnak és váratlannak találta.

– Mit mondhatnánk az unokabátyánkról?

– Nagy király – felelte Durin pillanatnyi hallgatás után, és elkomolyodott. – A többi uralkodó és fejedelem talán azt mondaná, hogy királynak nagyon fiatal. Viszont előrelátó, és ez mindennél fontosabb, már akkor cselekszik, mielőtt eljönne a kényszerű cselekvés ideje. Bírja az egész elf nép szeretetét és megbecsülését. Követik bárhová, bármit megtesznek, amit kér, és ez nagy szerencse mindnyájunkra nézve. Tanácsunk vénei hajlamosak nem törődni a többi Földdel, elszigetelten akarnak élni. Ez rettentő ostobaság, de félnek egy újabb háborútól. Egyedül Eventine szól ellenük és politikájuk ellen. Tudja, hogy az általánosan rettegett háborút csak akkor lehet elkerülni, ha elsőnek ütünk, és lecsapjuk a támadó hadsereg fejét. Többek között ezért olyan fontos ez a küldetés, hogy lássuk, megfigyelhessük az inváziót, mielőtt háborúvá szélesedhetne.

Menion, aki a kis táborhely túlsó végéből jött oda hozzájuk, leülés közben éppen hallotta az utolsó megjegyzést.

– Mit tudtok Shannara Kardjáról? – kérdezte kíváncsian.

– Nagyon keveset – ismerte el Dayel –, noha számunkra sokkal inkább történelem, mint legenda. A kard mindig azt az ígéretet jelentette a elfeknek, hogy soha többé nem kell félniük a szellemvilági lényektől. Mindig azt hitték, hogy ez a fenyegetés lezárult a Fajok Második Háborújának befejezésével, így senki sem izgatta magát túlságosan, amikor az évek során kihalt a Shannara-ház, nem számítva néhány olyan képviselőjét, mint Shea, akikről senki sem tudott. Eventine családja, a mi családunk, az Elessedileké, száz éve uralkodik. A Kard Paranorban maradt, és mostanára majdnem mindenki megfeledkezett róla.

– Miben áll a Kard hatalma? – makacskodott Menion, Flick szerint kissé túl mohón. A völgylakó figyelmeztető pillantást vetett öccsére.

– Erre a kérdésre nem tudok válaszolni – felelte Dayel. Durinra nézett, aki megvonta a vállát, és a fejét rázta. – Úgy látszik, csak Allanon tud. – Egy pillanatig mindnyájan a magas alakot nézték, aki a tisztás másik oldalán ült és elmerülten beszélgetett Balinorral. Azután Durin visszafordult a testvérekhez.

– Szerencse, hogy itt van velünk Shea, a Shannara-ház fia. Ő képes lesz megfejteni a Kard erejének titkát, amint a birtokunkba kerül, és azzal az erővel lecsaphatunk a Sötét úrra, még mielőtt olyan háborút indíthatna, amelyben mindannyian elpusztulunk.

– Mármint, ha megszerezzük a Kardot – helyesbített gyorsan Shea. Durin helyeslő, kurta nevetéssel, biztató bólintással válaszolt a megjegyzésre.

– Itt valami akkor se stimmel – közölte halkan Menion. Felpattant és elindult hálóhelyet keresni. Shea utánanézett, és hirtelen rájött, hogy egy véleményen van a felföldivel, bár arról fogalma sem volt, miként tudhatnák meg, amire kíváncsiak. Pillanatnyilag oly kevéssé reménykedett a Kard visszaszerzésében, hogy egyelőre csak a Paranorig tartó útra bírt gondolni. Azzal meg, hogy mi következhet utána, nem is óhajtott foglalkozni.

Hajnalhasadáskor keltek, és elindultak a kanyargós ösvényen a fürkész Hendel nyomán. A törpe gyors léptekkel vezette őket a faóriások között, a súlyos lombok alatt, amelyek úgy lettek sűrűbbek, ahogy beljebb hatoltak az Anar erdőségében. Az ösvény emelkedni kezdett, jelezve, hogy közelednek az Anar közepi hegyekhez. Északabbra kénytelenek lesznek átkelni a hatalmas ormok között, ha el akarják érni a nyugati síkságot, amely elválasztja őket Paranor csarnokaitól. Idegeik megfeszültek, ahogy egyre mélyebbre merészkedtek a gnóm nép földjén. Az a kellemetlen érzésük támadt, hogy valaki, megbújva a vadon sűrűjében, állandóan figyeli őket, csak az alkalmat várja a támadásra. Egyedül Hendelen nem látszott aggodalom, az ő félelmeit nyilván a helyismeret enyhítette. Senki sem beszélt menetelés közben, a körülöttük elterülő néma erdőt vizsgálgatták.

Déltájt az ösvény hirtelen meredekké vált és a társaság kapaszkodni kezdett. A fák ritkábban nőttek, a lombok fellazultak. Közöttük tisztán látszott az ég, a leghalványabb felhőpamat sem törte meg a mély kékséget. A nap fényesen, melegen ragyogott, bátran átsütött a lombok között, hogy megvilágítsa az erdőséget. Kis sziklacsoportok tűntek föl, elöl a föld magas csúcsokba, kiugró szirtekbe futott, ami azt jelezte, hogy itt van a Középső-Anar hegységeinek déli vége. A levegő egyre hűlt, míg fölfelé kapaszkodtak, és mindinkább nehezükre esett a lélegzés. Néhány óra múlva halott fenyők sűrű erdejébe értek, ahol a fák olyan közel álltak, hogy egy irányban sem lehetett tíz méternél messzebb látni. Az út két oldalán húsz-harmincméteres kőszálak szúródtak a délutáni ég kékségébe. Az erdő több száz méterre nyúlt minden irányba, és egészen a sziklafalakig ért. A fenyves pereménél Hendel megállította őket, és néhány percig beszélgetett Menionnal, az erdőre, majd a sziklákra mutatva, kérdezett valamit. Allanon csatlakozott hozzájuk, aztán a többieknek is intett, hogy jöjjenek oda.

– A hegység, amelyen át akarunk vágni, a Wolfsktaag: senki földje gnómoknak és törpéknek egyaránt – magyarázta halkan Hendel. – Azért választottuk ezt az utat, mert kisebb az esély, hogy összefutunk egy gnóm őrjárattal, aminek bizonyosan ádáz küzdelem lenne a vége. A Wolfsktaagról az a hír járja, hogy nem e világi teremtmények lakják. Jó vicc, mi?

– Térj a lényegre – szakította félbe Allanon.

– A lényeg az – folytatta Hendel, ügyet sem vetve a sötét történészre –, hogy tizenöt perce kiszagolt bennünket egy vagy több gnóm nyomkereső. Többen is lehetnek a környéken, ezt nem tudhatjuk biztosan – a felföldi azt mondja, egy nagyobb csapat nyomait látta. Mindenesetre a fürkészek jelentést tesznek rólunk, egykettőre erősítést hoznak, ezért sebesen kell haladnunk.

– Ennél is nagyobb a baj! – vágott közbe Menion. – A jelek szerint a gnómok valahol előttünk vannak: vagy túl a fákon, vagy bent az erdőben.

– Talán igen, talán nem, felföldi! – csattant föl Hendel. – Ez a fenyves így tart még csaknem egy mérföldön át, a sziklák is folytatódnak, de a fák mögött gyorsan keskenyedik köztük a rés, ott kezdődik a Hurok-hágó, a Wolfsktaag bejárata. Arrafelé kell mennünk. Ha más utat választunk, az két további nap, és csaknem biztosan azt kockáztatjuk, hogy belefutunk a gnómokba.

– Elég a vitából! – szólalt meg indulatosan Allanon. – Menjünk gyorsan tovább. Ha egyszer elérjük a hágó túlsó végét, bent leszünk a hegységben. A gnómok oda nem követnek.

– Ez igazán bátorító – motyogta az orra alatt Flick.

Elindultak a sűrű fenyvesben, libasorban kerülgették a rücskös, korhadó törzseket. Vastagon beterítette a talajt a száraz fenyőtű, puha szőnyege felfogta a lépések zaját. Magasan, soványan álltak a fehér kérgű fák, összeérő, csontvázszerű csúcsaik szövevényes pókhálója lenyűgöző mintákat rajzolt a kék égre. A csapat kitartóan kanyargott Hendel mögött a fatörzsek és ágak útvesztőjében, vezetőjük gyorsan, tétovázás nélkül választotta ki az utat. Alig pár száz méter után Durin hirtelen megállította őket és némán intett. Gyanakodva nézett körül, a levegőbe szimatolt.

– Füst! – kiáltotta hirtelen. – Felgyújtották az erdőt!

– Én nem érzek füstszagot – jelentette ki Menion, és beleszimatolt a levegőbe.

– Nincsenek is olyan éles érzékszerveid, mint egy elfnek – torkolta le Allanon. – Meg tudnád mondani – kérdezte Durintól –, merre ég a tűz?

– Én is érzem a füstszagot – mondta Shea hanyagul, bár meg volt döbbenve, hogy az ő érzékszervei is olyan élesek, mint az elfeké. Durin egy percig forgatta a fejét, igyekezett meghatározni, merről jön a füst.

– Nem tudom megmondani, mert nem egy helyen gyújtották föl. Ha tényleg ez a helyzet, akkor itt perceken belül lángol az egész erdő!

Allanon csak egy kurta másodpercig habozott, azután intett nekik, hogy induljanak tovább a Hurok-hágó felé. Szaporázták a lépést, minél előbb ki akartak érni a tűzcsapdából. Ha az ilyen száraz fa lángra lobban, és a tűz átterjed egyik csúcsról a másikra, az egyhamar elvágja a menekülés minden lehetséges útját. Sheának és Flicknek futniuk kellett, nehogy lemaradjanak a hosszúkat lépő Allanontól és a határvidékitől. Futás közben Allanon kiáltott valamit Balinornak, a vállas alak lemaradt a fák között és eltűnt a szemük elől. Előttük szintén eltűnt Menion és Hendel, és az elf testvéreket is csupán pillanatokra látták, amint tovaröppennek a fák között. Egyedül Allanon látszott tisztán, és kiabált nekik, hogy fussanak gyorsabban. Vastag, fehér, bodros füstpamatok szivárogtak át sűrű ködként a szorosan egymás mellett álló fatörzsek között, elsötétítették az ösvényt és megnehezítették a lélegzést. Magának a tűznek még mindig nem volt jele. Még nem kapott annyira erőre, hogy az összekuszálódott ágakat lángra lobbantva elzárja az útjukat. Perceken belül mindent elárasztott a füst, Shea és Flick köhögött minden lélegzetvételkor, szemüket csípte a forró, szennyezett levegő. Allanon hirtelen megálljt parancsolt. Kelletlenül álltak meg, nagyon mehetnékük volt, de Allanon hátrafelé bámulva nézett valamit, keskeny, sötét arca különös hamuszínt öltött a sűrűsödő, fehér füstben. Hátuk mögül az erdőből hamarosan fölbukkant szorosan magára csavart vadászköpenyben Balinor vállas alakja.

– Igazad volt, mögöttünk vannak – lihegte a történésznek, levegő után kapkodva. – Végig felgyújtották az erdőt. Nagyon úgy néz ki, mint egy csapda, hogy bezavarjanak a Hurok-hágóba.

– Maradj velük – utasította Allanon, és a rémült völgylakókra mutatott. – Utol kell érnem a többieket, a hágó előtt!

Ekkora embertől váratlan sebességgel nekirugaszkodott, berontott a fák közé, és csaknem azonnal el is tűnt. Balinor intett a völgylakóknak, hogy kövessék. Fürgén elindultak ugyanabba az irányba, erőlködve látni próbáltak, és levegőhöz jutni a fojtogató füstben. Azután ijesztő hirtelenséggel meghallották az égő fa éles ropogását, és mellettük fehéren izzó, hatalmas, vakító felhőkben kezdett gomolyogni a füst. Közeledik a tűz! Néhány perc múlva utoléri őket, és élve megégnek! Fuldokló köhögéssel, semmivel sem törődve törtettek a fenyők között, kétségbeesetten menekültek a közelítő pokoltól. Shea gyors pillantást vetett az égre, és rémülten látta, hogy fölöttük és mögöttük bolondul szökdelnek a magas fenyőcsúcsokon a lángok, majd feltartóztathatatlanul ereszkednek alá a hosszú törzseken.

Ekkor váratlanul áthatolhatatlan sziklafal bukkant ki a füstből a fák között. Balinor arrafelé intett. Ahogy végigtapogatóztak a sziklafal mentén, megpillantották társaságuk többi tagját; egy tisztáson kuporogtak, az égő fák körén kívül. Előttük ösvény kanyarodott fölfelé a szirtek között, és eltűnt a Hurok-hágóban. Gyorsan csatlakoztak a többiekhez, miközben az egész erdőt elborították a lángok.

– Arra akarnak kényszeríteni, hogy válasszunk, ropogósra sülünk-e a fenyvesben, vagy átkelünk a hágón! – ordította túl Allanon az égő fák ropogását, és gondterhelten nézett az előttük húzódó ösvényre. – Tudják, hogy csak két választásunk van, de ők ugyanilyen választás előtt állnak, és emiatt elveszítik előnyüket. Durin, menj kicsit följebb a hágóba, és nézd meg, nem állítottak-e csapdát a gnómok!

Az elf szó nélkül eliramodott. Lekuporodva haladt, szinte a sziklához tapadt. Addig néztek utána, amíg el nem tűnt a szirtek között. Shea összebújt a többiekkel, és azt kívánta, bárcsak segíthetne valamit.

– A gnómok nem ostobák – metszette el Allanon gondolatainak fonalát. – Ott, a hágóban tudják, hogy el vannak vágva azoktól, akik felgyújtották az erdőt, hacsak nem ők kapnak el minket elsőnek. Semmi pénzért nem kockáztatják meg, hogy visszavonuljanak a Wolfsktaag-hegységen át. Vagy nagy haderővel várnak minket a hágóban, amiről Durin számot adhat, vagy valami mást forralnak.

– Akármi is az, valószínűleg azon a részen próbálkoznak vele, amit Csomónak hívnak – közölte Hendel. – Ezen a ponton az ösvény annyira összeszűkül, hogy egyszerre csak egy ember fér át az összehajló sziklafalak között.

– Nem értem, miért képzelik, hogy megállítanak minket! – vágott közbe Balinor. – Ezek a falak csaknem függőlegesek, senki sem képes följutni hosszú, nyaktörő kapaszkodás nélkül. Annyi idő alatt, amióta észrevettek bennünket, a gnómoknak nem lehetett idejük felmászni!

Allanon töprengve bólintott, szemlátomást egyetértett a határvidékivel. Képtelen volt rájönni, mit tartogatnak nekik a gnómok. Menion Leah halkan odaszólt Balinornak, az után fürgén otthagyta a csoportot és megindult a hágó bejárata felé, ahol a falak hirtelen összeszűkültek, és alaposan szemügyre vette a földet. Kezdett elviselhetetlen lenni az égő fa forrósága, kénytelenek voltak közelebb húzódni a hágó bejáratához. Mindent elhomályosítottak a fehér füstfüggönyök, amelyek előgomolyodtak a halott fák közül, és lomhán szétterjedtek a levegőben. A hat ember hosszú percekig várta Menion és Durin visszatértét. A szikár felföldit még mindig láthatták, amint a földet tanulmányozza a hágó bejáratánál, magas alakja árnyékként sejlett át a füstös levegőn. Végül fölállt, megindult visszafelé, és csaknem ugyanabban a pillanatban csatlakozott hozzájuk, mint az elf.

– Lábnyomokat láttam, más jele azonban nincs az életnek a hágóban – jelentette Durin. – Minden érintetlennek tűnik, egészen a legkeskenyebb pontig. Azon túl nem mentem.

– Van még más is – vágott közbe gyorsan Menion. – A hágó bejáratánál világosan meg tudtam különböztetni két nyomsort, amely befelé vezet, és kettőt, amely kifelé. Mindegyik gnóm lábtól ered.

– Bizonyára beosontak előttünk, azután ismét kijöttek, a sziklafal mellé húzódva, miközben mi az erdőben tévelyegtünk – mondta dühösen Balinor. – De ha még mindig előttünk vannak, mi…?

– Nem fogunk rájönni, ha itt ülünk és értekezünk! – zárta le a beszélgetést rosszkedvűen Allanon. – Csak találgathatunk. Hendel, vedd át a vezetést a felföldivel, és figyeljetek! A többiek ugyanúgy haladnak, mint eddig.

A testes törpe elindult, Menionnal az oldalán, éles szemük átvizsgált minden sziklát a kanyargós ösvény mentén, amely hamarosan Hurok-hágóvá keskenyedett. A többiek néhány lépéssel lemaradva követték őket, aggodalmasan fürkészve maguk körül a sziklákat. Shea megkockáztatott egy gyors pillantást hátrafelé, és észrevette, hogy Allanon közvetlenül a nyomukban halad, Balinor viszont eltűnt szem elől. A történész nyilvánvalóan hátvédnek hagyta ott a határvidékit az égő fenyőerdő szegélyén, hogy figyelje a gnóm harcosokat, akik valahol mögöttük lappanganak. Shea ösztönösen tudta, hogy az alattomos ellenség gondosan előkészített csapdába csalta őket; nekik már csak annyi dolguk maradt, hogy lássák, milyen a csapda.

Az első néhány száz méteren az ösvény meredeken emelkedett, azután fokozatosan elkeskenyedett annyira, hogy egy ember is alig fért át a két sziklafal között. A hágó már csak egy mély hasadék volt a sziklafalban, amely befelé lejtett és a magasban csaknem összeért. A kék ég fénye csak egy keskeny szalagban ért el hozzájuk, halványan megvilágítva előttük a görgetegköves, kanyargós utat. Haladásuk érzékelhetően lelassult, mert vezetőik a gnómok hátrahagyott csapdáit keresték. Sheának fogalma sem volt róla, hogy Durin milyen messzire jutott el felderítő útja során, de nyilvánvalóan nem kockáztatta meg, hogy befurakodjon abba a szakaszba, amit Hendel Csomónak nevezett. Shea sejtette, honnan ered a név. A szűk átjáró azt a kínos érzést keltette az erre járóban, mintha most húznák meg nyakán a hóhér kötelének csomóját, hogy ugyanolyan sorsra jusson, mint az elítélt. Csaknem a fülében érezte Flick zihálását, amitől kellemetlen, fojtogató érzése támadt az összehajló sziklafalak között. A csapat lassan haladt, kicsit meggörnyedve, hogy átférjenek a szűkülő szirtoldalak és borotvaéles kiszögelléseik között.

Hirtelen még jobban lelassultak, és a csapat összetömörült. Shea hallotta a háta mögül Allanon mély, dühös morgását, hogy mondják meg, mi történt, és adjanak egy kis helyet, hogy előremehessen. De hát ilyen szűk térben senki nem tudott volna utat engedni. Shea előrenézett és éles fénysávot látott. Úgy látszik, szélesedik az ösvény. Csaknem kiértek a Hurok-hágóból. De ekkor, éppen, mikor Shea úgy érezte, végre odaát vannak a biztonságban, hangos kiáltások hallatszottak és a sor végérvényesen megállt. Menion döbbent és dühös hangja hasított a félhomályba, amitől Allanon halkan, mérgesen elkáromkodta magát, és utasította társait, hogy menjenek tovább. Egy pillanatig semmi sem történt. Majd a csapat lassan araszolni kezdett a magas sziklafalaktól határolt, széles nyílás felé, és egyszer csak kint voltak a napfényes ég alatt.

– Ettől tartottam – motyogta Hendel magának, amikor Dayel mögött Shea is kibukkant a hasadékból. – Reméltem, hogy a gnómok nem jönnek ilyen messzire ezen a tiltott földön. Hát felföldi, azt hiszem, csapdába estünk.

Shea kilépett a fénybe egy sziklaperemre, ahol társai beszélgettek, dühös, elkeseredett, fojtott suttogással. Csaknem ugyanekkor bukkant elő Allanon is, és együtt vették szemügyre a látványt. A sziklapárkány, amelyen álltak, három és fél méterre ugrott ki a Hurok-hágó elé, majd alázuhant egy százméternyi, ásító szakadékba. Még ebben a ragyogó napfényben is feneketlennek tűnt. A hátuk mögött kitáguló sziklafalak félkört képeztek a szakadék körül, azután rézsútosan lebuktak a több száz méterrel mélyebben kezdődő sűrű erdő irányába. A meredély a természet tréfájából kimondottan emlékeztetett egy szabálytalan hurokra. Lehetetlen volt megkerülni. A hasadék túloldalán egy valahai kötélhíd maradványai lógtak, ez volt az egyetlen eszköz, amelyen az utazó a másik partra juthatott. Nyolc szempár kutatta a meredek sziklafalat, módot keresve, hogy leereszkedjenek a felszínén. De nagyon jól láthatták, hogy itt csak az előttük tátongó mélységen át vezet az út.

– A gnómok tudták, mit csinálnak, amikor tönkretették a hidat! – tajtékzott Menion, teljesen hiábavalóan. – Csapdába estünk közöttük és a feneketlen mélység között. Nem is kell utánunk jönniük. Megvárhatják, amíg éhen halunk. De ostoba… – Dühösen elhallgatott. Valamennyien tudták, milyen bolondság volt hagyni, hogy egy ilyen egyszerű, de hatékony csapdába csalják őket. Allanon a meredély szélére lépett, azután megvizsgálta a túloldali terepet, kutatva, hol juthatnának át.

– Ha keskenyebb lenne, vagy egy kicsivel több helyem lenne, akkor képes lennék átugrani – szólalt meg reménykedve Durin. Shea úgy tizenegy méterre becsülte a távolságot. Kétkedve rázta meg a fejét. Még ha Durin lenne a világ legjobb távolugrója, akkor is kérdéses a kísérlet eredménye ilyen körülmények között.

– Egy pillanat! – kiáltott Menion. Allanon mellé ugrott és észak felé mutatott. – És az az öreg fa, balra, a sziklaoldalon? – Tüstént odanézett mindenki, de nem értették a felföldi javaslatát. A fa, amelyről beszélt, tőlük úgy százötven méterre, baloldalt ékelődött be a sziklafalba. Szürke alakja élesen rajzolódott ki a világos égre, kopasz, élettelen ágai lomhán lógtak, mint egy deréktól lefelé megfagyott, fáradt óriás tagjai. Ez volt az egyetlen fa a sziklás út mentén, amely a szakadéktól távolodva eltűnt a lenti erdő szirtfalai mögött. A többiekkel együtt Shea is odanézett, de ott sem látott semmit, ami segíthetne.

– Ha át tudnék lőni egy nyilat egy hozzá kötött zsineggel, egy könnyű ember kézzel-lábbal kapaszkodva átmehetne, és odaerősíthetne nekünk egy kötelet – javasolta Leah hercege, bal kezével nagy kőrisfa íját markolva.

– Ez több mint száz méter – felelte mogorván Allanon. – A világ legnagyobb lövése lenne, csak hogy odajuttasd a kötél súlyával megterhelt nyílvesszőt. Ráadásul olyan mélyen bele kellene fúródnia a fatörzsbe, hogy megbírja egy ember súlyát. Nem hinném, hogy kivitelezhető.

– Hát pedig jobb, ha kirukkolunk valamivel, különben elfelejthetjük Shannara Kardját és minden mást – mordult föl Hendel, és viharvert arca elvörösödött a haragtól.

– Nekem van egy ötletem – lépett hirtelen előre Flick.

Mindenki úgy nézett a tömzsi völgylakóra, mintha eddig megfeledkeztek volna a létezéséről.

– Jól van, helyes, ne fogd vissza magad! – kiáltott Menion türelmetlenül. – Mi az, Flick?

– Ha volna a csoportban egy ügyes íjász – Flick gyilkos pillantást vetett Menionra –, akkor talán bele tudna lőni egy megmadzagolt nyilat a híd fájába, amely a másik oldalon lóg, és át tudnánk húzni erre az oldalra.

– Ezt már érdemes megpróbálni! – helyeselt azonnal Allanon. – Mármost ki…

– Én megpróbálom – mondta gyorsan Menion, és kihívóan végigmérte Flicket.

Allanon kurtán biccentett. Hendel elővarázsolt egy erős kötelet, amelyet Menion Leah rákötött egy nyílvessző hegyére, míg a másik végét széles bőrövéhez rögzítette. A nagy kőrisfa íjra helyezte a nyilat, és felsóhajtott. Minden szem a meredély peremére erősített kötelet bámulta a túlsó parton. Menion addig követte a kötelet lefelé a meredély sötétjébe, amíg tíz méterrel lentebb meg nem pillantott egy fadarabot, amelyen még mindig ott lógott az elvágott kötélhíd vége. A társaság lélegzetvisszafojtva figyelte, ahogy a herceg megfeszítette a nagy íjat, gyorsan, biztosan célzott és éles pattanással elengedte az íjhúrt. A nyílvessző átröppent a mélységen és belefúródott a fába, a kötél ernyedten lógott a hegyéről.

– Szép lövés, Menion! – veregette meg Durin a herceg vállát. A magas felföldi elmosolyodott.

Óvatosan addig húzták az újat, amíg kezükben nem volt a régi, elvágott kötélvég. Allanon hiába keresett valamit, amihez hozzáköthetné, mivel az erre szolgáló cövekeket a gnómok eltávolították. Végül Hendel és Allanon egymást átkarolva megálltak a szakadék partján és feszesre húzták a híd kötelét, miközben Dayel átmászott a tátongó mélység fölött, derekán egy második kötéllel. Akadt néhány szívszorító pillanat, amikor a fekete köntösű óriásnak és a hallgatag törpének keményen kellett állnia a sarat, de végül Dayel biztonságosan átért a másik oldalra. Megérkezett Balinor és közölte, hogy a tűz lanyhul, a gnóm harcosok hamarosan megindulnak a Hurok-hágó felé. Dayel sietve rögzítette a magával vitt kötelet. A másik, hosszabb végét hátrébb húzták a hágó bejáratához, és odakötötték az egyik kiugráshoz. Dayelt utánozva sorra átkelt a csapat többi tagja is a túlsó part biztonságába. Akkor elvágták a kötelet, és a régi híd maradványát a szakadékba dobták, hogy ne követhessék őket. Allanon megparancsolta, halkan menjenek, nem kell tájékoztatni a gnómokat, hogyan sikerült elillanniuk gondosan elhelyezett csapdájukból. Mielőtt azonban elindultak volna, a magas történész odament Flickhez, rátette vékony, sötét kezét a völgylakó vállára, és komoran elmosolyodott.

– Ma, barátom, kiérdemelted a jogot, hogy tagja légy ennek a társaságnak – függetlenül attól, kinek vagy a testvére. Sarkon fordult, és intett Hendelnek, vegye át a vezetést. Shea ránézett Flick boldogságtól kipirult arcára, és szeretettel hátba vágta fivérét. Flick valóban egyenjogú lett a többiekkel – amit Shea talán sohasem érdemel ki.

XI.

A CSAPAT ÚJABB tíz mérföldet tett meg a Wolfsktaag-hegységben, mielőtt Allanon megállította volna őket. Rég maguk mögött hagyták a Hurok-hágót meg a gnóm támadás veszélyét, mélyen bent jártak az erdőben. Eddig gyorsan, akadálytalanul haladtak, az ösvények szélesek, tiszták voltak, a talaj sima, noha már mérföldek óta hegyek között mentek. A levegőt harapni lehetett, a meleg délutáni nap szívderítően ragyogott a társaságra. A hegységet benőtte a vadon, csupán a kiugró bércek és ormok szakították meg, közülük nem egy kopár és hósipkás. Noha ez még a törpéknek is tiltott vidék volt, senki sem látott veszélyre utaló jelet. Csupán az erdő zsongott körülöttük, ahogy szokott: rovarok cirpeltek, különböző nagyságú és formájú, tarka madarak trilláztak. Úgy tetszett, bölcsen döntöttek, amikor ebből az irányból kívánták megközelíteni Paranor még mindig távoli csarnokait.

– Néhány óra múlva megállunk éjszakai pihenőre – jelentette be köréje gyűlt társainak a magas vándor. – De én kora reggel eltávozom, hogy átvizsgáljam a Wolfsktaagot előttünk, nincs-e nyoma a Boszorkánymesternek vagy fullajtárjainak. Ha túljutunk e hegyeken, és az Anar erdejének keskeny nyúlványán, még mindig át kell vágnunk a síkon, a Sárkányfogak és Paranor között. Ha Északföld fajzatai vagy szövetségeseik elzárják az utat, akkor azt most kell megtudnom, amikor még választhatunk másik útvonalat.

– Egyedül mész? – kérdezte Balinor.

– Azt hiszem, úgy mindnyájunknak biztonságosabb. Én nem forgok túlzott veszélyben, és rátok mindnyájatokra szükség lehet, amikor visszaértek a Középső-Anar erdőségeibe. A gnóm csapatok nyilvánvalóan figyelnek minden hágót, hogy semmiképpen se távozhassatok élve. Hendel ugyanúgy képes átjuttatni titeket ezeken a csapdákon, akár én. Azután majd igyekszem ismét találkozni veletek valahol az úton, mielőtt elérnétek a síkságot.

– Melyik utat választod? – kérdezte a hallgatag törpe.

– A Jade-hágó a legbiztonságosabb. Az utat rongydarabokkal jelölöm, ahogy már korábban is tettük. A vörös veszélyt jelent. Mindig a fehér rongydarabokat kövessétek, és nem lesz semmi baj. Most menjünk, amíg süt a nap.

Addig baktattak kitartóan a Wolfsktaagban, amíg a nap le nem bukott a nyugati bércek mögé, és ők már nem láthatták világosan az ösvényt maguk előtt. Holdtalan éjszaka volt, a csillagok halvány fényt hullattak a hegyes-völgyes tájra. Magas, fűrészes tetejű sziklafal tövében táboroztak le, amelynek titáni pengéje több száz méter magasan hasított bele a sötét égboltba. A tábor túloldalán magas fenyők írtak le a sziklafalig érő körívet, mindenfelől megfelelő védelmet nyújtva. Ezen az estén is hideget vacsoráztak, mivel még mindig nem akarták kockáztatni, hogy felhívják magukra a figyelmet. Hendel egész éjszakára őrséget állított, mivel ezt nagyon fontosnak tartotta ezen a barátságtalan vidéken. A csoport tagjai egymást váltották, mindegyikük néhány órát virrasztott, miközben a többiek aludtak. Keveset beszéltek evés közben, s mivel elfáradtak a meneteléssel töltött hosszú nap után, rövidesen takaróikba burkolóztak. Shea önként vállalta az első őrséget. Nagyon szerette volna kivenni a részét a munkából, mivel még mindig úgy érezte, édeskeveset csinál, miközben a többiek az életüket kockáztatják érte. Az utóbbi két napban már másképp látta a paranori utat. Kezdte felfogni, mennyire fontos a Kard megszerzése: Négyföld népeinek élete múlik azon, hogy a Kard megvédje őket a Boszorkánymestertől. Korábban megfutott a Koponyahordozók elől, meg a shannarai örökségtől. Most rohan a sokkal nagyobb veszedelembe. Olyan iszonyú erővel kell szembeszállnia, amelyről soha senki sem tudta, hol a határa, és őt alig védi több, mint hét halandó emberi lény bátorsága. De hiába tudta ezt, a lelke mélyén érezte, ha visszafordulna, ha megtagadná azt a keveset, amit adhat, azzal szégyenletesen elárulná magában mind az elfet, mind az embert, és durván megsértené önnön büszkeségét, amit azért érez, mert neki kell törődnie minden ember szabadságával és biztonságával! Ha azt mondják neki, hogy úgyse sikerül, akkor is megpróbálta volna.

Allanon egyetlen szót sem szólt senkihez, lefeküdt, és másodperceken belül elaludt. Shea figyelte csöndes alakját kétórás őrsége alatt, amíg Durin le nem váltotta. Amikor éjfél után Flick került sorra, magas vezetőjük kissé megborzongott, azután egyetlen puha mozdulattal, baljósan beburkolózott nagy, fekete köpenyébe, és éppen olyan lett, mint mikor Flick először találkozott vele az Árnyas-völgybe vezető úton. Egy pillanatig állt, végigjártatta tekintetét a csapat alvó tagjain és Flicken, aki mozdulatlanul ücsörgött egy görgetegkövön a tisztás végében, majd egyetlen szó vagy intés nélkül nekivágott a táborból észak felé vezető ösvénynek, és eltűnt az erdő sötétjében.

ALLANON az éjszaka hátralevő részében egyfolytában gyalogolt, hogy elérje a Jade-hágót, a Középső-Anart és az attól nyugatra elterülő síkságot. Menekülő árnyék fürgeségével suhant át a néma erdőn, szinte alig érintette a földet. Anyagtalannak tűnő alakja apró lények élete fölött siklott el, akik egy pillanatra ránéztek, aztán elfelejtették; Allanon nem változtatta meg őket, de nem is hagyta változatlanul, képe kitörölhetetlenül belevésődött az éretlen tudatokba. Megint a paranori úton töprengett, azon emésztette magát, amit senki sem tudhatott rajta kívül. Különös módon tehetetlennek érezte magát azzal szemben, ami bizonyosan egy kort zár majd le. A többiek csak gyanítják szerepét az eseményekben, abban, ami rájuk vár, ám Allanon kénytelen volt együtt élni a saját és a többiek végzete mögött rejlő igazsággal. Ettől a gondolattól motyogni kezdett magában, gyűlölte, ami történik, de tudta, hogy nincs választása. Tétovázás fekete maszkja borult hosszú, keskeny arcára, miközben ment magányos útján a néma erdőben. Erre az arcra mély barázdákat vont az aggodalom, de megkeményítette a belső elszántság, amely megtartja a lelket akkor is, ha a szív gyenge.

Hajnalra egy feltűnően sűrű vadonba ért, amely sziklákkal és kidőlt fatörzsekkel megtűzdelve húzódott hegyen-völgyön át. Azonnal felfigyelt rá, hogy ez az erdőrész furcsán néma, mintha földjét megdermesztette volna fagyos kezével a halál. Az eddigi utat gondosan megjelölte fehér rongydarabkákkal. Lassított. Eddig semmi oka nem volt aggodalomra, de most riadót fújt fürge agyában egy hatodik érzék, és figyelmeztette, hogy nem minden van úgy, mint lennie kéne. Útelágazáshoz ért. A balra tartó, széles, tisztán látható ösvény, vélhetőleg egy valahai főútvonal maradványa, lefelé ment valamibe, ami egy hatalmas völgy lehetett. Nehéz volt megállapítani, mert a sűrű erdő annyira beárnyékolta, hogy néhány száz méter után semmit sem lehetett látni belőle. A másik ösvényt vastagon elborította a sűrű bozót. Egyszerre legfeljebb egy személy férhetett el rajta, hacsak nem vágnak utat a bokrok között. Ez a keskenyebb út fölfelé kapaszkodott egy magas gerincre, amely hegyes szögben távolodott a Jade-hágótól.

A komor történész hirtelen megmerevedett. Megérezte egy másik lény jelenlétét, egy tagadhatatlanul gonosz lényét, amely odalent lappangott valahol, a láthatatlan völgybe vezető úton. Semmiféle mozgás nesze nem hatolt el hozzá. Akármi volt is az, jobban szeretett az alsó ösvényen lapítva várakozni áldozatára. Allanon gyorsan letépett két rongyot, egy vöröset és egy fehéret, a vöröset a völgybe ereszkedő szélesebb ösvény, a fehéret a gerincre kapaszkodó csapás mellé kötözte. Amikor ezzel végzett, megállt, ismét fülelt. Még mindig érzékelte a völgybe vezető ösvényen a lényt, ám továbbra sem észlelt mozgást. Annak a valaminek az ereje nem mérhető az övéhez, de veszélyeztetheti az utána jövő embereket. Még egyszer ellenőrizte a vászoncsíkokat, majd némán megindult a keskeny hegyi ösvényen és eltűnt a sűrű bozótban.

Csaknem egy óra telt el, mire a völgybe vezető ösvényen lapító lény elhatározta, hogy körülnéz. Allanon nem vette számításba, hogy ez a lény rendkívül értelmes volt, és tudta, akárki haladt is el fölötte, megérezte a jelenlétét és szándékosan nem közelített hozzá. Azt is tudta, hogy az az ember sokkal erősebb nála, ezért némán hevert az erdőben, várva, hogy a másik elmenjen. Most már elég ideig várakozott. Néhány perc múlva a néma elágazásnál szemlélődött, ahol két élénk színű rongydarabkát lebegtetett az enyhe erdei szellő. Milyen ostoba jelzés, gondolta a fortélyos lény, és nehézkesen előrelódította hatalmas, formátlan tömegét.

BALINOR ADTA az utolsó őrséget. Amikor szemkápráztató arany sugarakkal szúrt át a keleti ormok fölött a hajnal, a magas határvidéki kíméletesen fölrázta a csapat többi tagját a békés szendergésből a korai hidegre. Ők sietve fölkeltek, kapkodva reggeliztek, miközben hajnalfénnyel próbálták melegíteni magukat, némán összeszedték holmijukat és felkészültek a napi menetelésre. Valaki Allanon után érdeklődött, mire Flick álmosan azt felelte, hogy a történész éjféltájt elment, de neki nem mondott semmit. Senkit sem lepett meg különösebben a diszkrét távozás, nem sok szót vesztegettek az ügyre. Fél órán belül a társaság elindult északnak az ösvényen a Wolfsktaag vadonjában. Kitartóan haladtak a korábbi formációban, és nemigen szóltak. Hendel átadta az előőrs szerepét Menion Leahnak, aki egy macska hangtalan kecsességével járt az avaron az összefonódott ágak, bokrok között. Hendel érzett bizonyos tiszteletet Leah hercege iránt. Idővel felülmúlhatatlan erdőjáró válik belőle. De a törpe azt is tudta, hogy a felföldi vakmerő és még tapasztalatlan, pedig ezen a tájon egyedül az óvatos és tapasztalt ember marad életben. Mivel pedig ezt csak gyakorlással lehet megtanulni, a törpe kelletlenül átengedte az ifjú nyomkövetőnek a csapat vezetését, beérve annyival, hogy ő is megvizsgált mindent, ami eléjük került az úton.

Figyelmét szinte azonnal fölkeltette egy különösen zavaró részlet, amelyet társai észre sem vettek. Az ösvényen semmi nyoma sem volt annak, hogy ember haladt volna erre alig néhány órája. Hendel tüzetesen megvizsgálta a talajt, de a leghalványabb jelét sem látta emberi lábnak. Allanon ígéretének megfelelően szabályos távolságban rongydarabok jelezték a jó utat, de ő mintha meg se fordult volna itt. Hendel tudta, miket pletykálnak a rejtelmes vándorról, azt is hallotta, hogy rendkívüli képességei vannak. Azt azonban nem is álmodta volna, hogy olyan ügyes nyomkereső, aki képes tökéletesen elrejteni saját nyomait. A törpe nem értette, de úgy döntött, ezt a megfigyelést megtartja magának. A hátvédben Balinor szintén a rejtelmes paranorin töprengett, a történészen, aki sok olyat tud, amit más nem is sejt, úgy tűnik, mindenütt megfordult, mégis olyan keveset tudnak róla. Balinor rég ismerte Allanont, még apja királyságában telt ifjúkora éveiből, de csak homályosan emlékezett a sötét idegenre, aki mindig bejelentés nélkül jöttment, vele mindig kedves volt, mégsem beszélt soha rejtelmes életéről. Négyföld bölcsei páratlan tudósként és filozófusként ismerték. Másoknak csupán jó tanácsokkal fizető utasember volt, akinek keserű józanságában senki sem találhatott kivetnivalót. Balinor tanult tőle és annyira megbízott benne, hogy az már szinte vakhitszámba ment. Mégsem értette meg igazán soha. Ezen töprengett egy darabig, és mintegy mellesleg csodálkozva állapította meg, hogy ismeretségük alatt egyszer sem észlelte Allanonon az idő munkáját.

Az ösvény ismét fölfelé kapaszkodott és elkeskenyedett, mellette tömör falként álltak a faóriások a sűrű aljnövényzetben. Menion kötelességtudóan követte a vászoncsíkokat, és nem kételkedett benne, hogy a jó úton járnak, de kétszer is megnézte, mikor észrevehetően nehezebb lett a járás. Csaknem dél volt, amikor az ösvény váratlanul elágazott és a meghökkent Menionnak földbe gyökerezett a lába.

– Ez különös. Elágazik az ösvény és sehol egy jelzés. Nem értem, hogy ide miért nem tett Allanon.

– Valami történhetett a jelzéssel – sóhajtott egy keserveset Shea. – Melyik úton menjünk tovább?

Hendel gondosan megvizsgálta a terepet. A gerincre vezető ösvényen arról árulkodtak a hullott levelek, hogy valaki nemrég ment erre a lehajló ágak között. Az ereszkedő úton viszont lábnyomok voltak, bár csak sejlettek. A törpe ösztönszerűen érezte, hogy valami veszedelmes van előttük, talán mindkét ösvényen.

– Nem tetszik ez. Valami itt nincs rendjén – morogta. – A jelek zavarosak, talán nem véletlenül.

– Lehet, hogy a szóbeszéd a tiltott vidékről egyáltalán nem ostobaság – jegyezte meg szárazon Flick, és megállt egy kidőlt fatörzs mellett. Balinor előrement, és egy darabig tanácskozott Hendellel, hogy melyik út vezethet a Jade-hágó felé. Hendel elismerte, hogy a lefelé ereszkedő ösvény lehet a gyorsabb, és tisztán látszott rajta, hogy az a főútvonal. Azt viszont nem lehetett megállapítani, hogy Allanon melyiket választotta. Végül Menion széttárta karját kétségbeesésében és kijelentette, hogy dönteniük kell.

– Allanon, ezt mindnyájan tudjuk, nem mehetett erre anélkül, hogy ne hagyott volna valami jelet. Ebből nyilvánvalóan adódik a következtetés, hogy valami történt a jelzéssel vagy vele. Egyik esetben sem ücsöröghetünk itt, azt várva, hogy majd csak rájövünk a válaszra. Azt mondta, a Jade-hágóban vagy a mögötte elterülő erdőben találkozunk, ezért azt javaslom, induljunk el az alsó úton: arra gyorsabban odaérünk!

Hendel ismét kifejtette, hogy ő zavarosnak találja a nyomokat az alsó ösvényen, és továbbra is úgy érzi, valami veszedelmes les rájuk. Ezt az előérzetet Shea is osztotta azóta, hogy ide értek és nem találtak rongyot. Balinor és a többiek szenvedélyesen vitatkoztak néhány percig, végül egyetértettek a felföldivel. A gyorsabb utat választják, de nagyon figyelnek, amíg ki nem keverednek ebből a rejtelmes hegységből.

A menet újra kialakult, az élen Menion haladt. Sebesen megindultak az alsó úton, lefelé a lejtőn egy völgybe, amelyet minden irányban elrejtett a faóriások sűrű ősvadonja. Valamivel később az út szélesedni kezdett, a fák és bokrok ritkultak, feltárult az alig észrevehető lankás. Félelmük enyhülni kezdett, mert egyre könnyebben haladtak. Látni lehetett, hogy rég elmúlt éveknek előtte ez szolgálhatott főútvonalként az ittenieknek. Nem egészen egy óra alatt leértek a völgy aljába. Nehéz volt megmondani, merre lehetnek a környező hegyvonulathoz képest. Az erdő fái mindent eltakartak az ösvény mentén, kivéve az előttük levő útszakaszt és fölöttük a felhőtlen, kék eget.

Miután egy darabig mentek a völgy mélyén, észrevettek egy szokatlan szerkezetet, amelynek hatalmas váza kiállt a fák közül. Akár az erdő részének is tekinthették volna, ha nem olyan szokatlanul egyenesek az oszlopai. Néhány perc múlva elég közel értek, hogy meglássák a rozsdamarta, titáni gerendákat és a vázat, amely szögletesen magasodott az égbe. A társaság önkéntelenül lassított, óvatosan körbenézegetve, hogy nem leselkedik-e valamilyen csapda az óvatlan utasokra. De semmi sem mozdult, így közelebb mentek, mert felkeltette kíváncsiságukat a szerkezet, amely némán ácsorgott előttük. Az út hirtelen véget ért, és feltárult a furcsa roncs. A vasgerendák szétesőben voltak a kortól, de még mindig egyenesen álltak, és éppen olyan szilárdnak látszottak, mint időtlen időkkel ezelőtt. Ennyi maradt egy valahai nagyvárosból, amely olyan régi volt, hogy már senki sem emlékezett rá, éppen úgy elfelejtették, mint a völgyet és a hegységet, amelyben épült. Eltűnt lények civilizációjának volt a síremléke. A fémszerkezet biztosan ült roppant alapjain, amelyet valami kőhöz hasonló anyagból készítettek, de mostanra már likacsosan málladozott a kortól és az időjárástól. Egyes helyeken még a falak maradványait is láthatták. Haldokló épületek sokasága sorjázott egymás mellett sok száz méteren át egészen addig, ahol az erdő fala jelezte az ember gyenge hódítási kísérletének végét az elpusztíthatatlan természetben. A szerkezeteken belül, az alapok és falak között olyan bőségben burjánzottak a bokrok és fácskák, hogy úgy tűnt, a város nem is a vénségtől mállott szét, hanem sokkal inkább megfulladt. A csapat néma csöndben állt egy másik kor különös tanúsága előtt, nézték, mit alkottak a hozzájuk hasonló emberei lények sok-sok évvel ezelőtt. Sheát megrohanta a hiábavalóság érzése a fáradtan rozsdásodó, komor düledékek láttán.

– Miféle hely ez? – kérdezte halkan. Hendel a fiatal völgylakóra nézett, és vállat vont.

– Valamilyen város maradványai. Szerintem évszázadok óta senki se tette be ide a lábát.

Balinor odament a legközelebbi romhoz, és megdörgölte a gerendát. Záporoztak a kövér rozsdapelyhek és a piszok, tompa acélszürke látszott ki alóla, mutatva, hogy mennyi erő van még mindig az épületben. A többiek követték a határvidékit, aki lassan végigment az alap mellett, és tüzetesen szemügyre vette a kőszerű anyagot. Perc múlva megállt az egyik sarkon, lesöpörte a törmeléket és a szutykot az egyetlen dátumról, amely még mindig olvasható volt a düledező falon. Valamennyien közelebb hajoltak, hogy ők is lássák.

– Nahát, ez a város itt állt már a Nagy Háborúk előtt is! – hüledezett Shea. – Nem tudom elhinni! Akkor ez lehet a fennmaradt legrégibb város!

– Emlékszem, mit mondott nekünk Allanon az akkor élt emberekről – mondta Menion rá nem jellemzően réveteg hangon. – Azt mondta, nagy korszak volt, és lám, ennyit láthatunk belőle. Semmi mást, csak néhány fémgerendát.

– Mit szólnátok, ha néhány percre megállnánk, mielőtt továbbmennénk? – javasolta Shea. – Szeretnék néhány pillantást vetni a többi épületre.

Balinor és Hendel kissé kínosan érezték magukat a megállás gondolatától, de beleegyeztek egy kurta pihenőbe, amíg mindenki összeszedi magát. Shea és Flick átsiettek a szomszédos épülethez. Hendel leült és gyanakodva figyelte a roppant romokat. Nagyon nem szívesen töltött akár egy percet is ebben a fémvadonban, amely annyira különbözött erdei otthonától. A többiek Meniont követték annak az épületnek a túloldalára, amelyen a dátumot lelték, és egy sor névre bukkantak egy kidőlt faldarabon. Néhány perc után Hendel azon kapta magát, hogy Culhavenről és családjáról álmodozik, mire nyomban éber lett megint. Mindenki a szeme előtt volt, de Shea és Flick eltávolodtak bal felé a halott városban, még mindig kíváncsian bámulva az oszló maradványokat és keresve az ősi civilizáció nyomait. Ugyanebben a pillanatban Hendel rádöbbent, hogy társainak hangját nem számítva halálos csend van az erdőben. Még a szél sem fodrozta a békés völgyet, egyetlen madár sem repült át fölötte, egyetlen rovar zümmögése sem hallatszott. Szinte bántotta a fülét tulajdon nehéz lélegzése.

– Valami baj van – buktak ki belőle a szavak, és ösztönszerűen súlyos buzogánya után nyúlt.

Ebben a pillanatban Flick valami félig eltakart, tompa fehérséget pillantott meg a földön, annak az épületnek az egyik fala mellett, amelyben akkor néztek körül Sheával. Kíváncsian közeledett a fehérséghez, amely rendetlenül szétszórt, különböző méretű és formájú pálcák kupacának bizonyult. Shea nem vette észre, hogy testvére érdeklődését fölkeltette valami, otthagyta az épületet, továbbment, lenyűgözve bámulta a szomszéd romokat. Flick közelebb húzódott, de még így sem tudta megállapítani, mik ezek a fehéres tárgyak. Csak mikor ott állt mellettük, és látta tompa csillogásukat a sötét földön, a déli napsütésben, akkor jött rá émelygő borzongással, hogy csontok.

Mennydörgő robajjal csapódtak szét a fák és a bokrok a zömök völgylakó háta mögött, és a rejtekhelyről egy szürkésfehér, számtalan lábú, irdatlan iszonyat tört elő. Az élő húsból és gépezetből fajzott lidércnyomás görbe lábain félig fémlemezekkel, félig durva szőrrel borított test egyensúlyozott. Rovarszerű feje rángva bólogatott fémnyakán. Két égő szeme fölött fullánkban végződő tapogatók meredeztek, és éhesen csattogtatta bestiális állkapcsait. A másik kor emberei tenyésztették ki, hogy gazdáinak szolgáljon; túlélte a mindent elpusztító világkatasztrófát, de miközben átvészelte az évszázadokat a bomló húsába ültetett fémdarabkák segítségével, eszelős torzszülötté, és ami még ennél is rosszabb, húsevővé vadult. Mielőtt bárki mozdulhatott volna, már rá is vetette magát szerencsétlen áldozatára. Shea állt a legközelebb, amikor a böhöm teremtmény leütötte testvérét egyik kinyújtott lábával. Flick hanyatt esett, tehetetlenül hevert a földön, a bestia csikorogva lehajtotta a nyakát. Shea vadul felüvöltött, pillanatnyi gondolkodás nélkül előrántotta kurta vadászkését, és a szánalmas fegyverrel hadonászva rohant Flick megmentésére. A fajzat épp csak megragadta öntudatlan áldozatát, amikor figyelmét a dühösen támadó másik ember vonta magára. A váratlan rohamtól elbizonytalanodva lazított halálos markolásán, és óvatosan hátrált egy lépést. Hatalmas tömege megemelkedett a következő csapáshoz, kidülledő zöld szemét rászögezte az előtte álló emberkére.

– Shea, ne…! – kiáltotta Menion rémülten. A völgylakó reménytelen csapást mért a teremtmény egyik gacsos lábára. Dühös recsegés tört fel az ormótlan test öbleiből, és a lény egyik kinyújtott lábával Shea felé kapott, hogy földre döntse. Sheának alig ujjnyival sikerült elkerülnie a lábat; hátraugrott és megint döfött apró fegyverével. Azután az erdei lidércnyomás a rémült vándorok szeme láttára, lobogó szőrzettel, dobogó lábakkal rárontott a völgylakóra. Shea éppen megmarkolta Flicket, hogy biztos távolságba húzza, amikor a teremtmény fellökte és egy pillanatra minden eltűnt a porfelhőben. Mindez olyan gyorsan történt, hogy senkinek sem volt ideje cselekedni. Hendel még sohasem látott ilyen hatalmas termetű és vad lényt, amely nyilvánvalóan ősidők óta lappangott e hegyek között, boldogtalan áldozataira lesve. A törpe állt legmesszebb a küzdelem helyszínétől, de inaszakadtából nekilódult, hogy segítsen az elesett völgylakóknak. Ugyanabban a pillanatban a többiek is megmozdultak. Amikor a porfelleg eléggé leülepedett, és előbukkant az ocsmány fej, három íj pendült egyszerre, és a nyilak hangos cuppanással fúródtak a fekete, szőrös testbe. A lény dühösen recsegve felágaskodott, mellső lábait kinyújtotta, új támadóit keresve.

Nem kereste hiába. Menion Leah elhajította kőrisfa íját, előrántotta és két marokra kapta hatalmas kardját.

– Leah! Leah! – harsogott az ezeréves csatakiáltás, és a herceg mállatag alapozásokon, összerogyott falak között rohamozta a szörnyeteget. Balinor is kihúzta a kardját, a nagy penge félelmetesen villogott a napsugárban, és a felföldi segítségére sietett. Durin és Dayel egyik nyilat a másik után küldték a dühösen csikorgó, roppant fenevad fejébe. Az a mellső lábaival sodorta le magáról a nyílvesszőket, kitépve őket vastag bőréből. Menion még Balinor előtt ért oda az ocsmány bestiához, és kardját meglendítve mélyen belevágott a legközelebbi lábba. Csontig hasított, a karja is beleremegett. Amikor a szörnyeteg felágaskodott és félrelökte Meniont, irdatlan ütést kapott a fejére; Hendel buzogánya vágott oda falrengető erővel. A következő pillanatban Balinor megállt a gigászi lény előtt, hátradobta lobogó vadászköpenyét, páncélja villogott. Nagy kardja gyors, erőteljes csapásaival Callahorn hercege leszelt egy második lábat. A bestia veszettül visszavágott, sikertelenül próbálta a földhöz szögezni valamelyik támadóját, hogy kiszoríthassa belőle a szuszt. A három férfi csatakiáltásokat harsogva, eszeveszetten ostromolta, kétségbeesetten próbálták elkergetni földön heverő áldozatai mellől. A behemót védtelen oldalait támadták, kényszerítve a szörnyet, hogy előbb az egyik, azután a másik oldalra forduljon. Durin és Dayel közelebb jött, és tovább záporozta a nyilakat roppant célpontjukra. Sok nyílvessző lepattant a fémlemezekről, de a szüntelen támadás megzavarta az őrjöngő fenevadat. Egy alkalommal Hendel olyan komoly ütést kapott, hogy néhány másodpercre elveszítette az eszméletét, a rém rögtön indult is, hogy végezzen vele. Ám az elszánt Balinor, minden csepp erejét összeszedve olyan szilajon és kíméletlenül vagdosta, hogy mire a fertelem odaért volna a törpéhez, Menion már el is húzta az útjából.

Durinnak és Dayelnek végül sikerült részben megvakítani a jobb szemet. A szörny, amelynek sérült szeméből és tucatnyi nagy sebéből patakzott a vér, belátta, hogy elveszítette a küzdelmet, és valószínűleg a fogát is itt hagyja, ha nem menekül azonnal. Rövid, elterelő támadást intézett legközelebbi ostromlója ellen, azután elképesztő fürgeséggel megpördült és elrobogott erdei búvóhelyének biztonságába. Menion kis ideig üldözte, de a lény messze lehagyta, és eltűnt a nagy fák között. Az öt megmentő gyorsan a két összeesett völgylakó felé fordult, akik mozdulatlanul hevertek a letiport földön. Hendel, aki az évek során némi gyakorlatot szerzett a háborús sérülések ellátásában, megvizsgálta őket. A fivérek sok vágást és zúzódást szenvedtek, de láthatóan nem tört csontjuk. Azt nehéz lett volna megállapítani, van-e belső sérülésük. A teremtmény mindkettejüket megszúrta, Flicket a tarkóján, Sheát a vállán; csúnya, mély-bíbor nyom maradt utána. Méreg! Több élesztési kísérlet után sem tértek magukhoz, gyengén lélegeztek, fakó bőrük kezdett szürkülni.

– Ezt nem tudom meggyógyítani – mondta Hendel aggodalmasan. – El kell vinnünk őket Allanonhoz. Ő ért valamit az ilyesmihez; valószínűleg tud rajtuk segíteni.

– Ugye, meg fognak halni? – kérdezte Menion alig hallhatóan.

Mély csönd lett a kérdés után. Hendel alig láthatóan biccentett. Balinor ebben a helyzetben azonnal átvette a parancsnokságot, utasította Durint és Meniont, hogy vágjanak karókat a hordágyakhoz, miközben ő és Hendel függőágyakat készítettek a völgylakóknak. Dayel őrködött, arra az esetre, ha a teremtmény váratlanul visszatérne. Tizenöt perccel később elkészültek a hordágyak, az ájultakat rájuk kötözték, betakarták, védelmül a közeledő éjszaka hidege ellen, és elindultak. Hendel állt az élre, a többiek a hordágyakat cipelték. Átsiettek a halálosan néma város romjain, és néhány perc múlva találtak egy ösvényt, amelyik kivezetett a rejtett völgyből. A törpe és az ájultakat cipelő hordágyvivők komor arccal, tehetetlen haraggal tekintettek vissza az erdőből kimagasló romokra. Dühítően kiszolgáltatottnak érezték magukat. Önbizalomtól duzzadó, a közös küldetés tudatától erős, határozott csapatként érkeztek a völgybe, ahonnan könyörtelen balszerencse megvert, elbátortalanodott áldozataiként kullogtak el.

Sietősen távoztak a völgyből, föl a közeli hegylánc enyhe lejtőjén, a magas, néma fáktól árnyékolt, széles, kanyargós ösvényen, miközben semmi mással nem törődtek a sebesülteken kívül. Visszatértek az erdő ismerős hangjai, jelezve, hogy a völgyben uralkodó veszély elmúlt. Egyiküknek sem volt idejük észrevenni, kivéve a hallgatag törpét, akinek harchoz szoktatott agya automatikusan rögzítette erdős honának változásait. Keserűen emésztette magát, hogy miért is jöttek le a völgybe, és azon tűnődött, mi történhetett Allanonnal és a megígért jelzésekkel? Különösebb fejtörés nélkül is biztosra vette, hogy a szálas vándor hagyott hátra jeleket a felső ösvény mellett, csak valaki vagy valami, talán a lény, amellyel találkoztak, rájött, mi célt szolgálnak, és eltávolította őket. Fejét csóválta saját ostobaságán, hogy nem jött rá azonnal az igazságra, és keményebben tiporta a földet, mintha csizmája talpa alatt akarná szétmorzsolni haragját.

Elérték a völgy száját, és megállás nélkül továbbmentek az előttük elnyúló erdőben, a hatalmas törzsek, girbegurba súlyos ágak tengerében, amelyek úgy fonódtak össze, mintha el akarnák takarni az eget. Az ösvény ismét összeszűkült, kénytelenek voltak libasorban menni a hordágyakkal. A délutáni ég gyorsan változott mélykékről vérvörössel elegy bíborszínné, mutatva, hogy megint véget ért egy nap. Hendel becslése szerint már csak egyórai világosságra számíthattak. Fogalma sem volt róla, milyen távol járhatnak a Jade-hágótól, de azt tudta, hogy onnan, ahol most vannak, már nem lehet messze. Tisztában voltak vele, hogy sötétedéskor sem állhatnak meg, ma éjszaka nem alhatnak, és lehet, hogy másnap sem, ha meg akarják menteni a völgylakók életét. Mielőbb meg kell találniuk Allanont, és kezelni kell a testvérek sebeit, különben a méreg eléri a szívüket. Senki sem adott hangot a véleményének, senki sem érezte úgy, hogy meg kellene tárgyalni az ügyet. Egyetlen választásuk volt, és ők elfogadták.

Amikor egy órával később a nap lesüllyedt a hegylánc nyugati pereme mögé, a négy hordágyvivő karja elérte teljesítőképességének határait, merev és feszes lett a völgy óta tartó szüntelen cipeléstől. Balinor rövid pihenőt javasolt, a hordágyvivők egy halomba rogyva, nehezen ziháltak az alkonyati erdő csendjében. Az est beálltával Hendel átadta a vezetést Dayelnek, aki nyilvánvalóan a legjobban kimerült Flick hordágyának hurcolásában. A völgylakók még mindig nem tértek magukhoz, a hideg ellen több réteg takaróba csavarták őket, verejték vékony hártyájával lepett arcuk hamuszürke volt a halványuló fényben. Hendel megtapintotta érverésüket, de alig érzett rebbenésnyi életet az ernyedt karokban. Menion hangosan tajtékzott fékezhetetlen dühében, bosszút esküdött minden ellen, ami eszébe jutott, vékony arca vörösre pirult az iménti harctól és az égető vágytól, hogy találjon valamit, amin kitölthetné a mérgét. Kurta, tízperces pihenés után a társaság folytatta a menetelést. A nap eltűnt, sötétben maradtak, csupán a csillagok és az újhold karéja hintették halvány fényüket. Az igazi világosság hiánya lelassította és kockázatossá tette utazásukat a kanyargós és gyakran bukkanós ösvényen. Hendel vette át Dayel helyét Flick hordágyának végében, miközben a karcsú elf rendkívül fejlett érzékszerveivel tartotta az irányt a sötétben. A törpe bánatosan gondolt a rongyokra, amelyeket Allanon hagyott hátra ígérete szerint, hogy kivezesse őket a Wolfsktaagból. Most még a korábbinál is nagyobb szükségük lett volna a helyes utat mutató jelzésekre, nem maguk, hanem a két völgylakó miatt, akiknek élete a sebességen múlhatott. Gyalogolt, karja még nem húzódott a cipeléstől, gondolatai egyfolytában helyzetük körül keringtek, szinte oda sem figyelve bámult baloldalt két magas ormot, amelyek megtörték az éjszakai ég simaságát.

Percek teltek el, mire összerázkódva észbe kapott, hogy a Jade-hágó bejáratát nézi. Dayel ugyanebben a pillanatban jelentette, hogy az ösvény három irányba ágazik. Hendel gyorsan közölte, hogy a bal oldalin érhetik el a hágót. Megállás nélkül mentek tovább. Az út lefelé és kifelé haladt a hegységből a kettős csúcs irányába. Megnyugodtak, hogy hegyi útjuk végéhez ért, szaporázták a lépést, erejük visszatért a reménytől, hogy Allanon várja őket. Shea és Flick már nem feküdtek mozdulatlanul a hordágyakon, hanem rángatóztak, sőt vadul dobálták magukat a szorosan köréjük csavart takarók alatt. A mérgezett testekben a szenvedélyes élni akarás vívta csatáját a halál ellen. Hendel ezt jó jelnek tartotta. Az Ohmsford fivérek teste még nem adta föl a harcot az életben maradásért. Társaihoz fordult és látta, hogy azok feszülten bámulnak valamit, ami vakítóan ragyogó fénynek tűnt a két csúcs között a látóhatáron. Azután hangok tompa zsongása és hangos döngés csapta meg a fülüket a fény irányából. Balinor utasította őket, hogy ne álljanak meg, ugyanakkor szólt Dayelnek, hogy menjen előre és nyissa ki a szemét.

– Mi ez? – kíváncsiskodott Menion.

– Nem tudom biztosan ekkora távolságból – felelte Durin. – Úgy hangzik, mintha dobolnának és énekelnének vagy kántálnának.

– Gnómok – közölte Hendel baljósan.

Újabb órányi utazás elég közel vitte őket, és már láthatták, hogy a furcsa fény apró tüzek százaiból tevődik össze, a zaj pedig tucatnyi dob döngéséből és sok-sok emberi torokból ered. A hangok fülsiketítően felerősödtek a Jade-hágó bejáratát jelző két csúcs hatalmas oszlopai mögött. Balinor biztosra vette, hogy ha azok a lények ott előttük gnómok, akkor nem merészkednek be a tiltott földre, hogy őrszemeket állítsanak, így a csapat meglehetős biztonságban van, amíg meg nem közelíti a hágót. Dobolástól-kántálástól vibrált a levegő az erdő faóriásai között. Akárki zárta is el a hágót, az egy darabig ott marad. Alig pár perc múlva a csoport elérte a Jade-hágó bejáratát, épp a tüzek fénykörének szélén. Hangtalanul lehúzódtak az ösvényről az árnyékba, ahol rövid tanácskozást tartottak.

– Mi folyik itt? – kérdezte Balinor aggodalmasan Hendeltől, amikor valamennyien az erdő védelmében kuporogtak.

– Innen lehetetlen megmondani, hacsak nem vagy gondolatolvasó! – mordult rá ingerülten a törpe. – A kántáló hangok gnómokra utalnak, de a szavakat nem lehet kivenni. Jobb, ha előremegyek és megnézem.

– Szerintem ne! – szólalt meg gyorsan Durin. – Ez olyan feladat, amihez elf kell, nem törpe. Én sokkal gyorsabban és csöndesebben járok, mint te, és képes vagyok megérezni bármilyen őrszemet.

– Akkor én még jobban megfelelek – szólalt meg Dayel. – Kisebb, könnyebb és gyorsabb vagyok nálad. Egy perc múlva itt vagyok. – Választ nem várva beleolvadt az erdőbe és eltűnt, mielőtt bárki is tiltakozhatott volna. Durin némán átkozódott, mert féltette öccse életét. Amennyiben csakugyan gnómok vannak a Jade-hágóban, akkor minden kóbor elfet megölhetnek, ha rajtakapják, hogy körülöttük ólálkodik a sötétben. Hendel dühösen vállat vont és leült egy fa tövébe, hogy megvárja Dayel visszatérését. Shea még erősebben nyögött és hánykolódott, ledobta a takarókat, csaknem legurult a hordágyról. Flick hasonlóképpen viselkedett, bár kevésbé hevesen; halkan nyöszörgött, csontjaira ijesztően ráfeszült a bőr. Menion és Durin gyorsan visszatekerték őket a takarókba, amelyeket hosszú bőrszíjjal próbáltak rögzíteni. A testvérek tovább nyöszörögtek, de a társaságnak nemigen kellett tartania a fölfedeztetéstől, amilyen ricsajt csaptak a hágó túlsó oldalán. Csöndesen üldögéltek, várták Dayelt, szorongva nézték a fényes látóhatárt és hallgatták a dobokat, abban a tudatban, hogy valamiképp ki kell kerülniük azokat, akik elállják a hágó bejáratát. Hosszú percek teltek el. Azután hirtelen Dayel bukkant elő a sötétből.

– Gnómok? – kérdezte élesen Hendel.

– Sok száz – felelte komoran az elf. – Szétszóródtak a Jade-hágó egész bejáratában, tucatnyi tűz ég odabent. Valamilyen szertartásuk lehet, ahhoz verik a dobokat és kántálnak. A legrosszabb, hogy éppen a hágó bejárata felé fordulnak. Senki sem juthat át észrevétlenül.

Elhallgatott, a sebesült völgylakók fájdalomtól elgyötört alakjára pillantott, majd szembenézett Balinorral.

– Mindkét oldalon átkutattam a bejáratot és a csúcsok oldalát. Nincs más út, csak amelyik a gnómokon át vezet. Csapdába estünk!

XII.

DAYEL KOMOR közlése nem maradt hatástalan. Menion felpattant, a kardja után kapott, és azzal fenyegetőzött, hogy keresztülvágja magát az ellenségen, vagy meghal. Balinor igyekezett fékezni, vagy legalább csillapítani, de hamarosan teljes lett a hangzavar, amikor a többiek is csatlakoztak a felföldi hangos fogadkozásához. Hendel kifaggatta a kissé megriadt Dayelt, mit látott a hágó bejáratában, és néhány kurta kérdés után csöndet parancsolt.

– A gnóm főnökök vannak ott – tájékoztatta Balinort, akinek addigra sikerült annyira megfékeznie Meniont, hogy odafigyelhessen a törpére. – Velük van minden főpapjuk és a környező falvak lakossága egy különleges szertartáson, amelyet havonta egyszer tartanak. Naplementekor érkeznek, és isteneikhez imádkoznak, hogy védjék meg őket a gonoszoktól, akik a Wolfsktaag tiltott földjéről jönnek. Ez egész éjszaka tart, és reggelre már nem tudunk segíteni barátainkon.

– Csodás teremtmények ezek a gnómok! – dühöngött Menion. – Rettegnek ennek a helynek a gonosz szellemeitől, de összeállnak a Koponya Királysággal! Nem tudom, hogy vagytok vele, de én nem adom föl csak azért, mert néhány féleszű gnóm haszontalan varázsigéket kántál!

– Senki sem adja föl, Menion – mondta gyorsan Balinor.

– Még ma éjjel kijutunk a hegyekből. Most rögtön.

– Na és hogyan? – kérdezte Hendel. – Átsétálunk a fél gnómságon? Vagy átrepülünk fölöttük?

– Várjatok egy percet! – kiáltotta hirtelen Menion, és az öntudatlan Shea fölé hajolt. Buzgón kotorászott a zsebeiben, amíg meg nem találta a kis bőrszütyőt, amely a hatalmas Tündérköveket rejtette.

– A Tündérkövek kivihetnek innen!

– Elment az esze? – hitetlenkedett Hendel, a tasakot lobogtató felföldit bámulva.

– Nem működik, Menion – jelentette ki csendesen Balinor. – Csak Shea használhatja a köveket. Mellesleg úgy tudom Allanontól, hogy kizárólag olyan lények ellen használhatók, amelyeknek ereje meghaladja az anyagi szintet, és őrülettel fenyeget. Ezek halandó, hús-vér gnómok, nem a képzelet vagy a szellemvilág teremtményei.

– Nem tudom, miről beszélsz, de azt igen, hogy ezek a kövek beváltak a Ködláp rémével szemben és én láttam, hogy működik… – Csüggedten elnémult. Belegondolt abba, amit hallott, és végül leengedte a drágaságot rejtő tasakot. – Mi? Igazad lehet. Már nem is tudom, mit beszélek.

– Kell lennie valamilyen módnak! – lépett előre Durin. – Csak egy tervre van szükségünk, amellyel úgy öt percre elterelhetjük magunkról a figyelmet, akkor át tudunk siklani közöttük!

Menion felütötte a fejét. Jónak találta a gondolatot, bár fogalma sem volt, mivel terelhetnék el sok ezer gnóm figyelmét. Balinor néhány percig járkált, mélyen gondolataiba merülve, miközben a többiek különböző ötleteket vetettek föl. Hendel keserű humorral azt javasolta, hogy besétál a gnómok közé és elfogatja magát. A gnómok annyira fognak örülni, hogy végre megkaparintották, aki ennyi éven át keményen pusztította őket, hogy minden másról megfeledkeznek. Menion ezt ócska viccnek tartotta, és kardoskodott, hogy engedjék csak meg a törpének, amit tenni akar.

– Elég a fecsegésből! – ordította végül Leah hercege, aki teljesen kijött a sodrából. – Egy tervre van szükségünk, amely most rögtön kijuttat innen, amíg még segíteni lehet a völgylakókon! Mit csináljunk?

– Milyen széles a hágó? – kérdezte eltűnődve Balinor, aki még mindig fel-alá járkált.

– Ahol a gnómok összegyűltek, ott kétszáz méter – felelte Dayel, aki nem akart összetűzni Menionnal. Még egy pillanatig töprengett, azután csettintett ujjával, mert eszébe jutott valami. – A hágó jobb oldala teljesen nyílt, baloldalt viszont apró fák és bokrok nőnek a sziklafal tövében. Azok adnak némi takarást.

– Az nem elég! – szakította félbe Hendel. – A Jade-hágó olyan széles, hogy egy hadsereg keresztülmasírozhat rajta, de ha ilyen kevés takarásban akarsz átjutni, az öngyilkosság lenne. A másik oldalról már láttam. Ha egy gnóm odanéz, rögtön észrevesz!

– Akkor másfele kell nézniük – mordult föl Balinor. Egy terv kezdett formálódni az agyában, egyelőre még ködösen. Hirtelen megtorpant, letérdelt az erdő földjére, felvázolta a hágó bejáratát, aztán Dayelre és Hendelre nézett jóváhagyásért. Menion abbahagyta a dühöngést és csatlakozott hozzájuk.

– A rajzból úgy tűnik, hogy takarásban maradhatunk és nem kerülünk a fénykörbe egészen idáig – mutatott egy pontot a földön, közel a bal oldali sziklafalhoz. – A lejtő elég enyhe ahhoz, hogy a gnómok fölé kerülhessünk a bozótos takarásában. Azután jön egy hét-tíz méteres nyílt terület, majd újra kezdődik az erdő a meredekebb sziklafal tövében. Ez a sarkalatos pont, az a hely, ahol rögtön meglát bennünket a fényben, aki odanéz. A gnómoknak másfelé kell fordulniuk, amikor keresztülvágunk a nyílt téren. – Elhallgatott és végignézett a négy aggodalmas arcon. Bárcsak lenne jobb terve, de nincs idő másikat kiagyalni, ha szikrányi esélyt akarnak a Kard visszaszerzésére. Bármit is kockáztassanak, most semmi sem fontosabb ennek a törékenynek látszó völgylakónak az életénél, aki a Kard erejének örököse és egyetlen megmaradt reménysége Négyföld lakóinak, hogy elkerüljenek egy háborút, ami valamennyiüket elpusztítaná. A saját életük nem ér annyit, mint ennek a reménynek a fennmaradása. – A Délföld legjobb íjászára lenne szükség – szólalt meg halkan. – Ez az ember minden bizonnyal Menion Leah. – A felföldi csodálkozva és nem is titkolt büszkeséggel kapta fel a fejét a váratlan elismerésre. – Csak egyetlen lövés kell – folytatta Callahorn hercege. – Ha nem találod el a célpontot, akkor mindnyájan elveszünk.

– Mi a terved? – szakította félbe kíváncsian Durin.

– Amikor elérjük a takarás végénél a nyílt területet, Menion célba veszi az egyik gnóm főnököt a hágó túloldalán. Egy nyíllövéssel megöli, és az ezt követő zűrzavarban átosonunk.

– Ez nem fog működni, barátom! – morgott Hendel. – Abban a pillanatban, ahogy összeesik a lenyilazott főnökük, ott fognak hemzsegni az egész hágóban. Perceken belül megtalálnak.

Balinor megrázta a fejét, és halványan, nem túl nagy meggyőződéssel elmosolyodott.

– Nem találnak meg, mert valaki mást üldöznek. Abban a pillanatban, hogy a gnóm főnök összerogy, egyikünk megmutatja magát a hágóban. A gnómok annyira föl lesznek tüzelve, olyan buzgón akarják majd kézre keríteni, hogy nem lesz idejük másokat keresgélni, mi pedig át tudunk siklani a zűrzavarban. – Némaság fogadta helyzetértékelését. Az aggodalmas arcok egymás felé fordultak, mindegyik koponyában ugyanaz a kérdés motoszkált.

– Ez mindenki számára megfelelőnek tűnik, kivéve azt, aki hátramarad, hogy megmutassa magát – szólalt meg hitetlenül Menion. – Ki vállalja ezt az öngyilkos munkát?

– Az én tervem – jelentette ki Balinor. – Az én dolgom, hogy hátramaradjak és addig csaljam be a gnómokat a Wolfsktaagba, amíg vissza nem tudok kanyarodni, hogy később csatlakozzam hozzátok az Anar peremén.

– Megőrültél, ha azt hiszed, hogy hagylak hátramaradni és learatni az egész dicsőséget – közölte Menion. – Ha beletalálok a célba, akkor maradok és fogadom az ünneplést, ha nem… – Elhallgatott, elmosolyodott, hanyagul vállat vont, rápaskolt a hitetlenkedő Durin vállára. Balinor már tiltakozni akart, amikor Hendel lépett előre, helytelenítően rázva nagy fejét.

– A terv jó, ha működik, de mindnyájan tudjuk, hogy aki hátramarad, azt néhány ezer gnóm próbálja majd elkapni, vagy jobb esetben kivárják, amíg előmerészkedik a tiltott földről. Annak, aki elcsalja őket, ha életben akar maradni, ismernie kell a gnómokat, a módszereiket, a harc és a túlélés útjait. Ebben az esetben törpének kell lennie, akinek az egész élete harcban telt. Nekem kell lemaradnom. – Mellesleg – tette hozzá komoran –, mondtam már nektek, hogy vadásznak a fejemre. Nem hagyják ki az alkalmat egy ilyen összecsapásra.

– Én pedig már megmondtam – szólt közbe ismét Menion –, hogy az én…

– Hendelnek igaza van – vágott közbe élesen Balinor. A többiek meglepődve néztek rá. Csak Hendel tudta, hogy a határvidéki, ha kelletlenül is, ugyanúgy határozott, ahogyan a törpe tette volna fordított helyzetben. – Döntöttünk, és eszerint járunk el. Hendelnek van a legtöbb esélye arra, hogy életben maradjon.

Odafordult a vaskos törpe harcoshoz, és kezet nyújtott neki. Hendel kurtán, erősen megszorította, azután hirtelen hátat fordított, és lassan elkocogott az ösvényen. A többiek utánanéztek, de néhány pillanat alatt szem elől vesztették. A dobok dübörgése és a gnómok kántálása súlyosan hömpölygött a fényesen kivilágított nyugati ég alól.

– Tömjétek be a völgylakók száját, akkor nem kiabálnak – parancsolta Balinor. Három társa meglepődött a váratlanul éles hangtól. Amikor Menion nem mozdult, csak bámulta némán az ösvényt, amelyen egy pillanattal hamarabb tűnt el Hendel, Balinor hozzá fordult és biztatóan megfogta a vállát. – Legyen rá gondod, Leah hercege, hogy lövésed megérje az áldozatot.

A két rángatózó völgylakót odakötözték a rögtönzött hordágyakhoz, tompa jajgatásukat hatásosan elfojtották vászoncsíkokkal. A négy megmaradt vándor fölkapta holmiját és a hordágyakat, majd elindult a fák fedezékében a Jade-hágó bejárata felé. Előttük gnóm tüzek lobogtak, az eget ragyogó dicsfénybe vonták a sárga és narancsszín lángok. A dobok kitartóan döngtek, a négy közeledő majd megsiketült. A kántálás egyre hangosabb lett, úgy rémlett, mintha itt gyülekezne az egész gnóm nemzet. Az egészben volt valami kísérteties valószerűtlenség, mintha eltévedtek volna a félálmok primitív világában, ahová fölismerhetetlen értelmű, különös szertartásokra járnak halandók és szellemek. Kétoldalt a toronymagas sziklafalak fűrészesen hasogatták az éjszakai eget, közönyös, de vészjósló betolakodóként állva körül a Jade-hágó szájánál zajló jelenetet. A sziklafalak a színek záporában ragyogtak – vörös, narancs, sárga keveredett a mindent elborító mélyzöldbe, amely együtt táncolt és hunyorgott az emberkéz rakta tüzek fényében. A színek visszaverődtek a kemény kőről, és puhán tükröződtek a négy hordágyvivő komor, eltökélt arcán, egy pillanatra megmutatva a palástolni igyekezett félelmet.

Végül ott álltak a hágó bejáratánál, valamivel a kántáló gnómok látókörén kívül. Kétoldalt meredek szirtfalak szöktek a magasba. Az északi kevés vagy semmi fedezéket sem nyújtott, a déli mellett viszont olyan sűrűn nőttek a fácskák és a cserjék, hogy szinte megfojtották egymást. Balinor némán jelezte a többieknek, hogy menjenek erre az oldalra. Maga vette át a vezetést, kikereste a legbiztonságosabb útvonalat, elővigyázatosan osont a fácskák felé, amelyek a hegyek között magasabbra nőnek. Eltartott egy ideig, amíg beértek a fák menedékébe. Ott Balinor intett, hogy lassan induljanak a hágó irányába. Ahogy araszoltak előre, Menion egy-egy villanásra átlátott a fák és bokrok résein. Látta odalent a tüzeket, amelyeknek fényes lángjait szinte eltakarta a sok száz göcsörtös, apró alak; ütemesen mozogtak a fényben, mély, lélekbe markoló zümmögéssel kántálva a Wolfsktaag szellemeinek. Szája kiszáradt, mikor elképzelte, mi történne velük, ha fölfedeznék őket, és komoran gondolt Hendelre. Hirtelen nagyon féltette a törpét. A bokrok és fák gyérülni kezdtek, följebb kúsztak a lejtőn, ők ugyancsak kapaszkodni kezdtek, hogy takarásban maradjanak, de most már lassabban, tétovázva, mert Balinor mindig rajta tartotta a fél szemét a lenti gnómokon. Durin és Dayel halkan suhantak, légies alakjuk nem ütött zajt a száraz, törékeny ágak és gallyak között, beleolvadtak környezetükbe. Menion újból aggodalmasan pillogott a gnómok felé, akik közelebb kerültek hozzájuk: dobok ritmusára hajladozó, sárgás testük verejtéktől csillogott, mivel már órák óta szólongatták isteneiket és imádkoztak a hegyekhez.

Ekkor elértek a fedezék szélére. Balinor a többméteres nyílt szakaszra mutatott, amely elválasztotta őket az Anar sötét erdejétől. Nagy távolság volt, és az emberek meg a hágó alja között nem nőtt más, csak gyér bokrok és néhány naptól kiaszott fűszál. Éppen alattuk kántáltak a gnómok a tüzek körül, tökéletes helyzetben ahhoz, hogy bárkit meglássanak, aki a déli lejtő fényesen megvilágított fala mentén próbálna áthaladni. Dayelnek igaza volt; ilyen körülmények között öngyilkosság lenne megpróbálni az átjutást. Menion fölnézett, és azonnal megállapította, hogy nem mászhatnak fel a két beteg völgylakóval a sziklafalon, amely szinte lejtés nélkül szökkent a több száz méteres magasba. Megint a takaratlan sávot bámulta. Szélesebbnek tűnt, mint az előbb. Balinor intett, a többiek gyűrűt vontak köréje.

– Menion menjen a bokros széléig – súgta halkan. – Amikor eltalálja célpontját, és a gnóm összeesik, Hendel kiáll a hágó másik lejtőjére, és magára vonja a haragjukat. Mostanra már ott kell lennie. Amikor a gnómok rárontanak, olyan sebesen loholunk át a nyílt terepen, ahogy lehet! Ne álljatok meg bámészkodni, csak fussatok!

Társai bólintottak, majd mindenki Meniont nézte, aki leemelte hátáról nagy kőrisfa íját, és ellenőrizte a húr feszességét. Előhúzott egy hosszú, fekete nyílvesszőt, alaposan megvizsgálta, egy percig habozott, a fák ritkás rostélyán át lenézett a völgybe, a sok száz gnómra. Hirtelen rádöbbent, mit várnak tőle. Meg kell ölnie egy embert, nem csatatéren, tisztességes küzdelemben, hanem lesből, lopakodva, anélkül hogy bármiféle esélyt adna a másiknak. Érezte, hogy nem képes megtenni, nem olyan edzett harcos, mint Balinor és hiányzik belőle Hendel hideg elszántsága. Vakmerő, néha még hősies is, nyílt küzdelemben képes bárkivel megmérkőzni, de nem gyilkos. Rápillantott a többiekre, akik olvastak a szeméből.

– Meg kell tenned! – súgta Balinor nyersen, dühös eltökéltséggel. Durin kissé félrefordította arcát a fakó fényben. Komor vonásaira ráfagyott a bizonytalanság. Dayel rámeredt Menionra, elf szeme tágra nyílt. Megriasztotta a választás, amelyre a felföldi kényszerül. Fiatal arca kísértetiesre szürkült.

– Nem vagyok képes így megölni egy embert – bukott ki Menionból –, még akkor sem, ha az ő életüket menteném meg vele… – Elnémult. Balinor csak nézte, mintha még valamit várna tőle. – Meg tudom csinálni! – jelentette ki hirtelen Menion, pillanatnyi hallgatás után, és megint lenézett a völgybe. – De másképpen.

További magyarázat nélkül elindult a fák között, némán leguggolt a növényzet szélénél, ahol már alig volt takarás. Tekintete sietve végigfutott a lenti gnómokon, végül megpihent egy főnökön a völgy túlsó falának közelében. Célba vette a gnómot, aki fonnyadt, sárgás arcát égnek emelve állt alattvalói előtt, és apró kezével hosszúkás áldozati parázstartó edényt nyújtott a magasba. Mozdulatlanul állva vezette a többi törzsfőnökkel együtt a kántálást, arccal a hágó szája felé. Menion elővett a tegezből egy második nyílvesszőt is, és maga mellé fektette. Azután fél térden előbbre csúszott a kis fa mögül, az első nyílvesszőt az idegre helyezte és célzott. A másik három lélegzetvisszafojtva lapult a lombfüggöny szélén, a lövésre várva. Egy töredék pillanatra mintha megdermedt volna a világ, azután a feszes húr pengve visszacsapódott, a nyílvessző láthatatlanul röppent célja felé. Mintha az előző mozdulatsor folytatása lenne, Menion a következő nyílvesszőt is a húrra helyezte, káprázatos gyorsasággal célzott és lőtt, azután lebukott és mozdulatlanná dermedt a legközelebbi fa árnyékában.

Olyan gyorsan történt, hogy már csak azt lehetett látni, amit a lövések idéztek elő a gyanútlan gnómok körében. Az első nyílvessző a nagy tálat találta el a kántáló gnóm főnök kezében. Az edény pörögve elszállt, faforgácsok csóváját húzva maga után. Villogó vörös zsarátnokok szöktek a magasba a szikrák záporában. A következő pillanatban, miközben a meghökkent gnóm és összezavarodott hívei mozdulni se tudtak, a második nyílvessző becsapódott a főnök félig elfordított, rendkívül sebezhető hátsójába, aki akkorát üvöltött a fájdalomtól, hogy a tüzek fényében úszó Jade-hágó széltében-hosszában hallani lehetett. Az időzítés tökéletes volt. Olyan gyorsan történt, hogy a boldogtalan áldozatnak ideje, mellesleg alkalma sem volt betájolni, honnan érte a támadás, vagy ki lehet az álnok támadó. Ijedtében és fájdalmában csak szökdécselt néhány eszeveszett pillanatig, miközben társai zavarodottsággal vegyes szánalommal nézték, de ezek az érzelmek gyorsan megváltoztak. Szertartásukat durván félbeszakították, egyik főnöküket galádul, lesből megtámadták. Megalázták őket, amitől ők éktelen dühbe gurultak.

Alig néhány másodperccel azután, hogy a nyilak becsapódtak a célba, még mielőtt bárki is magához térhetett volna, fáklya fénylett föl a hágó túlsó végében, az északi lejtő egyik magasabban fekvő pontján, és megérintett egy hatalmas farakást, amely akkora lángra lobbant az éjszakai ég alatt, mintha maga a föld válaszolna a bosszúszomjas gnómok kiáltásaira. Az egyre magasabbra nyúló lángok mellett ott állt szélesen, mozdulatlanul Hendel, a törpe, karjait kihívóan a magasba emelte, egyik nagy keze a kőzúzó buzogány nyelét szorította, fenyegető üzenetül bárkinek, aki látja. Nevetése fülsiketítően visszhangzott a sziklafalak között.

– Álljatok ki velem, gnómok, földnek szemetjei! – mennydörögte gúnyolódva. – Álljatok ki, és harcoljatok, mert ülni úgyse tudtok egy ideig! Bárgyú isteneitek úgyse menthetnek meg titeket egy törpe erejétől, a Wolfsktaag szellemeiről már nem is szólva!

Rémítő volt a düh ordítása, amely válaszul kitört a gnómok között. Szinte egy emberként lódultak neki a Jade-hágónak, hogy elkapják a gúnyolódó alakot a lejtő magasában. A szívét akarták kitépni bosszúból az elszenvedett megaláztatásért és szégyenért. Az is bőven elég, hogy megtámadott egy főnököt, de hogy még a vallásukat és bátorságukat is becsméreli, ez megbocsáthatatlan! Néhányan azonnal fölismerték a törpét, odakiáltották a nevét a többieknek, azonnali halált ordítva. Vakon törtettek végig a hágón, megfeledkeztek a szertartásról, a tüzekről. A meredély tövében a négy ember felszökkent, felkapták a hordágyakat, és meggörnyedve átrontottak az értékes teherrel a nyitott és védtelen déli lejtőn, ahol tökéletesen megvilágították őket a lenti lángok, menekülő árnyékuk irdatlan kísértetként hullott a mellettük magasodó sziklafalra. Egyikük sem állt meg a dühöngő gnómokat lesni; vakon rohantak előre, a menedékre, az Anar erdejének távoli feketeségére függesztve pillantásukat.

Csodálatosképpen elérték az erdő biztonságát. Zihálva megálltak a nagy fák hűvös árnyékában, és hallgatták a lármát a hágó felől. Hátuk mögött kiürült a völgy szája, csupán egy kisebb csoport gnóm maradt ott, akik a főnöküknek segítettek, éppen kihúzták belőle a fájdalmas nyílvesszőt. Menion előbb csak kuncogott, aztán szélesen elvigyorodott a látványra. Ám egykettőre lehervadt a vigyora, amikor benézett a hágóba, ahol még mindig lobogott az északi lejtőn gyújtott máglya. Mindenfelől őrjöngő gnómok rohamozták, hemzsegtek az apró, sárgás alakok, a legelsők már csaknem elérték a tüzet. Hendel sehol, de a lejtőn valószínűleg bele fog szaladni a csapdába. Pillanatig figyelték az üldözést, azután Balinor némán intett, hogy induljanak. A Jade-hágó elmaradt mögöttük.

Amint elhagyták a gnóm tüzeket, rögtön sötét lett a sűrű erdőben. Balinor átadta a vezetést Leah hercegének, utasítva, hogy menjen le a déli lejtőn, keressen egy ösvényt nyugati irányba. Rövidesen találtak is egy megfelelőt, és a kis csapat megindult az Anar szívébe. Az erdőbe nem sütött be a csillagfény, fekete falként álltak előttük a magas fák. A völgylakók ismét hánykolódtak, és még a szájukba tömött rongy sem némította el fájdalmas nyöszörgésüket. A hordágyvivők kezdték feladni a reményt. A méreg lassan átitatja fiatal barátaik szervezetét, és amikor eléri szívüket, hirtelen bekövetkezik a vég. A négy vándor nem tudhatta, mennyi van még hátra a sebesülteknek, mint ahogy arról sem volt fogalmuk, mekkora távolságra lehetnek az orvosi segítségtől. Egyetlen társuk, aki ismerte a Középső-Anart, lemaradt, és most az életéért küzd a Wofsktaag csapdájában. Előttük, olyan hirtelen, hogy a négy embernek nem maradt ideje letérni az ösvényről, és megúszni a fölfedeztetést, gnómcsapat lépett ki a fák fala mögül az ösvényre. Egy pillanatra mindenki megdermedt, a két csoport egymást bámulta a félhomályban. Csak egyetlen pillanatig, mert aztán rájöttek, ki a másik. A négy ember gyorsan letette a nehézkes hordágyakat, és előrelépve felsorakozott egymás mellett. A tíz-tizenkét gnóm ott állt egy kupacban, míg egyikük eltűnt a fák mögött.

– Segítségért ment – súgta Balinor a többieknek. – Ha gyorsan itt nem hagyjuk őket, erősítést kapnak, és akkor végünk! – Alighogy kimondta, a gnómok hátborzongató csatakiáltást hallattak, és rájuk rontottak tompán csillogó, gonosz külsejű, kurta kardjaikkal. Hármat terítettek le útközben Menion és az elf testvérek nyilai, mielőtt veszett farkasként nekiestek volna az embereknek. Dayelt egyszerűen leverték a lábáról, és az elf egy pillanatra eltűnt szem elől. Balinor szilárdan megvetette a lábát, hatalmas pengéje egyetlen csapásával derékba kapott két balszerencsés gnómot. A következő rikoltozó-ziháló percekben a küzdelem előre-hátra hullámzott a keskeny ösvényen, a gnómok megpróbáltak bejutni az emberek fegyvereinek hatósugara mögé, a négy védekező pedig úgy manőverezett, hogy mindig a dühödt támadók és sebesült társaik között maradjanak. Végül az összes gnóm holtan hullott a véres ösvényre, hulláik apró halmokban hevertek a figyelő csillagok fakó fényében. Dayelt be kellett kötözni, mert csúnyán megvágták az oldalán. Menionon és Durinon sok kisebb sebet ejtettek. Balinor sértetlen maradt, megvédte a gnóm kardoktól a foltos köpenye alatt viselt könnyű páncéling.

Csak annyi ideig pihentek, amíg bekötözték Dayel bordáját, majd fölkapták a hordágyakat és még gyorsabban ügettek tova a kihalt ösvényen. Újabb okuk lett a sietésre. A gnóm vadászok egykettőre megtalálják a nyomaikat, mihelyt rábukkannak leölt társaikra. Menion megpróbálta kiolvasni a csillagokból, hány óra, és mennyit kell még menniük, mielőtt a nap fölbukkan a Wofsktaag-hegység fölött, de csak annyit látott, hogy kora hajnal lehet. Érezte fájó karjaiban, feszülő hátizmaiban, hogy már nem sokáig bírja, miközben fürgén lépkedett a vállas Balinor mögött, aki átvette a vezetést. Valamennyien közel jártak a kimerültséghez, testüket elnyűtte az egész napos gyaloglás és a küzdelem, először a wolfsktaagi rémmel, azután a gnómokkal. Csakis azért maradtak még talpon, mert tudták, mi történne a völgylakókkal, ha megállnának. Mindazonáltal harminc perccel a gnóm hátvéddel folytatott küzdelem után Dayel egyszerűen összeesett a vérveszteségtől és a kimerültségtől. Hosszú percekbe telt, mire magához térítették, és talpra állították. Ettől kezdve jóval lassabban mentek. Néhány perc múlva Balinornak mégis meg kellett állítania őket, engedélyezve a mohón várt pihenést. Némán összerogytak az ösvény szélén, és riadtan fülelték az egyre erősödő hangzavart. A távolban, ott, ahol a küzdelem lezajlott, ordítottak és doboltak. Úgy látszik, a gnómok tudomást vettek jelenlétükről, és népesebb nyomkereső osztagot indítottak utánuk. Mintha az egész Anar megtelt volna dühöngő gnómokkal, akik végigkajtatták az erdőt és a dombokat, hogy elkapják az ellenséget, amely átsiklott vonalaikon és legalább tíz társukat megölte. Menion fáradtan nézett le a fiatal völgylakókra, akiknek arcát vastagon lepte a verejték.

Hallotta nyöszörgésüket a szájukba tömött rongyok mögül, látta, hogy vonaglanak, miközben gyengülő testükben megállíthatatlanul terjed a méreg. Hirtelen úgy érezte, akkor hagyta cserben őket, amikor a legnagyobb szükségük volt rá, és most a testvérek fizetik meg az árát az ő kudarcának. Tombolt, ha eszébe jutott ez a bolondság, a paranori utazás egy másik kor emléktárgyáért, abban a ványadt reményben, hogy az majd megvédi őket vagy akárkiket az ilyen Boszorkánymesterszerű fajzatoktól! De még végig sem gondolta, máris tudta, hogy elhibázott dolog most kételkedni valamiben, amit korábban elfogadtak, holott akkor nem volt egyéb távoli lehetőségnél. Fáradtan figyelte Flicket, és azon tűnődött, miért is nem voltak jobb barátok. Durin hirtelen figyelmeztetően pisszegett. Leléptek az ösvényről a nehézkes hordágyakkal, elrejtőztek a hatalmas fák között, a földhöz lapultak és lélegzetvisszafojtva várakoztak. Egy pillanattal később súlyos bakancsok távoli dobogása visszhangzott a lombok között a kihalt út mentén, és abból az irányból, ahonnan ők is jöttek, gnóm harcosok csoportja masírozott elő a sötétből, egyenesen az ő rejtekhelyük felé. Balinor rögtön látta, hogy túlerőben vannak, és csillapítóan Menion vállára tette a kezét, nehogy az ifjú valami elhamarkodott dolgot tegyen. A gnómok alakulatban haladtak az ösvényen, sárga arcuk megkövesedett a csillagfényben, kimeresztett szemük gyanakodva kutatta a sötét erdőt. Elérték azt a helyet, ahol a társaság lapult, megállás nélkül továbbmeneteltek, észre sem véve, hogy zsákmányuk alig néhány méterre hasal. Amikor eltűntek és hallani sem lehetett többé őket, Menion Balinorhoz fordult.

– Végünk, ha nem találjuk meg Allanont. Ilyen körülmények között egy mérfölddel többet sem tudunk megtenni Sheával és Flickkel, csak ha segítséget kapunk! – Balinor lassan bólintott, de nem válaszolt. Ő is tudta, milyen helyzetben vannak. Ám azt is tudta, hogy most megállni rosszabb lenne, mint a gnómok fogságába esni, vagy velük csatázni. De nem is hagyhatják a testvéreket az erdőben, abban a reményben, hogy majd megkeresik őket, ha segítséget kapnak – ez túl kockázatos. Intett a többieknek, hogy álljanak föl. Szó nélkül fölkapták a hordágyakat, és folytatták a kimerítő kutyagolást az erdei ösvényen, abban a tudatban, hogy a gnómok most már előttük és mögöttük is felbukkanhatnak. Menion ismét azon rágódott, mi lehet a derék Hendellel. Képtelenség, hogy akár egy ilyen leleményes, a hegyi harcban ennyire járatos törpe is huzamosabb ideig elkerülhesse a gnómok dühét! Bár a törpe közel sincs olyan szorult helyzetben, mint ők, akik az Anar vadonjában sebesülteket cipelnek, anélkül hogy bármiféle segítségre számíthatnának. Ha a gnómok meglelik őket, még mielőtt biztonságba juthatnának, nem lehet kétséges az eredmény. Durin éles füle ismét közeledő lábakat jelzett. Beugrottak a nagy fák takarásába. Alig tűntek el az ösvényről és vágódtak hasra a bozótosban, amikor alakok bukkantak föl előttük, a fák között. A sasszemű Durin még a halvány csillagfényben is látta a kis csapat vezetőjét, egy óriási termetű, sovány embert, aki szorosan magára csavarta fekete köpenyét. A következő pillanatban valamennyien fölismerték Allanont. Balinor és Menion már majdnem odarikkantottak neki a megkönnyebbüléstől, amikor Durin lepisszegte őket. Tágra nyitott szemmel bámultak bele a sötétbe és meglátták a történész kísérőit. Apró, fehér köpenyes alakok voltak, félreismerhetetlenül gnómok.

– Elárult minket! – súgta rekedten Menion, és gépiesen kapott az övébe szúrt, hosszú vadászkés után.

– Ne, várj egy percet! – parancsolta Balinor. Intett, hogy lapuljanak le a rejtekhelyükhöz közeledő csapat előtt.

Allanon szálas alakja lassan közeledett az ösvényen. Nem sietett, mélyen ülő szemét előreszögezte járás közben. Sötét homloka barázdált volt az összpontosítástól. Menion ösztönösen érezte, hogy meg fogják találni őket. Izmai megfeszültek, hogy kiugorjon az ösvényre, ahol egy csapással megölheti az árulót. Tudta, hogy nem lesz második esélye. Allanon nyomában különösebb rend nélkül, látható egykedvűséggel, kötelességtudóan baktattak a fehér ruhás gnómok. Allanon hirtelen megállt és ámulva körülnézett, mintha megérezte volna jelenlétüket. Menion ugrani készült, de egy súlyos kéz megragadta a vállát, és szorosan a földre nyomta.

– Balinor! – szólt a szálas vándor nyugodtan. Megállt, nem ment semerre, várakozóan körülnézett.

– Engedj! – követelte Menion dühösen Callahorn hercegétől.

– Nincs fegyverük! – hűtötte le indulatát Balinor hangja. A felvidéki jobban megnézte a történész mellett a fehérbe öltözött gnómokat. Fegyvertelenek voltak. Balinor lassan fölállt, és nagy kardját szorosan markolva elindult a tisztás felé. Menion árnyékként követte. A felföldi látta a vékony Durint, amint nyílvesszőt illeszt íjának idegére. Allanon megkönnyebbült sóhajjal előrelépett, és Balinor kezéért nyúlt, de megtorpant, amikor észrevette a határvidéki szemében az enyhe bizalmatlanságot és a felföldi arcán a nyílt keserűséget. Egy pillanatra meghökkent, azután hirtelen hátranézett a mozdulatlan kis alakokra.

– Ugyan már, minden rendben! – kiáltotta sietve. – Ők barátok! Nincsenek fegyvereik, és nem gyűlölnek titeket. Gyógyítók, orvosok! – Egy pillanatig senki sem mozdult. Azután Balinor hüvelyébe lökte a nagy kardot, és megrázta Allanon kezét. Menion mindenben utánozta, noha még mindig nem bízott az ösvényen várakozó gnómokban. – Mondjátok el, mi történt – utasította őket Allanon, aki azonnal átvette a fáradt csapat parancsnokságát. – Hol vannak a többiek? – Balinor gyorsan beszámolt a Wolfsktaagban történtekről, hogyan tértek rossz útra az elágazásnál, elmesélte ezt követő küzdelmüket a város romjai között élő teremtménnyel, útjukat a hágóhoz és a tervet, amely átjuttatta őket a gnóm harcosokon. Hallván, milyen sebeket kaptak a völgylakók, Allanon tüstént gnóm kísérőihez fordult, majd megmagyarázta a gyanakvó Menionnak, hogy az orvosok meg tudják gyógyítani a felföldi barátainak sérüléseit. Miközben Balinor tovább mesélt, a fehér-köpenyes gnómok a beteg völgylakókhoz siettek, látható aggodalommal hajoltak föléjük, és bekenték őket a magukkal hozott üvegcséből valamilyen folyadékkal. Menion szorongva leste őket és azon töprengett, miért különböznének ezek a gnómok a többiektől. Ahogy Balinor elvégezte beszámolóját, Allanon kétségbeesetten csóválta a fejét.

– Az én hibám, az én tévedésem – suttogta indulatosan. – Túlságosan előretekintettem az úton, nem figyeltem eléggé a közvetlen veszedelmekre. Ha ez a két ember meghal, az egész utazás fölösleges volt!

Ismét szót váltott a sürgölődő gnómokkal, mire az egyik sietve távozott az ösvényen a Jade-hágó irányába.

– Visszaküldtem, hogy utánanézzen, mi történt Hendellel. Ha baja esett, egyedül én leszek az oka.

Utasította a gnóm gyógyítókat, hogy kapják föl a völgylakókat, azzal az egész csoport elindult visszafelé az ösvényen, egyenesen nyugatnak, élen a hordágyvivők, mögöttük az elcsigázott csapat. Dayel bordáit is ellátták, úgyhogy már képes volt segítség nélkül járni. Míg bandukoltak a kihalt ösvényen, Allanon elmagyarázta, miért nem találkoznak gnóm csapatokkal a környéken.

– A storok földjéhez közeledünk; azokat a gnómokat hívják így, akik velünk tartanak – mondta. – Gyógyítók, elkülönülve élnek a gnóm nemzettől és a többi fajtól, mások szolgálatának szentelik magukat, akár menedékre, akár gyógyításra van szükség. Maguk kormányozzák magukat, nem avatkoznak a többi nemzet kicsinyes pörpatvaraiba – olyasmi ez, amire a legtöbb ember nem képes. A világnak ezen a részén mindenki megbecsüli és tiszteli őket. Földjüket, amelyre hamarosan megérkezünk, Storlocknak hívják. Szent föld ez, amelyen egyetlen gnóm csapat sem merészel keresztülvágni, ha nem hívják. Mivel ti rendelkeztek ezzel a meghívással, ma éjjel kitűnő körülmények között pihenhettek. – Elmagyarázta, hogy ő már sok éve barátja ezeknek a szelíd teremtéseknek, hónapokon át élt velük, megosztotta titkaikat. Ígéri Menionnak, hogy a storokra lehet számítani; meggyógyítják a fiatal völgylakókat, akármilyen baj érte őket. A storok a világ legjobb orvosai, az sem véletlen, hogy elkísérték, amikor visszatért az Avaron át, hogy találkozzék a Jade-hágóból érkező társasággal. Különös események hírét hozta egy rémült gnóm, akivel Storlock határában futottak össze: azt állította, előjöttek a tiltott földről a szellemek, és valamennyiüket fel akarják falni, Allanon pedig megkérte a storokat, jönnének vele, hogy megkeressék a barátait, mivel attól tartott, megsebesülhettek a hágón való átkelés közben.

– Fogalmam sem volt róla, hogy a lény, akinek jelenlétét megéreztem abban a wolfsktaagi völgyben, elég értelmes, és távozásom után leszedi a jelzéseimet – vallotta be dühösen. – Pedig gyanakodnom kellett volna; más jeleket is hagyhattam volna, hogy biztosan a jó irányba forduljatok. Ami még ennél is nagyobb baj, kora délután egyenesen keresztülmentem a Jade-hágón és nem vettem észre, hogy estefelé a gnómok gyülekezni kezdenek, mert el akarják űzni a hegyi szellemeket. Úgy tűnik, csúnyán leszerepeltem.

– Mindnyájan hibáztunk – jelentette ki Balinor, noha a némán fülelő Menion nem osztotta a véleményét. – Sokkal éberebben kellett volna viselkednünk, akkor nem történik ilyesmi. Az a legfontosabb, hogy Shea és Flick meggyógyuljon és megpróbáljunk tenni valamit Hendelért, mielőtt a gnómok nyomkereső csapatai rálelnek.

Egy darabig némán gyalogoltak. A csüggedt emberek túl fáradtak voltak a további gondolkodáshoz, csak arra összpontosítottak, hogy egyik lábukat a másik elé tegyék, amíg el nem érik a stor városka ígért biztonságát. Az ösvénynek nem akart vége lenni, a négy ember egyszer csak nem érzékelt többé sem irányt, sem időt, elméjük eltompult a kialvatlanságtól. Az éjszaka lassan elmúlt, a látóhatárra első ecsetvonásait húzta a hajnal, és ők még mindig nem érték el úti céljukat. Csak egy órával később pillantották meg a stor városka tüzeinek visszfényét a fákon. Amint beértek a városba, körülrajzották őket az egyforma fehér köpenyt viselő, szomorú, rezzentetlen pillantású storok, és bekísérték a kimerült vándorokat az egyik alacsony épület menedékébe.

Némán belerogytak a puha ágyakba, túlságosan fáradtan, hogy mosakodással vagy akár vetkőzéssel bajlódjanak. Másodperceken belül mindnyájan aludtak, Menion Leah kivételével, akinek ideges természete dacolt az enyhet adó álommal. Allanont keresve körbejártatta gyulladt szemét a szobában. Mikor nem találta, nehézkesen kikászálódott a puha ágyból, fáradtan a csukott ajtóhoz támolygott, amely emlékezete szerint egy másik szobába nyílt. Nehézkesen nekidőlt az ajtónak, fülét egy repedéshez tapasztotta, és belehallgatózott a történész meg a storok beszélgetésébe. Kába félálomban egy kurta összefoglalót hallott Sheáról és Flickről. A furcsa emberkék szerint a völgylakókat meggyógyíthatja a különleges kezelés és a pihenés. Azután felpattant egy hátsó ajtó és több ember lépett be rajta. A hangok összemosódtak az elszörnyedés és a megrendülés zűrzavarában, amelyen jeges tisztasággal hasított át Allanon mély hangja:

– Mit találtatok? – kérdezte. – Akkora a baj, amitől tartottunk?

– Elkaptak valakit a hegyekben – felelte egy riadt hang. – Mire végeztek vele, nem lehetett megállapítani, ki vagy mi volt. Darabokra tépték!

Hendel! Menion még agyoncsigázott állapotában is elhűlt. Kiegyenesedett, visszatántorgott a várakozó ágyhoz, és nem bírta elhinni, hogy igaz, amit hallott. Lelke mélyén hatalmas űr tátongott. A tehetetlen düh könnyei tolultak föl benne, de nem öntötték el száraz szemét, csak fojtogatták, míg Leah hercege elmerült a vigasztaló álomban.

XIII.

MÁSNAP DÉLUTÁN VOLT, amikor Shea kinyitotta a szemét. Kényelmesen feküdt egy hosszú ágyban, tiszta cihákba és pokrócokba bugyolálva, vadászruha helyett nyakban megkötött bő, fehér ingben. A szomszédos ágyban Flick aludt, széles arca már nem volt nyúzott és sápadt, hanem ismét pirospozsgás és kipihent az édes álomtól. Vakolt falú szobácskában voltak, ahol hosszú fagerendák tartották a mennyezetet. Az ablakokból a fiatal völgylakó az Anar fáira és a mélykék délutáni égre látott. El sem tudta képzelni, mennyi ideig volt öntudatlan, vagy hogy mi történt az alatt az idő alatt, amíg erre az ismeretlen helyre hozták. De abban bizonyos volt, hogy a wolfsktaagi rém majdnem végzett vele meg Flickkel, és kizárólag a csapatuknak köszönhetik az életüket. Ekkor felpattant a szobácska ajtaja, és berontott az aggódó Menion Leah.

– Na, öreg cimbora, látom, visszatértél az élők világába! – Csendesen mosolyogva közeledett az ágyhoz. – Tudod, hogy jól megijesztettél minket?

– Megcsináltuk, ugye? – vigyorgott boldogan Shea az ismerős, évődő hang hallatán. Menion kurtán biccentett, és Flick felé fordult, aki ébredezve mocorgott a takaró alatt. A köpcös völgylakó lassan kinyitotta a szemét, tétován felnézett, és meglátta a vigyorgó felföldit.

– Tudtam, hogy túl szép ahhoz, hogy igaz legyen – nyöszörögte Flick fájdalmasan. – Még holtamban sem szabadulhatok tőle. Ez egy valóságos átok!

– Az öreg Flick is magához tért – kacagott Menion. – Remélem, méltányolja, milyen kemény munka volt egész úton cipelni otromba tömegét!

– Igazán meg fogsz lepni azon a napon, amikor valami tisztességes munkát végzel – dünnyögte Flick, és megpróbálta kinyitni álomtól ködös szemét. Átpillantott a mosolygó Shea-ra, visszavigyorgott és intett.

– Egyáltalán, hol vagyunk? – kérdezte kíváncsian Shea, és nagy erőfeszítéssel felült, mert még mindig gyenge volt. – Mennyi ideig voltunk öntudatlanok?

Menion leült az ágy szélére és elismételte az út történetét attól kezdve, hogy megmenekültek a völgybéli szörnyetegtől. Elmesélte, hogyan jutottak a Jade-hágóhoz, hogyan találkoztak a gnómokkal, hogyan fundálták ki, miként kerülhetnék el őket, és hogy mi lett ennek a következménye. Megremegett a hangja, amikor arról beszélt, hogyan áldozta föl magát Hendel a társaságért. A völgylakók iszonyodó arccal hallgatták, miként jutott kínhalálra a hős törpe a dühödt gnómok kezén. Menion elhadarta, ami még hátravolt: hogyan bolyongtak az Anarban, amíg észre nem vették Allanont és a stor nevezetű furcsa teremtéseket, akik ellátták a testvérek sebeit, és aztán idehozták valamennyiüket.

– Ezt a vidéket Storlocknak hívják – fejezte be a történetet. – Az itteniek gnómok, akik betegek és sebesültek gyógyításának szentelték életüket. Megdöbbentő, mire képesek! Van valami kenőcsük, amelytől a nyílt seb tizenkét óra alatt összezárul és begyógyul. Magam is láttam a hatását a sebesült Dayelen.

Shea hitetlenkedve csóválta a fejét, és már további részleteket kérdezett volna, amikor ismét nyílt az ajtó és Allanon lépett be. Amióta ismerték egymást, Shea először látta boldognak a sötét vándort, először sejlett őszinte, megkönnyebbült mosoly a zord arcon. A történész hozzájuk sietett, és elégedetten bólintott.

– Igazán örülök, hogy mindketten felépültetek! Komolyan aggódtam értetek, de úgy tűnik, a storok jó munkát végeztek. Vagytok annyira jól, hogy kibújjatok az ágyból és járkáljatok egy kicsit – netán egy kis falatozás végett?

Shea kérdően nézett Flickre. Mindketten bólintottak.

– Akkor rendben, menjetek Menionnal, tegyétek próbára az erőtöket – javasolta a történész. – Fontos, hogy rendbe jöjjetek, mert hamarosan továbbmegyünk. – Nem szólt többet, kiment arra, ahonnan jött, és halkan becsukta az ajtót. Flickék utána néztek, és azon tűnődtek, hogy képes ez az ember továbbra is ezzel a hideg szertartásossággal viselkedni. Menion vállat vont, azt ajánlotta, hogy ő megy és előkészíti a testvérek vadászruháját, mert azt közben elvitték tisztítani. Hamarosan visszatért a ruhákkal. A völgylakók, noha gyengék voltak, fölkeltek és felöltöztek, miközben Menion mesélt egyet-mást a storokról. Bevallotta, hogy először nem bíztak bennük, hiszen ők is gnómok, de elpárolgott a félelmük, mikor tapasztalták, hogyan bánnak velük. A társaság többi tagja átaludta a délelőttöt, majd fölkeltek, és most a városkában mászkálnak, élvezik a rövidke haladékot, mielőtt Paranor felé indulnának.

Nem sokkal később mindhárman átmentek egy másik épületbe, amely a városka ebédlőjeként szolgált, ahol emberes adag forró ennivalóval csillapíthatták farkaséhségüket. Betegségük ellenére a völgylakók képesnek érezték magukat arra, hogy többször is vegyenek a tápláló ételből. Miután végeztek, és Menion vezetésével távoztak az ebédlőből, összefutottak a tökéletesen felüdült Durinnal és Dayellel, akik nagyon örültek, mikor látták, hogy a két völgylakó a saját lábán jár. Menion javaslatára mind az öten elballagtak a városka déli végébe, hogy megnézzék a csodálatos Kék-tavat, amelyről a felföldi korábban hallott a storoktól. Alig néhány perc alatt elérték a kis tavat, leültek a parton egy hatalmas szomorúfűz tövébe, és némán bámulták a nyugodt, kék tükröt. Menion elmesélte, hogy a storok számos írt és balzsamot készítenek a tó vizéből, amely állítólag sehol másutt nem található, különleges gyógyhatású elemeket tartalmaz. Shea kortyolt a vízből, amely egészen más ízű volt ugyan, mint amilyet valaha ivott, de egyáltalán nem rossz. A többiek is hörpintettek, és elégedetten dünnyögtek. A Kék-tó olyan békés hely volt, hogy egy pillanatig csak ültek, meg feledkeztek veszélyes útjukról, szülőföldjükre és az otthon maradottakra gondoltak.

– Ez a tó Belealra, nyugatföldi otthonomra emlékeztet – mosolygott Durin, miközben úgy húzogatta ujját a vízben, mintha egy fantázia szülte képet rajzolna. – Ott is ugyanilyen békére találhatsz.

– Hamarabb visszatérünk, mint gondolnád – ígérte Dayel, azután lelkesen, szinte kisfiúsan hozzátette: – Én pedig feleségül veszem Lynlisst, és lesz egy csomó gyerekünk.

– Felejtsd el! – vágott közbe Menion. – Maradj agglegény, akkor boldog leszel.

– Te nem ismered őt, Menion! – folytatta ragyogó arccal az elf. – Nincsen is hozzá fogható kedves, jó lány, és olyan szép, mint amilyen tiszta ez a tó itt.

Menion gunyoros kétségbeeséssel csóválta a fejét. Könnyedén megveregette a törékeny elf vállát, és megértően mosolygott ennyi szenvedélyes érzelem láttán. Néhány percig egyikük sem szólt, vegyes érzelmekkel bámulták a stor tó kék vizét. Azután Shea kérdően pillantott társaira.

– Gondoljátok, hogy helyesen cselekszünk? Úgy értem, hogy eljöttünk erre az útra. Mit gondoltok, megéri?

– Furcsákat kérdezel, Shea – válaszolta tűnődve Durin. – Ahogy én látom, te vagy az, aki a legtöbbet veszíti, ha velünk jön. Tulajdonképpen te vagy a célja ennek az utazásnak. Mit gondolsz, megéri?

Shea tűnődött egy pillanatig, a többiek némán figyelték.

– Nem igazán tisztességes a kérdés – védte Flick.

– Dehogynem – vágta rá Shea higgadtan. – Valamennyien az életüket kockáztatják miattam, és én vagyok az egyetlen, aki kételkedik. De magam sem tudok válaszolni a saját kérdésemre, mert nem is tudom pontosan, mi történik. Nem hinném, hogy mi látjuk az egész képet.

– Értem, mire gondolsz – helyeselt Menion. – Allanon nem mondott el mindent arról, hogy mit csinálunk az úton. Több minden van Shannara Kardja mögött, mint amennyit tudunk.

– Látta valaki egyáltalán is ezt a kardot? – kérdezte hirtelen Dayel. A többiek a fejüket rázták. – Lehet, hogy nincs is Kard.

– Ó, én azt hiszem, létezik – jelentette ki Durin. – De ha egyszer megszerezzük, mihez kezdünk vele? Mit tehet Shea a Boszorkánymester hatalmával szemben, még akkor is, ha nála van Shannara Kardja?

– Azt hiszem, Allanonra kell bíznunk, hogy, ha majd eljön az ideje, feleljen erre a kérdésre – szólt egy újabb hang.

Hirtelen hátrafordultak, és hangosan felsóhajtottak megkönnyebbülésükben, mert Balinor volt az. Shea, miközben a könnyű léptekkel közeledő callahorni herceget nézte, azon töprengett, hogy miért félnek továbbra is Allanontól. A határvidéki mosolyogva üdvözölte a testvéreket, majd leült melléjük.

– Úgy látszik, végül is megérte az a sok viszontagság, amelyet végigszenvedtünk, míg átjutottunk a Jade-hágón. Örömmel látom, hogy jól vagytok.

– Sajnálom, ami Hendellel történt – nyögte kínlódva Shea. – Tudom, hogy jó barátod volt.

– Hendel kockázatot vállalt, amit a helyzet követelt – felelte halkan Balinor. – Tudta, mit csinál, és milyenek az esélyei. Mindnyájan megtettük volna.

– Mi lesz most? – kérdezte Flick egy pillanat múlva.

– Várjuk, hogy Allanon döntsön utunk utolsó szakaszáról – felelte Balinor. – Mellesleg komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy meg lehet bízni benne. Nagyszerű, jó ember, noha időnként nem olyannak tűnik. Annyit mond, amennyiről úgy véli, tudnunk kell, de higgyétek el, mindnyájunkért aggódik. Ne ítéljetek elhamarkodottan.

– Tudod, hogy nem mondott el nekünk mindent – válaszolta egyszerűen Menion.

– Biztos vagyok benne, hogy a történetnek csupán egy részét mondta el – bólintott Balinor. – De ő az egyetlen, aki maradéktalanul átlátja, mekkora veszély fenyegeti Négyföldet. Sok mindennel tartozunk neki; legkevesebb egy kis bizalommal. – A többiek lassan bólogattak, nem annyira meggyőződésből, sokkal inkább azért, mert valamennyien tisztelték a határvidékit. Ez különösen érvényes volt Menionra, aki elismerte, hogy Balinor bátor ember, épp kedvére való. Nem beszéltek többet a témáról, inkább áttértek a storokra, hogy miként váltak ki a gnóm népből, és hogyan keletkezett hosszú, időtálló barátságuk Allanonnal. Már alkonyodott, amikor váratlanul felbukkant a magas történész, és csatlakozott hozzájuk a Kék-tó partján.

– Miután itt végeztünk, a völgylakók feküdjenek vissza egy kis pihenésre. Valószínűleg nektek többieknek sem árt még némi alvás. Éjféltájt elmegyünk.

– Nem lesz az egy kicsit túl korai Shea és Flick sérüléséhez képest? – kérdezte óvatosan Menion.

– Ezen nem segíthetünk, felföldi. – A komor arc feketének látszott még az alkonyfényben is. – Kifutunk az időből. Ha híre megy küldetésünknek vagy akár csak jelenlétünknek is az Anarnak ebben a részében, az elér a Boszorkánymester füléig. Akkor tüstént megpróbálja elvinni a Kardot, anélkül pedig egész utunk céltalan.

– Flick és én készen állunk – közölte elszántan Shea.

– Merre vezet az utunk? – kérdezte Balinor.

– Ma éjjel keresztülvágunk a Rabb-síkságon, ez négyórás út. Ha szerencsénk van, akkor nem ütnek rajtunk a nyílt terepen, bár bizonyosra veszem, hogy a Koponyahordozók még mindig keresik Sheát és engem. Csak abban reménykedhetünk, hogy nem lelnek ránk az Anarban. Korábban nem mondtam, mert éppen elég aggódni-valótok volt, de valahányszor használjuk a Tündérköveket, az mindig megmutatja a helyzetünket Bronának és fürkészeinek. A kövek rejtelmes erejét a szellemvilág minden tagja képes érzékelni; arra figyelmezteti őket, hogy itt az övékéhez hasonló mágiát használnak.

– Tehát amikor a Ködlápon használtuk a Tündérköveket… – kezdte iszonyodva Flick.

– Pontosan közöltétek a Koponyahordozókkal, hol vagytok – fejezte be a mondatot Allanon dühítő mosolyával. – Ha nem tévedtek el a ködben és a Feketetölgy-erdőben, talán ott helyben elkaptak volna.

Hirtelen borzongás futott végig Sheán, amikor eszébe jutott, milyen közel érezték magukhoz a halált, és mily kevéssé voltak tudatában a legjobban rettegett fajzatok fenyegetésének.

– Ha tudtad, hogy a kövek használata odavonzza a szellemlényeket, akkor miért nem mondtad? – kérdezte indulatosan. – Miért adtad őket a védelmünkre, amikor tudtad, mi fog történni?

– Figyelmeztettelek, fiatal barátom – felelte Allanon azon a tompán morajló hangon, amely mindig arra utalt, hogy fogytán a türelme. – A kövek nélkül más, de ugyanolyan félelmetes dolgoknak lettetek volna kiszolgáltatva. Mellesleg már önmagukban elegendő védelmet jelentenek a szárnyasok ellen. – Egy legyintéssel elhárította a további kérdéseket, jelezve, hogy a téma le van zárva, amitől Shea még gyanakvóbb és mérgesebb lett. A figyelmes Durin észrevette. Figyelmeztetően megcsóválta a fejét, és kezét csillapítóan a fiatal völgylakó vállára helyezte.

– Ha visszatérhetünk a fontosabb témára – folytatta nyugodtabban Allanon –, akkor – közbeszólások mellőzésével – elmagyaráznám, milyen úton megyünk a következő néhány napban. A Rabb-síkságon át hajnalra odaérünk a Sárkányfogak lábához. Ez a hegylánc biztosítja azt a védelmet, amelyre szükségünk lehet bármilyen szaglászó ellen. A gond az, hogy meg kell másznunk, azután le kell ereszkednünk a Paranort övező erdőkbe. Annyit tudunk, hogy a Sárkányfogakon átvezető hágókat erősen őrzik a Boszorkánymester szövetségesei, viszont ha a hágókat kikerülve próbálnánk megmászni valamelyik ormot, abba a társaság fele belehalna. Így tehát más úton kelünk át a hegyeken, olyanon, amelyet nem őriznek.

– Várj csak! – kiáltotta döbbenten Balinor. – Ugye nem a Királyok Sírján akarsz átvinni?

– Nem marad más lehetőségünk, ha észrevétlenül akarunk átjutni. Napébredéskor belépünk a Királyok Csarnokába, és napáldozatra át is vágunk a hegyen, kijutunk a paranori oldalon, úgy, hogy a hágók őreinek fogalmuk sem lesz róla.

– De hát a regék szerint még soha egy élő nem jutott át azokon a barlangokon! – Durin gyorsan csatlakozott Balinor tiltakozásához. – Halandótól egyikünk sem fél, de azokban a barlangokban a holtak szellemei lakoznak, és csak a holtak haladhatnak ott át sértetlenül. Eleven embernek ez még sohasem sikerült!

Balinor lassan bólogatott, a többiek riadtan néztek rájuk. Menion és a völgylakók még csak nem is hallottak arról a helyről, amelytől nyilvánvalóan rettegtek. Allanon különös módon szinte vigyorgott Durin utolsó megjegyzésére. Szeme sötétlett a vastag szemöldök alatt, fehér foga fenyegetően megvillant.

– Nem vagy teljesen pontos, Durin – felelte percnyi hallgatás után. – Én keresztülmentem a Királyok Csarnokán, és biztosítalak, hogy meg lehet csinálni. Az utazás nem kockázatmentes. A barlangokat csakugyan a holtak szellemei lakják, és Brona éppen arra számít, hogy az emberek nem mernek belépni. De az erőm elegendő, hogy megvédjem magunkat.

Menion Leahnak fogalma sem volt, mi lehet azokban az üregekben, amitől még egy Balinor is visszahőköl, de akármi legyen is, jó lesz félni tőle. Továbbá a Ködlápon és a Wolfsktaagban történt találkozások óta esze ágában sem volt kételkedni abban, amit korábban vénasszonyok meséinek és bolondos legendáknak tartott. Most az izgatta, hogy az embernek, aki saját állítása szerint átvezetheti őket a Sárkányfogak barlangjain, van-e elég hatalma, amellyel megvédheti őket.

– Az egész utazás kockázatos volt – folytatta Allanon. – Még bele se vágtunk, már akkor tudtuk, hogy veszedelmes lesz. Visszafordultok, vagy végére járunk a dolognak?

– Veled tartunk – jelentette ki Balinor pillanatnyi habozás után. – Tudod, hogy megtesszük. A Kardért érdemes kockáztatni. – Allanon halványan elmosolyodott, végigfuttatta mélyen ülő szemének szúrós pillantását a többiek arcán, és tekintete végül megpihent Sheán. A völgylakó állta a nézését, bár belenyilallt a félelem és a bizonytalanság, mikor az a pillantás legrejtettebb gondolatáig hatolt. Allanon nyilvánvalóan ismerte kétségeit, bármennyire igyekezett is titkolni azokat.

– Jól van – bólintott sötéten Allanon. – Most pihenjetek. – Hirtelen sarkon fordult, és visszament a stor városba. Balinor a távozó után sietett, láthatólag kérdezni akart még valamit. A többiek néztek utánuk, amíg el nem tűntek. Elsőnek Shea eszmélt rá, hogy már csaknem besötétedett, a nap lassan süllyedt a látóhatár alá, a szürkület puha fehér fényt lopott a mély bíborban izzó égre. Egy pillanatig senki sem mozdult, azután némán fölálltak és visszatértek a békés városkába, hogy aludjanak egyet az éjfél után egy órai ébresztőig.

Sheának úgy rémlett, egyetlen percet aludt, amikor egy erős kéz gorombán fölrázta. A következő percben fáklya lobbant vakító fénnyel a besötétített szobában, amitől Sheának hunyorognia kellett, amíg álomittas szeme hozzá nem szokott a világossághoz. Az álom ködén átsejlett Menion Leah elszánt arca; a gondterhelt pillantás jelezte, hogy itt az indulás órája. Shea bizonytalanul föltápászkodott a hideg éjszakában, és pillanatnyi habozás után sietősen öltözni kezdett. Flick már ébren volt és félig felöltözött. Öröm volt nézni nyugodt arcát az éjszaka kísérteties csöndjében. Shea ismét erősnek érezte magát, elég erősnek, hogy nekivágjon a hosszú menetelésnek a Rabb-síkságon a Sárkányfogakig, és azon túl is, ha szükséges – bármire kész volt, csak érjen már véget ez az utazás.

Néhány perccel később a három barát átment az alvó stor városkán, hogy találkozzanak társaikkal. Az elsötétített házak szögletesen feketéllettek a holdtalan éjszaka félhomályában, az égen vastag felhőtakaró hömpölygött lomhán meghatározhatatlan irányba. Megfelelő éjszaka volt a szabad ég alatti utazáshoz. Sheát nyugalommal töltötte el a tudat, hogy a Boszorkánymester szárnyas fullajtárjai ugyancsak nehezen találnának rájuk. Menetelés közben megállapította, hogy könnyű vadászcsizmájuk alig hagy nyomot a nedves földön. Mintha minden nekik kedvezett volna.

Storlock nyugati végén megtalálták a többieket. Csak Allanon hiányzott. Durin és Dayel anyagtalan formáknak tűntek a feketeségben árnyszerű, vékony alakjukkal; némán járkáltak föl-alá, hallgatták az éjszaka neszeit. Sheának, ahogy közelebb lépett hozzájuk, ismét feltűntek a jellegzetes elf vonások, a különös, hegyes fül, a ceruzavonásnyi, halánték felé kanyarodó szemöldök. Vajon őt is ilyennek látja a többi ember, amilyennek most ő látja az elf testvéreket? Csakugyan más teremtmények? Ismét elgondolkodott az elfek történelmén. Allanon figyelemre méltónak nevezte, de nem mondott többet. Az elfek történelme az övé is; most már tudta, amit azelőtt csak gyanított. Szeretett volna többet tudni róla, ha másért nem, hogy jobban megértse saját örökségét és Shannara Kardjának meséjét.

Fölnézett Balinor vállas alakjára, aki szoborként magasodott az egyik oldalon, és nem volt arca a sötétségben. Balinor kétségtelenül az expedíció legvigasztalóbb jelensége. Annyi szívósság, elpusztíthatatlan életerő volt a határvidékiben, amiből bőségesen ajándékozhatott a társaság minden tagjának. Sheára még Allanon sem volt ilyen hatással, bár sejtette, hogy valószínűleg ő a hatalmasabb. Lehet, hogy Allanon, mindenre kiterjedő végtelen tudásával azzal is tisztában van, milyen érzéseket kelt Balinor, és épp ezért hozta magával az útra.

– Úgy bizony, Shea. – A halk hang olyan közelről szólt, hogy a völgybeli nagyot ugrott meglepetésében. A fekete vándor elsietett mellette, és magához intette a többieket. – Az utazást az éjszaka leple alatt kell folytatnunk. Maradjatok együtt, és tartsátok szemmel az előttetek haladót. Beszélgetni tilos. – A sötét óriás minden további nyájaskodás nélkül vezetni kezdte őket az Anar erdejébe egy keskeny ösvényen, amely egyenesen nyugatnak tartott Storlockból. Shea beállt Menion mögé, a szíve még mindig a torkában dobogott az előbbi rémülettől, elméjében vadul cikáztak eddigi találkozásai e furcsa emberrel. Lám, igaznak bizonyult, amit egész idő alatt sejtett! Mindenesetre ezentúl megtartja magának a gondolatait, ha Allanon a közelben van, akármilyen nehéz is lesz.

Hamarabb érték el az Anar vadonának nyugati szélét és a Rabb-síkság peremét, mint Shea várta. Az éjszakai ég sötétje ellenére a völgylakók láthatták a távolban magasodó Sákányfogakat; szó nélkül összenéztek, azután tovább fürkészték aggodalmasan a sötétséget. Allanon megállás és lassítás nélkül vezette őket az üres lapályon. Ez a rónaság tökéletesen sík, látszólag élettelen volt, híján bárminemű természetes akadálynak. Alacsony, csupasz, csontvázszerű fácskák és bokrok nőttek rajta. Földje kemény volt, egyes helyeken annyira száraz, hogy hosszan, girbegurbán meghasadozott. Semmi sem moccant az utazók körül. Némán meneteltek, szemük és fülük nem jelzett semmit. Egy alkalommal, amikor már csaknem három órája gyalogoltak a Rabb-síkságon, Dayel gyors intéssel megállította őket, jelezve, hogy messze mögülük hall valamit a sötétségből. Hosszú percekig kuporogtak mozdulatlan némaságban, de semmi sem történt. Végül Allanon vállat vont és intett, hogy sorakozzanak és menjenek tovább.

Közvetlenül hajnal előtt érték el a Sárkányfogakat. Még fekete és felhős volt az éjszakai ég, amikor megálltak a félelmetes hegység lábánál, amely úgy szökkent előttük a magasba, mint szörnyeteg tüskék egy vaskapun. Shea és Flick erősnek érezte magát a hosszú menetelés után is, és jelezték a többieknek, hogy készek pihenő nélkül folytatni az utat. Allanon láthatólag alig várta, hogy menjenek, mintha csak találkozóra igyekezne. Egyenesen bevezette őket a gonosz ábrázatú hegyekbe egy fölfelé kanyargó kavicsos ösvényen, amely valami katlanfélébe tartott a sziklafalak között. Flick menet közben fölbámészkodott az ösvény két oldalán magasodó csúcsokra; jól hátra kellett szegnie vastag nyakát, hogy egy pillantást vethessen a fűrészes ormokra. A Sárkányfogak-hegység nagyon rászolgált a nevére.

Egyre közelebb jöttek hozzájuk a hegyek, miközben tovább igyekeztek a katlanhoz. A sekély hágó mögött újabb csúcsokat pillantottak meg, amelyek még magasabbra nyúltak. Itt csak az juthat át, aki repülni tud. Shea egyszer megállt, fölvett egy darabot a talpa alatt csúszkáló kavicsokból, és menet közben kíváncsian megvizsgálta. Meglepően sima volt, majdnem üvegszerű, a színe pedig mély, tükröző fekete. A völgylakónak azt a szenet juttatta eszébe, amellyel némely délföldi közösségekben fűtöttek. Ez azonban keményebbnek látszott a szénnél, mintha sajtolták és fényezték volna, hogy elérje jelen állapotát. Odaadta Flicknek, aki rápillantott, hanyagul vállat vont és félredobta.

Az ösvény hatalmas, lehullott kőtömböket kerülgetett, emiatt az utazók nem látták át az őket körülvevő hegységet. Hosszú ideig kanyarogtak a kövek útvesztőjében, még mindig nem érték el a katlant, sötét vezetőjüket láthatólag nem érdekelte, hogy egyikük sem tudja, merre tartanak. Végül egy tisztásra értek a kövek között, és láthattak annyit a környező bércekből, hogy megállapíthassák, elérték a katlan bejáratát, ahonnan az ösvény vagy leereszkedik a mélybe, vagy ugyanezen a szinten folytatódik a hegyek között. Balinor halkan füttyentett, megállítva a társaságot. Váltott néhány szót Durinnal, aki a hegyek lábánál lemaradt, hogy a határvidéki mellett legyen, majd döbbenten fordult Allanonhoz és a többiekhez.

– Durin tisztán hallotta, hogy végig az ösvényen követtek minket! – mondta feszült arccal. – Most már nem kétséges, hogy valaki van mögöttünk! – Allanon gyorsan fölpillantott az éjszakai égre, sötét homlokára barázdákat vésett a nyugtalanság, keskeny arcán látszott, mennyire aggasztja a jelentés. Tétován nézett Durinra.

– Biztos vagyok benne, hogy valaki követ! – erősítette meg Durin.

– Nem állhatok meg, hogy magam foglalkozzam az üggyel. Még napfelkelte előtt be kell érnem a völgybe – közölte hirtelen Allanon. – Akármi is az, föl kell tartóztatni, amíg végzek – ez életbe vágó! – Shea még sohasem hallotta ilyen ellentmondást nem tűrőnek a hangját. Észrevette, hogy Flick és Menion gyorsan, hökkenten összenéznek. Akármit akar is csinálni Allanon a völgyben, rendkívül fontos, hogy ne zavarják, amíg nem végzett.

– Hátramaradok – jelentkezett Balinor, és kihúzta nagy kardját. – Várjatok meg a völgyben.

– Nem egyedül – szólt gyorsan Menion. – Én is maradok.

Balinor röviden elmosolyodott, és bólintott a felföldinek. Allanon egy pillanatig úgy nézett, mint aki tiltakozni akar, azután kurtán biccentett, és maga után intette a többieket. Az elf testvérek sietve megindultak az ösvényen a hórihorgas vezető nyomán, de Shea és Flick egy pillanatig még bizonytalanul ácsorgott, amíg Menion el nem hessegette őket. Shea visszaintett, kelletlenül hagyta ott barátját, de megértette, hogy nem sok hasznát vennék, ha maradna. Csak egyszer nézett hátra, és látta, hogy a két ember elhelyezkedik a sziklák között, kardjaik tompán villannak a halvány csillagfényben, sötét vadászköpenyük összemosódik a sziklák árnyékával. Allanon addig vezette a társaság megmaradt négy tagját a hegyek útvesztőjében, amíg a sziklafal szét nem nyílt. Konokul kapaszkodott fölfelé, amíg el nem érték azt a helyet, ami a rejtelmes völgy szélének látszott. Pár pillanat múlva némán megálltak a peremen, és csodálkozva nézték az előttük elterülő tájat. A völgy alját és oldalait gyűrött sziklák, görgetegkövek lepték el félelmetes összevisszaságban. Feketén csillogtak, mint az a kavics, amelyet Shea vizsgált meg útközben; ilyen kőből volt az egész környék. Semmi mást nem lehetett látni, csupán egy homályos vizű kis tavat, amely tompa zöldesfekete fényben csillogott, és lomha hullámgyűrűcskék terjengtek rajta, mintha a vize külön életet élne. Sheának azonnal feltűnt a felszín különös mozgása. Nem volt szél, amely ezt a furcsa fodrozódást okozhatta volna. A néma Allanonra nézett és megdöbbenve látta, hogy különös fény sugárzik sötét, félelmes arcáról. A magas vándor mélyen eltűnődve bámult le a szortyogó vízre, s a völgylakó megérzett benne valami furcsa, fájdalmas vágyakozást.

– Ez a Shale-völgy, a Királyok Csarnokának előtere és minden idők szellemeinek otthona – morajlott föl hirtelen a mély hang a hatalmas mellkasból. – A tó a Hadeshorn – vize halál a halandóknak. Kísérjetek le a völgy aljába, onnan egyedül kell továbbmennem.

Választ nem várva, lassan ereszkedni kezdett a völgybe, szemét a tóra szögezve, biztos lábbal lépkedett a lazán csúszkáló kövek között. A többiek zavart csöndben követték, érezték, hogy fontos pillanatok várnak valamennyiükre, hogy itt, sokkal inkább, mint bárhol másutt, Allanon a király. Shea valamilyen megmagyarázhatatlan okból tudta, hogy a történész, a vándor, a filozófus és misztikus, az az ember, aki megszámlálhatatlan veszélyen át ragadta bele őket egy őrült játszmába, amelynek tétjét csak ő ismeri, a rejtelmes férfi, akit ők Allanonként ismernek, végre hazaérkezett. Percekkel később, amikor mindnyájan leértek a Shale völgyének aljába, ismét feléjük fordult.

– Itt várjatok rám. Nem számít, mi történik most, ne gyertek utánam! Ne mozduljatok erről a helyről, amíg nem végzek! Ahova én megyek, ott nincs más, csak a halál.

Otthagyta sóbálvánnyá lett követőit, és elindult a sziklás terepen a rejtélyes tó felé. Nézték magas, fekete alakját, amint egyenletes sebességgel, nyílegyenesen halad, enyhén fodrozódó, bő palástjában. Shea rásandított Flickre, és látta testvére feszült arcán, hogy fél attól, ami következik. Egy töredék másodpercig fontolgatta, hogy elszalad, ám azonnal belátta, micsoda ostobaság lenne. Ösztönösen megsimította zubbonyát, amely alatt a Tündérkövek apró tasakja dudorodott vigasztalón. Ettől nagyobb biztonságban érezte magát, bár nem hitte, hogy hasznát vehetné azzal szemben, amivel még Allanon se tudna elbánni. Aggodalmasan nézett a többiekre, akik a zsugorodó alak után bámultak, azután visszafordult és látta, hogy Allanon leért a Hadeshorn partjára, ahol most mintha várna valamire. Halálos csend volt a völgyben. A négy várakozó le nem vette szemét a sötét alakról, aki mozdulatlanul állt a vízparton.

A magas vándor lassan az ég felé emelte fekete köpenyes karjait, és ők riadtan látták, hogy a tó sebesen kavarogni kezd, azután mély dühében felforr. A völgy nehézkesen megremegett, mintha egy titkos, alvó élet ébredezne. A rémült halandók hitetlenkedve néztek körül, attól tartottak, mindjárt bekapja őket valami sziklának álcázott lidércnyomás. Allanon tántoríthatatlanul állt a parton, miközben a víz vadul forrongott a tó közepén. A mélység börtönéből párapermetek lövelltek felszabadultan sisteregve az elsötétült ég felé. Halk nyöszörgés hallatszott az éjszakai égből, a rab lelkek kiáltása, akiknek álmát megzavarta a Hadeshorn partján álló Allanon. Az emberalatti, haláltól fagyos hang kikezdte a völgy peremén vacogó négyek ép elméjét, kíméletlen durvasággal feszegette-facsarta megrettent tudatukat, felmorzsolással fenyegetve kevés megmaradt bátorságukat is, lehántva róluk az önvédelem utolsó foszlányait. Nem bírtak mozdulni, szólni, még gondolkodni sem, csak álltak a rettenettől bénultan, miközben a szellemvilág hangjai átütötték agyukat, az élet és az emberi felfogás határán túli dolgokról szólva.

A dermesztő jajgatás közepette halk morranással – mintha a föld zsigerei korognának – megnyílt a hánytorgó Hadeshorn, és kortól hajlott öregember árnya emelkedett ki a zavaros örvényből. A fantom kiegyenesedett, és mintha a vízen állt volna; kísérteties szürke árnyalatú, magas, vékony, áttetsző alakja együtt foszforeszkált a tó vizével. Flick falfehér lett. Ennek a végső borzalomnak a feltűnése még inkább megerősítette abban a hitében, hogy utolsó perceit éli ezen a földön. Allanon mozdulatlanul állt a parton, már leengedte vékony karjait, fekete köpenyét összehúzta szoborszerű alakján, arcát az árnyék felé fordította. Mintha szóltak volna egymással, de a bámuló négyek semmit sem hallottak az éjszakát hasogató, embertelen, szüntelen, őrjítő jajveszékeléstől, amely mindannyiszor hangosabb lett, mikor a Hadeshorn felszínén álló lény intett. Akármilyen természetű volt a beszélgetés, alig néhány kurta percig tartott, és akkor ért véget, amikor a fantom hirtelen feléjük fordult, fölemelte foszladozó csontkarját és rájuk mutatott. Csontig hatoló hideg futott át Shea védtelen testén, és tudta, hogy a halál érintette meg egy villanásra. Azután az árnyék elfordult, utolsót intett Allanonnak, majd lassan visszaereszkedett a Hadeshorn sötét vizeibe és eltűnt. Amint nem lehetett látni többé, megint lusta gyűrűket vetett a víz, a nyögés-jajgatás visítva felcsapott, majd a fájdalom halk vonításában elhalt. Azután a tó kisimult, és az emberek egyedül maradtak.

Keleten hajnalodott; a magas, fekete alak a tó partján kissé megingott, aztán összerogyott. A négy ember egy pillanatig tétovázott, majd a köveken csúszkálva, botladozva futott a völgyön át leroskadt vezetőjük felé. Pillanatok alatt odaértek, és óvatosan fölé hajoltak, nem tudták, mit tegyenek most. Végül Durin feléje nyújtotta a kezét, félénken megrázta, és a nevén szólította. Shea megdörgölte a nagy kezet, amely jéghideg volt és riasztóan sápadt. De félelmük megkönnyebbüléssé változott, amikor néhány perc múlva Allanon kissé összerezzent, és kinyitotta mélyen ülő szemét. Néhány másodpercig nézte őket, azután lassan felült. Társai aggodalmasan kuporogtak körülötte.

– Bizonyára túl nagy volt a feszültség – motyogta a homlokát dörzsölgetve. – Elájultam, miután elvesztettem a kapcsolatot. Egy pillanat, és nem lesz semmi bajom.

– Ki volt ez a teremtmény? – kérdezte gyorsan Flick, aki attól félt, hogy az alak bármelyik pillanatban visszajöhet.

Allanon alaposan meggondolta a választ. Maga elé bámult, sötét arca összerándult a fájdalomtól, azután ellazult.

– Egy kárhozott lélek, akit elfelejtett a világ és az emberiség – felelte szomorúan. – Félhalotti vegetálásra ítélte magát, amely talán sohasem ér véget.

– Nem értem – szólt Shea.

– Most nem is fontos – vette elejét a kérdezősködésnek Allanon. – Az a szomorú alak, akivel beszéltem, Bremen árnya volt, a druidáé, aki valaha a Boszorkánymester ellen harcolt. Shannara Kardjáról beszéltem vele, Paranorba vezető utunkról, és ennek a kis társaságnak a sorsáról. Keveset tudtam meg tőle, azt mondta, hogy jó szerencsénket nem a közeljövő hozza meg, viszont végzetünket a távoli jövő rejti – ennyit tudtam meg, és még valamit.

– Mire célzol? – kérdezte Shea bizonytalanul.

Allanon fáradtan feltápászkodott, némán lenézett a völgybe, mintha magát nyugtatgatná, hogy a találkozás Bremen kísértetével véget ért, azután visszafordult a társaság aggodalmas arccal várakozó tagjaihoz.

– Nem könnyű ilyesmiről beszélni, de eljöttetek idáig, csaknem az út legvégéig. Kiérdemeltétek a jogot, hogy megtudjátok. Bremen árnya két jóslatot mondott ennek a társaságnak a sorsáról, amikor előhívtam az átmeneti világból, ahova be van zárva. Megígérte, hogy két hajnal múlva a kezünkben tartjuk Shannara Kardját. De azt is meglátta, hogy társaságunk egyik tagja nem éri el a Sárkányfogak túlsó oldalát. Ennek ellenére ő lesz az, aki elsőnek illeti kezével a szent fegyvert.

– Még mindig nem értem – mondta Shea percnyi töprengés után. – Már elveszítettük Hendelt. Bizonyára róla beszélt.

– Nem, tévedsz ifjú barátom. – sóhajtott halkan Allanon.

– Amikor beszélgetésünk végére értünk, az árny négyetek felé mutatott, amint ott álltok a völgy peremén. Valaki közületek nem éri el Paranort!

MENION LEAH némán kuporgott a kövek menedékében a Shale-völgyből kivezető út mentén, várva a rejtelmes lényt, aki a Sárkányfogakig követte őket. Vele szemben az árnyak feketeségében elrejtőzve Callahorn hercege lapult, hatalmas kardjának pengéjét a föld felé fordítva. Egyik keze könnyedén pihent a markolatgombon. Menion szorosan fogta a saját vasát, és a sötétbe meredt. Semmi sem mozdult. Alig tizenöt méternyire láthatott, azután az ösvény kanyarodott, és az út további szakaszát elrejtette a hatalmas kövek halmaza. Legalább fél órája vártak és még mindig nem történt semmi, habár Durin határozottan állította, hogy valami követi őket. Menion azon töprengett, nem a Boszorkánymester fullajtárja-e a teremtmény. Egy koponyahordozó, ha felszáll a levegőbe, mögéjük kerülhet és utolérheti a többieket. Riasztó gondolat volt. Már épp intett volna Balinornak, amikor hirtelen neszt hallott az ösvény irányából. Azonnal lelapult a sziklák közé. Tisztán lehetett hallani, hogy valaki erre tart a kanyargós úton, lassan halad a hatalmas sziklák között a közeledő hajnal halvány fényében. Akárki vagy akármi volt, láthatóan nem sejtette, hogy ők itt rejtőznek, vagy rosszabb esetben nem is érdekelte, mert nem próbálta leplezni haladását. Alig néhány másodperccel később homályos alak jelent meg az ösvényen éppen búvóhelyük előtt. Menion megkockáztatott egy gyors pillantást: Hendelére emlékeztető kurta alkat, nehézkes járás. Várakozóan megmarkolta Leah kardját. A támadás terve egyszerű volt. Az idegen elé ugrik, elállja az útját. Ugyanakkor Balinor elvágja a visszavonulás lehetőségét.

Villámsebességgel szökkent elő a felföldi a sziklák közül, hogy szembeszállhasson a rejtelmes idegennel, és magasra emelte a kardját. Ekkor hirtelen megtorpant. A görnyedten közeledő alak egyik keze kissé fölemelkedett, és hatalmas, tompán csillogó, vasfejű buzogány látszott benne. Egy másodperccel később a harcosok tekintete találkozott, és a karok döbbenten lehullottak. Leah hercege ámultan felkiáltott:

– Hendel!

Balinor épp akkor bukkant elő a jövevény háta mögött az árnyékból, amikor a lelkes Menion szilaj rikoltással a levegőbe ugrott, majd odarohant, és szertelen örömmel átnyalábolta az alacsonyabb, zömök alakot. Callahorn hercege megkönnyebbülten hüvelyébe lökte a kardját, és mosolygó csodálkozással csóválta a fejét az ujjongó felföldi és a holtnak hitt, húzódozó, dörmögő törpe láttán. Amióta a Jade-hágón elmenekültek a Wolfsktaagból, először érezte, hogy a siker karnyújtásnyira van, és hogy csapatuk bizonyosan teljes számban ott áll majd Shannara Kardja előtt.

XIV.

SEM JÓINDULAT, sem derű nem volt abban a hideg-szürke eltökéltségben, amellyel a hajnal függött a Sárkányfogak messze elnyúló gerincei és ormai fölött. A kelő nap melegét és ragyogását eltakarták az alacsonyan szálló felhőgomolyok, és a fenyegető ormokról aláereszkedő, mozdulatlan, sűrű köd. A szél gonosz erővel fújt a kopár sziklák fölött, korbácsolta a szurdokokat, sziklás meredélyeket, lejtőket és gerinceket, szaggatta a gyér növényzetet, ám olyan megfoghatatlan sebességgel süvített át a felhők és a pára keverékén, hogy az érthetetlen módon meg sem mozdult. Mélyen, mennydörögve morajlott a szél, mint a parton megtörő óceán hatalmas hullámai, furcsán zsongtak a kopár csúcsok, és ha elég soká hallgatta az ember, átváltozott a fülében csenddé. Nagy ritkán fojtottan rikoltozó madarak emelkedtek és süllyedtek a széllel. Ebben a magasságban csak kevés állat élt meg: a hegyi kecskék különösen ellenálló, szórványos nyájai és a legkisebb sziklarepedésekben is ott tanyázó, apró, bundás egerek. Irgalmatlan, vacogtató hideg volt. A Sárkányfogak leghosszabb agyarait hó borította, az évszakok ebben a magasságban keveset változtattak a hőmérsékleten, amely ritkán emelkedett fagypont fölé.

Álnok hegység volt ez, hatalmas, toronymagas, irdatlan. Ezen a reggelen mintha különös várakozás ült volna a tájon; a Culhavenből indult, nyolcfős kis csoport nem söpörhette félre a kényelmetlen érzést, amely úgy uralkodott el a gondolataikon, ahogy mélyebbre hatoltak a hidegbe és a szürkeségbe. Több volt ez Bremen megrázó jóslatánál vagy annál a félelmetes tudatnál, hogy hamarosan keresztülmennek a Királyok Csarnokán. Valami várta őket, valami türelmes és fortélyos; egy erő lappangott itt a sziklák sivár világában, ahol jártak, és gyűlölködő haraggal figyelte, hogyan verekszik magukat egyre mélyebbre a hegységben, amely elzárta Paranor ősi királyságát. Szaggatott vonalban törtettek észak felé, a párás látóhatár irányába, jó szorosan beburkolóztak gyapjúkabátjukba a hideg ellen, fejüket lehajtották a szélben. A lejtőket és meredélyeket elborító ingatag sziklák, a rejtett hasadékok rendkívül megnehezítették az előrejutást. Többször is megcsúsztak, és földből-kavicsból álló lavinákat indítottak el. A tájban rejtőző lény mégsem mutatkozott, beérte azzal, hogy éreztesse jelenlétét, és várta, mikor ássa alá ez a tudat a nyolc ember ellenállását.

Az üldözőkből üldözöttek lettek. Nem kellett sokáig várni. Fáradt agyukba némán, csökönyösen rágta bele magát a kétség, amely fantomként imbolyog az ember magába temetett félelmei és titkai között. A hideg és az egyre hangosabban süvöltő szél elszigetelte őket egymástól, és mivel nem válthattak szót, ez még fokozta kínos érzéseiket. Csak Hendelt nem kezdhette ki. Hallgatag, magának való természete felvértezte a meghasonlás ellen, a rettenetes menekülés az őrjöngő gnómok elől a Jade-hágóban egy időre kiirtotta belőle a halálfélelmet. Közel járt a halálhoz, olyan közel, hogy csupán ösztönei mentették meg. A gnómok minden irányból üldözték, semmivel sem törődve nyüzsögtek fölfelé a lejtőn, bőszültségüket csak egy vérfürdő csillapíthatta. Hendel gyorsan visszalopózott a Wolfsktaag peremére, mozdulatlanná dermedt a bozótosban, egykedvűen hagyta, hogy a gnómok túlmenjenek rajta, addig, míg csak egy maradt hátra. Pillanatok alatt elkapta a gyanútlan üldözőt, beöltöztette foglyát jellegzetes törpe ruházatába, azután segítségért kiabált. A sötétben, a vadászat égő lázában a gnómok csak a köpenyt látták és széttépték társukat, mielőtt felismerték volna. Hendel elbújt, és másnap átsurrant a hágón. Ismét életben maradt.

A völgylakókból és az elfekből hiányzott Hendel szilárd önbizalma. Bremen árnyának jövendölése megrendítette őket. A hegyi szél mintha ugyanezeket a szavakat üvöltötte volna újra meg újra. Egyiküknek meg kell halnia. Noha a prófécia ezt más szavakkal fogalmazta meg, itt nem lehetett tévedés. Egyikük sem tudta elfogadni a keserű jövendőt. Valahogy be kell bizonyítaniuk, hogy a jóslat téved!

Messze az élen Allanon, a hegyi szélre támaszkodva szálas termetével, a Shale völgyében történteken tűnődött. Századszor gondolta végig találkozását az ősöreg druida, Bremen árnyával, aki arra ítéltetett, hogy a pokol tornácán vándoroljon, amíg a Boszorkánymestert el nem pusztítják. Most azonban mégsem az űzött fantom megjelenése dúlta lelkét, hanem a borzalmas tudás, amelyet magával cipelt, mélyen elrejtve legfeketébb igazságai között. A lába beleakadt egy kiálló kőbe, megbotlott, alig tudta visszanyerni az egyensúlyát. Keringő sólyom vijjogott élesen a szürkeségben, és lecsapott egy távoli gerincre. A druida kissé elfordult, a vékony sor igyekezett lépést tartani vele. Az árny többet is mondott a jóslatnál, de Allanon nem árulta el az igazságot a többieknek, akik megbíztak benne, mint ahogy azt sem mesélte el teljes egészében, mi rejlik Shannara Kardjának legendája mögött. Mélyen ülő szeme lángolt a dühtől, amiért ilyen kutyaszorítóba juttatta magát, és egy pillanatig komolyan fontolgatta, hogy mindent kitálal. Máris annyi áldozatot hoztak, és ez még csak a kezdete… Ám rögtön elvetette a gondolatot. A szükség hatalmasabb úr, mint az igazság.

A hajnal szürkesége lassan átmosódott nappali szürkeséggé, és a Sárkányfogak vándorai kezdtek elfáradni. Gyászos egyformasággal váltották egymást gerincek és völgyek, amitől az erőlködő utazóknak úgy rémlett, hogy egyáltalán nem haladnak. Előttük égig érő ormok sivár füzére húzódott a párás északi látóhatáron, és ők egyenesen nekimentek az áthatolhatatlan kőfalnak. Azután beértek egy széles szurdokba, amely kanyargós, meredek ösvénnyé keskenyedett, átfurakodott két titáni szikla között, és beleveszett a párás homályba. Allanon a kavargó szürkeség irányába vezette őket. Eltűnt a látóhatár, elállt a szél. Hirtelen, váratlanul zúdult rájuk a némaság, szinte olyan volt, mintha puhán susogna figyelmeztető szavakat a toronymagas sziklák között a tapogatózva haladó utasok fülébe. Azután a szoros kissé tágult, a köd félhomályos párává ritkult, és a sziklafalon kirajzolódott egy magas barlangszáj, amely előtt véget ért a kanyargós ösvény. Ez volt a Királyok Csarnokának bejárata.

Félelmes, fenséges, riasztó volt. A négyszögletes, fekete bejárat két oldalán irdatlan szobrokat véstek a kőbe, amelyek jó harminc méterre szökkentek fel a sötét sziklafal előtt. A páncélos vitéz képére faragott őrzők éberen álltak a sűrű homályban, kezüket heggyel földnek támasztott pallosuk markolatgombján pihentetve. Viharvert, szakállas arcukat felmarta az idő és a szél, a szemük mégis csaknem élőnek tűnt, és merőn bámulta a nyolc halandót az általuk vigyázott ősi csarnok küszöbén. A hatalmas bejárat fölött egy sok száz éves, elfelejtett nyelv három kőbe vésett szava intette a netán belépni szándékozókat, hogy ez a holtak lakhelye. Az óriási kapu mögött feketeség volt és néma csend. Allanon maga köré gyűjtötte őket.

– Sok éve, még a Fajok Első Háborúja előtt volt az embereknek egy időtlenül ősi testülete, amelynek papjai a halálisteneket szolgálták. Ezekbe a barlangokba temették Négyföld uralkodóit, családjukkal, szolgáikkal, kedvenc tárgyaikkal és legdrágább kincseikkel egyetemben. Ebből keletkezett a legenda, hogy ezekben a csarnokokban nincs helye élőnek, és csak a papoknak volt szabad látniuk a halott uralkodók temetését. Mindenki mást, aki ide belépett, sohasem láttak többé. Idővel a kultusz elhalt, de a Királyok Csarnokában tanyázó gonosz fennmaradt, vakon szolgálva a papokat, akiknek csontjai már éveknek előtte visszatértek a földbe. Kevés ember jutott… – Elharapta a szót, látva hallgatói szemében a kimondatlan kérdéseket. – Én átjutottam a Királyok Csarnokán, én egyedül a mai korban, most pedig ti is követtek. Druida vagyok, az utolsó, aki még a Föld színén jár. Mint Bremen és mint őelőtte Brona, tanulmányoztam a sötét művészeteket, és varázsló vagyok. Nincs akkora hatalmam, mint a Boszorkánymesternek, de azért biztonságosan átvezetlek benneteket ezeken a barlangokon a Sárkányfogak túlsó oldalára.

– Na és azután? – kérdezte tompán Balinor a ködből.

– Egy keskeny sziklaösvény, amelyet az emberek Sárkány-hasadéknak neveznek, le-és kivezet a hegységből. Ha egyszer odáig érünk, akkor már meglátjuk Paranort.

Hosszú, kínos csönd következett. Allanon tudta, mire gondolnak, de nem törődött vele.

– Eme bejárat mögött sok folyosó és kamra van, valóságos útvesztő annak, aki nem ismeri a járást. Némelyik veszedelmes, mások nem. Kevéssel azután, hogy beléptünk, elérjük a Szfinxek alagútját, amelyet ezekhez hasonló szobrok őriznek, de azok félember-félállat lényeket ábrázolnak. Ha a szemükbe néztek, azonnal kővé váltok. Ezért be kell kötnünk a szemeteket. Azonkívül egymáshoz lesztek kötve. Rám kell összpontosítanotok, csak rám gondoljatok, mivel akaraterejük, mentális parancsaik elég erősek, rá tudnak kényszeríteni, hogy letépjétek a kötést, és a szemükbe nézzetek. – A hét ember kétkedően sandított egymásra. Máris kezdték megkérdőjelezni a vállalkozás értelmét. – Ha túljutunk a Szfinxeken, akkor számos ártalmatlan átjáró vezet a Szelek Folyosójáig. Ezt az alagutat láthatatlan lények lakják, akiket Bansiknak hívnak, a legendás asztrálszellemek után. Csupán hangok által léteznek, de ezek a hangok a halandót őrületbe kergetik. Védelmül bedugjuk a fületeket, megint okvetlenül énrám összpontosítsatok, hogy elmém eltakarhassa a tieteket, így nem kell elviselnetek eme hangok támadásának teljes erejét. Lazítanotok kell, ne küzdjetek ellenem. Megértettétek?

Hét, alig észrevehető bólintás.

– A Szelek Folyosóján túl elérjük a Királyok Sírjait. Azután már csak egyetlen akadály marad…

Elhallgatott, gyanakodva kémlelte a barlang száját. Egy pillanatig mintha be akarta volna fejezni a mondatot, de aztán intett a sötét nyílás felé. A csapat kényelmetlenül ácsorgott a kőóriások között, a magas sziklafalakat eltakaró szürke ködben, ahol a fekete üreg úgy tátogott rájuk, mint egy ragadozó nyitott szája. Allanon széles vászoncsíkokat húzott elő, és szétosztotta. A kis csapat tagjai felfűzték magukat egy hosszú hegymászó kötélre, a biztos lábú Durin került az élre, Callahorn hercege ismét a hátvéd szerepét vállalta. Jó erősen bekötötték a szemüket, és megfogták egymás kezét, majd óvatosan átlépték a Királyok Csarnokának küszöbét.

A barlangban síri csönd vette körül őket, amit fokozott, hogy a szélzúgás hirtelen abbamaradt, és lépteik kongva visszhangzottak a sziklás ösvényen. Sajátosan sima és egyenletes volt az alagút padlója, de az évszázadok óta változatlan hőmérséklettől lehűlt ősi szikla hidege gyorsan beszivárgott a húsba, az emberek borzongtak és dideregtek. Senki sem szólt, mindenki lazítani próbált, miközben Allanon elővigyázatosan vezette őket enyhe kanyarokon át. Az összefűzött sor közepén Shea érezte, hogy Flick keze megszorítja az övét a sötétségben. A völgyben lezajlott küzdelem óta közelebb kerültek egymáshoz, most már a közös tapasztalatok kötötték össze őket, szorosabban, mint a rokonság. Shea tudta, hogy akármi történjék, ez az összetartozás megmarad. Azt sem felejti el, amit Menion tett értük. Egy pillanatra Leah hercegére gondolt és elmosolyodott. A felföldi olyan sokat változott az elmúlt néhány napban, hogy szinte már nem volt azonos önmagával. A régi Menion még mindig jelen volt, de lett egy nehezen meghatározható, új vetülete. Bár valamennyien, Menion, Flick és ő is átmentek olyan apró változásokon, amelyeket az egész emberhez viszonyítva nem is lehetett észlelni. Azon tűnődött, vajon Allanon látja-e ezeket a változásokat – Allanon, aki mindig inkább fiúként, mint férfiként bánt velük.

Tétován megtorpantak, és az ezt követő mélységes csöndben druida vezetőjük parancsoló hangja suttogta valamennyi tudatnak: Emlékezz a figyelmeztetésemre, fordítsd felém a gondolataidat, csak rám összpontosíts! Azután elindultak, a csizmás lábak lépései üresen kongtak a barlang padlóján. A bekötött szemű emberek azonnal megérezték valaminek a jelenlétét, ami előttük várakozott, némán, türelmesen, figyelőn. Peregtek a pillanatok, a csapat egyre mélyebbre hatolt a barlangrendszerben. Titáni, néma alakok tudatosodtak bennük, amelyek kétoldalt várakoztak kőbe faragottan: arcuk emberé volt, ám kuporgó testük szavakkal leírhatatlan bestiáké. A Szfinxek! Az emberek látták gondolatban a szemüket, átégtek Allanon halványuló alakján, és nehezebb lett összpontosítaniuk a hatalmas druidára. A kőszörnyek kitartó akarata belenyomult agyukba, átszőtte, áthurkolta röpködő gondolataikat, konokul közelítve ahhoz a másodperchez, amikor az emberi szemek találkoznak élettelen pillantásukkal. A csapat minden tagja egyre jobban szerette volna letépni a szeméről a rongyot, hogy a sötétségből szabadulva, kedvükre megnézhessék a csodalényeket, amelyek némán lebámultak rájuk.

De mikor már úgy tűnt, a Szfinxek kísértő suttogása áttör az ostromlott emberek fogyatkozó akaraterején, és végképp eltereli figyelmüket Allanon fakuló képéről, pengeként hasított elméjükbe a druida vas-kemény akarata, és némán parancsolta: Csak rám gondoljatok! Agyuk ösztönösen engedelmeskedett, kivetve magából a csaknem ellenállhatatlan vágyat, hogy felnézhessenek a várakozó kőarcokba. Szüntelenül tombolt a különös küzdelem, miközben az Allanon parancsoló hangjának jár-szalagjára fűzött, a derekuknál összekötözött, egymás kezét szorító emberek izzadva, verejtékezve tapogatóztak a láthatatlan képek kusza labirintusában. Senki sem engedte el a másikat. A druida, a járat padlójára sütött szemmel, tántoríthatatlanul vezette át őket a Szfinxek között, rendíthetetlen akaraterejével uralkodva világtalan védenceinek tudatán. Azután végre halványodni, zsugorodni kezdett a sziklaszörnyek arca, magukra hagyva a halandókat a némaságban és sötétben.

Mentek tovább, kanyargó járatok sokaságán át. Majd a sor ismét megállt, a feketeségen áttört Allanon mély hangja, és utasította őket, hogy oldják le a kendőket. Ők nehézkesen engedelmeskedtek, és egy keskeny alagútban találták magukat, ahol a durva kő különös, zöldes fényben úszott. Egymás felé fordultak a furcsán foszforeszkáló, nyúzott arcok, és gyors számolást végeztek, hogy mind megvannak-e. A druida sötét alakja zajtalanul végigment a soron, ellenőrizte derekukon a kötélcsomókat, és figyelmeztette őket, hogy a Szelek Folyosója még előttük van. Rongyot tömtek a fülükbe, rákötötték a leoldott szemkendőt, védelmül a láthatatlan lények hangja ellen, akiket Allanon Bansiknak nevezett, majd ismét megfogták egymás kezét.

A sor lassan haladt a zölden fénylő, keskeny alagútban, eldugaszolt fülükkel alig hallották saját lépéseiket. Ez a barlangrész több mint egy mérföldön át húzódott, azután a tárna hirtelen kiszélesedett, magasabb lett, átalakult koromfekete, gigászi folyosóvá. A sziklafalak és a mennyezet elhátráltak, majd tökéletesen eltűntek, magukra hagyva a társaságot a sötétség különös nimbuszában, ahol csupán a sima padló adott némi bizonyosságot, hogy a föld még nem olvadt szét. Allanon a habozás legcsekélyebb jele nélkül vezette őket a sötétségben.

Azután hirtelen fölcsaptak a hangok. Az emberek egyáltalán nem készültek föl erre a hihetetlen indulatra, és egy pillanatra kitört a pánik. Az első harsogás óriási bömböléssé dagadt, mintha ezernyi szaggató szél dühöngene egyszerre. Ám ezen túl is hallhatták a kárhozott lelkek vérfagyasztó jajgatását, amint foggal-körömmel, a megváltás minden reménye nélkül verekszik át magukat a kínokon, amelyeket csak kiagyalhat az embertelenség. Halandó agy számára felfoghatatlan, fisztulás sipítás lett a bömbölésből, olyan éles, ami az elme épségét fenyegette. Az ő mind reménytelenebb kétségbeesésük tükröződött a rajtuk átzúduló rettenetes hangokban, amelyek fáradhatatlanul roncsolták őket, és úgy szaggatták idegvégződéseiket, mint a bőrt, addig, míg nem maradt egyéb a puszta csontnál.

Egyetlen pillanatig tartott. Még egy pillanat, és elpusztultak volna. De Allanon erős akarata áttörte az eszelős hangokat, védelmező biztonságba burkolta őket, és másodszor is megmentette a reménytelenségbe gémberedett halandókat. Halkult, majd sajátos zsongássá enyhült a sikoltozás és az ordítás, amikor a komor, sötét arc rávetítette magát a hét lázas agyra, és parancsolóan küldte el nekik a vas gondolatot: Lazítsd el az elmédet, csak rám gondolj! Gépiesen botladoztak az alagút súlyos sötétjében, elméjük markolta a koncentráció és a nyugalom biztonsági kötelét, amelyet a druida tartott eléjük. A folyosó fala visszaverte a még mindig hallható vijjogást, és a barlang tömör sziklája félelmetesen morajlott. A Bansik vonítása még egy utolsó pillanatra lázasan fölerősödött, erőszakos rikácsolással próbálta áttörni a tudatalatti falat, amelyet a druida szilárd elméje emelt, de az nem engedett. A hangok ereje fölemésztette magát és suttogássá halkult. Egy pillanattal később az átjáró ismét elkeskenyedett, és a társaság elhagyta a Szelek Folyosóját. Dúltan, verejtékben fürdő arccal, bután torpantak meg, amikor Allanon leállította a menetet. Némi rendet raktak megtépázott gondolataik között, leoldották derekukról a kötelet, kiszedték fülükből a rongyot. Egy kis barlangban álltak, két hatalmas, megvasalt kőajtó előtt. Körülöttük a sziklafalak ugyanazt a különös, zöldes fényt sugározták. Allanon türelmesen megvárta, amíg mindenki magához tér, azután intett, hogy induljanak. Megállt a kőkapuk előtt. Keskeny kezének apró mozdulatával kinyitotta őket, a hatalmas ajtók némán feltárultak. A druida mély hangja csupán suttogás volt a némaságban.

– A Királyok Csarnoka. – Több mint ezer éven át Allanonon kívül senki sem tette be a lábát a tilalmas kriptába. Egész idő alatt ugyanolyan volt, gigászi, kör alakú barlang, simára csiszolt, magas falak, olyasfajta vibráló zöld izzásban derengő mennyezet, amilyen a maguk mögött hagyott alagutakban világított. A gigászi kupola körfala mentén, ugyanolyan dacos kihívással, ahogy életükben tehették, álltak az elhunyt uralkodók kőszobrai, arccal a terem közepén magasodó, összetekeredett kígyóra emlékeztető, különös oltár felé. Minden szobor elé felhalmozták az elhunyt vagyonát, ládákban és hordókban állt a nemesfém, az ékszer, prém, fegyver, a holtak kedvenc tárgyai. Minden szobor mögött lepecsételt, szögletes nyílás, abban pihentek a királyok, a családtagok, a szolgák maradványai. A lepecsételt kripták fölé az oda temetett uralkodók tetteit írták, gyakran olyan nyelveken, amelyeket a társaság egyetlen tagja sem értett. Az egész terem mélyzöld fényben fürdött. A fém és kő mintha magába szívta volna a színeket. Por lepett mindent, évszázadok alatt összegyűlt vastag kőpor, amely apró felhőkben kavargott a hosszú nyugalmat megzavaró emberek lépte nyomán. Több mint ezer éven át senki sem dúlta föl ennek az ősi teremnek a békéjét. Senki sem bolygatta titkait, nem kísérelte meg föltárni a halottakat és kincseiket őrző ajtókat. Senki, csak Allanon. És most…

Shea összeborzongott, hevesen, megmagyarázhatatlanul. Nem kellene itt lennie; érezte, amint egy halk, távoli hang azt mondja neki, hogy nem kellene itt lennie. Nem mintha a Királyok Csarnoka szent vagy tilalmas hely lenne. De sír volt, az ősi halottak sírja. Itt nincs hely élőknek. Valami megragadta. Összerázkódva látta, hogy csak Allanon keze érintette meg a vállát. A druida komoran meredt rá, azután halkan szólította a többieket. Némán verődtek össze a zöldes fényben. Allanon halkan magyarázott:

– A Csarnok túlsó végében levő ajtók vezetnek a Tanácsterembe. – Tekintete a kupola túlsó végébe siklott, ahol újabb hatalmas, zárt kőajtók magasodtak. – Széles kőlépcső vezet lefelé egy hosszú medencéig, amelyet a hegység mélyén fakadó forrás vize táplál. A lépcső tövében van a Holtak Máglyája, az eltemetett uralkodók ott maradtak bizonyos számú napig, rangjuktól és gazdagságuktól függően, feltételezhetően azért, hogy lelkük elmenekülhessen a túlvilági létbe. Végig kell mennünk ezen a barlangon, hogy elérhessük azt az átjárót, amely a hegység túloldalán levő Sárkány-hasadékhoz vezet. – Elhallgatott, nagyot sóhajtott. – Amikor korábban átmentem ezeken a barlangokon, képes voltam elrejteni magam ama lények szeme elől, akiknek az a feladatuk, hogy elpusztítsák a behatolókat. Veletek ezt nem tudom megcsinálni. Van valami a Tanácsteremben, aminek az ereje nagyobbnak bizonyulhat az enyémnél. Noha nem érezhette meg a jelenlétemet, én tudatában voltam, hogy ott rejtőzik a medence mély vizében. Lent a lépcső aljában keskeny ösvények vezetnek a medence mellett a barlang túlsó végéhez és az átjáróhoz. Csak ezeken az ösvényeken mehetünk el a medence mellett. Akármi őrzi a Holtak Máglyáját, ott fog ránk támadni. Amikor beérünk a terembe, Balinor, Menion és én megyünk a bal oldali ösvényen. Ez elő fogja csalogatni a teremtményt rejtekhelyéről. Amikor megtámad minket, Hendel megindul veletek a jobb oldali ösvényen, és távozik a terem végében levő nyíláson át. Ne álljatok meg, amíg el nem éritek a Sárkány-hasadékot! Megértettétek?

Lassan bólintottak. Shea úgy érezte, csapdába esett, de semmi értelme sem lett volna szóvá tenni. Allanon kiegyenesedett teljes kétméteres magasságában, és fenyegetően elvigyorodott, kivillantva erős fogait. A kis völgylakó megborzongott, és mérhetetlenül örült, hogy a varázsló nem az ellensége. Balinor könnyed mozdulattal előhúzta hatalmas kardját, a fém éles pendüléssel csusszant ki a hüvelyből. Hendel máris nekivágott a Csarnoknak, marokra kapva súlyos buzogányát. Menion már indult volna utána, azután megtorpant, kétkedve bámulta a sírok előtt fölhalmozott kincseket. Nagy baj lenne, ha magával vinne néhány darabot? A völgylakók és az elfek követték Hendelt és Balinort. Allanon állt, figyelte a felföldit, hosszú karjával összehúzta magán fekete köpenyét. Menion megfordult és kérdően pillantott a misztikusra.

– Én nem tenném, ha neked lennék – figyelmeztette Allanon. – Mindent bevontak méreggel, amely az élők bőrén át hat. Érintsd meg, és egy percén belül halott leszel!

Menion hitetlenkedve bámult rá egy pillanatig, a drágaságokra sandított, majd lemondóan vállat vont. A terem közepén járt, amikor hirtelen ötlettel előrántott két hosszú, fekete nyílvesszőt, és odalépett egy aranypénzekkel teli, nyitott ládikához. Óvatosan hozzádörgölte a nyilak hegyét a nemesfémhez, vigyázva, hogy ne érintsen mást, mint a vesszők tollát. Kajánul elégedett vigyorral csatlakozott a többiekhez a terem másik végében. Akármi várakozzék a kőajtók mögött, most kipróbálhatják rajta, mennyire állja a mérget, amely állítólag minden élőt elpusztít. A társaság csomóba verődött Allanon körül, fegyvereik hidegen fénylettek. Némaság telepedett a hatalmas teremre, amelyben csupán az ajtó előtt csoportosuló nyolc várakozó lélegzete hallatszott. Shea egy pillanatra visszanézett a Királyok Csarnokára. A kripta ugyanolyan háborítatlannak tűnt, nem számítva a termen átvezető lábnyomokat a porban. Emberi léptektől felkavart por szállongott a zöldes fényben, majd lassan leülepedett az ősi csarnok padlójára. Idővel ittjártuk minden jele eltűnik, ahogy a por teljesen beborítja a lábnyomokat.

Allanon érintésére a kőajtó felpattant, és a társaság némán megindult a Tanácsterem felé. Egy magas emelvényen voltak, amely tágas fülkében folytatódott, azután széles lépcsőn ereszkedett lefelé. A mögötte levő barlang óriási volt, hatalmas, toronymagas terem, amely még mindig abban a vad, őseredeti fenségben tündökölt, amilyenné a természet nagyolta. A mennyezetről fűrészfogas sztalaktitok lógtak, kő jégcsapok, amelyeket a víz és a benne oldott vegyi anyagok kicsapódása alkotott évezredek alatt. A faragott kőlándzsák alatt hosszú, téglalap alakú medence húzódott, sötétzöld vizének tükre sima, akár az üveg. Ha egy nehéz vízcsepp hullott le valamelyik kőoszlopról, a nyugodt felszín gyűrűt vetett, azután kisimult. Az emberek előreóvakodtak az emelvény szélére, és lenéztek a lépcső aljában, a medence végénél magasodó kőoltárra, amelynek ősöreg felszíne megrepedezett, likacsos lett, helyenként már málladozott. Foszforeszkáló, töredezett fénypászmák világították meg a barlangot, kísérteties, fakózöld világossággal töltve be az ősi sziklaüreget. Lassan lementek a lépcsőn, közben észrevették, hogy az oltár lapjára egyetlen szót véstek. Néhányan megértették. Valg – az ősi gnóm nyelven Halált jelent. Lépéseik tompán visszhangzottak a hatalmas üregben. Semmi sem mozdult. Mindenre leplet vetett a kor és a csönd. Amikor elérték a hosszú lépcsősor alját, egy pillanatig haboztak, szemüket a néma medencére szögezték. Allanon türelmetlenül intett Hendelnek és gyámoltjainak, hogy forduljanak jobbra, azután Menionnal és Balinorral gyorsan megindult a bal oldali ösvényen. Egyetlen hibás lépés végzetesnek bizonyulhatott. Shea a medence túlsó partjáról leste a három alakot, amint némán osonnak a durva sziklafal tövében, mindig az út külső felére húzódva. A nyugodt víz nem rezdült. Már félúton jártak, és Shea most először, mélyet lélegzett.

Ekkor a sötét medence mozdulatlan vize felszökkent a magasba, és a mélyből egy lidércnyomás bukkant elő. A kígyószerű förtelem valósággal betöltötte a barlangot, felágaskodó, nyálkás teste széttördelte az ősrégi sztalaktitokat. Dühödt ordításától visszhangzott a Tanácsterem. Hatalmas tömege bőgve tekergőzött ki a medencéből. Hosszú mellső lábai gyilkos, kampós karmokkal hasogatták a levegőt, csattogó roppant állkapcsaiban csikorogtak a megfeketedett agyarak. A torz fejet elborító rücskök és csökött szarvak között vörösen izzott a dülledt szempár. Hüllőszerű bőréről mocsok és szemét csurgott, amit az alsó világ legfeketébb bugyraiból hozott magával. A víz gőzölgött a rém szájából csöpögő méregtől. Rámeredt az ösvényen álló három emberre, és sziszegett féktelen gyűlöletében. Nagyra tátotta száját, gyilkos kedvvel rikoltott és támadott.

Az emberek azonnal reagáltak. Pengett Menion Leah hatalmas kőrisfa íjának idege, gyors egymásutánban röppentek a mérgezett nyilak, és mélyen belefúródtak a kígyó tátongó szájának védtelen húsába. A teremtmény felágaskodott a fájdalomtól, amit Balinor azonnal kihasznált. Az óriás határvidéki az ösvény szélére lépett, és hatalmasat vágott a szörnyeteg karjára. Legnagyobb döbbenetére a hosszú kard alig karcolta meg a pikkelyes bőrt, mert visszapattant a vastag nyálkarétegről. A másik kar nyomban odacsapott a támadóhoz, alig néhány ujjnyival vétette el célba vett áldozatát, amikor az lebukott. Hendel rohant a túlsó ösvényen a medence vége felé, lökdöste maga előtt a völgylakókat és az elf testvéreket. Valamelyikük azonban belebotlott egy rejtett emeltyűbe, mire vaskos kőlap zuhant a nyílás elé, elzárva a menekülés útvonalát. Hendel kétségbeesésében nekivetette erős hátát a sziklasorompónak, de az nem engedett. A kígyó felfigyelt a lezuhanó kőtömb robajára, elfordult a harcoló Meniontól és Balinorról, és fürgén megindult a gyengébb ellenfél irányába. Végük lett volna, ha a harcedzett törpe nem reagál olyan gyorsan. Ügyet sem vetve a kőlapra és a saját biztonságára, nekirontott az irdatlan szörnyetegnek, és hatalmas vasbuzogányával lecsapott a közelebbi szemére. A rettenetes ütés összezúzta az izzó szemgolyót. A kígyó felágaskodott szörnyű fájdalmában, ide-oda csapkodva törte-zúzta a sztalaktitokat. Életveszélyes törmelékek záporoztak a csarnokban. Flick csúnya ütést kapott a fejére, és összeesett. Hendelt beborította a törmelék, és ő mozdulatlanul terült el a medence peremén. A másik három az elzárt kijárat felé hátrált a föléjük magasodó roppant támadó elől.

Végül Allanon is csatlakozott az egyenlőtlen harchoz. Fölemelte karját, kinyújtotta keskeny kezét, ujjai hegyén tűzgömböcskék villantak. Vakító, kék láng csapott ki belőlük, és fejbe találtak az őrjöngő teremtményt. Az új támadás ereje teljesen váratlanul érte a kígyót. Vadul vonaglott a fortyogó víz fölött, üvöltött fájdalmában és haragjában. A druida gyorsan előrelépett az ösvényen, és másodszor is lecsapott. A kék villámok elborították az őrjöngő fenevad fejét. A második csapás ereje nekitaszította az óriási pikkelyes testet a barlang hátsó falának, ahol veszett hánykolódásával félrelökte a kijáratot elzáró kőtáblát. Shea és az elf testvérek alig tudták félrerántani az öntudatlan Flicket, nehogy agyonnyomja az irdatlan tömeg. Hallották, amint a kőtömb hangos puffanással előrezuhan, látták, hogy a kijárat szabaddá lett, vadul kiabáltak a harcolóknak. Balinor újra a vonagló szörnyetegnek esett, mikor testközelbe került, hiábavalóan csapkodta a fejet, amely még kába volt Allanon villámaitól, de egyre támadni akart. Allanon kizárólag a kígyót figyelte, egyedül Menion látta, hogy a többiek rikoltozva hadonásznak a nyílás irányába. Dayel és Shea fölkapták a földön heverő Flicket és behúzták az alagútba. Durin utánuk indult, de azután megtorpant, amikor észrevette az omladék alatt az eszméletlen Hendelt. Visszafordult, odarohant a medence széléhez, megragadta a törpe ernyedt karját és hasztalanul cibálta a törmelék alól.

– Kifelé! – mennydörögte Allanon, aki hirtelen észrevette az elfet a nyílás mellett.

A zűrzavarnak ezt a pillanatát használta föl a kígyó, hogy visszavágjon. Karmos mancsainak egyetlen félelmes mozdulatával félrelökte Balinort és nekirepítette a barlang falának. Menion a szörny elé ugrott, de felbukott a hirtelen támadástól. A kígyó, amelynek még mindig nagyon fájtak a sebei, csak azzal törődött, hogy elérje a fekete köpenyes magas alakot. Volt még egy fegyvere és most ezt használta. Rátátotta mérges állkapcsait magányos, védtelen prédájára, és lángoszlopokat köpött, amelyek tetőtől talpig elborították a druidát. Durin, aki olyan helyzetben volt, hogy mindent látott, ami az ösvényen történt, hangosan felhördült az iszonyattól. Shea és Dayel, akik éppen a Tanácsteremből kivezető alagút bejáratában álltak, néma rémülettel bámulták a lángleplekbe burkolt varázslót. Ám a következő pillanatban kialudt a tűz, és Allanon érintetlenül állt megdöbbent társai előtt. Fölemelte a kezét, kinyújtott ujjaiból kék láng csapott elő, döbbenetes erővel vágódott a kígyó fejének, ismét hátrataszítva a pikkelyes testet. Gőzfelhő gomolygott a medence hánykolódó vizéből, összevegyült a küzdelem vastag füstjével-porával, és mindent eltakart.

Akkor Durin mellett előbukkant a homályból Balinor, köpenye cafatokban lógott, ragyogó páncélja felhasadt és behorpadt, arcát verejték és vér csíkozta. Közösen kihúzták Hendelt a sziklák alól. Callahorn hercege fél karral fölnyalábolta a néma törpét, a vállára vetette és intett Durinnak az alagút felé, ahol Dayel és Shea még mindig az öntudatlan Flick mellett ácsorogtak. A hatalmas határvidéki utasította őket, hogy kapják föl az ájult völgylakót, majd meg se várva, hajtanak-e a szavára, eltűnt az alagút sötétjében, vállán Hendellel, szabad kezével pallosát markolva. Az elf testvérek gyorsan engedelmeskedtek, de Shea tétovázott, riadtan fürkészett, nem látja-e valahol Meniont. A Tanácsterem romhalmazzá vált, a sztalaktitok hosszú sorait leverték, az ösvényeket ellepte az omladék, a falak megrepedeztek és felhasadoztak, és mindent elhomályosított a por és a fortyogó medence gőze. A barlang egyik oldalán még mindig látni lehetett a kígyót, amint a hatalmas, pikkelyes, vérben ázó test kínjában vonaglik a megrepedezett fal mellett. Menionnak és Allanonnak semmi nyoma. Ám a következő pillanatban előbukkantak a sűrű homályból, Menion sántikált, de még mindig markolta a kőrisfa íjat és Leah kardját, Allanon sötét, rongyos alakját por és hamu borította. A druida szó nélkül intett a völgylakónak, és keresztülbukdácsoltak a félig elzárt nyíláson.

Ami ezután történt, abban egyikük emlékezete sem volt bizonyos. Összeverten, kábán loholtak végig az alagúton, magukkal cipelve sebesült, öntudatlan társaikat. Az idő kínzó lassúsággal vánszorgott, azután egyszer csak kint voltak, és hunyorogtak a délutáni ragyogó napsütésben, egy veszedelmesen meredek sziklás lejtőn. Jobbra tőlük a Sárkányhasadék kígyózott lefelé a hegyeken át. A hegy hirtelen fenyegetően felmorajlott, kurta remegések futottak végig a lábuk alatt. Allanon rájuk förmedt, hogy induljanak el a meredek csapáson. Balinor ment elöl, magával cipelve az ájult Hendelt, Menion Leah néhány lépéssel lemaradva követte. Utána Durin és Dayel hozta Flicket. Ezután jött Shea, majd Allanon. Valahol a hegy gyomrában folytatódott a baljós morajlás. A kis csapat lassan ereszkedett alá a keskeny ösvényen. Az út kiugró sziklaszálak és hirtelen szakadékok között kanyargott, a vándorok mindegyre kénytelen voltak háttal a sziklának lapulni, nehogy elveszítsék egyensúlyukat és lezuhanjanak a sok száz méteres mélységbe. A Sárkányhasadék megérdemelte a nevét. Az ösvény folytonos kanyargása állandó összpontosítást és óvatosságot követelt, és a megújuló remegések kétszer olyan nyaktörővé tették a feladatot.

Alig haladtak valamicskét az álnok ösvényen, amikor új hang hallatszott, mély bömbölés, amely hamar elfojtotta a hegység addigi moraját. Shea, aki Allanonnal az utolsó volt a sorban, akkor tudta csak meghatározni a harsogás forrását, amikor csaknem fölötte állt. Amikor megkerültek egy északra néző párkányhoz vezető, éles kiszögellést, Shea szemben velük irdatlan vízesést pillantott meg. Sok-sok tonna, fülsiketítően robajló víz csapódott harminc méterrel mélyebben egy nagy folyóba, amely sellők során át rohant a Rabb-síkság felé. A hatalmas folyó éppen az alatt a perem alatt száguldott el, ahol Shea toporgott a szűk ösvényen; fehér vize fortyogva ostromolta partjainak sziklaszálait. Shea csak egy pillanatig nézte, azután Allanon parancsára továbbsietett. A társaság többi tagja már jócskán megelőzte őket, egy pillanatra el is tűntek szem elől a sziklák között. Shea megtett vagy harminc métert a peremen, amikor egy, az eddigieknél sokkal erősebb, hirtelen rengés a legmélyéig megrázta a hegyet. Az ösvénynek az a darabja, amelyen Shea állt, minden átmenet nélkül leszakadt és megindult lefelé a hegyoldalon, magával sodorva a tehetetlen völgylakót. Shea rémülten felkiáltott, kapaszkodni próbált, amikor látta, hogy egy meredek fal felé csúszik, amely hosszan, hosszan zuhan alá a völgy mélyén vágtató folyóba. – Allanon előrerohant, amikor a völgylakó por-és törmelékfelhőben sebesen siklani kezdett a meredély irányába.

– Kapaszkodj meg valamiben! – mennydörögte a druida. – Fékezd le magad!

Shea hiába kapkodott, a sima sziklát kaparta, és csak a szakadék peremén tudott elkapni egy kiszögellést. Rátapadt a csaknem függőleges kőre, nem mert mászni, karja majd kiszakadt az erőfeszítéstől.

– Tarts ki, Shea! – bátorította Allanon. – Elmegyek kötélért. Egy ujjnyit se moccanj!

Utána kiáltott a többieknek, de hogy azok visszajöttek-e segíteni, azt Shea sohasem tudta meg. Amikor a druida segítségért ordított, egy második rengés rázta meg a hegyet és lelökte a szerencsétlen völgylakót az ingatag fogódzóról. Shea átszánkázott a szakadék peremén, még mielőtt megkapaszkodhatott volna, s eszeveszetten kapálózva zuhant a tajtékos víz felé. Allanon tehetetlenül figyelte, amint vad erővel becsapódik, aztán fölmerül. A fortyogó folyó pörgetve-forgatva tovaragadta a síkság felé, akár egy apró parafa dugót, míg csak el nem tűnt szem elől.

XV.

FLICK OHMSFORD némán állt a Sárkányfogak lábánál és belebámult a semmibe. A késő délutáni nap gyengülő sugarai rávetítették tagbaszakadt árnyékát a hatalmas hegység hűlő szikláira. Egy darabig hallgatta a környezet neszeit: balra a társaság egyik tagja mondott valamit halkan, előttük madarak csicseregtek az erdőben. Agyában egy pillanatra fölcsendült Shea határozott hangja; eszébe jutott, milyen mérhetetlen bátornak mutatkozott testvére a számtalan veszélyben, amelyekkel együtt kellett megküzdeniük. Shea most elveszett, valószínűleg meg is halt, az ismeretlen folyó lesodorta az alföldre annak a hegységnek a túloldalán, amelyen annyi véres verejtékkel keltek át. Óvatosan megsimogatta fején a púpot. Még mindig tompán fájt az ütés helye, ott, ahol a szikladarab eltalálta, amitől elveszítette az eszméletét, és ezért nem tudott segíteni, amikor testvérének a legnagyobb szüksége lett volna rá. Készek voltak szembenézni a halállal, akár Koponyahordozók karmai, akár kószáló gnómok kardja által fenyegette őket, még arra is készen álltak, hogy a Királyok Csarnokában tanyázó rémek által vesszenek el. De hogy mindez a természet szeszélye folytán érjen véget egy keskeny sziklaperemen, oly közel a meneküléshez, ez több volt annál, hogy bárki elfogadhatta volna. Olyan marcangoló fájdalom fogta el, hogy legszívesebben sírt volna keserűségében. De nem tudta megtenni. Gyomra görcsbe rándult a fékezhetetlen haragtól, és nem érzett mást, mint a rettenetes veszteséget.

Menion Leah épp fordítva viselkedett. Fel-alá járkált dühös kétségbeeséssel, a völgylakótól néhány lépésre, szikár alakja összegörnyedt, mintha megsebezték volna. Gondolatai sisteregtek az indulattól, attól a fajta hasztalan haragtól, amelyet a ketrecbe zárt vadállaton lehet megfigyelni, mikor már semmi remény a menekülésre, és nem marad neki más, csak a düh és a büszkeség. Menion tudta, hogy semmit sem tehet, amivel segíthetne Sheának. Ez azonban nemigen enyhítette bűntudatát, amelyet afelett érzett, hogy nem volt ott, amikor a sziklaperem engedett és a völgylakó eltűnt a kavargó habok között, a zúgók vizében. Talán ki lehetett volna védeni valamivel, ha nem hagyja egyedül a druidával! Tudta, hogy nem Allanon hibája; ő mindent megtett, hogy megvédje Sheát. Csizmasarkát belevágva a földbe, nagyokat, dühöseket lépett. Nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy a kaland véget ért, hogy el kell ismerniük vereségüket, amikor szinte már a kezükben volt Shannara Kardja! Mindennek semmi értelme a völgylakó nélkül. Még ha megtalálják is a Kardot, mit tehet egy ember, aki épp, hogy kinőtt a fiúkorból, mit remélhet egy Boszorkánymesterhez hasonló teremtmény hatalmával szemben? Ezt most már sohasem tudják meg, mivel Shea valószínűleg halott; de még ha nem is lenne halott, akkor is elveszítették. Minden értelmetlenné lett, és Menion Leah hirtelen rájött, hogy milyen sokat jelentett nekik fesztelen, komótos barátságuk. Nem beszéltek róla, sohasem nevezték nevén, de akkor is így volt, és nagyon drága volt Menion Leahnak. Járkált, és az ajkát harapdálta tehetetlen dühében.

A csapat többi tagja mögöttük néhány méterrel a Sárkányhasadék kijáratánál gyülekezett. Durin és Dayel halkan beszélgettek, finom elf vonásaikra ráncokat vésett az aggodalom, szemüket lesütötték, csak néha pillantottak egymásra. Közelükben, vaskos tömegét egy nagy sziklának támasztva Hendel pihent, aki szokásos hallgatagsága mellett most még mogorva és megközelíthetetlen is volt. A vállát és a lábát bekötözték, szenvtelen arcán sebeket és zúzódásokat hagyott a kígyóval vívott csata. Kis ideig otthonára, várakozó családjára gondolt, egy pillanatig azt kívánta, bárcsak megláthatná Culhaven zöld vidékét, mielőtt eljönne a vég. Tudta, hogy Shannara Kardja és Shea nélkül országát lerohanják az északi hadseregek. Nem csak Hendel gondolt erre. Balinor is ugyanezen jártatta az eszét, miközben a magányos óriást nézte, aki a többiektől valamivel messzebb, mozdulatlanul állt egy kis pagonyban. Balinor tudta, hogy nehéz döntést kell hozniuk. Vagy föladják a keresést és visszafordulnak, hogy megpróbáljanak hazatérni, és talán Sheát is megtalálják, vagy továbbmennek Paranorba, és a bátor völgylakó nélkül is megszerzik a Kardot. Nehéz a választás, és senki sem fog örülni, akárhogy döntsenek. Szomorúan megcsóválta a fejét, amikor átvillant az agyán dühös összetűzésük az öccsével. Neki is meg kell hoznia a saját döntését, ha visszatér Tyrsis városába, és az sem lesz kellemes. Erről nem beszélt a többiekkel, pillanatnyilag másodrendűnek tekintette magánéletének problémáit.

A druida hirtelen megfordult, és elindult vissza, feléjük. Láthatóan elhatározásra jutott. Nézték, hogyan közeledik, lazán lobogó, fekete köpenyében. Sötét arca határozott volt még a keserű vereség percében is. Menion abbahagyta a járkálást, megállt, és veszettül dobogó szívvel várta az összecsapást, amelyre okvetlenül sor kerül. Ugyanis eldöntötte, hogy ő mit fog tenni, és gyanította, hogy ez nem fog tetszeni Allanonnak. Flick a félelem árnyékát vette észre Leah hercegének arcán, de látott rajta valami ugrásra kész, különös bátorságot is. Tétován föltápászkodtak, összébb húzódtak, és amikor a sötét alak odaért, fáradt, csüggedt elméjükbe hirtelen konok határozottság költözött, nem ismerték el vereségüket. Nem tudták, hogy Allanon milyen utasítást tartogat nekik, de azt igen, hogy túl messzire mentek, túl sok áldozatot hoztak, most nem adhatják fel csak úgy. A druida megállt előttük, mélyen ülő szemében vegyes érzelmek izzottak, árnyékos arca az erő felhorzsolt, repedezett gránitfala volt. Amikor megszólalt, szavai jegesen hasítottak a csöndbe.

– Lehet, hogy vereséget szenvedtünk, de a visszafordulás becstelenségnek tűnne még a saját szemünkben is, csakúgy, mint azok szemében, akik tőlünk függnek. Ha legyőz bennünket az Északföldön lakozó gonosz, a szellemvilágból való fajzatok, akkor meg kell fordulnunk, és szembe kell néznünk vele. Nem adhatjuk fel, reménykedve, hogy valami csoda majd odaáll közénk és a-közé, ami mostanra már biztosan elindult, hogy rabszolgaságra vessen és elpusztítson minket. Ha eljön a halál, akkor fegyveresen, kezünkben Shannara Kardjával találjon bennünket!

Az utolsó mondatot olyan fagyos határozottsággal mondta, hogy még Balinor is megborzongott izgalmában. Némán csodálták a druida rendíthetetlen erejét, és egyszerre büszkeség töltötte el őket, hogy Allanonnal lehetnek, ennek az apró csoportnak a tagjaként, amelyet a druida válogatott össze a veszedelmes, sokat követelő kalandra.

– Na és Shea? – szólalt meg hirtelen Menion, talán kicsit élesen. A druida ránézett szúrós szemével. – Mi történt Sheával, aki ennek az expedíciónak az értelmét jelenti?

Allanon lassan csóválta meg a fejét, és még egyszer megforgatta fejében a völgylakó sorsát.

– Én sem tudok többet, mint ti. A hegyi folyóval kisodródott a síkságra. Talán él, talán nem, de most semmit nem tehetünk érte.

– Azt javaslod, hogy felejtsük el és menjünk a Kardért, amely egy haszontalan vasdarab jogos tulajdonosa nélkül! – ordította bőszülten Menion, akiből most robbant ki az elfojtott keserűség. – Hát én nem megyek tovább, amíg meg nem tudom, mi történt Sheával, amíg meg nem találom őt – még akkor sem, ha ez azt jelenti, hogy feladom a kutatást. Nem hagyom cserben a barátomat!

– Nyughass, felföldi – szólt rá halkan, gunyorosan a misztikus. – Ne bolondozz! Értelmetlenség engem vádolnod Shea elvesztéséért. Legkevésbé én akartam ártani neki. Ajánlatod híján van a józan észnek.

– Elég a bölcselkedésből, druida! – tombolt Menion, és előrelépett. Fikarcnyit sem érdekelte, mi lesz most, indulatait a végletekig felszította, hogy a szálas vándor szenvtelenül tudomásul veszi a völgylakó elvesztését. – Hetek óta követünk téged, száz földön és veszélyen át, anélkül hogy megkérdőjeleztük volna a parancsaidat! De ez már sok nekem. Én Leah hercege vagyok, nem holmi koldus, aki szó nélkül megteszi, amit mondanak neki, saját magán kívül senkivel sem törődve! Barátságom Sheával semmit sem jelent neked, de nekem több, mint száz Shannara Kardja. Most pedig állj félre! A magam útját járom!

– Ostoba, most sokkal inkább a bolond, mint a herceg beszél belőled! – őrjöngött Allanon. Arcára a düh maszkja borult, nagy kezét ökölbe szorította maga előtt. A többiek sápadtan hallgatták, hogy a haragjában tomboló két ellenfél mindennek elmondja egymást, de mikor érezték, hogy tettlegesség is várható, közéjük léptek, sebes szavakkal igyekeztek lecsillapítani, észre téríteni őket, mert attól féltek, hogy ha most szakadás következik be a társaságban, akkor a siker minden esélye odavész. Egyedül Flick nem mozdult, gondolatai még mindig testvérénél jártak. Menion az ő érzéseinek is hangot adott, és Flick tudta, hogy nem megy el innen, amíg meg nem tudja, mi történt Sheával. De úgy rémlett, hogy Allanon sokkal többet tud, mint a társaságban bárki, és mindig helyesen dönt. Valahogy elhibázott dolognak tűnt mindenestül félresöpörni azt, amit a druida mond. Flick egy pillanatig vívódott, azt próbálta elképzelni, mit tenne Shea egy ilyen helyzetben, mit javasolna a többieknek. És szinte gondolkodás nélkül tudta a választ.

– Allanon, van egy mód! – jelentette ki hirtelen, ordítva, hogy meghallják a zajban. Rögtön ránéztek, meglepte őket a köpcös völgylakó arcának határozottsága. Allanori bólintott, hogy hallgatja. – Neked megvan a hatalmad, hogy beszélj a halottakkal. Láttuk, amikor megtetted a völgyben. Nem tudnád megmondani, hogy él-e Shea? Ha képes vagy fölkelteni a holtakat, elég nagy a hatalmad, hogy megkeresd az élőt. Ugye meg tudod mondani, hol van?

Mindenki várakozva nézett a druidára. Allanon nagyot sóhajtott, a földet nézte, és amíg a völgylakó kérdését latolgatta, még azt is elfelejtette, hogy dühös Menionra.

– Ezt meg tudom tenni – válaszolta általános meghökkenésre és megkönnyebbülésre –, de nem teszem meg. Ha felhasználom az erőmet, hogy megtudjam, hol van Shea, él-e vagy meghalt, csaknem biztosan fölfedem hollétünket a Boszorkánymester és a Koponyahordozók előtt. Felfigyelnek ránk és ott fognak várni Paranorban.

– Már ha elmegyünk oda – szúrta közbe sötéten Menion, mire Allanon dühösen megpördült, indulata újra fellobbant, és a csapat megint ugrott, hogy közéjük álljon.

– Hagyjátok abba, hagyjátok abba! – parancsolta dühösen Flick. – Ez senkin sem segít, legkevésbé Sheán! Allanon, én semmit sem kérdeztem tőled az egész út alatt. Nem volt jogom kérdezni; magamtól jöttem el. De most megszereztem ezt a jogot, mert Shea a testvérem. Lehet, hogy nem vér vagy faj szerinti, de még azoknál is erősebb a kötelék, amely összefűz vele! Ha te nem használod föl az erődet arra, hogy megtudjuk, hol van és mi történt vele, akkor én Menionnal megyek, és keresem, amíg meg nem találom.

– Igaza van, Allanon – bólintott lassan Balinor, és egyik nagy kezét könnyedén rátette a kis völgylakó vállára. – Akármi történjen is velünk, nekik kettejüknek joguk van tudni, van-e valami esély Shea fölkutatására. Tudom, mit jelent, ha fölfedeznek minket, de akkor is meg kell kockáztatnunk.

Durin és Dayel élénken bólogattak. A druida Hendelre pillantott, hogy neki mi a véleménye, de a hallgatag törpe rezzentetlenül bámult rá fekete szemével. Allanon sorra végignézte őket, talán valódi érzéseiket mérlegelte, miközben a kockázatot fontolgatta. Ér-e annyit a Kard, hogy a társaság két tagját elveszítse? Üres tekintettel bámult az alkonyodó napba. Esti szürkület ült a hegyekre, a sötétség lassú hullámfodrokkal vegyült el a naplemente bíborvörös fényei közé. Hosszú, nehéz utat tettek meg, és semmit sem értek el – kivéve hogy elveszítették azt az embert, aki miatt elindultak. Allanon meg tudta érteni, hogy társai vonakodnak továbbmenni. Bólintott, ismét a többiekre pillantott, és meglátta szemükben a hirtelen kigyúló fényt, mivel azt hitték, hogy bólintása Flick kérésének szólt. A magas vándor a beleegyezés leghalványabb jele nélkül, határozottan megrázta a fejét:

– Ti akartátok. Úgy teszek, ahogy mondjátok. Maradjatok hátra, és ne beszéljetek, ne közelítsetek, amíg nem szólok. – A társaság hátrált. Allanon csöndesen állt, fejét lehajtva összpontosított, hosszú karjait keresztbe fonta, nagy kezét elrejtette köpenye alá. Csak az este távoli hangjai hallatszottak a mélyülő sötétségben. Azután a druida megmerevedett, és olyan fehér izzás csapott ki megfeszülő testéből, olyan vakító dicsfény, hogy a többiek pislogni kezdtek, majd védekezve eltakarták szemüket. Az egyik pillanatban mindent elborított a ragyogás, a druida sötét alakja eltűnt benne, a következő pillanatban káprázatosat lobbant és kialudt. Allanon mozdulatlanul állt a sötétben, ugyanott, ahol az előbb, majd lassan a földre rogyott, egyik keskeny kezét a homlokára szorította. Társai csak egy pillanatig haboztak, azután utasításával nem törődve hozzá rohantak, attól tartva, hogy baja esett. Allanon bosszúsan föltekintett, haragudott a szófogadatlanságért, de meglátta a föléje hajló arcokban a mély aggodalmat. Hitetlenkedve, majd hirtelen támadt megértéssel nézte társait, miközben azok némán szorongtak körülötte. Nagyon meghatódott, különös melegséggel árasztotta el a tudat, hogy még a történtek után is milyen hűséges hozzá ez a hat, különböző fajból, országból, életből jött ember. Shea elvesztése óta először érzett megkönnyebbülést. Reszketve föltápászkodott, kicsit rátámaszkodott Balinor erős karjára, mivel még mindig gyenge volt Shea keresésének feszültségétől. Egy pillanatig némán állt, azután halványan elmosolyodott. – Fiatal barátunk csakugyan él, noha ez olyan csoda, amit meg sem tudok magyarázni. Ennek a hegységnek a másik oldalán találtam meg életerejének nyomát, ott lehet valahol a folyó mentén, amely a keleti síkságokra ragadta el. Mások is vannak körülötte, de egy kiterjedt elmevizsgálat nélkül nem tudom meghatározni, milyen céllal. Ez biztosan elárulná helyzetünket, engem pedig a hasznavehetetlenségig legyengítene.

– De biztos vagy benne, hogy él? – kérdezte mohón Flick. Allanon megnyugtatóan bólintott. A csapat szélesen elmosolyodott megkönnyebbülésében. Menion hátba vágta a boldog Flicket, és néhány bakugrást tett.

– Akkor ez a probléma megoldódott! – örvendezett Leah hercege. – Visszatérünk a Sárkányfogakon át, megkeressük, azután továbbmegyünk Paranor felé, hogy elhozzuk a Kardot.

Mosolya hirtelen lehervadt, a harag lassú izzása tűnt fel a helyén, amikor Allanon megrázta a fejét. A többiek hüledezve nézték, mivel biztosak voltak benne, hogy ő fog előállni ezzel a javaslattal.

– Shea egy gnóm őrjárat kezében van – közölte nyersen a misztikus. – Észak felé viszik, minden valószínűség szerint Paranorba. Csak úgy érhetjük utol őket, hogy átverekedjük magunkat a Sárkányfogak hágóinak őrein, aztán követjük őket a gnómoktól hemzsegő síkságon át. Mindez napokba telik, talán még hosszabb időbe is, és egy szempillantás alatt fölfedezhetnek bennünket.

– Semmi sem szavatolja, hogy nem tudnak rólunk máris! – ordította dühösen Menion. – Te magad mondtad! Mi jó származik abból, ha Shea a Boszorkánymester kezébe jut? Mi hasznunk a Kardból, ha nincs velünk a forgatója?

– Ne hagyjuk magára! – könyörgött Flick, és ismét előrelépett. A többiek semmit sem szóltak, némán álltak, várták Allanon magyarázatát. A sötétség mostanra teljesen elborította a hegyeket, alig látták egymás arcát a gyér fényben; a holdat eltakarták a mögöttük emelkedő irdatlan csúcsok.

– Megfeledkeztél a jóslatról – érvelt türelmesen Allanon. – Az utolsó rész kilátásba helyezte, hogy egyikünk nem látja meg a Sárkányfogak másik oldalát, de ő lesz az, aki először illeti Shannara Kardját. Most már tudjuk, hogy a jóslat Sheára vonatkozott. Továbbá az is megjövendöltetett, hogy mi, akik átjutottunk a túloldalra, meglátjuk a Kardot, még mielőtt két éjszaka eltelne. Úgy tűnik, hogy a sors ismét összehoz bennünket.

– Ez elég lehet neked, de nekem nem! – közölte Menion, Flick pedig élénken bólogatott. – Hogyan bízhatnánk meg egy kísértet eszelős jóslatában? Azt kéred tőlünk, hogy kockáztassuk Shea életét! – Allanon egy pillanatig majd felrobbant dühében; de erőt vett magán. Nyugodtan nézett a két fiatalra, és csalódottan megcsóválta a fejét.

– Ti eleve nem hittetek a legendában? – kérdezte halkan. – Vagy nem a saját szemetekkel láttátok, hogy a szellemvilág megvetette lábát a ti húsvér, föld és kő világotokban? Talán nem harcolunk kezdettől fogva másik létben született lényekkel, akiknek hatalmával halandó ember biztosan nem rendelkezhet? Tanúi voltatok a Tündérkövek erejének. Miért fordítanátok most mindennek hátat annak kedvéért, amit a józan ész sugall? Az a józan ész, amely e világi, a ti anyagi világotokból gyűjtögetett tényekre, tapasztalatokra épít, és nem tud átkapcsolni arra a síkra, ahol alapfogalmaitok értelmüket vesztik?

Némán bámultak rá, tudták, hogy igaza van, de nem akartak elállni tervüktől, hogy megkeresik Sheát. Az egész utazás félálmokon, ódon legendákon alapult, nem a józan észen; igazán nevetséges, hogy most döntsék el, melyikre támaszkodjanak. Flick aznap hagyott fel a gyakorlatiassággal, amikor rémülten elmenekült Árnyas-völgyből.

– Én nem aggódnék, fiatal barátaim – vigasztalta őket Allanon. Hirtelen melléjük lépett, keskeny kezét a vállukra tette, és ez a gesztus most különösen jólesett. – Sheánál még mindig ott vannak a Tündérkövek, és az ő hatalmuk komoly védelmet jelent. Oda is vezethetik a Kardhoz, mivel ráhangolódtak. Egy kis szerencsével akkor találjuk meg, amikor Paranorban megleljük a Kardot. Most minden út a Druida Öregtoronyba vezet, és nekünk bizonyosan ott kell lennünk, hogy minden segítséget megadhassunk Sheának.

A társaság összeszedte fegyvereit, csomagjait. Indulásra készen álltak, alakjuk a halvány csillagfényben hegyesre faragott ceruzával rajzolt árnyék módjára hullott a fekete hegyekre. Flick észak felé nézett, a sötét erdőre, amely elborította a Sárkányfogak előtti alföldet. Közepén obeliszkként szökkentek a magasba Paranor sziklái, a csúcsukon pedig ott állt a Druida Öregtorony, benne Shannara Kardja. Az út végpontja. Flick néhány pillanatig csöndesen szemlélte a magányos csúcsot, azután Menion felé fordult. A felföldi kelletlenül biccentett.

– Hát akkor veletek megyünk. – Flick hangja fojtott suttogás volt a csendben.

A ROHANÓ FOLYÓ örvénylő vize dühösen verte magát hegyi medre fojtogató partjaihoz, hanyatt-homlok vágtatott kelet felé, magával ragadva a markába hullott törmeléket és uszadék fát. Simára csiszolt szirteken fortyogó, nagy zúgókon, hirtelen kanyarokkal bukdácsolt le-és kifelé a hegységből, hogy aztán lassú kígyózással szétágazzon a Rabb-síkságon túli alacsony dombvidék csöndes, nyugodt vízfolyásaivá. Az egyik ilyen kicsiny, békés mellékfolyó sáros partjára vetődött ki az az öntudatlan, félig megfulladt ember, akit még akkor is odakötött a derékszíja egy töredezett uszadék fához. Ruhája cafatokká szakadt, bőrcsizmáját elhagyta, hamuszürke, vizes arcát véresre zúzta annak a folyónak a zúgóin, amely idáig hozta. Arra ocsúdott, hogy végre földet ért. Ernyedten leoldotta magát a partra vetődött fától, négykézláb följebb kúszott a parton, egy bucka magas füvébe. Összehorzsolt kezével ösztönösen kapott a derekára kötött kis bőrzacskó után. Megkönnyebbülésére még mindig ott volt, a bőrszíj jól tartott. A következő pillanatban a maradék ereje is elfogyott, és ő mély, üdítő álomba merült.

Mélyen aludt a melegben és a csöndben késő délutánig, amikor a feltámadó szellőtől meglebbenő fű hozzáért az arcához, és ő mocorogni kezdett. De volt itt még valami más is, valami, ami veszélyre figyelmeztette a kipihent elmét. Ám alig tornászta félig ülő helyzetbe lankadt testét, amikor fölötte tíz-tizenkét alak jelent meg a dombtetőn. Álmélkodva megtorpantak a fölemelkedő alak láttán, majd lerohantak a buckáról. Ám ahelyett, hogy hátára fordítva gondosan megvizsgálták volna összevert testének sebeit, ismét hasra fordították, hátracsavarták tehetetlen karjait, és jó erősen megkötözték bőrszíjakkal, amelyek belevágtak a védtelen bőrbe. A lábát is megkötözték, majd hanyatt lökték, így végre láthatta, kik ejtették fogságba. Legrosszabb sejtelmei váltak valóra. Abból, amit Menion mesélt a néhány nappal ezelőtti eseményekről a Jade-hágónál, könnyen felismerte az erdei ruhába öltözött, kurta kardokkal fölfegyverzett, göcsös sárga alakokat. Rémülten nézte a szúrós szemű gnómokat, akik viszont csodálkozva vizsgálgatták a félig ember, félig elf vonásokat, és a szokatlan délföldi ruházat rongyait, majd a vezető nekilátott megmotozni. Shea rúgkapált, de miután kapott jó néhány kemény pofont, mozdulatlanul tűrte, hogy a gnómok elvegyék a kis bőrtasakot a drága Tündérkövekkel. A gnómok kíváncsian gyűltek vezetőjük köré, akinek tenyerén fényesen kéklett a meleg napsugárban a tarsolyból kipottyantott három kő. Shea számára érthetetlen, rövid eszmecsere következett arról, hogy a fogoly mit művelhetett a kövekkel, és honnan vehette őket. Végül úgy döntöttek, hogy a foglyot és a köveket elviszik a paranori fő táborhelyre, és kikérik a felsőbb hatalmak véleményét. Talpra rángatták foglyukat, elvágták a lábát szorító szíjakat, és elindultak vele észak felé, időnként meglökdösték, amikor lelassult a kimerültségtől. Észak felé baktattak még alkonyatkor is, amikor a Sárkányfogaknak nevezett hegysorompó túlsó oldalán elszánt kutatók kis csapatának druida vezetője lélekben próbálta megkeresni a hiányzó Shea Ohmsfordot.

A KORA HAJNALI ÓRÁKBAN, elrejtve a sűrű erdők árnyékában, amely teljesen kizárta a hold és a csillagok vigasztaló fényét, a sötétség csöndpaplanába takarózott társaság végre ott állt Paranor sziklái előtt. Olyan pillanat volt ez, amely halálig megmarad emlékezetükben; pillantásuk mohón kúszott föl a meredek sziklafalon, amelyet nem tört meg ösvény vagy kiugró, amely mellett eltörpültek a karcsú fenyők és tölgyek, még följebb, a csúcsra, ahová emberkéz építette a druidák Öregtornyát. Olyan volt, akár egy várkastély; ódon kőfalaiból csúcsos bástyatornyok és hegyes fiatornyok meredtek büszke daccal az égnek. Félreismerhetetlenül erődítmény volt, amelyet azért emeltek, hogy a legerősebb hadsereg támadásait is állja, ősi otthona és birtoka annak a kipusztult fajnak, amelyet az emberek druidának hívtak. Ennek a kő és vas erődnek a szívében pihent jelképe a győzelemnek, amelyet az ember a szellemvilág fölött aratott; jelképe a bátorságnak, régen elmúlt, elfelejtett fajok reményének. Miközben nemzedékek váltották egymást, és meghaltak a régi legendák – itt pihent Shannara Kardja.

Míg a hetek álltak és bámulták a druidák Öregtornyát, Flick gondolatai visszatértek azokhoz az eseményekhez, amelyek azóta történtek, hogy napnyugtakor elindultak a Sárkányfogaktól. Gyorsan átvágtak a nyílt, füves síkságon, amely elválasztotta őket a Paranort körülvevő erdőtől, néhány kurta óra alatt különösebb fennakadás nélkül elérték a vadon sötét határát. Akkor Allanon elmondta, mire számíthatnak. Az erdő, mondta, áthatolhatatlan, hacsak valaki nem tudja, miként kerülheti el a veszedelmes akadályokat, amelyeket a Boszorkánymester ötlött ki, hogy leszereljen. minden próbálkozást az Öregtorony elérésére. Farkasok portyáznak az egész vadonban, hatalmas, szürke bestiák, amelyek elkapnak, és másodpercek alatt széttépnek minden két-és négylábút. A farkasokon túl, az Öregtorony alatti szirt körül tüskebokrok áthatolhatatlan sorompója következik, és ezeket olyan méreg járja át, amire nincs orvosság. De a találékony druida minderre felkészült. Gyorsan elindultak a fekete erdőben, nem bajlódtak ösvények keresgélésével, mentek toronyiránt. Allanon, merőben szükségtelenül, figyelmeztette őket, hogy ne távolodjanak el tőle. Csak Menion akart mindenáron előremenni, de ő is azonnal csatlakozott hozzájuk, amikor a portyázó farkasok első hangjait meghallották. Alighogy behatoltak az erdőbe, máris megtámadták őket a roppant szürke fenevadak, szemük vérvörös volt a sötétben, hatalmas állkapcsukat vak gyűlölettel csattogtatták. De mielőtt elérhették volna a riadt csapatot, Allanon egy különös sípot emelt a szájához és halkan belefújt. Olyan magas hangot adott, amit az emberi fül nem is érzékelt, de az acsarkodó farkasok rémülten szétszóródtak, sarkon fordultak, majd félelmükben vonítva szétfutottak; ijedt nyüszítésük még jóval azután is hallatszott, hogy eltűntek szem elől.

Még kétszer bukkantak föl farkasok az erdőn átvezető út hátralevő részében, ámbátor azt lehetetlen volt megmondani, hogy ez ugyanaz a falka-e vagy másik. Flick hajlamos volt az utóbbira gyanakodni, miután megfigyelte a különös síp hatását. A farkasok mindig lekushadtak rémületükben, és hozzá sem nyúltak az utazókhoz. A társaság minden nehézség nélkül elérte a tüskebokor-akadályt. A mérges tüskéket meresztő bozót valóban áthatolhatatlan, még a félelmetes Allanon számára is. Ám ő ismét emlékeztette őket, hogy ez a druidák otthona, nem a Boszorkánymesteré. Jobbra fordította őket, és addig vezette körbe az akadály mentén, amíg oda nem ért egy megfelelő helyre. Tett néhány gyors lépést egy közeli tölgyfától, amely Flick szemében pontosan olyan volt, mint a világ összes többi tölgyfája, megjelölt egy pontot a földön a tüskés akadály előtt, és bólintott a többieknek, hogy ez itt a bejárat. Azután nagy ámulatukra a komor misztikus egyszerűen odament a borotvaéles tüskékhez, és eltűnt köztük, majd a következő pillanatban sértetlenül előbukkant. Halkan elmagyarázta, hogy az akadálynak ez a pontja nem valódi, hanem ártalmatlan titkos ösvény, amely az erődhöz vezet. Több ilyen is akad, valamennyi észrevehetetlen olyan emberi szem számára, amely nem tudja, mit nézzen. Így a társaság átkelt az akadályon, láthatta, hogy a tüskék itt csakugyan ártalmatlanok, és végül ott állt Paranor falai előtt.

Flick valamiért képtelenségnek érezte, hogy egyáltalán itt legyenek. Az utazás végtelennek tűnt, a veszélyek, amelyekkel találkoztak, legyőzhetetlennek –, az utolsó pillanatban úszták meg őket, csak azért, hogy rögtön jöjjön egy másik. Mégis itt voltak. Már csak meg kell mászni a sziklát, és meg kell ragadni a Kardot, ami nem egyszerű feladat, mindazonáltal nem nehezebb, mint a többi, amivel szembekerültek és amelyet sikeresen megoldottak. Fölnézett a kastély bástyáira, kis ideig tanulmányozta a rajtuk elhelyezett fáklyákat, amelyek megvilágították a várfalat, tudta, hogy az ellenség őrzi a falakat és azokon belül a Kardot. Azon tűnődött, ki és mi az ellenség. Nem a gnómok vagy a trollok, hanem a valódi ellenség, az a teremtmény, amely egy másik világhoz tartozik, de valamilyen megmagyarázhatatlan módon megtámadta a miénket, hogy rabszolgává tegye az itt lakó emberiséget. Tétován tűnődött, vajon megismerheti-e valaha viszontagságaik okát, amiért ők most itt állnak, a legendás Shannara Kardját keresve, amelyről a druidát leszámítva egyikük sem tud semmit. Érezte, hogy itt van valami tanulnivaló, de ő, legalábbis pillanatnyilag, kitért előle. Most csak annyit kívánt, hogy végezzenek, és élve távozhassanak.

Gondolatainak füzére hirtelen félbeszakadt, amikor Allanon intett, hogy menjenek oda a meredek sziklához. Megint úgy tűnt, hogy a druida keres valamit. Néhány pillanattal később megállt a szirtnek egy sima darabja előtt, megérintett valamit a kövön. Rejtekajtó tárult, titkos folyosó kezdődött mögötte. Allanon bement egy percre, meggyújtatlan fáklyákkal tért vissza, mindenkinek adott egyet, és intett, hogy kövessék. Némán elindultak, egy pillanatra megálltak az apró előtérben, míg a szikla ajtaja zajtalanul becsukódott mögöttük. Ahogy belehunyorogtak a majdnem teljes sötétségbe, kőlépcsőt pillantottak meg, amely fölfelé vezetett a sziklában, és épphogy látni lehetett annak az egyetlen fáklyának a pislákoló fényében, amely előttük égett a járat falán. Odamentek ehhez a fáklyához és mindegyikük meggyújtotta a magáét, hogy lássanak, miközben fölfelé haladnak a várban. Sötét vezetőjük, miután ujját ajkára illesztve néma csöndre intette őket, megfordult és kapaszkodni kezdett a nyirkos kőlépcsőn. Fekete köpenye kissé meglibbent menet közben, árnya betöltötte előttük a lépcsőházat. A többiek szó nélkül követték.

Elkezdődött a Druida Öregtorony ostroma. A lépcső folyamatos csigavonalban emelkedett, kanyargott, kígyózott, míg végül senki sem tudta, milyen messzire jutottak. A folyosó levegője mind melegebb lett, könnyebb lett belélegezni, a falak és lépcsők nyirkossága csökkent, majd végképp felszikkadt. Vastag bőr vadászcsizmájuk visszhangosan nyiszogott a néma járatban. Pár száz lépéssel és jó néhány perccel később elérték az akna végét, amelyet tömör, jól megvasalt, a sziklába ágyazott ajtó zárt el. Allanon ismét bebizonyította, hogy jól ismeri az utat. Egyetlen érintésére engedett a vasalás, és az ajtó némán kinyílt, hogy beengedje őket egy nagy kamrába, amelyből fáklyákkal fényesen kivilágított járatok indultak. Gyors pillantással megállapították, hogy nincs itt senki. Allanon ismét maga köré gyűjtötte a társaságot.

– Pontosan a kastély alatt vagyunk – magyarázta alig hallható suttogással. – Ha észrevétlenül el tudjuk érni azt a szobát, ahol Shannara Kardját őrzik, akkor harc nélkül elmenekülhetünk.

– Valami nincs rendben – mondta kurtán Balinor. – Hol vannak az őrök?

Allanon fő rázással jelezte, hogy ő sem tudja, de a többiek látták szemében az aggodalmat. Valami baj van.

– A folyosó, amelyen végigmegyünk, a fűtővezeték főágához vezet. Onnan indul egy hátsó lépcső a központi csarnokba. Egy szót se szóljatok, amíg oda nem érünk, de a szemeteket tartsátok nyitva!

Választ sem várva megfordult és sebesen elindult az egyik alagútban. A többiek sietve követték. Az átjáró fölfelé vezetett, és nemsokára úgy elkezdett kanyarogni, hogy azt hitték, visszaértek a kiindulási ponthoz. Balinor néhány lépés után eldobta fáklyáját és kihúzta pallosát. A társaság többi tagja sietve követte példáját. A folyosó sziklafalának vastartóiba tűzött fáklyák lobogó lángja eltorzította árnyékukat; olyanok voltak, mintha holmi alattomos fajzatok menekülnének a fény elől. Óvatosan lopakodtak az ősrégi aknákban – a druida, a két herceg, a völgylakók, az elf testvérek és a törpe feszülten figyeltek, az a tartózkodó izgalom kerítette hatalmába őket, amely hosszú vadászatok végén szokott fellépni. Támadásra kész fegyverekkel követték egymást a folyosón, pattanásig feszült érzékszervekkel figyeltek a veszély jeleire, és kitartóan kapaszkodtak följebb az Öregtorony belsejébe. Majd fokozatosan megszűnt a némaság, fojtott, ziháláshoz hasonló hang hallatszott, és egyre melegebb lett. A folyosó véget ért, feltűnt egy vaskilincsű kőajtó, amelyet élesen körülrajzolt a mögötte levő kamrából áradó fény. A rejtelmes zaj erősebb és határozottabb lett. Valamilyen gépezet lüktető zümmögése volt, amelyet az alattuk levő sziklába ágyazottan pumpált állandó ritmusban.

Allanon néma parancsára a társaság félve közeledett a bezárt ajtóhoz. Az óriás druida felnyitotta a súlyos kőajtót. Forró levegő csapta meg a gyanútlan embereket, durván benyomult tüdejükbe, és meg sem állt a gyomruk aljáig. Megtorpantak, levegőért kapkodva, azután kelletlenül beléptek. Az ajtó bevágódott mögöttük. Szempillantás alatt rájöttek, hol vannak. A helyiség alig volt több, mint kör alakú járópalló egy hatalmas gödör felett, amely alattuk úgy harminc méterre tátongott. A fenekén tűz lobogott, amelyet valamilyen ismeretlen módon tápláltak, vörös-narancs lángjai felcsaptak a kút pereméig. A kamra nagyobb részét a gödör töltötte ki, csak néhány méter jutott a keskeny járópallóra, amelynek belső szélén alacsony vaskorlát futott körbe. A mennyezeten és a falakon számos fűtőcső húzódott, amelyek a forró levegőt továbbították az épület többi részébe. Rejtett szivattyúrendszer szabályozta a nyitott kemencében előállított hőt. Éjszaka lévén a szivattyúrendszert elzárták és a hőmérséklet szintje a járópallónál elviselhető maradt a lenti tűzgödörből áradó hőség ellenére. Amikor a fújtatók üzemeltek, akkor bármely, a kamrában tartózkodó ember másodpercek alatt megsült volna.

Menion, Flick és az elf testvérek megálltak a korlátnál, hogy közelebbről megnézzék a rendszert. Hendel hátramaradt, kínosan érezte magát ebben a nyomasztó sziklaüregben, amely nem hasonlított az ő zöldellő erdei otthonához. Allanon Balinor mellé lépett, néhány percig beszélgetett vele, nyugtalan pillantást vetve a kamrában sorakozó bezárt ajtókra, és egy nyitott csigalépcsőre mutatott, amely a kastély felsőbb részeibe vezetett. Végül láthatóan megegyeztek valamiben, mert bólintottak és magukhoz intették a többieket. Hendel boldogan engedelmeskedett. Menion és az elf testvérek otthagyták a korlátot és követték. Csak Flick tétovázott egy pillanatig. Furcsán vonzotta a lenti izzás. Ez a kis késlekedés nem várt eredménnyel járt. Ahogy utoljára végigjártatta tekintetét a kamra szemben levő oldalán, meglátta, hogy egy Koponyahordozó sötét alakja bukkan elő a semmiből.

Flick megdermedt. A teremtmény pontosan vele szemközt kuporgott a gödör túloldalán, sötét tömegét még a tűz sem tette világosabbá, köpenye kissé felpúposodott a szárnyak mozgásától. Görbe lába kegyetlen karmokban végződött, amelyek a követ is képesek lettek volna megrepeszteni. Hatalmas vállai közé mélyen besüppedt feje és arca kissé emlékeztetett az üszökre. Gonosz szeme rászögeződött a néma völgylakóra, mélyén rőt izzás játszott, meghívó a halálba. Lassan, lomhán elkezdte megkerülni a termet, harákolva vánszorgott közelebb a megigézett Flickhez. Ő szeretett volna kiabálni, elfutni, valamit csinálni, de csak állt egy helyben, a különös tekintettől bénán. Tudta, hogy vége van. De a többieknek feltűnt Flick mozdulatlansága; követték rémült pillantását a kamrán keresztül, és fölfedezték a fekete Koponyahordozót, amely némán kúszott előre a gödör peremén. Allanon egy szempillantás alatt Flick elé ugrott, és elrántotta, hogy megtörje a teremtmény szörnyű szemének bénító erejét. Flick bódultan hátratántorodott a segítségére siető Menion várakozó karjaiba. A többiek fegyveresen felsorakoztak a druida mögé. Allanontól néhány méternyire a görnyedt fajzat megállt, egyik szárnyával és karmos mancsával takargatta ocsmány arcát a tűz fénye elől. Lassan harákolva meresztette gonosz szemét a magas alakra, amely eltakarta előle a kicsiny völgylakót.

– Druida, bolond vagy, ha szembeszállsz velem. – A hang valahonnan a formátlan arc öbleinek mélyéből sziszegett. – Valamennyiteknek vége! Abban a pillanatban halálra voltatok ítélve, hogy elindultatok a Kard keresésére. A Mester tudta, hogy eljössz, druida! Tudta!

– Menj az utamból, amíg teheted, te förtelem! – parancsolta Allanon a legfenyegetőbb hangon, amit a társaság valaha is hallott tőle. – Itt senki sem fél tőled. Elvisszük a Kardot, és te nem akadályozhatod meg. Állj félre, talpnyaló, és adj utat a Mesterednek! – A szavak beleégtek a levegőbe, késként metélték a Koponyahordozót. Sziszegett dühében, sebesebben harákolt, még egyet lépett, még jobban összekuporodott, szeme ijesztően, megújult gyűlölettel lángolt.

– Szétzúzlak, Allanon! Akkor senki sem marad, aki szembeszállhatna a Mesterrel! A bábunk voltál kezdettől fogva, és nem is sejtetted! Most itt vagy a kezünkben, legértékesebb szövetségeseiddel együtt. Lám, mit hoztál ide nekünk, druida! Shannara utolsó örökösét!

Általános megdöbbenésre a hüledező Flickre mutatott karomszerű kezével. Nyilvánvalóan nem tudta, hogy nem Flick az örökös, és hogy Sheát elvesztették a Sárkányfogakban. Egy pillanatig senki sem szólt, a lángok bömböltek odalent a gödörben, hirtelen felnyúltak, forró szél támadt, amely égette a halandók védtelen arcát. A fekete démon feléjük meresztette karmait.

– Na, bolondok! – harákolt gyűlölettel. – Most azzal a halállal haltok, amit a fajtátok megérdemel!

XVI.

MIUTÁN A FEKETE FAJZAT az utolsó szót is belesziszegte a tüzes levegőbe, mintha minden egyszerre történt volna. Az óriás druida intett vékony karjával, olyan éleset kiáltott, hogy az emberek összerázkódtak, és odaparancsolta meredten bámuló kis csapatát az Öregtorony fő csarnokába vezető csigalépcsőhöz. A hat ember eszeveszetten loholt a hátuk mögötti lépcső felé, a Koponyahordozó pedig rárontott Allanonra. Akkora erővel csapódtak egymásnak, hogy a futók is hallották, akik már fölfelé igyekeztek a lépcsőn, kivéve az egyetlen Flicket, akit sarkantyúzott a menekülés vágya, ugyanakkor megbabonázott a két hatalmas lény titáni küzdelme, alig néhány ujjnyira a nyitott kohó felcsapó lángjaitól. Állt a lépcső alján, még hallotta társainak halkuló lábdobogását, ahogy rohannak a felső folyosó felé. Egy idő után a lépések is elhaltak, és Flick maradt egyetlen tanúja a druida és a Koponyahordozó hihetetlen harcának.

A két fekete alak mozdulatlanul állt a kohó peremén, szoborrá dermesztette őket a küzdelem feszültsége, a sötét arcok ujjnyira voltak csak egymástól, az óriás druida vasmarokkal tartotta az öldöklő démon karmos tagjait. A Koponyahordozó megpróbálta olyan közel nyomni borotvaéles karmait a misztikus védtelen torkához, hogy kitéphesse belőle az életet, gyorsan végét vetve a harcnak. A fekete szárnyak lengtek az erőlködéstől, dühös csapkodással gyűjtöttek lendületet a támadáshoz, a Koponyahordozó mindenre elszántan, szaggatottan harákolt bele a forróságba. Azután az északföldi csontos lába kirúgott, elgáncsolta a druidát, aki hanyatt esett a padlón, a kemence peremén. A támadó szempillantás alatt ráugrott, karmos mancsa gyilkos erővel lecsapott. De áldozata túl gyors volt, ügyesen arrébb gördült, messzebb az öldöklő karmoktól, és kitépte magát a fajzat szorításából. Ám Flick látta, hogy Allanon vállát eltalálta a csapás, tisztán hallotta a szövet szakadását, látta a felfakadó vért. Elállt a lélegzete a rémülettől, de a következő pillanatban a druida már talpra is ugrott, semmi jelét sem mutatta, hogy a seb komoly lenne. Kék láng kettős villáma szökkent kinyújtott ujjainak hegyéből, hatalmas erővel csapott le a támadó Koponyahordozóra, a dühöngő lényt nekivágta a korlátnak. De míg ugyanilyen támadással megsebesítette a Királyok Csarnokában a kígyót, az északföldit épp csak lelassította néhány másodpercre. A Koponyahordozó dühös bömböléssel máris támadott. Szeme vörös villámokat szórt. Allanon széles ívben maga elé rántotta köpenyét, a villámok meggörbültek és eltűntek a kőpadlóban.

A teremtmény egy pillanatra elbizonytalanodott, a két ellenfél óvatosan kerülgette egymást, mint két erdei vadállat, amelyek élethalál küzdelmet vívnak. Flick most vette észre, hogy melegszik a levegő. A hajnal közeledtével a kemence kezelői fokozták a teljesítményt, hogy fölfűtsék az ébredező várat. Mit sem tudva az ott zajló küzdelemről, bekapcsolták a gödör mélyén pihenő gépezetet, növelve a tűz erősségét, hogy kellően meleg legyen az Öregtorony minden helyiségében. Ennek következtében a lángok most már túlnyúltak a kemence peremén, a hőmérséklet kitartóan emelkedett. Flick arcán patakzott a verejték, átáztatta meleg vadászruháját. Mégsem ment el. Tudta, hogy Allanon veresége valamennyiük végét jelenti, és meg akarta várni az eredményt. Semmit sem érnek Shannara Kardjával, ha az az ember, aki idehozta őket, elesik ezen a végső viadalon. Flick Ohmsford megbabonázottan figyelte, mi lesz a fajok és Négyföld sorsa, hogyan dönt róla a két elpusztíthatatlannak látszó főszereplő, a halandó ember és a Szellemúr.

Allanon ismét kék villámokat szórt, rövid, harapós támadásokat intézett a köröző Koponyahordozó ellen, igyekezett gyorsabb mozgásra kényszeríteni, szerette volna, ha megcsúszik, ha végzetes hibát követ el. De a démon nem bolond volt, hanem száz csatán edzett gonosz, örökös győztes, akinek áldozatait rég elfeledték a halandók világában. Rémítő ügyességgel szökdelt és hajolt félre, mindig visszatérve ugyanabba az ugrásra kész kuporgásba, lesve, hogy mikor sújthat. Váratlanul szétcsapta fekete szárnyait, felröppent, elhúzott a lángok felett, gonosz sebességgel megfordult és karmos mancsait maga elé nyújtva rázuhant Allanon szálas alakjára. Flick egy pillanatra biztos volt benne, hogy minden elveszett. Az elterült Allanon csodálatosképpen kikerülte a gyilkos markot, és egyetlen lendületes mozdulattal lehajította magáról ellenfelét. A kreatúra átsüvített a levegőn, és nagyot puffant a kőfalon. Szempillantás alatt talpon volt, de a csapás ereje elkábította, és annyira lelassította, hogy nem tudott elillanni az óriás druida elől.

A két fekete alak, szétfejthetetlenül összegubancolódva, ágként egymásra csavarodott tagokkal csapódott a falnak. Amikor fölegyenesedtek, Flick látta, hogy Allanon a viaskodó Koponyahordozó mögé került, félelmes karjainak feszülő izmai satuként szorítják a teremtmény fejét, apránként préselve ki belőle a szuszt. Az áldozat szárnyai vadul csapkodtak, hasztalanul vagdosó, karmos ujjaival fogást keresett, hogy kitéphesse magát. Lángvörös szeme a kemence tüzes haragjával izzott, villámokat lövöldözött, amelyek a kőfalba égve feketén tátongó lyukakat hagytak maguk után. A küzdők eltávolodtak a faltól, vadul viaskodva addig közeledtek a helyiség közepén égő tűzhöz, amíg neki nem feszültek az alacsony vaskorlátnak. A kerekre nyílt szemű völgylakónak egy pillanatra úgy rémlett, hogy elveszítik egyensúlyukat és lezuhannak a lángokba. De Allanon óriási erőfeszítéssel kiegyenesedett, és néhány lépéssel visszarántotta áldozatát. A hirtelen mozdulattól a szellemlény úgy fordult, hogy ádáz pillantása pontosan befogta a félig elbújt völgylakót. A Koponyahordozó rögtön kihasználta az alkalmat, hogy a druida figyelmét elterelve szabaduljon a karok bilincséből, és megtámadta a készületlen Flicket. Ikerláng csapott ki égő szeméből, szétzúzta a lépcső sziklatömbjeit, a gyilkos szilánkok, mint apró kések röpködtek minden irányba. Flick ösztönszerűen cselekedett: levetette magát a lépcsőről a járópallóra. Kezét, arcát megvágták a kőszilánkok, de az életét megmentette gyorsasága. Ahogy Flick leugrott, a feljáró hirtelen megrázkódott, csorba sziklatörmeléket záporozva összeomlott, és vastag porfelhőket pöffentve elzárta a fölfelé vezető utat.

Ugyanabban a pillanatban, amikor Flick rémülten és reszketve elhasalt a kazánterem kőpadlóján, a bömbölő veremből felcsapó lángok összevegyültek az elzárt aknából gomolygó felhőkkel. Allanon szorítása ellazult, a fortélyos szellemlény kitépte magát. Gyűlölködő rikoltással megpördült, hatalmas csapást mért az összezavarodott druida fejére, amitől a magas vándor térdre esett. Az északföldi ugrott, hogy végezzen vele, ám az elkábult misztikusnak valahogyan sikerült feltápászkodnia, és vékony keze lobogó kék villámokat árasztott a támadó fejére. Acélos öklei hangosan csattantak a démon fekete halántékain, megperdítették az összevert kreatúrát, nagy keze öldöklő erővel préselte a Koponyahordozó vonagló testéhez a szárnyakat és a karmos mancsokat. Dühtől vicsorgó fogakkal, acélos pillantással szorított. Flick, aki még mindig a padlón hevert, alig néhány méternyire a két baljós küzdőtől, szörnyű csikorgást hallott, mintha valami elpattanna a Koponyahordozóban. Azután egy szökkenéssel ismét az alacsony vaskorlátnál termett a két alak, arcuk minden megfeszülő vonása tisztán látszott a lángok fényében, az égő gyehenna mennydörgő dühe fölért a megtöretett áldozat vonításával, és akkor a fekete, karmos test egyszer csak megvonaglott. Az erő és a gyűlölet valami mélyen rejlő forrásából merítve, a Koponyahordozó egy utolsó, kétségbeesett összpontosítással átvetette magát a vaskorláton, estében görcsösen beleakaszkodva fekete köpenyes támadójába. Magával rántotta gyűlölt ellenfelét, és eltűntek az éhesen fellobogó lángokban.

Flick bávatagon föltápászkodott, összehorzsolt arcán lassan terjengő megrendüléssel. Bizonytalanul odatámolygott a kemence szájához, de a hőség olyan erős volt, hogy hátrálni kényszerült. Teljesen fölöslegesen újra próbálkozott, homlokáról a verejték szemébe és szájába csorgott, lassan összevegyülve a tehetetlen düh könnyeivel. A kemence lángjai túlcsaptak a vaskorláton, éhesen nyaldosták a követ, virgoncan ropogtak, mintha megköszönnék a két fekete köpenyes teremtményt, amelyekkel épp most csillapították mohóságukat. A völgylakó, elpárásodott, égő szemmel, makacsul bámult a feneketlen gödörbe, de ott semmi sem volt a lángok vörös izzásán és az elviselhetetlen hőségen kívül. Tehetetlenül kiabálta a druida nevét, kiáltásai visszaverődtek a kőfalakról és elhaltak a tűz hevében. A völgylakó egyedül maradt a harsogó lángokkal, és végre tudomásul vette, hogy a druida elveszett.

Ekkor pánikba esett. Kétségbeesett gyorsasággal elhátrált a tüzes gödörtől. Már a lépcsőnél tartott, amikor eszébe jutott, hogy el van zárva, és egy pillanatra lerogyott az omladékra. Fejét rázogatva próbálta kitisztítani ködös agyát, és közben megcsapta a tűz perzselő forrósága. Ha perceken belül nem menekül el a kamrából, élve megsül. Felszökkent, odarohant a legközelebbi kőajtóhoz, kétségbeesésében hol tolta, hol húzta. Az ajtó azonban nem mozdult. Mire Flick abbahagyta, a keze vérzett az erőfeszítéstől. Végignézett a falon, észrevett egy második ajtót. Odabotladozott, de ez is be volt zárva a másik oldalról. Érezte, hogy reménye elszáll, most már bizonyos volt benne, hogy csapdába esett. Fásultan odakényszerítette magát a harmadikhoz. Miközben fogyatkozó erejével eszeveszetten cibálta a makacs akadályt, hozzáérhetett valami rejtett ponthoz a sziklán, amely beindította a nyitó szerkezetet. A megkönnyebbülés kiáltásával zuhant át a megviselt völgylakó a feltáruló folyosóra, a fél-sötétben elterülten berúgta az ajtót, hogy elzárja magát a hőtől és a haláltól, amely mögötte maradt.

Hosszú percekig hevert kimerülve a folyosó sötétjében, égő teste szivacsként itta magába a kőpadló és a levegő balzsamos hűvösségét. Meg sem próbált gondolkodni, nem érdekelte az emlékezés, ő csak bele akart temetkezni a sziklafalú akna békéjébe és nyugalmába. Végül fáradtan térdre erőlködve magát, maradék elszántságával föltápászkodott, kábultan nekidőlt a folyosó hideg kövének és várt, hogy erőre kapjon. Most vette észre, hogy a ruhája elszakadt és csaknem felismerhetetlenné perzselődő keze-arca megpörkölődött és a forróságtól feketévé kormozódott. Lassan körülnézett, kihúzta magát, és ellökte zömök alakját a faltól. Előtte a falon halvány fáklyafény jelezte a kanyargós folyosó haladási irányát. Flick odatántorgott, és kivette tartójából a szövétneket. Lassan csoszogott, a fáklyát maga elé tartotta, hogy megvilágítsa az utat. Valahonnan elölről ordítozást hallott, szabad keze ösztönösen kurta vadászkésének markolatára hullott, és kirántotta hüvelyéből a fegyvert. Néhány perc múlva a hangok távolodni kezdtek, végül elhaltak, és a völgylakó még mindig nem látott semmit. Sok ajtó mellett ment el, valamennyi be volt zárva. A folyosó furcsán tekergett a sziklában, sohasem fölfelé, és nem is keresztezett más járatokat. Időnként egy-egy fáklya fakó fénye törte meg a sötétséget; a sárga láng menekülő torz kísértetté változtatta Flick árnyékát a sziklán.

Azután a folyosó hirtelen kiszélesedett és elöl fölerősödött a fény. Flick egy pillanatig habozott, szorosabban markolta fegyverét, koromtól-verejtéktől csíkos arccal, de komor eltökéltséggel meredt a pisla fénybe. Némán előrébb settenkedett. Tudta, hogy valahol kell lennie egy lépcsőnek, amelyik az Öregtorony központi csarnokába vezet. Mindeddig hiába kereste, és egyre jobban kimerült. Megkésve kívánta, bárcsak ne maradt volna le, ne szakadt volna el a csapattól! Most csapdába esett ezeken a végtelen folyosókon Paranor közepén. Bármi megeshetett közben a többiekkel, gondolta félve, ő pedig sohasem fogja megtalálni őket ebben az útvesztőben. Megfeszülő izmokkal, óvatosan befordult egy kanyarba, és kileselkedett a fénybe. Meglepetésére kerek kamrában találta magát, ahova még számos más akna torkollt. Tucatnyi fáklya égett vidáman a körfalon. Flick megkönnyebbült sóhajjal látta, hogy a rotunda kihalt. Azután megértette, hogy semmivel sincs jobb helyzetben. A többi folyosó ugyanolyannak látszott, mint amelyiken ideért. Nem nyíltak ajtók más helyiségekbe, folyosók sem vezettek magasabb szintekre, és sehol egy jelzés, hogy merre kellene menni. Összezavarodva, kétségbeesetten forgatta a fejét, próbált különbséget találni a járatok között, de minden vizsgálódással, minden pillanattal fogyott a reménye. Végül megrázta a fejét, odament a falhoz, fáradtan leült, behunyta a szemét és megpróbálta tudomásul venni a keserves tényt, hogy reménytelenül eltévedt.

ALLANON PARANCSÁRA a csapat futtában indult a lépcső felé. Durin és Dayel voltak a legközelebb, és mint a csoport legfürgébb tagjai, már félúton jártak a rövid lépcsősoron, mielőtt a többiek egyáltalán elindultak volna. Könnyű elf lábuk hatalmas, lendületes szökkenésekkel vitte őket fölfelé, szinte nem is érintve a követ futás közben. Mögöttük Hendel, Menion és Balinor futott, akiknek haladását részben a nehéz fegyverzet és a nagyobb súly lassította, részben az az igyekezet, nehogy egymáson essenek hasra a csigalépcsőn. Vad összevisszaságban zúdultak a felső folyosó irányába, hogy elérjék hosszú kutatásuk célját, és elmeneküljenek a rémítő szellemlény elől. Annyira hajtotta őket a kettős igyekezet, hogy a boldogtalan Flick senkinek sem hiányzott.

Durin ért elsőnek az Őrtorony ajtajához, és nyomában alacsonyabb termetű öccsével szinte átzuhant a nagyterembe. Fenséges látványt nyújtott a magas, hosszú csarnok; ragyogóra csiszolt faburkolata sötét pompában verte vissza a szövétnekek sárgás fényét és a magas, keskeny ablakokon beszüremlő hajnal rőt izzását. A faburkolatot festmények, mozaikos konzolokon álló fa-és kőfaragványok, hosszú, kézzel szövött drapériák díszítették, amelyek puha hullámokban omlottak a csiszolt márványpadlóra. Voltak roppant szobrok is, vasból meg finom kőből, egy másik kor emlékművei, amelyeket ez az időtlen menedék őrzött évszázadokon át. Úgy látszott, mintha a súlyos, faragott ajtókat őriznék, amelyeket vasszegecsekkel fölerősített, gyönyörű rézkilincsek ékesítettek. Néhány nyitva maradt ajtó mögött ugyanazt a tudatosan megtervezett pompát lehetett látni a csillogó-villogó szobákban, ahová magas üvegablakok engedték be színes pászmákban az új nap üde fényét.

Az elf testvéreknek alig maradt idejük, hogy megcsodálják Paranor kortalan szépségét. Egy pillanattal azután, hogy beestek a lépcsőházból, gnóm őrök támadtak rájuk; egyszerre jöttek mindenhonnan, mintha az ajtók, szobrok rejtekéből, szinte magukból a falakból bújtak volna elő a göcsörtös, sárga alakok. Durin hosszú vadászkésével várta őket, de csak egy pillanatig állta rohamukat. Dayel fivére segítségére sietett, fegyverként suhogtatta hosszú íját, és addig csépelte vele a támadókat, amíg az erős kőris hangos reccsenéssel ketté nem tört. Egy pillanatig úgy látszott, darabokra vágják őket, mielőtt társaik segíteni tudnának, ám Durin kitépte magát, kicsavarta az egyik állig felfegyverzett harcos markából a gonosz külsejű lándzsát, és nagy lendülettel lesöpörte testvéréről a gnómokat. De azok egy pillanat alatt összeszedték magukat, és gyorsan összeálltak a következő rohamra. A támadóik vérétől iszamós, sebesült fivérek lihegve hátráltak a falhoz. A gnómok sárga kupacba gyűltek, előreszögezték rövid, gyilkos kardjukat, hogy Durin suhogó lándzsáját kikerülve felkoncolják az elfeket. Fülsiketítő ordítással lendültek támadásba. Balszerencséjükre elfelejtették szemmel tartani a lépcsőházi ajtót, holott valószínű volt, hogy a fivérek nem egyedül érkeztek. Abban a pillanatban, amikor nekiestek Durinnak és Dayelnek, berobbant az ajtón a társaság másik három tagja, és rárohant a meglepett támadókra. A gnómok még soha életükben nem találkoztak ilyen emberekkel. Középen állt a callahorni hatalmas határvidéki, ragyogó kardja oly ádázsággal vágott rendet a kurtább pengék között, hogy a gnómok egymást taposva menekültek. Egyik oldalon az erős törpe buzogányának pörölye alá kerültek, a másikon a fürge, ügyes felföldi suhogó pengéjével kellett szembenézniük.

Egy pillanatig állták a sarat az öt eszeveszettel szemben, azután megingott majd felbomlott a soruk; a gnómok iszkoltak, és már csak azzal törődtek, hogy mentsék az irhájukat. Holtakon és sebesülteken átugrálva, egyetlen szó nélkül száguldott végig az öt harcos a nagyszerű csarnokon, vadászcsizmájuk kopogott a csiszolt márványon. A néhány gnóm, aki ellenállt, néma rongycsomóként rogyott össze. A kis társaság öt megmaradt tagja annyi szenvedés és veszteség után nem tűrhette, hogy kicsavarják kezükből az áhított győzelmet. A halott és sebesült gnómokkal beterített, ódon folyosó végében, egy bezárt és elreteszelt, magas, faragott ajtó előtt, viadalban szétszaggatott kárpitok és képek között a megmaradt őrök sorakoztak föl mindenre elszánt, szoros alakzatban. Tövisként meredező kurta kardokkal készültek a holtig tartó harcra. A támadók megrohanták őket, Balinor és Menion hosszú kardja középütt próbálta áttörni a gyilkos falat, ám a harcedzett őrök néhány percnyi ádáz tusa után visszaverték a támadást. Az öt ember zihálva, verejtékezve, összevagdosva-zúzva, kimerülten visszavonult. Durin nehézkesen fél térdre roskadt; egyik lábát és karját csúnyán felsebezték a gnóm kardok. Menion halántéka élénkpiros csíkban vérzett egy lándzsahegytől, de a felföldi nem is érezte. Az ötök újra és újra támadtak, hogy percekig tartó gyilkos kézitusa után visszaverjék őket. A gnómok száma csaknem a felére apadt, de a társaság kezdett kifutni az időből. Allanonnak semmi nyoma, és a gnómok erősítést kaphatnak – amely talán úton is van, hogy megvédje Shannara Kardját, ha csakugyan abban a szobában rejtegetik, amelytől oly elkeseredetten próbálják őket távol tartani.

Azután a szálfa termetű Balinor bevetette a nyers erőt. Elrohant a csarnok túlsó végébe, iszonyú erőfeszítéssel felborított egy hatalmas kőoszlopot, amelynek tetején fémurna állt. Az oszlop és az urna fülsiketítő dörrenéssel ért földet, a visszhang végighullámzott a véres folyosón. Pattogtak a szilánkok, de az oszlop egészben maradt. Hendel segítségével a hatalmas határvidéki görgetni kezdte a faltörő kost a bezárt ajtó felé. Az irdatlan henger minden fordulattal gyorsulva gurult a tehetetlen gnómok irányába. Kurta kardjukat előrenyújtva, az inas, sárga őrök egy pillanatig még álltak, amikor a kőoszlop mindent szétzúzó súlyával feléjük gördült. Azután összeroppantak, menekülőre fogták, harci szellemük elszállt, a csata elveszett. Sokan még így sem voltak elég gyorsak, hogy elmeneküljenek a rögtönzött úthenger elől, amely maga alá gyűrte és szétlapította őket, amikor törmeléket és faforgácsot záporozva nekivágódott az ajtónak. Az megremegett, megingott a csapástól, a fa recsegett, a vasalások ostorcserdítésre emlékeztető hangon pattogtak, ennek ellenére valahogy mégis képes volt ellenállni a faltörő kosnak. Ám egy pillanattal később, amikor Callahorn hercege nekivetette vállát az ajtónak, visszhangzó reccsenéssel engedtek a zsanérok, és az öt ember berohant a szobába, hogy megszerezze Shannara Kardját.

Megdöbbenésükre a szoba üres volt. Voltak magas ablakok, hullámzó függönyök, a falakon mesteri festmények, néhány gondosan elrendezett, apró, díszes bútor is, de a sóvárgott kardnak semmi nyoma. Az öt szempár hüledező hitetlenkedéssel tapogatta végig a szobát. Durin a vérveszteségtől elgyengülve, nehézkesen térdre esett, közel járt hozzá, hogy elájuljon. Dayel a segítségére sietett, tépést szaggatott, hogy bekösse bátyja tátongó sebeit, majd egy székhez támogatta Durint, aki fáradtan lerogyott. Menion egyik falról a másikra nézett, másik kijáratot keresve a szobában. Azután Balinor, aki a márványpadló mintázatát vizsgálta aprólékos figyelemmel, egyszer csak halkan felkiáltott járkálás közben. A szoba kellős közepén a padlót kifakították és összekaristolták, amikor nevetséges igyekezettel próbálták eltüntetni annak a ténynek a nyomát, hogy itt valami nagy és szögletes állt sok éven át.

– A Tre-kő tömbje! – kiáltotta azonnal Menion.

– De ha elmozdították is, az mostanában történhetett – okoskodott Balinor. Nehezen lélegzett, a hangja fáradt volt.

– Akkor a gnómok miért akartak…?

– Talán nem tudták, hogy elvitték – próbálkozott kétségbeesetten Menion.

– Talán csapda…? – vetette föl hirtelen Hendel. – De miért pocsékolnák az idejüket csapdára, hacsak…

– Le akartak kötni minket, mert a Kard még a kastélyban van, nem vitték el! – fejezte be Balinor izgatottan. – Nem volt idejük, hogy elvigyék, ezért igyekeztek minket becsapni! De akkor hol van most a Kard? Kinél?

Egy pillanatra mindhárman elhallgattak. Csakugyan tudta a Boszorkánymester, hogy idejönnek, ahogy a Koponyahordozó utalt rá a kohónál? Ha mégsem, és rajtaütésük mindenkit meglepett, akkor mi történt a Karddal, amelyet Allanon utoljára ebben a szobában látott?

– Várjatok! – kiáltotta elhaló hangon Durin a szoba másik végében, és lassan feltápászkodott. – Amikor bejöttem az ajtón, valami történt egy másik lépcsőn, lejjebb, a csarnokban – emberek mentek fölfelé!

– A torony! – ordított Hendel, és eliramodott a nyitott ajtó irányába. – Bezárták a toronyba!

Balinor és Menion fáradtsága elröppent, rohantak a tovatűnő törpe után. Shannara Kardja még mindig elérhető! Durin és Dayel lassabban követték őket, mert az idősebb még mindig gyenge volt, és öccse vállára kellett támaszkodnia, ám szemük ragyogott a reménytől. Egy perccel később senki sem volt a szobában.

NÉHÁNY PERCES PIHENŐ UTÁN Flick csüggedten föltápászkodott és úgy döntött, nem tehet mást, mint hogy kiválasztja az egyik folyosót és elmegy a végéig, hátha eljut egy olyan lépcsőhöz, amely fölfelé, az erődbe vezet. Egy pillanatra a többiekre gondolt, akik valahol fölötte haladnak a járatokban, talán már a kezükben is a Kard. Nem tudnak Allanon vesztéről, azt sem sejtik, hogy ő itt tévelyeg ezekben a lehetetlen alagutakban. Remélte, hogy keresni fogják, de ugyanabban a pillanatban belátta, hogy ha megszerezték a Kardot, nem pocsékolhatják az időt az ő felkutatására. El kell menekülniük, mielőtt a Boszorkánymester ide küldené Koponyahordozóit, hogy elrabolják a pengét. Vajon mi történhetett Sheával, ha még életben van? Úgy érezte, Shea sohasem hagyná el Paranort, amíg ő él; de hát nem tudathatta az öccsével, hogy neki nem esett baja a kemencében. Kénytelen volt belátni, hogy elég reménytelen a helyzete. Ebben a pillanatban lárma hallatszott valamelyik alagútból, bakancsok kopogtak a kőpadlón, emberek rohantak a rotunda felé. A völgylakó szempillantás alatt keresztülfutott a szobán és gyorsan elrejtőzött egy másik alagútban, hasra vetve magát a szikla oltalmazó árnyékában. Onnan épp csak egy pillantást vethetett a kivilágított rotundára, miközben előhúzta rövid vadászkését, mert gnóm őrök csapata rontott be az átjáróba, és meg sem állva eltűntek egy másik folyosón. Robajukat hamarosan elnyelték a szikla kanyarulatai. Flicknek fogalma sem volt, mi elől vagy mi után futnak, de akármerről jöttek, neki ott a helye. Élt a gyanúperrel, hogy az Öregtorony felsőbb termeiből loholtak le ide, és ő éppen oda igyekszik. Visszaóvakodott a kivilágított rotundába, és odaszaladt az alagúthoz, amelyből a gnómok kirontottak, hogy visszafelé kövesse útjukat. Belépett a kihalt járatba és eltűnt a sötétségben.

Kését maga elé tartva tapogatózott a homályosan megvilágított falak mentén az első fáklyatartóig. Kifejtette tartójából a szövétneket, és úgy ment tovább, vizsla szemmel fürkészve a durva falakat, hátha talál egy ajtót vagy lépcsőt. Alig tett meg száz lépést, amikor úgyszólván a könyökénél minden átmenet nélkül félresiklott egy darab szikla, és egy gnóm lépett Flick elé a nyílásból. Azon lehet vitatkozni, melyik hökkent meg jobban a másik láttán. A gnóm őr attól a csoporttól maradt le, amely az emeleti csarnokban vívott csatából menekült, és megdöbbent, amikor itt, ezekben az alagutakban találta szemben magát egy újabb behatolóval. Alacsonyabb volt a völgylakónál, viszont szívós, és kurta kardot markolt. Azonnal támadott. Flick ösztönszerűen lebukott a csapás elől, majd ráugrott a gnómra, mielőtt az visszanyerte volna az egyensúlyát, és lerántotta a kőpadlóra, hasztalanul próbálva kicsavarni a kardot fürge ellenségének markából, mert az ő kése elveszett a dulakodásban. Flicket nem képezték ki közelharcra, a gnómot viszont igen, és ez némi előnyt adott a sárga emberkének. Nem most ölne először, és most is megtette volna habozás nélkül, míg a völgylakó kizárólag azzal törődött, hogy lefegyverezze támadóját és elmeneküljön. Percekig birkóztak ide-oda gurulva a kőpadlón, majd a gnóm kiszabadult és gonosz vágást mért ellenfelére, amely alig vétette el a völgylakó fejét. Flick hátravetődött, kétségbeesetten kereste kését. A kis őr éppen akkor ugrott rá, amikor Flick tapogatózó ujjai beleakadtak az első támadásnál elejtett fáklya vaskos nyelébe. A kurta kard lecsapott, elvétette Flick vállát és fájdalmas vágást ejtett a karján. Ugyanabban a pillanatban Flick meglendítette a fáklyát, és hatalmas erővel vágta fejbe a gnómot. Az előreesett, és nem mozdult többé. Flick lassan magához tért, pillanatnyi keresgélés után a kését is meglelte. A karja kínzón lüktetett, a vér átitatta vadászzubbonyát, karjáról a kezére folyt, ahol nagyon jól lehetett látni.

Az elvérzéstől tartva Flick gyorsan szaggatni kezdte az összeesett gnóm kurta köpenyét, és addig csavargatta sérült karjára a rongyokat, míg el nem állt a vérzés. Fölkapta az őr kardját, odament a félig nyitva maradt kőlaphoz, hogy lássa, hova vezet. Megkönnyebbülésére kanyargós lépcsőt pillantott meg, amely csigavonalban haladt fölfelé. Belépett, ép karja néhány rántásával becsukta maga mögött a kőlapot. A lépcső a szokott fáklyafényben derengett. Flick lassan, óvatosan elindult fölfelé. A lépcsőházban néma csend volt, a tartókban álló hosszú fáklyák elég fényt adtak, hogy láthassa, hova teszi a lábát az elnagyolt grádicsokon. A lépcső tetején zárt ajtót talált, megállt hallgatózni, fülét rányomta a vasalások között egy hasadékra. Csönd. Óvatosan résnyire nyitotta az ajtót és bekukucskált Paranor ódon csarnokaiba. Elérte célját. Kicsit szélesebbre tárta az ajtót és beóvakodott a néma folyosóra.

Ekkor vékony, sötét kéz kapta el kardot markoló, kinyújtott kezét, és átrántotta a nyíláson.

HENDEL TÉTOVÁN ÁCSORGOTT az Öregtorony tetejére vezető lépcső aljában, és fölfelé bámult a sötétségbe. Mögötte a többiek némán követték pillantását. A kerek torony palástja mentén egyetlen szűk, nyaktörő lépcsősor kanyarodott fölfelé csigavonalban. Síri félhomály borított mindent, sem fáklya, sem lőrés nem adott világosságot. Lentről mindössze néhány lépcsőfordulót lehetett látni. Ott, ahol álltak, koromfekete kút kezdődött. Menion odament a pihenő pereméig és lebámult. Kínosan tudatosodott benne, hogy sehol sincs korlát, se itt, se a lépcsőn. Belepottyantott egy kis kavicsot a fekete űrbe és várta, mikor ér feneket, de az nem ütött zajt. Még egyszer megnézte magának a nyitott lépcsőházat, a lenti sötétet, majd a többiekhez fordult.

– Ez úgy fest, mint meghívó egy csapdába – közölte csípősen.

– Valóban – helyeselt Balinor, és előrelépett, hogy többet lásson. – De akkor is föl kell mennünk.

Menion bólintott, azután hanyag vállrándítással nekivágott a lépcsőnek. A többiek szó nélkül követték, a felföldi után Hendel, őutána Balinor, leghátul az elf fivérek. Óvatosan araszoltak fölfelé a keskeny kőlépcsőn, lesték a csapdára utaló jeleket, vállukkal a falhoz simulva, minél messzebb a grádics veszedelmes nyitott szélétől. Kitartóan kapaszkodtak a dohos homályban. Menion minden fokot megvizsgált, éles szeme rejtett masinákhoz vezető huzalokat keresett a falon. Módszeresen dobálta kővel a feljebb fekvő fokokat, hogy a hirtelen súly nem indít-e be valamilyen csapdát. De semmi sem történt. A mélység néma fekete üreget fúrt a torony sűrű homályába, ahol csak az ő lépéseik zavarták meg a sötét hallgatást. Végül a magasban égő fáklyák halvány lángja törte meg a sötétséget; az apró tüzeket légáram lobogtatta, amely valamilyen ismeretlen nyíláson hatolt be a torony csúcsába. Előttük apró lépcsőpihenő rajzolódott ki, és egy hatalmas, bezárt, megvasalt kőajtó árnya. Fölértek a Druida Öregtorony csúcsára.

Ekkor Menion rálépett az első csapdára. Amikor lábát a lépcsőfokra tette, egy sor hosszú, hegyes tüske ugrott ki a kőfalból. Ha Menion még mindig ott lett volna, akkor belevágnak védtelen lábikrájába, megnyomorítják és letaszítják a nyitott lépcsőház fekete mélységébe. Ám Hendel egy pillanattal előbb hallotta meg a csapdát működtető rugó kattanását. Hirtelen hátrarántotta a meghökkent felföldit, rá a többiekre, kevés híján valamennyiüket lelökve a szűk lépcsőről. Zavarodottan imbolyogtak a sűrű homályban, néhány ujjnyira a hegyes acéltüskéktől. Amikor visszanyerték az egyensúlyukat, az öt megmaradt hallhatóan zihált a néma sötétségben. Majd a szófukar törpe nagy buzogányának néhány jól célzott csapásával szétzúzta a csapdát, és az út ismét megnyílt. Most már éber némaságban mentek, a megrendült Menion beállt Balinor mögé. Hendel gyorsan meglelte a második csapdát, amely azonos volt az előzővel, elsütötte, szétverte a tüskéket, és kapaszkodhattak tovább. Már-már elérték a lépcsőpihenőt, és úgy is látszott, hogy simán odajutnak, amikor Dayel élesen felkiáltott. Kifinomult fülével meghallott valamit, amit a többiek nem: egy halk kattanást, ami azt jelezte, hogy újabb csapdát hoztak mozgásba. Megdermedtek, pillantásuk riadtan fürkészte a falakat és a fokokat. De semmit sem találtak, és Hendel megkockáztatott egy újabb lépést. Meglepő módon semmi sem történt. Az óvatos törpe továbbhaladt a pihenő felé, míg a többiek maradtak, ahol voltak. Amikor simán fölért a pihenőre, utána siettek, szorongva pillogva a kanyargó lépcsőkön túl a fekete gödörbe. Fogalmuk sem volt, hogyan úszhatták meg a harmadik csapdát. Balinor szerint azért nem működött megfelelően, mert évek óta elhanyagolták, de Hendel nem volt ilyen derűlátó. Nem bírt szabadulni attól a meggyőződésétől, hogy valamilyen módon elnézték, ami az orruk előtt volt. A torony irdatlan árnyként magasodott a nyitott lépcsőház körül, sötét kövei hidegek, nyirkosak voltak, az emberöltőkkel ezelőtt egymásra rakott, gigászi kőtömbök oly keményen állták az idő támadásait, mint maga a föld. A pihenőről nyíló, repedésektől szabdalt irdatlan ajtót szinte meg se lehetett mozdítani, a vasalások ugyanolyan erősek voltak, mint azon a napon, amikor beágyazták őket a sziklába. Kőbe kalapált nagy vastüskék tartották a zsanérokat, és a küszöbön álló öt embernek úgy rémlett, csupán egy földrengéssel fölérő erő lenne képes akár ujjnyira is elmozdítani ezt az iszonytató kőtáblát. Balinor odaóvakodott a félelmetes torlaszhoz, végigfuttatta kezét az illesztéseken és zárakon, titkos szerkezet után kutatott, amellyel ki lehetne nyitni. Vigyázva elfordította a vaskilincset és meglökte az ajtószárnyat. Valamennyiük megdöbbenésére a kőtömb megrázkódott, rozsdás csikorgással félig megnyílt, majd a következő pillanatban kivágódott, éles csattanással ütődött a sziklának, feltárva a torony titkát.

A kerek kamra kellős közepén, heggyel lefelé az óriási Tre-kő fényes feketéjébe ágyazva, arany-ezüst keresztként tündökölt előttük Shannara legendás Kardja. A tükörsimára csiszolt kocka élesen verte vissza a magas, vasrácsos toronyablakon behulló napsugártól csillogó, hosszú penge képét. Az ötök közül még senki sem látta a mesés Kardot, de azonnal biztosak voltak benne, hogy ez az. Egy pillanatra összeverődtek az ajtóban, döbbenten bámultak, képtelenek voltak elhinni, hogy végre, annyi erőfeszítés, végtelen menetelés, bujkálásban telt nyomorúságos napok és éjszakák után ott áll előttük az ősi talizmán, amelynek felkutatásáért mindent kockára tettek. Övék volt Shannara Kardja! Túljártak a Boszorkánymester eszén! Lassan beoldalogtak a sziklakamrába, mosolyogtak, elmúlt fáradtságuk, megfeledkeztek sebeikről. Percekig csak álltak, némán, csodálattal, hálásan bámulták a fegyvert. Nem tudták rászánni magukat, hogy előrelépjenek és kihúzzák a kőből. Túlságosan szentnek tetszett halandók keze számára. De hát Allanon eltűnt, Shea is elveszett és hol…

– Hol van Flick? – mondta hirtelen Dayel. Ekkor vették észre, hogy nincs velük. Körülnéztek a kamrában, értetlenül bámultak egymásra, magyarázatot várva. Azután Menion, aki valami rossz előérzettel visszafordult a ragyogó Kardhoz, megláthatta a lehetetlent. A Tre-kő hatalmas tömbje drága terhével együtt vibrálni kezdett és szétolvadt a felföldi hitetlen tekintete előtt. Néhány másodperc alatt az egész kép füstté fakult, azután súlyos párává, végül levegővé; az öt ember egyedül állt egy üres szobában, és bámulta a semmit.

– A csapda! A harmadik csapda! – ordította Menion, felocsúdva első megdöbbenéséből.

De máris hallhatta a háta mögül a hatalmas sziklatömb csapódását; a berozsdált zsanérok élesen recsegtek-nyöszörögtek a kő szörnyű súlya alatt. A felföldi keresztülrontott a szobán, és akkor ugrott neki az ajtónak, amikor a zárak éles kattanással, mozdíthatatlanul a helyükre ugrottak. Menion lassan lecsúszott a kopott kőpadlóra, a szíve majd kiugrott a dühtől és a keserűségtől. A többiek nem mozdultak, csak álltak néma kétségbeeséssel, és nézték az ajtónál a vékony alakot, ahogy a tenyerébe temeti arcát. Fojtott kacagás halk, de félreismerhetetlen hangja verődött vissza a hideg falakról, hosszan gúnyolódva ostobaságuk és csúfos, kikerülhetetlen vereségük fölött.

XVII.

ÉSZAKFÖLD UNDOKUL HIDEG ege vékony, szürke ködrongyokat lógatott a szurokfekete, ragyavert, magányos hegy lekopott csúcsaira, amelyben a Boszorkánymester tartotta udvarát. A Koponya Királyság lapályának szélén rozsdás fűrészfogakként meredeztek a Késéli-és a Borotva-hegység csorba csúcsai, áthatolhatatlan akadály minden halandónak. Közöttük magasodott a Szellemúr pusztuló hegye, amelyet lassú haldoklásában elfelejtett a természet, elkerültek az évszakok. A halál szemfödele borult a magas csúcsokra, könyörtelenül eltakarva a redves követ, gonosz gyűlöletet árasztva az élet és a szépség utolsó roncsaira, amelyek valahogy még megmaradtak a vidéken. A kárhozat várakozott némán a Boszorkánymester északföldi királyságában. Most ütött a halál órája, az élet utolsó jelei lassan visszahúzódtak a földbe, mert már csak a héja volt meg annak a nagyszerű ragyogásnak, amelyet valaha idevarázsolt a természet. A magányos hegy koponyáját ősrégi üregek lyuggatták, tömör kőfalukat sohasem érte nap az örökké szürke égből. A járatok a sarokba szorított kígyó könyörtelenségével kanyarogtak, durván nyomultak bele a kőbe. Csend és halál volt a szellemkirályság szürke párájában, mindent átható komorság, a remény, vidámság és öröm temetője. Ennek ellenére itt is volt mozgás, bár ez az életforma ismeretlen volt a halandó ember számára. A mozgás forrása egyetlen, fekete helyiség volt a hegy csúcsán, egy gigászi terem, amelynek nyitott északi fala a királyságot határoló, végeláthatatlan hegyláncra nézett a vigasztalanul komor ég alatt. Ebben a barlangszerű teremben, melynek nyirkos falaiba beleette magát a hideg, nyüzsögtek a Boszorkánymester tinta-fekete szolgái. Töpörödötten, feketén araszoltak a kőpadlón, gerinctelen testüket meggörnyesztette és megtörte Mesterük irtóztató hatalma. Még a járást is megváltásnak érezték volna. Értelem nélküli lidércek voltak, csak arra kellettek, hogy kiszolgálják azt, aki rabszolgaságban tartotta őket. Motyogva hemzsegtek, nyöszörögve-sírva az elviselhetetlen kíntól. A terem közepén nagy emelvény állt, azon egy medence, benne halottian mozdulatlan tükrű, zavaros víz. Időnként valamelyik csökött lény odakúszott a peremére, és lopva, várakozva, reménykedve belesandított a hideg vízbe, majd a következő pillanatban halk nyöszörgéssel eliszkolt, és közé vegyült a barlang árnyainak.

– Hol a Mester, hol a Mester? – kiáltotta a szürkeség, és a lényecskék riadtan arrébb araszoltak.

– Eljön, eljön, eljön – felelte a gyűlöletes visszhang. Azután hevesen remegni kezdett a levegő, mintha szabadulni akarna a térből, amely fogva tartja, a pára irdatlan, fekete árnyékká sötétedett, amely lassan anyaggá tömörült a medence peremén. A köd összecsapzott, örvénylett, Szellemúrrá változott, hatalmas, fekete köpenyes alak lett belőle, amely mintha a levegőben függött volna. A köpeny ujjai fölemelkedtek, pedig nem volt bennük kar, a földet seprő szegély nem takart semmit, csak a padlót. – A Mester, a Mester – zsongtak egy szólamban a rettegő teremtmények, és engedelmesen csúsztak a lény elé. Az arctalan csuklya feléjük fordult, lenézett rájuk, a feketeségben parányi lángok lobbantak jóllakott gyűlölettel, szikraként villantak a köpeny belsejét kitöltő, zöld párában. Azután a Boszorkánymester hátat fordított nekik, megfeledkezett róluk, belebámult a különös medence vizébe, várva, hogy megjelenjen az odaparancsolt látomás. Néhány pillanat múlva eltűnt a sötétség, helyét a paranori fűtőház foglalta el, ahol Allanon társasága ismét szemtől szemben állt a Koponyahordozóval. A zöld párában izzó szempár először a völgylakót nézte, azután a két sötét alak küzdelmét, amíg át nem zuhantak a gödör peremén és el nem tűntek a lángok között.

E pillanatban hirtelen zaj hallatszott a háta mögött, és a Szellemúr megfordult. Két Koponyahordozója lépett a terembe a hegység egyik sötét aknájából, és némán várták, hogy uruk odafigyeljen rájuk. Ő még nem akart foglalkozni velük, visszafordult a medencéhez. A víz ismét kitisztult, megjelent benne a torony, ahol a döbbent társaság az izgalomtól megkövülten állt Shannara Kardja előtt. A Boszorkánymester kivárt néhány másodpercet, játszadozott velük, élvezte, hogy ő az ura a helyzetnek, miközben azok úgy közeledtek a Kardhoz, mint az egér a csapdában levő sajthoz. Másodpercekkel később a csapda becsukódott, a képmás az emberek szeme láttára olvadt szét, és a torony ajtaja mindörökre rácsapódott foglyaira. A Boszorkánymester háta mögött a két szárnyas szolga érezte az anyagtalan testből hullámzó, fagyos nevetést, amely megtöltötte a barlangot.

Rájuk se pillantva a Boszorkánymester hirtelen az északra néző nyílásra mutatott, és a Koponyahordozók habozás nélkül elindultak. Kérdés nélkül is tudták a dolgukat. Elrepülnek Paranorba és elpusztítják Shannara foglyul ejtett fiát, az undorító Kard egyedüli örökösét. Ha meghal a ház utolsó sarja, és ő megkaparintja a Kardot, többé nem kell félnie a magáénál hatalmasabb varázserőtől. A becses Kard máris úton van Paranor termeiből az északföldi királyság felé, ahol eltemetik a Koponya-hegység kortalan járataiba, és mindörökre elfelejtik. Kissé visszafordulva figyelte két szolgáját, ahogy esetlenül odacsoszognak a sötét terem nyílásához, nehézkesen föllendülnek a szürke égbe, és elrepülnek dél felé. Eventine, az elf király bizonyosan megpróbálja rátenni a kezét a Kardra, hogy visszaszerezze népének. De ez a kísérlet kudarcra lesz ítélve, és Eventine-t – a szabad országok utolsó nagy vezetőjét, a fajok utolsó reményét – elfogják. Ha Eventine a foglya, a Kard a tulajdona, Shannara utolsó sarja hulla, leggyűlöltebb ellensége, Allanon, a druida pedig elpusztul a kemencében, akkor a harc véget ér, mielőtt elkezdődött volna. Nem fog vereséget szenvedni a Fajok Harmadik Háborújában, mert máris győzött.

Köpenye ujjának suhintására a víz újra megzavarosodott, a Druida Öregtorony és a csapdába esett halandók eltűntek. Azután a levegő surrogni kezdett a fekete szellem körül, alakja beleolvadt a terem párájába, és fokozatosan elhalványult, amíg nem maradt más, csak a medence és az üres szoba. Hosszú pillanatok peregtek néma csöndben, míg a Boszorkánymester kúszó cselédei meg nem bizonyosodtak benne, hogy a Mester ismét elhagyta őket. Akkor előjöttek az árnyékból, apró, fekete alakjuk mohón fölkúszott a medence peremére, kíváncsian belebámultak, hogy a sima víznek sírják és nyöszörögjék el nyomorúságukat.

PARANOR MAGAS TORNYÁBAN, a druida erőd távoli és immár hozzáférhetetlen szobájában a Culhavenből indult kis társaság négy megfáradt tagja csüggedten járkált börtönében. Csak Durin ücsörgött némán a falnál, sebe annyira fájt, hogy nem bírt mozogni. Balinor szótlanul toporgott az egyik magas, rácsos ablak mellett, nézte a fakó fénypászmákban táncoló port. A nap közönyösen hullatta négyszögeit a félhomályos kamra kőpadlójának kockáira. Több mint egy órája voltak reménytelenül bezárva a titáni vasalt ajtó mögé. A Kard elveszett, a győzelem minden reményével együtt. Először türelmesen várakoztak abban a hitben, hogy Allanon hamarosan megtalálja őket, és bezúzza az ajtót, amely elzárja a szabadságba vezető utat. Még kiabálták is a nevét, hátha meghallja őket, és hangjuk elvezeti a toronyba. Menion emlékeztette őket, hogy Flick nincs itt, valószínűleg Paranor folyosóin bolyong, társait keresve. De hitük hamarosan megingott, majd elporladt; kénytelenek voltak tudomásul venni, bár ezt egyikük sem mondta ki, hogy nem jön segítség, a bátor druida és a kis völgylakó a gyilkos Koponyahordozó áldozatául esett, a Boszorkánymester győzött. Menion ismét Sheára gondolt. Vajon mi történhetett barátjával? A társaság megtette, amit tehetett, de még ez sem volt elég, hogy megmentse az életét egyetlen kis emberi lénynek, és most egyikük sem sejti, mi lett Sheával a keletföldi végvidék vadonjában. Eltűnt, valószínűleg halott. Allanon úgy hitte, hogy megtalálják Sheát, amikor rálelnek a Kardra, de a Kard elveszett, és az örökösnek semmi nyoma. Most már Allanon sincs, meghalt ősi honában, a Druidatanács tornyának kazánjában – vagy ha nem ölték meg, akkor láncra vert fogoly valami kazamatában, ahogy ők a toronyban. Itt hagyják őket megrohadni, vagy valami még rosszabb sorsra jutnak, és mindez semmiért. Komoran elmosolyodott, miközben sorsukat latolgatta. Bárcsak egyszer szembeszállhatna még az igazi ellenséggel, csak egyszer odavághatna a mindenható Boszorkánymesternek!

A mindig éber Dayel hirtelen figyelmeztetően pisszegett, a többiek álltukban dermedtek meg, pillantásuk a nagy ajtóra meredt, és hegyezték a fülüket, mert halk lépéseket hallottak a lépcsőről. Menion Leah padlón heverő, bőrhüvelyes kardja után kapott, és nesztelenül közelebb húzta. Mellette a hatalmas határvidéki már kivonta pallosát. Rövid, sebes léptekkel félkörbe álltak az ajtó előtt. Még a sebesült Durin is feltápászkodott fájdalmas bicegéssel, hogy ő is ott legyen társai mellett. A lépések megérkeztek a pihenőre és elhallgattak. Egy pillanatig baljós csönd volt. A nagy kőajtó hirtelen fölpattant, és nehézkesen kinyílt. A zsanérok épp csak megnyikkantak a kőlap súlya alatt. A mögötte levő sötétből előbukkant Flick Ohmsford rémült arca. Pillantása ijedten ugrált sújtani készülő, fogoly barátai között. A kardok és a buzogány lassan leereszkedtek, mintha nem hüledező emberek markolnák őket, hanem mechanikus játékfigurák. A kis völgylakó vonakodva belépett a torony fakó fényébe, amelyet félig kioltott a mögötte sötétlő, magas alak. Allanon. Némán bámulták. A vastagon hamus-kormos, verejtékcsíkos sötét alak szótlanul bejött a kamrába, egyik nagy kezét gyengéden rátette Flick vállára, és rámosolygott elhűlt csapatára.

– Semmi bajom! – biztosította őket.

Flick még mindig hitetlenül csóválta a fejét, ha arra gondolt, hogyan találta meg Allanon.

– Láttam, ahogy leesett… – igyekezte magyarázni.

– Semmi bajom, Flick! – veregette meg a vállát Allanon.

Balinor közelebb lépett, mintha meg akarna győződni róla, hogy csakugyan Allanon az, nem valami kísértet.

– Azt gondoltuk, hogy… elvesztél – nyögte. A szokásos gunyoros vigyor jelent meg a keskeny arcon.

– Ezért, legalábbis részben, ifjú barátunk a felelős. Látta, hogy belezuhantam a kemence gödrébe a Koponyahordozóval egyetemben, és feltételezte, hogy meghaltam. Azt nem tudta, hogy a kemencébe beszereltek egy sor vashágcsót, amin a munkások leereszkedhetnek a gödörbe, amikor valami javításra van szükség. Mivel Paranor sok száz éve otthona a druidáknak, tudtam ezeknek a vashágcsóknak a létezéséről. Amikor éreztem, hogy átránt a korláton, odakaptam és megtartottam magam néhány méterrel a perem alatt. Flick persze semmit sem látott ebből, és a tűz bömbölése elfojtotta a hangom, amikor kiáltottam neki.

Elhallgatott, lesöpört a köpenyéről egy kis piszkot.

– Flick szerencsésen elmenekült a kamrából, de azután eltévedt a járatokban. A Koponyahordozóval vívott küzdelem legyengített, és noha különleges védelmem volt a tűzzel szemben, egy ideig eltartott, amíg kikapaszkodtam a gödörből. Keresni kezdtem Flicket, aki elkeveredett a föld alatti folyosók útvesztőjében, végül megtaláltam és félig halálra ijesztettem, amikor kihúztam a fényre. Azután utánatok indultunk. De most távoznunk kell, méghozzá gyorsan.

– A Kard…? – kérdezte élesen Hendel.

– Az elveszett, már korábban elvitték. De erről majd később szólunk. Veszélyes tovább maradnunk. A gnómok erősítésért mentek, hogy biztosítsák Paranort, a Boszorkánymester pedig újabb szárnyas vadászokat küld, hogy semmi esetre se okozhassatok neki több főfájást. Shannara Kardjának birtokában és abban a hiszemben, hogy csapdába estetek az Öregtoronyban, megint előveszi Négyföld lerohanásának terveit. Ha elég gyorsan szerzi meg Callahornt és a többi végvidéket, Délföld hátralevő része küzdelem nélkül hull az ölébe.

– Akkor túl késő! Elvesztünk! – kiáltotta Menion keserűen. Allanon határozottan megrázta a fejét.

– Csak kicseleztek bennünket, de meg nem vertek, Leah hercege. A Boszorkánymester könnyen abba a hitbe ringathatja magát, hogy máris győzött, elpusztított minket és többé nem jelentünk fenyegetést. Ezt talán föl is használhatjuk ellene. Nem szabad kétségbeesnünk. Most menjünk.

Gyorsan kivezette őket a nyitott ajtón. Egy pillanattal később a toronyszoba üresen ásított.

XVIII.

GNÓMOK KIS CSAPATA naplementéig menetelt észak Afelé Sheával. A völgylakó kimerült volt már a menet indulásakor is, így hát, amikor megálltak éjszakára, azonnal összecsuklott és elaludt, miközben a gnómok még a lábát kötözgették. A hosszú vándorút a hegység északi oldalából fakadó ismeretlen folyó partjáról az Északfölddel határos felső-anari erdőktől nyugatra elterülő dombságra vitte őket. A járás egyre nehezebb lett, ahogy a füves Rabb-síkság dombokká gyűrődött. Egy idő után többet kellett kapaszkodni, mint lépni, állandóan változtatva az irányt, hogy a nagyobb emelkedőket elkerüljék. Szép vidék volt, rétek váltakoztak öreg fák ligeteivel, az ágak kecsesen hajlongtak a könnyű tavaszi szellőben. Ám szépsége nem hatott az elcsigázott völgylakóra, aki már csak arra figyelt, hogy egyik lábát a másik elé tegye, mert érzéketlen rabtartói egyfolytában hajtották. Éjszakára mélyen bent jártak a dombok között, és Shea, aki térképen már látta a tájat, rájött, hogy Paranortól pontosan keletre táboroznak. Olyan gyorsan elaludt, hogy csak arra emlékezett, amint fáradtan ledől a gyepre.

A gnómok szorgalmasan megkötözték, azután tüzet raktak, hogy összeüssék sovány vacsorájukat. Egyikük kiállt őrségbe, inkább csak szokásból, mivel otthonuktól ilyen távolságra nem nagyon tartottak semmitől, egy másiknak pedig megparancsolták, hogy le ne vegye a szemét az alvó fogolyról. A gnóm vezető még mindig nem jött rá, ki is Shea, nem ismerte a Tündérkövek értékét sem, noha elég értelmes volt ahhoz, hogy rájöjjön, valami fontosat talált. Azt tervezte, hogy a völgylakót elviszi Paranorba, ahol tanácskozhat főnökeivel az ifjú és a kövek sorsáról. Azok talán tudni fogják, mit jelentsen ez. Ő csak azzal törődött, hogy mindenben teljesítse a parancsot, és a szolgálaton kívül semmi nem érdekelte. A tüzet hamar megrakták, a gnómok sietve elfogyasztották kenyérből és szárított húsból álló vacsorájukat. Amikor végeztek, összegyűltek a meleg izzás körül és kíváncsian szemlélték a három kis Tündérkövet, amelyeket vezetőjük társai sürgetésére behatóbb vizsgálat céljából elővett. A ráncos sárga arcok közelebb hajoltak a tűzhöz, az izzó fényben a kövek felragyogtak a vezető kinyújtott tenyerén. Az egyik lelkes gnóm meg akarta érinteni az egyiket, de a főnök akkorát vágott rá, hogy hanyatt esett az árnyékban. A gnóm vezető kíváncsian fogdosta a köveket, ide-oda gurigázta őket a tenyerén, a többiek elbűvölve figyelték. Végül ráuntak a szórakozásra, a kövek visszatértek a kis bőrtasakba, az pedig a vezető zubbonya alá. Egy flaskó sört bontottak föl az éjszakai hűvös ellen, meg azért is, hogy a fáradt gnómok megfeledkezzenek napi gondjaikról. Körbejárt a flaskó, a kis sárga katonák nevettek és tréfálkoztak késő éjszakáig, táplálva a tüzet, hogy melegen tartsa őket. Még a magányos őrszem is odacsámborgott, tudván, hogy úgysem szükséges őrködnie. Végül elfogyott a sör, a fáradt katonák szoros gyűrűbe feküdtek a tűz körül, és magukra tekerték takarójukat. Az őrszemnek még arra is volt gondja, hogy takarót dobjon az alvó fogolyra, mert nem lenne jó, ha lázasan érkezne Paranorba. Pillanatokkal később a tábor elcsendesedett, mindenki elaludt az őrszem kivételével, aki álmosan ácsorgott az árnyékban, a lassan zsarátnokká omló, kis tábortűz fénykörén túl.

Shea rosszul aludt, álmát megzavarták a visszatérő lidércnyomások. Ismét végigélte nyomasztó menekülésüket Flickkel és Menionnal Culhavenbe, meg a balvégzetű paranori utat. Ismét megküzdött a Ködrémmel, érezte hideg, nyálkás szorítását, érezte a rettegést, amely akkor fogta el, mikor a halálos mocsár vize a lábát nyaldosta. Ismét elfutotta a kétségbeesés, mint mikor hárman a Feketetölgy-erdőben bolyongtak, csak most egyedül volt a vadonban, és tudta, hogy nem juthat ki. Addig vándorol, amíg meg nem hal. Egyre közelebbről hallotta a vadászó farkasok üvöltését, miközben menekülni próbált, kétségbeesetten bukdácsolva az óriási fák végtelen útvesztőjében. A következő pillanatban megváltozott a színtér, a csoport a város romjai közt állt a Wolfsktaag-hegység közepében. Kíváncsian nézték a fémgerendákat, nem sejtve a veszélyt, amely némán lopakodik mögöttük a vadonban. Csak Shea tudta, mi fog történni, de amikor megpróbálta figyelmeztetni a többieket, rájött, hogy képtelen megszólalni. Azután meglátta a hatalmas teremtményt, amint előkúszik rejtekhelyéről, hogy lecsapjon a gyanútlan emberekre, és nem mozdulhatott, nem szólhatott nekik. Nem voltak tudatában, mi fog történni, és a fekete, szőrös, csupa-fog teremtmény támadott. Azután a folyóban volt, amely durván lökdöste, forgatta, miközben ő hasztalanul igyekezett a száguldó víz fölött tartani fejét, hogy beszívhassa az életadó levegőt. Mégis lemerült, és tudta, hogy megfullad. Elkeseredetten akart harcolni, vadul rúgkapált, és egyre mélyebbre süllyedt.

Aztán hirtelen fölébredt és belebámult a közeledő pirkadatba. Keze-lába kihűlt és elzsibbadt a húsába vágó szíjaktól. Szorongva jártatta szemét a tisztáson, az elhamvadt tűzön, a mély álomba merült, mozdulatlan gnómokon. Akkora csend volt a szürkületi dombok között, hogy a völgylakó a tulajdon fűrészelő lélegzetét is hallotta. A tábor egyik végében az őrszem ácsorgott magányosan, apró árnyék a tisztás szélén, valami sűrű bokor közelében. Annyira belemosódott a vége felé járó éjszaka páráiba, hogy Shea néhány másodpercig nem is tudta, nem a bokrot nézi-e. Másodszor is végigtekintett a táboron, felkönyökölt, kidörgölte szeméből az álmot óvatos leselkedése közben. Babrált egy kicsit a kezére hurkolt szíjjal, abban a bizonytalan reményben, hogy talán meglazíthatja és elmenekülhet, mielőtt a gnómok elkaphatnák. De néhány perces kísérletezés után kénytelen volt elvetni az ötletet. Túlságosan jól megkötözték ahhoz, hogy kioldozhassa, ahhoz pedig nem volt elég erős, hogy széttépje kötelékeit. Egy pillanatig tehetetlenül bámulta a földet maga előtt, meg volt győződve róla, hogy útja végére ért. Ha egyszer a gnómok elérik Paranort, átadják a Koponyahordozóknak, azok pedig elintézik.

Ekkor meghallott valamit. Csupán halk zizegés volt valahol a sötétben, a tisztáson túl, Shea mégis fölfigyelt. Szeme gyorsan végigfutott a táborhelyen, a gnómokon, de semmi rendkívüli sem látszott. Néhány másodpercig tartott, amíg meglelte a magányos őrt a bozótos szélén, de az nem mozdult a helyéről. Azután elvált a bokroktól egy hatalmas, sötét árnyék, beborította az őrt, aki hirtelen eltűnt. Shea hitetlenül pislogott, de nem tévedett. Ahol egy pillanattal korábban az őrszem állt, most nem volt senki. Hosszú pillanatok teltek el, Shea várta, hogy történjék valami. Már pirkadt. Az éjszaka utolsó foszlányai gyorsan halványodtak, a távoli, keleti dombok mögül előbújt az aranyszín nap.

Balról halk nesz hallatszott, a völgylakó hirtelen arra fordult. Egy kis facsoport mögül az egyik legfurcsább jelenség bukkant elő, amit az ifjú valaha látott: egy férfi, olyan skarlátszín ruhában, amilyennel még sohasem találkozott Árnyas-völgyben. Először azt hitte, Menion az, eszébe jutott az a furcsa vörös vadászruha, amelyet egyszer látott a felföldin. De csaknem azonnal megállapította, hogy ez az idegen nem Menion, még csak nem is hasonlít rá. Alkata, testtartása, mozgása, mindene különbözött. Arcvonásait lehetetlen volt kivenni a halvány fényben. Egyik kezében kurta vadászkést tartott, a másikban különös, hegyes tárgyat. A skarlát alak lassan odaosont melléje, és az ifjú háta mögé került, mielőtt Shea megnézhette volna az arcát. A vadászkés némán, könnyedén átnyisszantotta a bőrszíjakat, kiszabadítva a fogoly völgylakót. Majd a másik kezét dugta oda a fiatalember orra elé, és Shea szeme tágra nyílt a megdöbbenéstől, amikor látta, hogy a férfi bal keze hiányzik, a helyén egy rémisztő vastüske meredezik.

– Egy szót se! – súgta a fülébe egy rekedt hang. – Ne nézz, ne gondolkozz, csak indulj balra, a fák közé, ott várj! Mozgás! – Shea nem kérdezősködött, fürgén engedelmeskedett. Rá se nézett megmentője arcára, a nyers hangból és a nyomorék karból arra következtetett, hogy okosabb lesz megtennie, amire utasítják. Némán kisurrant a táborból, meggörnyedve futott a fák takarásába. Ott megállt és hátrafordult, hogy bevárja a másikat, de megdöbbenésére a skarlát alak némán lépkedett az alvó gnómok között, láthatóan keresett valamit. Keleten már teljesen fölkelt a nap, fénye megvilágította az idegent, amint az alvó gnóm vezető fölé hajol. Kesztyűs keze óvatosan besurrant a gnóm zubbonya alá, egy pillanatig tapogatott, azután előhúzta a kis bőrtasakot, amely a drága Tündérköveket rejtette. A kéz még markolta a szütyőt, amikor a gnóm fölriadt, fél kézzel az idegen csuklója után kapott, a másikkal kurta kardját rántotta elő, hogy egy csapással elintézze a tolvajt. Ám Shea megmentője túlságosan gyors volt ahhoz, hogy meglephessék. A hosszú vastüske fémes csendüléssel hárította a kardvágást, azután hosszú ívben lecsapott a gnóm védtelen torkára. Mire az idegen fölemelkedett és hátraszökkent az élettelen test mellől, az egész tábor föléledt a küzdelem zajára. A gnómok szempillantás alatt talpra ugrottak, és karddal a kézben rárontottak a besurranóra, mielőtt elmenekülhetett volna. Shea skarlátruhás megmentőjének a harcot egyetlen kurta késsel kellett állnia tucatnyi támadójával szemben.

Shea bizonyosra vette, hogy vége van, és már készült, hogy a fák közül előugorva segítsen neki. Ám a megdöbbentő idegen úgy verte vissza a gnóm harcosok első rohamát, mintha egerek lennének; kivágta magát a szervezetlen támadásból, és a nyomában ketten vonaglottak halálos sebben. Azután, amikor megindult a második hullám, éles kiáltást hallatott, mire a tábor másik oldalán, az árnyékból roppant fekete alak bukkant elő, óriási bunkót forgatva. Habozás nélkül, leírhatatlan dühvel esett neki a meghökkent gnómoknak, akik avarként repültek hatalmas bunkócsapásaitól. Nem egészen egy perc alatt valamennyi gnóm mozdulatlanul hevert a földön. Shea a fák közül hüledezve figyelte, amint az óriás odamegy az ő megmentőjéhez, kissé úgy, mint hű eb a gazdájához némi simogatásért. Az idegen percekig beszélt hozzá halkan, majd Shea felé indult, miközben társa ott maradt, és a gnómokat figyelte.

– Azt hiszem, ez minden – szólt a skarlát alak, amikor odaért a völgylakóhoz, ép kezében a bőrtasakkal. Shea egy pillanatig tanulmányozta a férfi arcát, még mindig nem tudván eldönteni, ki lehet a jótevője. A hetyke járásból ítélve kétségtelenül pökhendi fickó, akinek rendíthetetlen magabiztosságával valószínűleg csak vitathatatlan harci képességei vehetik föl a versenyt. Napsütötte, markáns arcát borotválta, csupán egyenesre nyírt, kurta bajuszt viselt. Az a fajta arc volt, amelyről nem lehet leolvasni a kort; sem öregnek, sem fiatalnak nem látszott, valahol a kettő között lehetett. A viselkedése mégis fiatalos volt, csak a cserzett bőr és a mélyen ülő szemek mutatták, hogy már sohasem lesz negyvenéves. Sötét haja mintha kissé deresedett volna, bár a párás hajnali fényben ezt nem lehetett biztosan megállapítani. Széles arca és jellegzetes vonásai, főleg a nagy, barátságos száj vonzó, kellemes benyomást keltett, ám Shea ösztönszerűen érezte, hogy ez csupán álca, amely féltőn rejti a férfi valódi természetét. Az idegen hanyagul megállt a tétova völgylakó előtt, mosolygott és várta, mit fog tenni a megmentett. Láthatóan ő is bizonytalan volt.

– Szeretnék köszönetet mondani – hadarta Shea. – Bizonyosan végem lett volna, ha nem…

– Jó, jó! Életmentés nem tartozik ugyan a mesterségünkhöz, de ezek az ördögök pusztán szórakozásból levágtak volna. Tudod, magam is Délföldről származom. Jó ideje nem jártam arrafelé, de akkor is az az otthonom. Láttam, hogy odavalósi vagy. Talán valamelyik hegyi faluból? Hát persze, elf vér is folyik benned…

Hirtelen elhallgatott és Shea egy pillanatig biztosra vette, hogy a férfi nem csak azt tudja, kicsoda, de azt is, hogy micsoda, és most csöbörből vödörbe jutott. Gyorsan oda kellett néznie az elesett gnómok között álló óriásra, hogy lássa, tényleg nem Koponyahordozó.

– Ki vagy barátom, és honnan jössz? – kérdezte az idegen. Shea bemutatkozott, és elmagyarázta, hogy Árnyas-völgyből való. Elmondta, hogy egy délnek tartó folyón járt felfedező úton, amikor a csónakja felborult, őt elragadta a víz, öntudatlanul hevert a parton, ahova a hullámok vetették, itt lelt rá egy gnóm banda. A kiagyalt mese elég közel állt az igazsághoz ahhoz, hogy a férfi elhihesse, és Sheának egyelőre nem volt kitárulkozhatnékja vadidegenek előtt, amíg többet nem tud kettejükről. Azzal fejezte be, hogy a gnómok megtalálták, és rabul ejtették. A férfi egy hosszú pillanatig nézte derűs félmosollyal, miközben szórakozottan játszadozott a tasakkal.

– Hát én kétlem, hogy a teljes igazságot mondtad volna el. – Kurtán fölnevetett. – De nem hibáztathatlak. A helyedben én sem mondanék el mindent. Még lesz idő az őszinteségre. A nevem Panamon Creel.

Széles tenyerét Shea felé nyújtotta, aki lelkesen megrázta. Az idegen keze kemény volt, mint a vas, a völgylakó önkéntelenül megrándult az erős szorítástól. A férfi halványan elmosolyodott, elengedte Shea kezét, és a háta mögött álló óriásra mutatott.

– Társam, Keltset. Csaknem két éve vagyunk együtt, és még sohasem volt jobb cimborám, bár azt talán nem bánnám, ha kissé beszédesebb volna. Keltset néma.

– És milyen népből való? – kérdezte Shea, kíváncsian nézve a roppant jelenséget, aki lassan végigballagott a tisztáson.

– Valóban idegen vagy a világnak ezen a részén! – kacagott a másik. – Keltset hegyi troll. A Charnal-hegység volt az otthona, amíg népe el nem űzte. Mindketten ennek a hálátlan világnak a számkivetettjei vagyunk, de úgy vélem, az élet mindenkinek más rőffel mér. Ebbe nincs beleszólásunk.

– Hegyi troll! – ismételte Shea hüledezve. – Még sohasem láttam hegyi trollt! Azt hittem, tisztára vad fajzatok, majdnem, mint az állatok! Hogyan tudtad…?

– Vigyázz a szádra, barátom! – figyelmeztette az idegen élesen. – Keltset nem szereti az effajta beszédet, s elég érzékeny, hogy rád lépjen, ha így folytatod. Az a te bajod, hogy úgy nézel rá, mint valami otromba szörnyetegre, aki gyökeresen más, mint te vagy én, és azon spekulálsz, nem veszélyese. És miután elmondtam, hogy hegyi troll, kétszer bizonyosabbra vetted, hogy sokkal inkább barom, mint ember. Biztosítalak róla, hogy ez csupán neveltetésedből s a gyakorlati tapasztalatok hiányából fakad. Velem kellett volna utazgatnod az utóbbi néhány évben – nos, akkor megtanultad volna, hogy még a baráti mosoly alól is kivillannak a fogak!

Shea jobban megnézte a hatalmas hegyi trollt, miközben Keltset az elesett gnómok között toporgott, és azt kutatta, nem maradt-e még náluk valami a kimerítő személyi és tárgyi motozás után. Keltset alapjában emberforma volt, térdnadrágot, derékban zöld zsineggel megkötött zubbonyt viselt, nyakán és csuklóján védő fémpántot. Igazán más az a különös, kéregszerű bőre volt, amelynek a színe a jól megsült, de még oda nem égett húséra emlékeztetett. Sötét arca lapos, tompa, kifejezéstelen volt, mélyen ülő szemét vastag szemöldök árnyékolta. A végtagjai ugyanolyanok voltak, mint az emberé, a kezét leszámítva. Egyiken sem volt kisujj, csak a hüvelyk és három tömzsi, erőteljes ujj, csaknem olyan vastagok, mint a völgylakó vékony csuklója.

– Nem látszik valami szelídnek – állapította meg halkan.

– Na tessék! Tökéletes példája a hamari véleményalkotásnak, amelynek fikarcnyi alapja sincs. Csak azért, mert kívülről Keltset nem látszik civilizáltnak, és nem tűnik értelmes teremtménynek, már állatnak nevezed. Shea, öregem, elhiheted nekem, ha mondom, hogy Keltset érzékeny ember, akinek érzései nem különböznek a tiédtől vagy az enyémtől. Északföldön trollnak lenni éppen olyan természetes dolog, mint elfnek lenni Nyugatföldön és így tovább! Te és én vagyunk az idegenek a világnak ezen a felén.

Shea kétkedve nézett a széles, biztató arcba, amelyen olyan természetesnek tűnt a mosoly, de ösztönszerűen nem bízott ebben az emberben. Ezek ketten itt nem holmi utazók, akik éppen erre járva észrevették szorult helyzetét és kiszabadították, csak azért, mert honfitársak. Gyakorlottan, ravaszul lopakodtak be a gnómok táborába, és amikor fölfedezték őket, könyörtelen hatékonysággal elpusztították az egész őrjáratot. Akármilyen veszélyesnek tűnt is a hegyi troll, Shea bizonyos volt benne, hogy Panamon Creel kétszer olyan veszedelmes.

– Ebben a témában bizonyára többet tudsz nálam – ismerte el, óvatosan megválogatva szavait. – Délföldről jövök, egy kicsit átléptem a határokat, és nem ismerem a világ eme részének az életét. Mindkettőtöknek hálával tartozom az életemért, kérlek, tolmácsold köszönetemet Keltsetnek is.

A rámenős idegen boldogan elmosolyodott, és nyilvánvalóan örült az elismerésnek.

– Nincs szükség köszönetre, ezt már mondtam – ismételte. – Gyere, ülj mellém egy pillanatra, amíg megvárjuk, hogy Keltset végezzen. Beszéljünk még egy keveset arról, mi hozott az országnak ebbe a részébe. Ez a környék nagyon veszélyes, különösen, ha valaki egyedül utazik.

Odavezette Sheát a legközelebbi fához, fáradtan leült, hátát nekivetette a karcsú törzsnek. Még mindig fogta a jó kezében a Tündérkövek tasakját, de Shea úgy érezte, ezt a témát egyelőre nem hozhatja szóba. Remélhetőleg az idegen megkérdezi, nem az övé-e, és akkor elmondhatja neki, hogy Paranorba tart. A társaság többi tagja talán most is őt keresi a Sárkányfogak keleti peremén és azon is túl, Paranor környékén.

– Miért kutatja át Keltset a gnómokat? – kérdezte pillanatnyi hallgatás után.

– Nos, találhat valamilyen nyomot, hogy honnan jöttek, merre tartottak. Lehet náluk étel, ami most ugyancsak ránk férne. Ki tudja, talán még valami érték is akad…?

Hirtelen elhallgatott, kérdően nézett Sheára, keze a Tündérköveket tartalmazó szütyőt himbálta a völgylakó szeme előtt, úgy tartotta, ahogy a csalit szokták az éhes vadállatnak. Shea nagyot nyelt. Hirtelen megértette, a férfi egész idő alatt sejtette, hogy a tarsoly az övé. Gyorsan tennie kell valamit, különben elveszíti őket.

– Ez az enyém. A tasak és a kövek is.

– Csakugyan? – vigyorgott farkasmosollyal Panamon Creel. – Nem látom a nevedet a tasakra írva. Hol szerezted őket?

– Az apámtól kaptam – hazudta gyorsan Shea. – Évekkel ezelőtt. Mindenhova magammal viszem – egyfajta szerencsehozó talizmán. Amikor a gnómok elfogtak, átkutattak és elvették tőlem a tasakot és a köveket. De azért az enyém.

Skarlátba öltözött megmentője halványan elmosolyodott, kibontotta a tasakot, nyitott tenyerébe öntötte a köveket, a zacskót gonosz külsejű tüskéjére akasztva. Méricskélte a köveket, a nap felé tartotta őket, megcsodálta ragyogó, kék izzásukat. Azután Sheához fordult, és gúnyosan fölvonta szemöldökét.

– Amit mondasz, igaz lehet, de az is lehet, hogy loptad őket. Meglehetősen értékesnek látszanak ahhoz, hogy szerencsehozóként hurcolja magával őket valaki. Azt hiszem, megtartom magamnak a szütyőt, amíg meg nem bizonyosodom róla, hogy te vagy az igazi tulajdonos.

– De hát nekem mennem kell, találkoznom kell a barátaimmal! – hadarta kétségbeesetten Shea. – Nem maradhatok veled, amíg meggyőződsz róla, hogy az enyémek a kövek!

Panamon Creel lassan fölállt, lemosolygott a fiatalemberre, a tasakot tartalmával együtt a zubbonyába dugta.

– Ez igazán nem jelent gondot. Csak mondd meg, hol érhetlek utol, és elküldöm neked a köveket, amint megbizonyosodtam róla, hogy igazat mondtál. – Shea magánkívül volt haragjában. Dühöngve talpra ugrott.

– Nahát, nem vagy te más, mint útonálló, egy közönséges tolvaj! – fortyogta, és kihívóan lecövekelt a másik előtt.

Panamon Creel hirtelen fékezhetetlen hahotára fakadt, és az oldalát fogta jókedvében. Nagy sokára tért csak magához. Akkor hitetlenül csóválta a fejét, miközben könnyek csurogtak széles arcán. Shea döbbenten nézett rá, képtelen volt megérteni, mi olyan nevetséges ebben a vádban. Még a hatalmas troll is megállt egy pillanatra és feléjük fordította sötét, egykedvű, kifejezéstelen arcát.

– Shea, őszintén csodálom az olyan embert, aki kimondja, ami a szívén fekszik! – kiáltotta az idegen, még mindig derűsen kuncogva. – Senki sem vádolhat azzal, hogy figyelmetlen vagy!

A dühös völgylakó sietve visszakozott, és ekkor álmélkodó értelme hirtelen helyükre rakta a helyzet elemeit. Mit csinálhat ez a két cimbora Északföldnek ebben a részében? Miért izgatták magukat annyira az ő megmentésével? Egyáltalán honnan tudták, hogy a gnómok foglya? Egy szempillantás alatt rájött az igazságra; olyan nyilvánvaló volt, hogy eddig észre sem vette.

– Panamon Creel, a derék megmentő! – szólalt meg keserű gúnnyal. – Nem csoda, hogy olyan mulatságosnak találtad a megjegyzésemet. Te és a barátod pontosan azok vagytok, aminek neveztelek titeket. Tolvajok, rablók, útonállók! A kövek miatt vagytok itt! Hogyan lehettem olyan…?

– Vigyázz a nyelvedre, sárgacsőrű! – ugrott eléje a skarlátruhás idegen, és megrázta a vastüskét. Széles arca eltorzult a haragtól, örök mosolya hirtelen megtelt rosszindulattal, sötét szeme lángolt. – Okosabb, ha megtartod magadnak, amit rólunk gondolsz. Elég régen élek ebben a világban és még senki sem adott nekem semmit csak úgy! Ezért senkinek sem hagyom, hogy bármit is elvegyen!

Shea óvatosan hátrált, megrémítette, hogy óvatlanul átlépte a határt ezzel a kiismerhetetlen párossal szemben. Nyilvánvaló, hogy őt csak mintegy mellesleg mentették meg, fő céljuk az volt, hogy ellopják a Tündérköveket a gnóm őrjárattól. Panamon Creel nem az az ember, akit froclizni lehet, és ha Shea sokat nyelvel, hamar ráfizethet. A termetes tolvaj még egy pillanatig vészjóslón meredt rémült foglyára, azután lassan hátralépett, dühös arcvonásai kisimultak, és egy gyors mosoly képében visszatért korábbi jókedvének halvány visszfénye.

– Miért is tagadnánk? – Még egy lépést hátrált, majd ismét Shea elé perdült. – Keltset és én a szerencse vándorai vagyunk. Emberek, akik az eszükből és jó szerencséjükből élnek – azonban semmiben sem különbözünk másoktól, legföljebb a módszereinkben. És talán abban, hogy undorodunk az álszentségtől! Minden ember tolvaj ilyen vagy olyan módon; mi egyszerűen régimódiak vagyunk, becsületesek, akik nem szégyenlik azt, amik.

– Hogy szemeltétek ki ezt a tábort? – kérdezte Shea tétován, mert félt, hogy még jobban felpaprikázza Panamon Creelt.

– Tegnap este, közvetlen naplemente után észrevettük a tüzüket – felelte hanyagul a másik, a legcsekélyebb ellenségesség nélkül. – Eljöttem a tisztás széléig, hogy közelebbről megnézzem őket, és láttam, hogy sárga kis barátaink ezzel a három kék kaviccsal játszadoznak. Téged is láttalak, szállításra készen összekötözve. Ezért úgy döntöttem, magammal hozom Keltsetet, és két legyet ütök egy csapásra – haha, látod, nem hazudtam, amikor azt mondtam, hogy nem szeretem látni délföldi honfitársamat azoknak az ördögöknek a kezében! – Shea bólintott. Örült, hogy kiszabadult, de nem nagyon tudta, hogy most nagyobb biztonságban van-e, mint a gnómok fogságában. – Elég az aggódásból, barátom! – Panamon Creel megérezte az ifjú kimondatlan félelmét. – Nem akarunk mi bántani! Csak a kövek kellenek – jó áruk lehet, és mi hasznát tudjuk venni a pénznek. Máris mehetsz, ahonnan jöttél!

Hirtelen elfordult és odasietett a várakozó Keltsethez, aki engedelmesen ácsorgott a kis kupacba rakott fegyverek, ruhák, és az elesett gnómoktól begyűjtött válogatott hommi-hummi mellett. A magas Panamon eltörpült az irdatlan troll mellett, aki sötét, kéregszerű bőrével olyan volt, mint valami fa, amely árnyékot vet a skarlátruhás emberre. Diskuráltak egy darabig, Panamon halkan beszélt óriás barátjához, az mutogatással felelt, és bólogatott busa fejével. A kupac felé fordultak, a férfi gyorsan átturkálta, a legtöbb tárgyat félredobta, mint értéktelen szemetet. Shea egy pillanatig figyelte, nem tudta, mit tegyen most. Elvesztette a köveket, és nélkülük védtelen ezen a vad vidéken. A Sárkányfogakban elveszítette társait, azokat, akik segíthettek volna visszaszerezni a köveket. Olyan messzire jött el, hogy innen képtelenség visszafordulni, még akkor is, ha biztonságosan megtehetné. A társaság többi tagja számít rá, és ő soha, semmiféle veszélyben nem hagyná cserben Flicket és Meniont. Panamon Creel hátrasandított, hogy Shea elmente vagy maradt, és enyhe csodálkozás látszott markáns arcán, amikor észrevette, hogy a fiatalember még mindig ott áll, ahol ő hagyta.

– Mire vársz? – Shea lassan megrázta a fejét, jelezve, hogy maga sem tudja. A magas tolvaj még egy pillanatig figyelte, azután kurta mosollyal intett. – Gyere, harapj valamit, Shea! – hívta. – Az a legkevesebb, hogy enni adunk, mielőtt visszaindulnál Délföldre.

Negyedórával később mindhárman egy kicsiny tábortűz körül ültek, figyelték, hogyan melegszik ínycsiklandóan a szárított marhahús. A néma Keltset csöndesen kuporgott a kis völgylakó mellett, mélyen ülő szeme a párolgó húst leste, hatalmas kezét gyerekesen összekulcsolva guggolt a tüzecskénél. Shea alig bírta türtőztetni magát, hogy oda ne nyúljon, és meg ne érintse a furcsa lény durva, kéregszerű bőrét. A troll arca még ilyen közelről is elképesztően kifejezéstelen volt. Meg sem mozdult, amíg a hús meg nem sült, tökéletes nyugalommal ült, mint egy szikla, amelyen nem hagynak nyomot idők és korok. Panamon Creel egyszer odapillantott és látta, hogy Shea óvatosan pillog a hatalmas teremtményre. Szélesen elmosolyodott, és rácsapott a meglepett völgylakó vállára.

– Nem fog megharapni – legalábbis amíg kap enni! Ezt már mondtam, bár nem figyeltél oda. Ezek a fiatalok! Szilajok, szeszélyesek, nincs idejük az öregekre. Keltset éppen olyan, mint te és én, csak nagyobb és higgadtabb, ami igen alkalmas társsá teszi az ilyesfajta foglalkozásra. Különb munkát végez, mint bármelyik ember, akivel valaha is dolgoztam, márpedig jó néhányhoz volt szerencsém, annyit mondhatok!

– Gondolom, azt teszi, amit mondasz neki? – kérdezte kurtán Shea.

– Persze hogy azt teszi, persze hogy azt teszi – vágta rá Panamon, azután skarlát alakja közelebb nyomult a sápadt Sheához, és mondandója nyomatékául megemelte a vastüskét. – De ne érts félre, fiam, ezzel nem akarom azt mondani, hogy egyfajta állat. Ő is tud gondolkodni, amikor szükséges. De a barátja voltam, amikor senki más még csak rá se akart nézni – senki! A legerősebb élőlény, akit valaha láttam. Simán ketté tudna törni, ha akarna. De tudod, mi történt? Én győztem le és most követ!

Elhallgatott, hogy mit szól a másik, és kerekre nyílott a szeme örömében, amikor látta a völgylakó hitetlenkedő, meglepett pillantását. Boldogan hahotázott, s a térdét csapkodta széles jókedvében.

– Barátsággal győztem le, nem erővel! Emberként tiszteltem, egyenlőként bántam vele, és ezért az olcsó árért elnyertem a hűségét. Megleptelek, mi? – Még akkor is ezen a gyenge viccen kuncogott, amikor levette a tűzről a nyársat a marhahúscsíkokkal, és odatartotta a néma trollnak, aki lehúzott egy csomót, és éhesen rágni kezdett. Shea ráérősen vett a kínált ételből, és hirtelen rájött, hogy farkaséhes. Még csak nem is emlékezett rá, mikor evett utoljára, és falni kezdte az ízletes húst. Panamon derűsen csóválta a fejét és még egyet odakínált, mielőtt magának is vett volna. Némán ettek néhány percig, Shea csak azután kockáztatta meg a további faggatózást.

– Mi vitt rá, hogy… rablók legyetek? – kérdezte óvatosan.

Panamon Creel gyorsan rápillantott, és meglepetten fölvonta a szemöldökét.

– Mit érdekel az téged? Netán meg akarod írni életünk történetét? – Hirtelen elharapta a szót, és megmosolyogta saját ingerültségét. – Nem titok, Shea. Sose voltam odáig a tisztességes életért, sohasem szerettem valami nagyon a hétköznapi munkát. Vad kölyök voltam, szerettem a kalandokat, a csavargást, és utáltam dolgozni. Azután egy balesetben elvesztettem a kezemet, így még nehezebb volt olyan munkát találni, amiből kényelmesen megélhetek és megszerezhetem, amire szükségem van. Ekkor a legsötétebb Délföldön éltem, Talhanban. Támadt egy kis gondom, azután még több. Onnantól már csak azt tudom, hogy Négyföldet jártam, és raboltam, hogy megéljek. Különös módon olyan jónak találtam, hogy nem is tudtam abbahagyni. Élveztem minden cseppjét! Itt állok hát, talán nem gazdagon, de boldogan, ifjúságom – vagy mondjuk, férfikorom – virágában.

– Sose gondoltál rá, hogy elölről kezdd? – folytatta a kérdezősködést Shea, aki nem tudta elhinni, hogy ez a férfi őszinte önmagához. – Sose gondolsz otthonra és…?

– Kérlek, ne érzelegj, öcsi! – fakadt mennydörgő hahotára a másik. – Ha tovább folytatod, még könnyekben török ki, és fáradt, vén térdeimen esedezek bocsánatért! – Olyan féktelen, rekedt nyerítésben tört ki, hogy még a néma troll is fölpillantott egy pillanatra csöndes mélázásából, mielőtt visszatért volna a táplálkozáshoz. Shea lángvörösre pirult méltatlankodásában, lassan, dühösen, szégyenkezve őrölte a marhahúst. Néhány pillanat múlva a hahota kuncogássá enyhült, a tolvaj a fejét csóválta jókedvében, miközben megpróbált lenyelni egy falatot. Azután minden ösztökélés nélkül, mérsékeltebb hangon folytatta elbeszélését. – Szeretném tisztázni, hogy Keltsetnek más a története. Nekem nem volt okom, hogy ezt az életet válasszam, de neki igen. Némának született, és a trollok nem szeretik a fogyatékosokat. Gondolom, direkt sértésnek tekintik őket. Így aztán elég nehéz volt az élete, őt rugdosták és verték, valahányszor bedühödtek valamin, amin nem tudták közvetlenül kitölteni a mérgüket. Mindig az ő rovására viccelődtek, de ő sohasem ütött vissza, mert senkije sem volt azokon a trollokon kívül. Azután megnőtt, olyan nagyra és erősre, hogy a többiek megijedtek tőle. Egy éjjel néhány fiatal megpróbálta bántani, de komolyan bántani, úgy, hogy elmenjen, vagy akár meg is haljon. Csak nem úgy sikerült, ahogy tervezték. Túl messzire mentek, Keltset visszaütött és hármukat megölte. Ennek eredményeképpen elkergették a faluból, és egy számkivetett trollnak sehol sincs otthona a saját törzsén, vagy mit tudom én, mijén kívül. Így aztán egymagában csámborgott, amíg rá nem leltem.

Halványan elmosolyodott és a tömör, egykedvű arcra nézett, amely mohó éhséggel hajolt az utolsó húscsíkok felé.

– Mindazonáltal tisztában van vele, mit csinálunk és úgy sejtem, azzal is, hogy ez nem becsületes munka. De olyan, mint egy gyerek, akivel annyira rosszul bántak, hogy nem tisztel másokat, mivel vele sem tettek soha semmi jót. Mellesleg megmaradunk a világnak ezen a részén, ahol csak gnómok és törpék élnek, a trollok ősellenségei. Óvakodunk nagyon mélyen behatolni Északföldre, és ritkán megyünk túlságosan délre. Így jól megvagyunk.

Visszatért a marhahúsához, szórakozottan rágcsált, és a tűz haldokló zsarátnokait bámulta. Bőrcsizmája orrával bökdöste a parazsat, hullt a szikrazápor, majd kialudt a füstben. Shea további megjegyzések nélkül fejezte be az evést, és azon töprengett, hogyan szerezhetné vissza a Tündérköveket. Bárcsak itt lenne a csapat! Néhány perc múlva befejezték a falatozást. A skarlátba öltözött tolvaj hirtelen fölugrott, és egy gyors rúgással szétszórta a parazsat. Vele együtt feltápászkodott a nagy hegyi troll is. Rezzenéstelenül ácsorgott Shea mellett, mint egy torony, és várta, mit tesz most a barátja. Utolsónak a völgylakó állt föl. Panamon Creel összekapkodott néhány apróságot, fegyvert, beledobálta egy zsákba, a zsákot Keltsetnek adta, hogy vigye. Azután kis foglyához fordult, és kurtán biccentett.

– Igazán érdekes találkozás volt, Shea. Sok szerencsét kívánok. Ha ezekre a kis ékkövekre gondolok, ebben a tasakban, te is eszembe jutsz majd. Igazán kár, hogy nem tudtad megmenteni őket, de az életedet legalább megmentetted – pontosabban én mentettem meg. Tekintsd úgy, hogy ajándékba adtad a köveket a szolgálataimért. Ettől könnyebben kibírod az elvesztésüket. Most pedig okosabb indulnod, ha néhány napon belül el akarod érni Délföld biztonságát. Varfleet városa innen pontosan délnyugatra fekszik, ott kapsz segítséget. Csak maradj a nyílt terepen.

Megfordult, hogy távozzék, intett Keltsernek, hogy kövesse, és már megtett jó néhány hosszú lépést, mikor hátranézett. A völgylakó nem mozdult, úgy bámult a távozók után, mint akit megigéztek. Panamon Creel viszolyogva megcsóválta a fejét, ment még egy kicsit, bosszúsan megtorpant, hátrafordult. Tudta, hogy a másik még mindig úgy áll ott, mint a sóbálvány.

– Mi bajod? – kérdezte dühösen. – Ugye, nem azt az őrültséget forgatod a fejedben, hogy ránk ragadsz és megpróbálod visszaszerezni a drágaköveket? Ez elrontaná szépen alakult kapcsolatunkat, mert le kellene vágnom a füledet – vagy valami még rosszabb történne! Most pedig lódulj, tisztulj innét!

– Hát nem érted, hogy mit jelentenek ezek a kövek? – kiáltotta kétségbeesetten Shea.

– Dehogynem értem – vágta rá a tolvaj. – Azt jelentik, hogy Keltsettel többek leszünk egy darabig ágrólszakadt tolvajoknál. Azt jelentik, hogy egy darabig nem kell lopnunk vagy alamizsnát koldulnunk. Pénzt jelentenek, Shea.

Shea kétségbeesetten iramodott a két zsivány után, csak arra bírt gondolni, hogy visszaszerezze a drága Tündérköveket. Panamon Creel értetlenül nézte, biztos volt benne, hogy a völgylakó megbolondult és még képes nekik ugrani a három kék drágakőért. Élete során még sohasem találkozott ilyen állhatatos fickóval. Megmentette az életét, kegyesen visszaadta a szabadságát, de úgy látszik, ennek ez sem elég. Néhány méternyire a magas alakoktól Shea zihálva megállt. Fölvillant benne, hogy most lesz vége mindennek. A haramiáknak elfogyott a türelmük, minden további nélkül hidegre teszik.

– Korábban nem az igazságot mondtam – lihegte végül. – Nem tudtam… magam sem tudok mindent. De a kövek nagyon fontosak – nem csak nekem, de mindenkinek, egész Négyföldön! Még neked is, Panamon!

A skarlát rabló meglepetéssel vegyes gyanakvással nézett rá. Mosolya eltűnt, de sötét szemében még nem csillogott harag. Nem szólt, csak állt mozdulatlanul, várta, hogy az izgatott völgylakó folytassa.

– Hinned kell nekem! – kiáltotta hevesen Shea. – Fontosabb, mint gondolnád!

– Te mindenesetre ezt hiszed – hagyta rá a másik egykedvűen. A mellette álló hatalmas Keltsetre nézett, és hitetlenkedve vonogatta a vállát erre a sajátos viselkedésre. A hegyi troll hirtelen mozdulatot tett Shea felé, a völgylakó hátrahőkölt rémületében, de Panamon Creel fölemelt kézzel megállította társát.

– Nézd, csak egy szívességet tegyél meg – könyörgött kétségbeesetten Shea, kapkodva minden szalmaszál után, hogy még egy kis időt nyerjen. – Vigyél fel északra, Paranorba!

– Te meghibbantál! – rikkantotta elképedve a tolvaj. – Mi okod lenne a fekete erődbe menni? Az rendkívül barátságtalan vidék. Öt percig se húznád. Eredj haza, öcsi! Menj Délföldre és hagyj nekem békét!

– Muszáj Paranorba mennem! – hadarta Shea. – Oda tartottam, amikor a gnómok elfogtak. Ott vannak a barátaim – barátaim, akik keresni fognak. Paranorban kell csatlakoznom hozzájuk!

– Paranor gonosz hely, olyan északföldi fajzatok fialtatója, akikbe még én is félnék beleszaladni! – válaszolta Panamon indulatosan. – Mellesleg, ha ott vannak a barátaid, akkor nyilván az a terved, hogy belevezetsz minket valamiféle csapdába, és visszaszerzed a köveket. Ugye, ez a terved? Máris felejtsd el! Fogadd meg a tanácsomat és indulj el délre, amíg megteheted!

– Félsz, mi? – habogta dühösen Shea. – Félsz Paranortól és félsz a barátaimtól! Nincs meg benned a bátorság…

Hirtelen elnémult. A harag sötét tüze lobbant a skarlát tolvaj szemében, a széles arc kivörösödött a vád hallatán. Panamon Creel egy pillanatig mereven bámult a kis völgylakóra, és egész testében remegett az indulattól. Shea állta a nézését, mindent feltett erre az utolsó kockára.

– Ha nem viszel magaddal – csak Paranorig –, akkor magam megyek, és egyedül próbálkozom – mondta. Egy pillanatra elhallgatott, figyelte, mit szólnak erre, majd folytatta: – Csak annyit kérek, hogy Paranor határáig vigyél el! Nem azt, hogy tovább is gyere. Nem akarlak tőrbe csalni!

Panamon Creel megint kétkedve csóválta a fejét. A harag eltűnt a szeméből, összepréselt száján halvány mosoly játszott. Elfordult a völgylakótól, és az óriási hegyi trollra nézett. Kurtán vállat vont, bólintott.

– Miért aggódnánk? – tűnődött gunyorosan. – Te kockáztatod a nyakad. Na, gyerünk, Shea.

XIX.

DÉLIDŐIG BAKTATOTT észak felé a nehezen járható dombokon a három különös útitárs; akkor megálltak egy gyors ebédre és néhány percnyi áldott pihenésre. A vidék reggel óta nem változott: ugyanazok a meredek dombok, nyaktörő lejtők, amelyek nagyon megnehezítették a haladást. Még az acélizmú Keltsetnek is az emberekkel együtt kellett másznia és kúsznia, mert nem talált olyan sík terepet, amelyen megvethette volna a lábát és fölegyenesedhetett volna. Nemcsak gidres-gödrös, de kopár és barátságtalan is volt a vidék. A dombokat fű nőtte be, itt-ott kis fák és bokrok álltak, ennek ellenére magányosság, kietlen üresség áradt a tájból, amitől az utazóknak rosszkedvük lett és pocsékul érezték magukat. A fű magasra nőtt, az ostorszerű dudva olyan szívós, hogy csípős csapásokat mért az emberek lábára a nadrágon át. Amikor rájuk gázoltak csizmájukkal, csak másodpercekre lapultak le, aztán ismét a helyükre ugrottak. Ha visszanézett abba az irányba, ahonnan jöttek, Shea nem tudta volna megmondani, járt-e ott egyáltalán valaki. A ritkásan álló fák hajlottak, göcsörtösek voltak, tele apró levéllel, de leginkább úgy hatottak, mintha a természet törpén született mostohagyermekei lennének, akiket kitettek ezen a siralmas vidéken, hogy éljenek, ahogy tudnak. Állatnak vagy madárnak sehol semmi nyoma, a három vándor hajnal óta nem látott és nem hallott semmi élőt. Mindazonáltal nem nélkülözték a hangokat. Sőt Shea többször azt kívánta, bárcsak belefáradna Panamon Creel néhány percre a saját hangjába. A magas tolvaj egész délelőtt egyfolytában diskurált útitársaival, magával és alkalmanként csak úgy általában. Minden elképzelhető dologról beszélt, beleértve jó néhány olyat is, amelyekről láthatóan semmit sem tudott. Shea volt az egyetlen téma, amelyet gondosan került beszéd közben. Úgy viselkedett, mintha a völgylakó pusztán fegyverbarátja lenne, egy lator cimbora, akivel nyugodtan megbeszélheti viharos tapasztalatait, anélkül hogy dorgálástól kellene tartania. Viszont csökönyösen óvakodott szóba hozni Shea előéletét, a Tündérköveket vagy útjuk célját. Nyilván arra a következtetésre jutott, hogy úgy intézheti legegyszerűbben az ügyet, ha a lehető leggyorsabban elviszi az idegesítő völgylakót Paranorig, otthagyja a barátainak, azután haladéktalanul folytatja az útját. Sheának fogalma sem volt róla, hova tartott a két zsivány, mielőtt összefutottak volna vele. Talán maguk sem tudták. Odaadóan hallgatta a tolvaj kerepelését, megjegyzéseket szúrt közbe a kellőnek vélt időpontokban, vagy mikor úgy érezte, a másik kíváncsi a véleményére. De leginkább az útra összpontosított, és azon törte a fejét, mi lenne a legjobb módszer a kövek visszaszerzésére. Bizonyos értelemben képtelen helyzetben voltak: a tolvajok is tudták, ő is tudta, hogy azért tart velük, mert el akarja csaklizni a köveket. Shea meggyőződése szerint a ravasz Panamon Creel csak szórakozik vele; engedi, hadd álmodozzon a köveiről, azután majd vidáman összerántja a nyakán a hurkot.

Gyaloglás és fecsegés közben Shea időnként rásandított a néma hegyi trollra, és azon töprengett, miféle személyiség lakozhat a kifejezéstelen külső mögött. Panamon azt mondta, kitaszított, akit saját népe kergetett el, és azért szegődött a nyalka tolvajhoz, mert az a barátja lett. Ez még igaz is lehet, akármilyen laposnak tűnjék első látásra a mese, de volt valami a troll viselkedésében, amitől a völgylakó kétségbe vonta a számkivetettségét. A troll tagadhatatlan méltósággal viselte magát, a fejét magasan hordta, és olyan egyenesen tartotta roppant testét, mint aki nyársat nyelt. Sohasem beszélt, nyilván azért, mert csakugyan néma volt. Mégis értelem csillogott mélyen ülő szemében, ezért Shea úgy hitte, Keltset sokkal bonyolultabb lény, mint ahogy a társa mesélte. Csakúgy, mint Allanonnál, azt érezte, hogy Panamon Creel nem árulta el a teljes igazságot. De a druidával ellentétben a ravasz tolvaj valószínűleg hazudozott, és a fiatalember úgy döntött, nem kell mindent elhinnie, amit mond. Bizonyosra vette, hogy nem ismerte meg Keltset teljes történetét, akár azért, mert a másik lódított, akár azért, mert Panamon sem ismeri a trollt. Ugyanilyen biztos volt Shea abban is, hogy a skarlátruhás kalandor, aki az egyik pillanatban megmentette az életét, a következőben nyugodtan ellopta az értékes Tündérköveket, több egyszerű országúti csavargónál.

Gyorsan befejezték az ebédet. Miközben Keltset elrakta a főző készségeket, Panamon elmagyarázta Sheának, hogy nincsenek messze a Jannisson-hágótól, a vidék északi határától. Ha ezen átjutnak, akkor a Streleheim-síkságon mennek nyugat felé, Paranor irányába. Ott elválnak, közölte nyomatékosan a tolvaj, Shea találkozhat a barátaival, vagy elmehet a druidák Öregtornyába, ahogy jólesik. A völgylakó megértően bólintott, érezte a másik hangjában a cseppnyi türelmetlenséget; tudta, azt várják, hogy hamarosan csinál valamit kőügyben. Meg se mukkant, nem adta jelét, hogy észrevette a kivetett csalit, csak fölvette megmaradt szerény motyóját és elindult. Lassú kígyóvonalban haladt a három ember a dombvidéken át, a kirajzolódó alacsony hegyek irányába. Shea biztosra vette, hogy a bal oldali ormok a szörnyűséges Sárkányfogak részei, de ezek az újonnan felbukkant magaslatok egy egészen más hegységhez látszottak tartozni; a két hegylánc között lehet a Jannisson-hágó. Most már nagyon közel jártak Északföldhöz, és a völgylakó számára nem volt visszaút.

Panamon Creel belevágott kalandjainak újabb, végeérhetetlennek ígérkező sorozatába. Érdekes módon ritkán említette Keltsetet, ami Shea szemében újabb bizonyítéka volt annak, hogy a tolvaj kevesebbet tud a hegyi trollról, mint állítja. A völgylakónak kezdett úgy tűnni, hogy társának ugyanolyan talány Keltset, mint neki. Ha két éve betyárkodnak együtt, ahogy Panamon állította, akkor néhány anekdotának kellene szólni a trollról is. Továbbá, noha Sheának elsőre úgy tűnt, hogy a troll kutyaként követi a skarlát tolvajt, alaposabb megfigyelés után olyan sejtelmei támadtak, hogy egészen más okokból szegődött Panamonhoz. Erre nem annyira Panamon meséiből következtetett, mint a troll néma viselkedéséből. Shea nem tudta hová tenni a büszke önérzetet és a flegma modort. Keltset fürgén és hatékonyan irtotta ki a gnóm őrjáratot, de csak annyit tett, amennyit muszáj – nem azért, hogy társa kedvébe járjon, vagy megszerezze a köveket. Shea sehogy sem tudott rájönni, ki lett légyen Keltset, de abban biztos volt, hogy nem egy eltiport, megalázott nyomorék, akit elkergetett a saját népe.

Különösen meleg nap volt, Sheáról dőlni kezdett a verejték. A terepről eltűntek a sík szakaszok, nehezen, lassan haladtak az örökösen hullámzó tájban. Panamon Creel egész idő alatt beszélt, nevetett, tréfálkozott Sheával, mintha régi cimborák lennének, társak az úton és a kalandokban. Mesélt neki Négyföld országairól; valamennyit bejárta, látta népeiket, tanulmányozta életmódjukat. Shea szerint ugyancsak keveset láthatott Nyugatföldből, és komolyan kételkedett benne, hogy a tolvaj sokat tanult volna az elfektől, de úgy döntött, nem lenne bölcs dolog, ha kifejtené véleményét. Engedelmesen hallgatta Panamon meséit az útjába akadt nőkről, beleértve a szokásos mesét a szépséges királylányról, akit megmentett, akivel egymásba szerettek, és akit elveszített, mert az atya közbelépett és messzi távolba vitte gyermekét. A völgylakó eltúlzott szánakozással sóhajtozott, magában viszont pukkadozott, miközben a vérző szívű tolvaj azzal a bizalmas vallomással fejezte be meséjét, hogy azóta is a hercegnőt keresi. Shea kifejezést adott ama reményének, hogy Panamon rátalál kedvesére, és az imádott nő rábeszéli életmódjának feladására. A zsivány szúrósan nézett a komoly arcú völgylakóra, néhány pillanatig hallgatott, azután folytatta csak a karattyolást.

Két órával később érték el a Jannisson-hágót. Ez a két hegylánc találkozásánál húzódó, széles, könnyen járható mélyút vezetett a mögötte elterülő síkságra. A déli, nagy hegyek a Sárkányfogak nyúlványát alkották, az északi vonulat viszont ismeretlen volt Shea előtt. Annyit tudott, hogy a Charnal-hegység, a hatalmas hegyi trollok hazája valahol északra magasodik, és ez a második hegylánc annak lehet a része. Ezeket a magányos és viszonylag feltáratlan csúcsokat évszázadok óta hatalmas vadon borította, ahol csupán a vad, harcias trollok telepei maradtak meg. A hegyi trollok voltak a legnagyobbak, de sok más fajtájuk is élt itt Északföldön. Ha Keltset tipikus hegyi troll, akkor Shea véleménye szerint a népe sokkal értelmesebb lehet, mint a délföldiek hiszik. Ez furcsa, hogy a saját honfitársai ennyire keveset tudjanak egy másik emberfajról, amely velük egyazon világban él. Még a gyerekkori tankönyvei is civilizálatlan, tudatlan népnek írták le a trollokat.

Panamon hirtelen megállította őket a széles hágó bejáratánál. Néhány métert előrement, óvatosan fölsandított kétoldalt a magas hegyoldalakra, alighanem tartott attól, ami itt várhat rájuk. Néhány percnyi alapos kémlelődés múltán utasította a közönyös Keltsetet, kutassa át a hágót, hogy bátorságos-e az áthaladás. Az óriás troll előresietett, és hamarosan eltűnt a hegyek és sziklák között. Panamon azzal az elviselhetetlen, önelégült vigyorral javasolta Sheának, hogy üljenek le és várjanak, ami azt jelezte, hogy irtózatosan ravasznak tartja magát, amiért ezzel a pótlólagos óvintézkedéssel kicselezte Shea barátainak esetleges csapdáját. Sheát nyugodtan ott merte tartani maga mellett, hiszen ő bizonyosan nem jelent veszélyt, viszont aggasztotta, hogy hátha olyan erős barátai vannak a völgylakónak, akik borsot is törhetnek az orra alá, ha módot találnak rá. Miközben társa visszatérésére várt, a bőbeszédű kalandor úgy döntött, hogy előad színes kalandoréletéből egy újabb fejezetet. Shea a többihez hasonlóan ezt is hihetetlennek és képtelennek találta. Panamon láthatólag sokkal jobban élvezte a mesélést, mint bármely hallgatója élvezhette a hallgatást, és úgy adta elő történeteit, mintha először mesélné őket, és nem ötszázadszor. Shea lemondó némasággal tűrt, igyekezett érdeklődve nézni, amikor úgy gondolta, erre van szükség. Most már meglehetősen közel jártak Paranor határához, és ha egyszer odaérnek, a maga lábára kell állnia. Gyorsan meg kell lelnie barátait, ha életben akar maradni ezen a vidéken. A Boszorkánymester és fürkészei fáradhatatlanul keresik a nyomát, és ha elkapják, mielőtt Allanon és társai megvédhetnék, akkor bizonyosan meghal. Mégis, lehetséges, hogy mostanra elfoglalták a druidák Öregtornyát és elragadták Shannara értékes Kardját. Hátha máris győztek!

Keltset bukkant föl hirtelen a hágó felől és intett, hogy jöhetnek. Odasiettek, és hárman mentek tovább. A Jannisson-hágóban nemigen volt rejtekhely, ahova egy lesben álló csapat elbújhatott volna, és ilyesmitől nem is kellett tartani. Volt néhány halom görgetegkő, pár keskeny kiszögellés, de egy se akkora, hogy egy-két embernél többet elrejthetett volna. A hágó elég hosszú volt, csaknem egy óráig tartott, amíg a három vándor elérte a másik végét. De az út kellemes volt, az idő gyorsan telt. Amikor elérték az északi torkolatot, meglátták az észak felé nyúló síkságot; a hegylánc mögött egy másik ködlött, ez azonban nyugatnak futott. Az utasok kiléptek a hágóból az erdők és hegyek lópatkójától határolt, nyugat felé nyitott síkságra. A szikkadt földön vékony, fakó fű sarjadt bozontos csomókban. Apró bokrok is nőttek itt, amelyek még Sheának is csak térdig értek, de ezek is görbék és aszottak voltak. Ez a síkság még tavasszal sem lehet valami zöld. Kevés élet létezett a Paranoron túli magányos világban.

Amikor Panamon nyugat felé fordult a kis csapattal, Shea tudta, hogy közel járnak céljukhoz. Pár száz méterrel északra haladtak a bal oldali erdős hegyektől, hogy védve legyenek a meglepetésszerű rajtaütésektől. Amikor a völgylakó megkérdezte skarlát vezetőjüket, milyen messzire vannak Paranortól, a tolvaj csak ravaszul mosolygott és megnyugtatta, hogy egyre közelebb. Hiábavaló lett volna tovább kérdezősködni, a fiatalember belenyugodott, hogy továbbra is tudatlanságban tartják, addig, amíg Panamon úgy nem dönt, hogy útjára engedi hívatlan vendégüket. Inkább a síkságra figyelt, amelynek sivár végtelensége egészen megbűvölte délföldi szemét. Neki ez egy vadonatúj világ volt, és noha érthetően féltette az életét, ugyanakkor semmiféle látnivalót nem akart elszalasztani. Ez volt az a mesés utazás, amelyről Flick és ő mindig is álmodtak: hogy egy napon majd elmennek világgá – bár lehet, hogy mindketten halálra és feledésre jutnak, a kalandozás elbukik, a Kard elvész; azért abban az időben, ami neki még hátravan, mindent meg fog nézni.

Délutánra mindhárman megizzadtak, ingerültté tette őket a nyílt síkság egyenletes hősége. Keltset társaitól kissé távolabb lépkedett, rendületlenül, egyenletesen; darabos arca kifejezéstelen volt, sötét szeme barátságtalanul meredt a forró, fehér napfénybe. Panamon elhallgatott, már csak az érdekelte, hogy befejezzék a napi menetelést és lerázzák Sheát, akit kezdett felesleges koloncnak tekinteni. Shea elfáradt, mindene fájt, csekély állóképességét alaposan leapasztotta a két napja tartó folyamatos menetelés. Védelem és takarás nélkül, éppen szembe mentek az égető nappal a nyílt síkságon, erősen hunyorogva a szúrós fényben. Egyre nehezebb volt látni maguk előtt a tájat, ahogy a nap lejjebb hajlott a nyugati szemhatárra, és egy idő után Shea felhagyott a figyeléssel, Panamon rátermettségére bízta, hogy elérjék Paranort. Az utazók mind közelebb értek a jobbra húzódó hegylánc végéhez; úgy látszott, hogy ahol eltűnnek a csúcsok, a végtelenbe fut a síkság. Olyan hatalmas volt, hogy Shea látta a szemhatár vízszintes vonalát ott, ahol az éj elérte a kiszáradt földet. Amikor végül megkérdezte, hogy a Streleheim-síkságon vannak-e, Panamon nem válaszolt rögtön, de néhány pillanatnyi tűnődés után bólintott.

Több szó nem esett a tartózkodási helyükről, sem Panamon terveiről Sheával kapcsolatban. Kiértek a lópatkó alakú katlanból a Streleheim-síkság keleti határára, egy északi és nyugati irányba elnyúló, széles, lapos pusztaságba. Közvetlenül előttük, a bal oldali sziklafallal és erdőséggel párhuzamosan, meghökkentően egyenetlen volt a terep. A völgyből még nem is lehetett látni, csak mikor már majdnem ott voltak. Kis facsoportok voltak itt, távolabb sűrű bokrok és… valami más, valami nem ide való. Mindhárman ugyanabban a pillanatban vették észre, Panamon hirtelen jelezte, hogy álljanak meg, és gyanakodva meredt a távolba. Shea pislogott a délutáni nap erős fényében, egyik kezével elárnyékolta a szemét. Egy sor különös karó volt a földbe ütve, pár száz méteren át mindenfelé színes ruhakupacok, csillogó fém-vagy üvegdarabok. Éppen csak kivehető, apró, fekete dolgok hemzsegése a ruhák és a törmelék között. Végül Panamon hangosan rákiáltott arra, ami előttük lehetett. Döbbenetükre hollófekete szárnyak suhogtak, majd zabálásban megzavart dögevők vijjogtak rémítőn, és a fekete dolgok nagy keselyűkké változtak, amelyek lomhán, kelletlenül felcsaptak a magasba, és szétszóródtak a ragyogó napfényben. Panamonnak és Sheának földbe gyökerezett a lába a néma elszörnyedéstől. Az óriás Keltset néhány méterrel közelebb óvakodott, és nézett elöl valamit. A következő pillanatban sarkon fordult, és hevesen intett figyelő társának. A skarlát zsivány komolyan bólintott.

– Itt valamilyen csata volt – közölte kurtán. – Azok ott halott emberek!

Lassan közeledtek a hátborzongató csatatérhez. Shea kissé lemaradt, hirtelen félni kezdett, hogy a csöndes, megszaggatott alakok a barátainak bizonyulhatnak. A furcsa karókat csak néhány lépésről lehetett fölismerni; lándzsák és hadi-lobogók voltak. A ragyogó fényszilánkok a kardoktól és késektől származtak, amelyeket a menekülők szórtak el, másokat még mindig markolták elesett tulajdonosaik. A ruhakupacokból emberek lettek, néma, véráztatta alakjukat kinyújtóztatta a halál, lassan főttek a nap fehér hevében. Shea fuldokolni kezdett, amikor a halál szaga először ütötte meg az orrát, és füle először hallotta a tetemek fölött cikázó legyek szorgalmas zümmögését. Panamon hátranézett és komoran elmosolyodott. Tudta, hogy a völgylakó még sohasem látott halált ilyen közelről, és ez olyan lecke, amit sohasem fog elfelejteni. Shea megpróbált nem hányni, és kényszerítette magát, hogy kövesse két társát a csatatérre. Több száz test hevert a keskeny, dombos sávon. Egy se moccant, mind meghaltak. Abból, hogy összevissza hevertek, sehol sem voltak bolyban, Panamon gyorsan levonta a következtetést, hogy itt hosszú, elkeseredett, öldöklő, halálos küzdelem zajlott, nem kértek és nem adtak kegyelmet. Azonnal fölismerte a gnóm zászlókat, ahogy a göcsörtös, sárga testeket sem volt nehéz megkülönböztetni a többitől. De csak mikor közelebbről szemügyre vett néhány összeroskadt alakot, akkor jött rá, hogy az ellentábor elf harcosokból állt.

Végül Panamon megállt a csatatér közepén, és nem tudta, hogy most mitévő legyen. Shea döbbenten bámulta a terepet, hűdött pillantása gépiesen siklott egyik halott arcról a másikra, a gnómokról az elfekre, a nyílt sebekről a véres földre. Ebben a pillanatban tudta meg, mit jelent igazából a halál, és félt. Ebben nem volt semmi kaland, semmi céltudatosság vagy elrendeltetés, csak döbbenet és gyomorforgató undor. Ezek az emberek valamilyen értelmetlen okból haltak meg, és talán még azt sem tudták, miért harcolnak. Az ilyen szörnyű mészárlásban nem volt semmi érdem, semmi! Keltset hirtelen mozdulatot tett, ismét magára vonva Shea figyelmét. A völgylakó látta, hogy a troll fölemel egy elejtett lobogót; vászna szakadt és véres volt, a nyele kettétört. A zászló koronát ábrázolt egy terebélyes fa tetején, ágakból font koszorúban. Keltset nagyon izgatottnak látszott és élénken mutogatott Panamonnak. A másik mélyen elkomorodott, sietősen végighordozta pillantását a mellettük heverő holtak arcán, majd nagy ívben eltávolodott útitársaitól. Keltset szorongva nézett körül, és hirtelen megállt, amikor mélyen ülő szemének pillantása megállapodott Sheán; valami megragadhatta a kis völgylakó vonásaiban. Egy pillanattal később visszaért Panamon. Széles arcát szokatlan aggodalom felhőzte el.

– Hát itt igazi bajba kerültünk, Shea barátom – közölte komolyan, csípőre tett kézzel, keményen megvetve a lábát. – Ott az a zászló az Elessedil elf uralkodóház lobogója, vagyis Eventine személyi testőrségéé. A királyt nem találom a halottak között, de ettől még nem érzem jobban magam. Ha bármi történt az elf királlyal, abból irtózatos háború lehet. Az egész ország lángba borul!

– Eventine! – kiáltotta rémülten Shea. – Ő védte Paranor északi határát, arra az esetre… – Hirtelen elhallgatott, félve, hogy elárulja magát, de Panamon Creel még mindig beszélt, láthatóan meg sem hallotta őt.

– Ennek semmi értelme – gnómok és elfek harcolnak a semmi közepén. Mi hozhatta Eventine-t ilyen messzire a saját földjétől? Valamiért harcolnia kellett. Nem ér… – elhallgatott, a gondolat félbetörve függött a csöndben. Hirtelen rámeredt Sheára.

– Mit mondtál? Mi van Eventine-nel?

– Semmit – dadogott rémülten a völgylakó. – Én nem mondtam…

A termetes tolvaj elkapta a boldogtalan völgylakó zubbonyának elejét, közelebb rántotta magához, és szó szerint fölkapta a földről, míg az arcuk néhány ujjnyira került egymástól.

– Ne próbálj átverni, kis ember! – Kivörösödött, haragos arca óriásinak látszott, vad tekintetű szeme résnyire szűkült a gyanakvástól. – Te tudsz valamit, úgyhogy ki vele! Egész idő alatt gyanítottam, hogy sokkal több van a-mögött, amit elmondtál a kövekről, és arról, hogy a gnómok miért ejtettek fogságba. Nem járathatod velem tovább a bolondját! Beszélj!

De Shea sohasem tudta meg, mit is válaszolt volna. Miközben a levegőben lógott, kétségbeesetten kapálózva az atléta tolvaj vasmarkában, hirtelen fekete árny suhant át fölöttük, azután hangos szárnysuhogással szörnyeteg lény hullott alá a késő délutáni égből. Lassan, kecsesen, tőlük alig néhány méterre ért földet a csatatéren óriási fekete alakja, és Shea rémülten érezte az ismerős dermesztő félelmet az öldöklő rém láttán. Panamon Creel, aki még mindig dühös volt, de meghökkentette a hirtelen jelenés, gyorsan letette Sheát a földre, és szembefordult a jövevénnyel. Shea reszkető lábbal állt, vére megfagyott, érzékei összezavarodtak a rémülettől, bátorságának utolsó morzsái is eltűntek. A Boszorkánymester egyik Koponyahordozója volt! Már nincs idő elszaladni; csak ráleltek végül. A fajzat kegyetlen vörös szeme rávillant az óriás trollra, aki oldalt állott mozdulatlanul, megállapodott a skarlát tolvajon, majd a kis völgylakóra vándorolt, elméjébe tekintett, szertefoszló gondolatait fürkészte. Panamon Creel, bár még most se tért magához a szárnyas szörnyeteg megjelenésétől, korántsem esett pánikba. Sarkon fordult, hogy szemben legyen a gonosz lénnyel, kipirult arcán feltűnt a széles, ördögi vigyor, és figyelmeztetően előreszegezte egyik karját.

– Akármiféle fajzat volnál, ne jöjj közelebb! – figyelmeztette nyersen. – Csakis nekem van elintéznivalóm ezzel az emberrel és nem… – Az izzó szem gyűlölködve tapadt rá, és Panamon hirtelen nem tudta folytatni. Megrendülten, elhűlve bámult a fekete lényre.

– Hol a Kard, halandó? – recsegte fenyegetően a fajzat. – Érzem a jelenlétét. Add ide!

Panamon Creel egy pillanatig értetlenül meredt a sötét alakra, azután éles pillantást vetett Shea rémült arcára. Most fogta fel, hogy valamilyen érthetetlen okból ez a szörnyeteg a völgylakó ellensége. Veszedelmes pillanat volt.

– Szükségtelen tagadnod, hogy nálad van! – A csikorgó hang belefúródott a rabló riadt elméjébe. – Tudom, hogy itt van és nekem szükségem van rá. Hasztalan velem harcolnod. Számodra véget ért a csata. A Kard utolsó örökösét rég foglyul ejtettük és elpusztítottuk. Ide kell adnod a Kardot!

Panamon Creel most az egyszer megnémult. Halvány fogalma sem volt róla, miről beszél a hatalmas, fekete lény, de tudta, hogy ezt értelmetlenség lenne közölni. A szárnyas szörny így is, úgy is végez velük, a magyarázatok ideje lejárt. A magas tolvaj fölemelte bal kezét, megsimította bajuszkája hegyét a halálos tüskével. Vakmerően elmosolyodott, és rásandított óriási társának mozdulatlan alakjára. Ösztönszerűen tudták, hogy itt halálig fognak küzdeni.

– Ne bolondozzatok, halandók! – sziszegte parancsolóan a fajzat. – Nem ti érdekeltek, csupán a Kard! Játszva elpusztíthatlak benneteket, még nappal is!

Sheában hirtelen fölcsillant a remény. Allanon mondta egyszer, hogy a Koponyahordozók hatalma meggyöngül a napfényben. Hátha nem legyőzhetetlenek, amikor süt a nap. Hátha a két harcedzett betyárnak van esélye. De hogyan semmisíthetnének meg valamit, ami nem halandó, csupán egy halott lélek szelleme, egy testi alakot öltött, halhatatlan kísértet? Néhány pillanatig semmi sem mozdult, azután a teremtmény hirtelen előrelépett. Panamon Creel ép jobbja villámgyorsan kirántotta pallosát a hüvelyből, a tolvaj ugrásra készen meggörnyedt. Ugyanebben a pillanatban Keltset is tett néhány lépést, mozdulatlan szoborból bunkót szorongató, vasizmú harci géppé változott, vastag lába megfeszült a roham előtt. A Koponyahordozó tétovázott, izzó szeme a közeledő hegyi trollra villant, először nézte meg igazán a roppant lényt. A karmazsin szempár kitágult a megdöbbenéstől.

– Keltset! – Mindössze egyetlen pillanat maradt az álmélkodásra, hogy honnan ismerheti a Hordozó a néma óriást – egy töredék másodpercig ugyanaz a hitetlen ámulat villant meg a fajzat szemében, mint Panamon Creelében, azután az óriás troll elképesztő sebességgel támadásba lendült. A bunkó, amelyet izmos jobbjában markolt, átsüvített a levegőn, és émelyítő reccsenéssel lecsapott a fekete Koponyahordozó mellének kellős közepére. Panamon máris ráugrott, a tüske és a kard a Hordozó melle és nyaka felé döfött. De a gyilkos északföldi teremtményt nem lehetett ilyen könnyen legyőzni. Magához tért a súlyos bunkócsapásból, egyik karmos mancsával kivédte Panamon támadását, és leütötte a tolvajt, aki elterült. A következő pillanatban füstölni kezdett izzó szeme, és perzselő vörös villámokat lövellt a bódult tolvaj felé. Panamon gyorsan oldalra vetődött, a villám épp csak skarlát zubbonyát perzselte meg és ismét hanyatt taszította. Mielőtt a szörny másodszor támadhatott volna, Keltset óriási alakja már le is döntötte a földre. Még a szárnyas szörnyeteg is eltörpült a gigászi hegyi troll mellett, miközben birkózva ide-oda gurultak a véres földön. Panamon még mindig térdelt, szédülő fejét rázta, próbálta összeszedni magát. Shea rádöbbent, hogy tennie kell valamit. Odarohant a térdelő tolvajhoz és megragadta a karját.

– A kövek! – könyörgött kétségbeesetten. – Add ide a köveket, akkor tudok segíteni! – A markáns arc feléje fordult egy pillanatra, aztán Panamon szemében fellobbant az ismerős düh, és gorombán ellökte a völgylakót.

– Pofa be, te maradj ki ebből! – ordította, miközben imbolyogva talpra állt. – Most ne trükközz, barátom. Csak maradj, ahol vagy! – Fölvette elejtett kardját és óriás társa segítségére sietett, hasztalanul igyekezve, hogy egy jókora csapást mérjen a csuklyás Koponyahordozóra. Hosszú perceken át küzdöttek, ide-oda szökdécselve a hepehupás csatatéren, gnómok és elfek néma tetemei között. Panamon ereje korántsem ért föl a másik kettőével, de gyors volt és roppant szívós: félreugrott a csapások elől, ügyesen eltáncolt az északföldi vörös villámainak útjából. Keltset hihetetlen ereje fölért még a Koponyahordozó szellemi hatalmával is, és a gonosz lény kezdett kétségbeesni. A durva troll bőrt tucat helyen pörkölték vagy égették meg a villámcsapások, de az óriás csak megrándult, azután harcolt tovább. Shea kétségbeesetten szeretett volna segíteni, de eltörpült erejük és méretük mellett, fegyverei pedig nevetségesen alkalmatlanok voltak erre a harcra. Ha megszerezhetné a köveket…

Végül a két halandót kifárasztották a szellemlény ismétlődő, lankadatlan támadásai. Csapásaiknak nem lett tartós hatásuk, kezdték belátni, hogy emberi erő egymagában nem képes elpusztítani a szörnyet. Vesztésre álltak. A hősiesen harcoló Keltset hirtelen megbotlott és térdre esett. A Koponyahordozó, azonnal odacsapott karmos kezével, hanyatt döntötte, és nyaktól csípőig végighasította a védtelen trollt. Panamon fölordított dühében, és vadul csépelni kezdte a szellemlényt, ám az hárította csapásait, a tolvaj pedig siettében megfeledkezett az óvatosságról és egy pillanatra védtelenné vált. A Boszorkánymester fullajtárja gonoszul odavágott, egyik mancsa félrelökte a tolvaj vastüskés kezét, összehúzott szeme egyenesen az ember mellkasának közepére irányította a tüzes mennykövet. A gyilkos villámok megperzselték a szerencsétlen Panamon Creel arcát és karjait, átégették ruháját, és akkora erővel csapódtak belé, hogy elveszítette az eszméletét. A Koponyahordozó végzett volna vele, hogyha Shea, feledve önnön félelmeit a zsiványt fenyegető veszély láttán, nem vág oda egy lándzsával a szörny védtelen fejéhez, egyenesen a gonosz arcba. A karmos mancsok túl későn emelkedtek föl, hogy kivédjék a fájdalmas csapást, és most őrjöngve kapkodtak a fekete archoz. Panamon még mindig mozdulatlanul hevert a földön, de a legyűrhetetlen Keltset ismét fölugrott, gyilkos fejfogásba szorította a Koponyahordozót, és vadul iparkodott kipréselni belőle a szuszt.

Csak másodpercek maradtak a cselekvésre, mielőtt a szörnyeteg kiszabadulna. Shea odarohant Panamon Creelhez és ráordított, hogy keljen föl. Az összezúzott zsivány emberfölötti bátorsággal feltápászkodott, de egy pillanattal később vakon és kimerülten visszaesett. Shea rimánkodott, addig rázta, míg Panamon magához tért, esdekelt, hogy adja oda a köveket. Csak a kövek segíthetnek most, kiáltotta kétségbeesetten a völgylakó. Ez az egyetlen esélyük az életben maradásra! Hátranézett a két sötét harcosra és rémülten látta, hogy Keltset lassan elveszíti a fogást a szellemlényen. A gonosz pillanatokon belül kiszabadul, és nekik végük. Azután Panamon véres ökle hirtelen a markába nyomta a kis tasakot, és a drága kövek ismét Sheánál voltak.

Felpattant a földön heverő tolvaj mellől, széthúzta a bőrtasak zsinórját, a három kék követ nyitott tenyerébe pottyantotta. Ebben a pillanatban a Koponyahordozó kitépte magát Keltset hatalmas markából, és megpördült, hogy véget vessen a küzdelemnek. Shea vadul fölkiáltott, kinyújtott tenyerén a támadó felé tartotta a köveket, és fohászkodott különös hatalmuk segítségéért. A vakító kék fény akkor lobbant fel, amikor a teremtmény megfordult. A Koponyahordozó későn vette észre, hogy Shannara örököse megidézi a Tündérkövek erejét. Későn szögezte izzó szemét a völgylakóra, lobbantotta föl fenyegető vörös villámait. A kék fény megállította, szétverte a támadást, hatalmas, izzó energiasugárral átgázolt rajta, és elérte a görnyedt fekete alakot. Éles reccsenéssel csapott le a mozdulatlan Koponyahordozóra, megragadta, kiszívta a sötét szellemet a kínjában vonagló, halandó héjból, miközben az ocsmány visítozással átkozta az őt elpusztító erőt. Keltset egy ugrással felpattant, fölkapott egy elejtett lándzsát, megfordult, magasra emelte karját és egyetlen lendülettel keresztüldöfte a teremtmény hátát köpenyestül. Az északföldi iszonyúan rángatózott, vonaglott, majd egy végső visítással lomhán lesiklott a földre és fekete porrá hullott. A következő másodpercben eltűnt, csak egy kis kupac hamu maradt utána. Shea mozdulatlanul állt, tartotta a köveket, az átható kék fény még mindig a porra irányult. Azután ez a por is rezzent egy utolsót, közepéből vékony fekete felhő bodorodott, keskeny füstcsíkként emelkedett a magasba és szertefoszlott. A kék fény hirtelen kialudt, a csata véget ért, a három halandó szoborként állt a véres csatatér csöndjében és ürességében.

Hosszú másodpercekig senki sem mozdult, még mindig hűdöttek voltak az élethalálharc hirtelen befejeztétől. Shea és Keltset a kis fekete hamukupacot bámulta, mintha arra várnának, hogy ismét életre keljen. Panamon Creel fél könyökre támaszkodva, fáradtan hevert a földön, és égő szemével hasztalanul próbálta kifürkészni, mi történt. Végül Keltset fürgén előrelépett, fél lábbal megbökdöste a Koponyahordozó hamvait, úgy kotorászott benne, mintha valamit keresne. Shea némán figyelte, közben gépiesen visszatette a három Tündérkövet a tasakba, és ismét elrejtette zubbonyába. Eszébe jutott Panamon, gyorsan hátrafordult, hogy megnézze a sebesült tolvajt, de a szívós délföldi már ülő helyzetbe tornázta magát, és sötétbarna szeme csodálattal szögeződött a völgylakóra. Keltset odasietett, talpra segítette társát. A zsivány tele volt perzselt és vágott sebekkel, arca és meztelen melle megfeketedett, egyes helyeken nyílt sebek is tátongtak rajta, de úgy tűnt, nem tört csontja. Egy pillanatig nézte Keltsetet, azután lerázta a másik erős karját és odatámolygott a várakozó Sheához.

– Végül is igazam volt veled kapcsolatban – dörmögte nehezen lélegezve, és megcsóválta busa fejét. – Te sokkal többet tudsz, főleg ezekről a kövekről. Miért nem mondtad el már az elején az igazat?

– Nem hallgattál volna meg – közölte kurtán Shea. – Mellesleg te sem mondtad el az igazat magadról, vagy akár Keltsetről. – Elhallgatott, éles pillantást vetett a hatalmas trollra. – Nem hinném, hogy sokat tudnál róla.

Az eltángált Panamon Creel hitetlenkedve bámult a völgylakóra, azután ismét széles mosoly ömlött el markáns arcán. Mintha a skarlát tolvaj hirtelen valami vicceset talált volna helyzetükben, ám ugyanakkor Shea egy árnyalatnyi kelletlen tiszteletet is látott a sötét szempárban, amely az ő naiv helyzetértékelésének szólt.

– Talán igazad van. Kezdem azt hinni, hogy semmit sem tudok róla. – A mosoly kacagássá szélesedett, a tolvaj szúrós pillantást vetett a nagydarab hegyi troll durva, kifejezéstelen arcára, azután visszafordult Sheához. – Megmentetted az életünket, Shea és ezt az adósságot sohasem tudjuk visszafizetni. Azzal kezdem, hogy a kövek a tieid, tartsd meg őket. Ezt sohasem vitatom többé. Sőt, megígérem, hogy ha még egyszer szükség lesz rá, kardom és képességeim egyetlen szóra a szolgálatodra állnak. – Fáradtan elhallgatott, hogy lélegzethez jusson. Még mindig kábult volt az ütésekből. Shea sietve előrelépett, hogy segítsen, de a magas tolvaj a fejét rázta. – Úgy vélem, jó barátok leszünk, Shea – dünnyögte komolyan. – De nem lehetünk barátok, amíg elhallgatunk dolgokat egymás elől. Azt hiszem, tartozol némi magyarázattal a kövekről, a teremtményről, amely csaknem végét vetette kitűnő pályafutásomnak, továbbá a kardról, amelyet sohasem láttam. Cserébe eloszlatok néhány, öö, félreértést Keltsetet és jómagamat illetően. Egyetértesz? – Shea gyanakodva meredt rá, igyekezett belelátni a viharvert arc mögött rejtőző emberbe. Végül bólintott és még egy kis mosolyra is képes volt. – Jól van, Shea! – dicsérte Panamon lelkesen, és rácsapott a völgylakó keskeny vállára. A következő pillanatban összerogyott, elgyengítette a vérveszteség és a szédülés, mivel túl hamar állt lábra. A másik kettő odarohant, és hiába tiltakozott, hogy már semmi baja, nem engedték fölkelni, és az óriás Keltset úgy törölgette az arcát egy nedves ronggyal, mint anya a kisgyermekét. Shea meghökkent gyors átváltozásán, amely a csaknem legyőzhetetlen ostromgépből gyengéd, figyelmes ápolót varázsolt. Volt valami rendkívüli a trollban, Shea bizonyosra vette, hogy Keltset sajátságos kapcsolatban áll a Boszorkánymesterrel és Shannara Kardjának keresésével. Nem véletlen, hogy a Koponyahordozó fölismerte. Már korábban is találkoztak – és nem barátsággal váltak el.

Panamon nem veszítette el az eszméletét, de ilyen állapotban látni valóan nem juthatott messzire a saját lábán. Többször próbálkozott a fölállással, de az éber Keltset gyengéden lenyomta. A hirtelen haragú tolvaj veszettül káromkodott, és követelte, hogy engedjék fölkelni, ne pátyolgassák. Végül belátta, hogy nemigen megy ő sehova és megkérte, vigyék el a napról, hogy egy kicsit pihenhessen. Shea körülnézett a puszta síkságon, és gyorsan megállapította, hogy itt nem találnak enyhhelyet. Az egyetlen, ésszerű távolságban levő árnyék dél felé volt, a Druida Öregtornyot övező erdőben, Paranor határán. Panamon korábban azt mondta, hogy közelébe se megy Paranornak, de ez most már nem teljesen rajta múlott. Shea dél felé mutatott, a nem egészen egy-mérföldnyire levő erdőre, és Keltset bólintott. A sebesült látta, mit javasol Shea és dühösen ordított, hogy őt ugyan nem viszik abba az erdőbe, még akkor se, ha itt helyben kell meghalnia. Shea megpróbált vitatkozni, nyugtatgatta, hogy még az sem jelent veszélyt, ha társai esetleg rájuk bukkannak, de a tolvajt jobban izgatták a Paranorról szóló különös legendák. Sheának ezen nevetnie kellett, mivel emlékezett még Panamon dicsekvésére, a vérfagyasztó veszedelmekre, amelyeket átélt. Miközben ők vitatkoztak, Keltset lassan feltápászkodott és körülnézett, nyilván csak azért, hogy csináljon valamit. A két délvidéki még mindig beszélgetett, amikor riasztotta Panamont. A tolvaj megrezzent, a szín kifutott az arcából, és kurtán biccentett. Shea bosszankodva tápászkodni kezdett, de a tolvaj erős keze visszatartotta.

– Keltset mozgást észlelt tőlünk délre a bozótosban. Azt innen nem tudja megmondani, mi az; a csatatér szélén van, félúton köztünk és az erdő között. – Shea azonnal hamuszürkére sápadt. – Készítsd elő a köveidet arra az esetre, ha szükségünk lenne rá – parancsolta halkan Panamon, félreérthetetlenül jelezve, hogy attól tart, egy másik Koponyahordozó ólálkodhat a bokorban, a naplementét és a lehetőséget várva, hogy elkapja őket, amikor a figyelmük lankad.

– Mit tegyünk? – kérdezte Shea, rémülten markolva a kis tasakot.

– Kapjuk el, mielőtt ő kapna el bennünket, mi mást tehetnénk? – mondta ingerülten Panamon, és intett Keltsetnek, hogy emelje föl. Az engedelmes óriás lehajolt, és felnyalábolta két hatalmas karjával. Shea fölmarkolta a sebesült zsivány elejtett pallosát, s követte Keltset lassan távolodó alakját, aki laza, könnyed léptekkel tartott dél felé. Panamon menet közben is egyfolytában karattyolt, Sheát noszogatja, hogy siessen, Keltsetet dorgálta, hogy túlságosan goromba sebesültszállítónak. Shea nem tudott ilyen flegma lenni, beérte azzal, hogy az utóvédben kocoghat, szorongva sandított jobbra-balra, miközben dél felé mentek, hasztalanul lesve bármilyen mozgást, ami jelezte volna, merről várható veszély. Jobb kezével szorosan markolta a bőrtasakot, a felbecsülhetetlen Tündérkövekkel, amely egyetlen fegyvere volt a Boszorkánymester hatalma ellen. Már százméternyire távolodtak a Koponyahordozóval vívott csatájuk színhelyétől, amikor Panamon hirtelen megállást parancsolt, és mérgesen lamentált, hogy fáj a sebes válla. Keltset gyengéden leengedte terhét a földre, és megállt mellette.

– A vállam sohasem fogja kiheverni, hogy ilyen embertelenül bántak szövetjeivel és csontjaival – morogta Panamon, ingerült, és sokatmondó pillantást vetve Sheára. A völgylakó azonnal tudta, hogy ez az a hely. A keze reszketett, miközben megoldotta a tasak zsinórját és kivette a Tündérköveket. Keltset hanyagul odaállt a még mindig morgolódó zsivány mellé, nagy bunkóját lazán lógatva. Shea sietve körülnézett, pillantása megakadt tőlük balra egy nagy bokorcsoporton. A szíve a torkában dobogott, mert a bokor egyik ága icipicit megrezzent.

Akkor Keltset megpördült, belevágódott a bozót közepébe, és eltűnt a szemük elől.

XX.

AMI EZEK UTÁN KÖVETKEZETT, az maga volt a bolondokháza. Szörnyű, fűrészelő sivítás hallatszott, és az egész bozótos rázkódni kezdett. Panamon fejvesztetten próbált feltérdelni, ráordított Sheára, hogy dobja oda a pallost, amelyet a félelemtől dermedt völgylakó még mindig a baljában szorongatott. Shea sóbálványként állt, baljában harcra készen markolta a hatalmas Tündérköveket, rémülten várva a bozótosban rejtőző, ismeretlen teremtmény rohamát. Végül Panamon reményvesztett kimerültséggel visszahanyatlott; sem a völgylakó figyelmét nem bírta felkelteni, sem odamenni nem volt képes Sheához. Újabb sivalkodás hallatszott a sűrű bokrokból, az ágak kissé megremegtek, azután csönd lett. A következő pillanatban előlépett az elnyűhetetlen Keltset, egyik kezében a súlyos bunkót lógatta, a másikban egy gnóm vonaglott és tekergőzött. Göcsörtös, sárga testével kisgyereknek tűnt roppant foglyul ejtője mellett, végtagjai úgy csapkodtak, mint a kígyó farka. A katonák ismerős bőrzubbonyát, vadászcsizmáját és kardövét viselte. A kardja hiányzott, amiből Shea logikusan arra következett, hogy a bokrokban vívott küzdelem során többek között a kis vakarcs lefegyverzése is megtörtént. Keltset odament Panamonhoz, aki ülő helyzetbe tornászta magát, és udvariasan eléje tartotta a rúgkapáló foglyot, hogy a tolvaj megmotozhassa.

– Eressz, eressz, te átkozott! – kiáltotta gyilkos haraggal a vergődő gnóm. – Erre nincs jogod! Semmit sem csináltam – mondom neked, még fegyverem sincs! Hadd menjek! – Panamon Creel derűsen nézett a figurácskára, megkönnyebbülten csóválta a fejét. A gnóm tovább rimánkodott, és a tolvaj végül elnevette magát.

– Ezt a szörnyű ellenséget, Keltset! Nahát, valamennyiünket megölhetett volna, ha nem fogod el! Iszonyú küzdelem lehetett! Haha, el sem tudom hinni! És mi még attól féltünk, hogy egy újabb szárnyas!

Shea nem tudott ilyen fényesen mulatni a dolgon. Ő még jól emlékezett a kutyaszorítóra, amelybe ezek a kis, sárga teremtmények kergették csapatukat, miközben átutaztak az Anaron. Veszélyesek és ügyesek, olyan ellenségek, akikre nem lehet legyinteni. Panamon ránézett, és amikor látta a fiatalember szigorú arcát, nem hergelte tovább.

– Ne dühöngj, Shea. Inkább szokásból, mint ostobaságból nevetek az ilyesmin. Nevetek, hogy egészséges maradjak. De elég ebből. Mit kezdjünk kis barátunkkal, hm? – A gnóm félve sandított az elkomolyodott emberre. Nagy szeme kerekre nyílt, panaszos hangja gyenge nyüszítéssé tompult.

– Kérlek, engedjetek el! – könyörgött alázatosan. – Elmegyek, senkinek sem szólok rólatok. Megteszek mindent, amit akartok, barátaim! Csak engedjetek el! – Keltset még mindig a nyakánál fogva lógatta, a földtől úgy harminc centiméternyire, Shea és Panamon elé a boldogtaan gnómot. A vakarcs fuldokolni kezdett a szorítástól. Ezt látva Panamon intett a hegyi trollnak, hogy állítsa le a földre, és lazítson a fogáson. A tolvaj egy percig komolyan fontolóra vette a gnóm fejvesztett könyörgését, Sheára pillantott, kacsintott, azután visszafordult a fogolyhoz és bal csuklójának tüskéjét rányomta a sárga torokra.

– Semmi okát sem látom, hogy életben hagyjunk, a szabadon bocsátásról nem is beszélve, te gnóm! – jelentette ki fenyegetően. – Azt hiszem, az lesz a legjobb valamennyiünknek, ha itt és most átvágom a torkodat. Akkor egyikünknek sem kell tovább idegeskednie miattad.

Shea nem hitte, hogy a tolvaj csakugyan így gondolná, de hangja halálosan komoly volt. A rémült gnóm nagyot nyelt, és karját nyújtogatva esdekelt kegyelemért. Nyüszített, és úgy óbégatott, hogy Shea egészen zavarba jött. Panamon nem mozdult, csak ült és nézte a szerencsétlen fickó rémült arcát.

– Ne, ne, könyörgök, ne ölj meg! – esdekelt lázasan a gnóm. Nagy, zöld szeme egyik arcról a másikra ugrott. – Kérlek, hagyd meg az életem! Még hasznos lehetek számotokra! Segíthetek! Mesélhetek nektek Shannara Kardjáról! Még el is hozhatom nektek! – A Kard váratlan említésétől Shea akaratlanul összerázkódott, és csitítóan rátette a kezét Panamon széles vállára.

– Szóval mesélhetsz nekünk a Kardról? – A tolvaj fagyos hangja nem sok érdeklődésről tanúskodott. Sheára ügyet sem vetett. – Mit tudsz mondani?

A sovány, sárga test kissé elernyedt, a szem visszaváltozott normális méretűre, a pillantás fürgén ugrált ide-oda, hogy hol talál kibúvót. Shea azonban valami mást is látott rajta, valami meghatározhatatlant. Amikor a gnóm egy pillanatra elernyedt, mintha számító agyafúrtság villant volna elő a maszk alól. A következő pillanatban ez is eltűnt, feltétlen alázat és gyámoltalanság vette át a helyét.

– El tudlak vezetni titeket a Kardhoz, ha akarjátok – suttogta fojtottan, mintha attól félne, hogy valaki meghallja. – Elviszlek titeket hozzá – ha életben hagytok! – Panamon hátrébb húzta bal kezének hegyes tüskéjét a ficánkoló gnóm torkától. A sárga bőr apró folton vérzett. Keltset nem mozdult, fikarcnyit sem látszottak érdekelni a fejlemények. Shea figyelmeztetni akarta Panamont, hogy ez a gnóm még fontos lehet, ha csak a legkevesebb esélyük is lesz a Kard felkutatására, de aztán megértette, hogy a tolvaj bizonytalanságban akarja hagyni a foglyot. A völgylakó nem tudhatta, mennyire ismeri Panamon Creel a legendát. Mostanáig kevés érdeklődést tanúsított a fajok iránt. A zsivány zord vonásai némileg megenyhültek, és halvány félmosollyal pillantott a még mindig reszkető fogolyra.

– Na és értékes ez a Kard, gnóm? – kérdezte hanyagul, szinte dévajul. – El tudom adni aranyért?

– A megfelelő ember számára felmérhetetlen értékű – mondta a másik, és buzgón bólogatott. – Vannak, akik akár mennyit fizetnének, bármit megadnának érte, hogy az övék legyen. Északföldön…

Hirtelen elhallgatott, attól félt, máris túl sokat mondott. Panamon farkasmosollyal Sheára nézett és bólintott.

– Ez a gnóm azt mondja, hogy pénzt ér nekünk – gúnyolódott halkan –, és ez a gnóm nem hazudik, ugye, gnóm? – A fogoly hevesen rázta sárga fejét. – Nos, akkor talán életben hagyunk annyi ideig, ameddig be tudod bizonyítani, hogy kínálhatsz valamit értéktelen irhádért cserébe. Egyetlen kereseti alkalmat sem szeretnék elszalasztani csak azért, mert a véremben van, hogy elmetsszem a gnómok gigáját, ha a markomba kaparinthatom őket. Na, mit szólsz hozzá, gnóm?

– Megértettél engem és tisztában vagy értékemmel – nyüszített a kis fickó, térdre esve a mosolygó tolvaj előtt. – Tudok segíteni, gazdaggá tehetlek! Számíthatsz rám.

Panamon most már szélesen vigyorgott. Atlétaalakja ellazult, ép kezét a gnóm vállára tette, mintha régi cimborák lennének. Néhányszor megveregette a csapott vállat, mintha meg akarná nyugtatni a foglyot, vigasztalóan bólogatott, és percekig jártatta a szemét a gnóm és két társa között.

– Meséld el – sürgette –, mit csinálsz itt egymagadban, gnóm! Mellesleg hogy hívnak?

– Orl Fane vagyok, a Pelle törzs harcosa a Felső-Anar vidékéről – felelt buzgón a fogoly. – Én… futárszolgálatot teljesítettem Paranorból jövet, amikor ehhez a csatatérhez értem. Mindenki halott volt, mindenki, ezért nem tehettem semmit. Azután meghallottalak titeket és elrejtőztem. Attól féltem, hogy… elfek vagytok.

Elhallgatott, félve sunyított Sheára, akin rémülten ismerte föl az elf vonásokat. Shea nem mozdult, várta, hogy Panamon cselekedjen. A tolvaj megértően nézett a gnómra, és barátságosan elmosolyodott.

– Orl Fane, a Pelle törzsből! – ismételte lassan. – Nagy vadászok törzse, vitéz gnómok. – Megcsóválta a fejét, mintha roppantul sajnálna valamit, majd visszafordult az ideges gnómhoz. – Orl Fane, ha szolgálatokat akarunk tenni egymásnak, akkor meg kell bíznunk egymásban. A hazugságok csak gátolnák friss barátságunkat. Volt egy pelle zászló a csatatéren, törzsed zászlaja. Velük kellett lenned a harcban. – A gnóm némán állt, vibráló zöld szemébe lassan visszalopakodott a rettegés és a bizonytalanság. Panamon vigasztaló mosollyal folytatta. – Csak nézd meg magad, Orl Fane! Vérfoltok és csúnya vágások cifrázzák homlokodat a hajad tövén. Miért titkolod előlünk az igazságot? Itt kellett lenned, igaz? – A másik bólintott a rábeszélő hangra. Panamon csaknem vidáman nevetett. – Hát persze hogy itt voltál, Orl Fane! Amikor megtámadtátok az elf népet, addig harcoltál, amíg meg nem sebesültél, talán még az eszméletedet is elveszítetted, és addig hevertél itt, amíg erre nem jöttünk. Ez a dolgok valódi állása, igaz?

– Igen, ez a dolgok valódi állása – helyeselt buzgón a gnóm.

– Nem, nem ez a dolgok valódi állása! – Pillanatnyi hüledező csend támad. Panamon még mindig mosolygott, Orl Fanéban ellentétes érzelmek küzdöttek, a szemében halvány kétség csillant, a száján félmosoly formálódott. Shea kíváncsian nézett rájuk, és fogalma sem volt róla, mire akarnak kilyukadni. – Ide figyelj, te hazug kis patkány! – A mosoly eltűnt Panamon arcáról, vonásai megkeményedtek, hangja ismét hideg és fenyegető lett. – Elejétől fogva hazudtál! A Pelle törzs tagjai viselik a jelvényeiket, rajtad viszont nincs semmi. De nem is harcban sebesültél meg; ezek a kis karcolások a homlokodon semmit sem jelentenek! Te hullarabló vagy, és katonaszökevény, igaz? Igaz?

Megragadta a rémült fogoly zubbonyának nyakát, és olyan keményen megrázta, hogy Shea hallotta a fogak koccanását. A nyeszlett gnóm öklendezve kapkodott levegőért, és hápogott a nem várt fordulaton.

– Igen! Igen! – fuldokoltat végül beismerően. Panamon elengedte, és hátralökte a figyelő Keltset karjaiba.

– Megszöktél a saját népedtől! – köpte a szavakat undorodva. – Minden járó vagy mászó lény közül a szökevény a leghitványabb. A csatatéren kajtattál, hogy elrabold a holtak értékeit. Hol vannak? Shea, nézd csak meg azokat a bokrokat, ahol ez bujkált. – Amikor Shea elindult a bokrok felé, a vergődő gnóm az iszonyat elképzelhető legrémítőbb sikítását hallatta. A fiatalember azt hitte, hogy Keltset éppen most csavarja ki a fogoly nyakát. De Panamon csak mosolygott és bólogatott a völgylakónak, hogy menjen tovább, mivel most már biztosra vette, hogy a gnóm valóban elrejtett valamit a bozótosban. Shea áttört a vastag ágakon a bozót közepéig, feszülten figyelve bármiféle rejtekhely nyomaira. A talajt és a középső ágakat ugyancsak megviselte a gnóm küzdelme Keltsettel. Shea az első pillanatban nem látott semmi feltűnőt. Jó néhány percig sikertelenül kutatott. Már-már föladta, amikor a szeme megakadt valamin, ami félig-meddig el volt temetve a bozótos másik végében az avarral és gallyakkal elegy föld alá. Kurta vadászkésével és kezével gyorsan kikaparta a csörgésből ítélve fémtárgyakat tartalmazó, hosszú zsákot. Kurjantott Panamonnak, hogy talált valamit, amitől a kétségbeesett fogoly rögtön vonításra fakadt. Amikor a zsák előbukkant, Shea kivonszolta a bozótosból a fakuló délutáni napfényre, és a többiek lába elé pottyantotta. Orl Fane annyira tombolt, hogy Keltset kénytelen volt két kézzel tartani.

– Akármi van is benne, minden bizonnyal fontos a mi kis barátunknak – vigyorgott Panamon Sheára és a zsákért nyúlt. Shea odaállt mellé, és a zsivány széles válla mögül bámészkodott. Panamon kioldotta a zsák száját tartó bőrszíjat, és mohón belenyúlt a sötétségbe. Majd hirtelen meggondolta magát, a zsák másik végét ragadta meg, fejjel lefelé fordította, és a földre szórta a tartalmát. A többiek kíváncsian nézegették a zsákmányt.

– Szemét! – mordult Panamón Creel pillanatnyi mérlegelés után. – Kizárólag szemét. A gnóm túl ostoba még ahhoz is, hogy értékes holmit szedjen össze.

Shea bámulta a kupacot, és nem válaszolt. Mindenféle tőr, kés és kard, némelyik még a bőrhüvelyében. Pár olcsó ékszer villogott a napfényben, és akadt egy-két gnóm pénzdarab is, ami gyakorlatilag értéktelen mindenki másnak a számára. Csakugyan hasznavehetetlen szemétnek tűnt, de a nyüszítő Orl Fanénak nyilvánvalóan sokat ér. Shea szánakozó fejcsóválással nézett a kis szökevényre. Mindent elveszített, amikor katonaszökevény lett, és csupán néhány hitvány fémdarabot és olcsó ékszert nyert rajta. És most már az is bizonyosnak látszott, hogy az életét is elveszíti, amiért hazudni merészelt a lobbanékony Panamon Creelnek.

– Ezért aligha érdemes meghalni, gnóm! – dünnyögte Panamon, és kurtán biccentett Keltsetnek, aki fölemelte bunkóját, hogy végezzen a boldogtalannal.

– Ne, ne, várj egy percet, kérlek! – kiáltotta a gnóm a rémülettől reszelős hangon. Neki már vége volt, most könyörgött utoljára. – Esküszöm, nem hazudtam neked a Kardról! Oda tudlak vezetni titeket. Hát nem tudjátok, mit jelent Shannara Kardja a Boszorkánymesternek?

Shea gondolkodás nélkül kapott Keltset vaskos karja után. A hatalmas troll láthatóan megértette. Lassan leengedte a bunkót, és kíváncsian nézett Sheára. Panamon Creel dühösen kinyitotta a száját, azután elbizonytalanodott. Tudni akarta, igazából mit keres Shea Északföldön. Ennek a titokzatos kardnak látni valóan sok köze van hozzá. Egy pillanatig méregette a völgylakót, majd megint Keltset felé fordult, és közömbösen vállat vont.

– Később is megölhetünk, Orl Fane, ha még egyszer becsapsz. Keltset, köss pányvát hitvány nyaka köré, és hozd magaddal! Shea, ha kezet nyújtanál, és idetartanád támaszul a válladat, azt hiszem, el tudnám érni az erdőt. Keltset, rajta legyen a szemed ezen a mi ravasz kis szökevényünkön!

Shea felsegítette a sebesült Panamont, és megpróbálta támogatni, amikor a tolvaj tett néhány tétova lépést. Keltset megkötözte Orl Fanét és pányvára fűzte, hogy vezetni lehessen. Shea szerint a fickó hazudott, amikor azt állította, hogy tud a Kard hollétéről, és most azon töri a fejét lázasan, miként szabadulhatna foglyul ejtőitől, mielőtt rájönnének hazugságára és megölnék. Bár maga Shea nem ölte volna meg, sőt, tiltakozott volna ellene, vajmi kevés rokonszenvet érzett az álnok fajzat iránt. Orl Fane gyáva, szökevény hullarabló, sehonnai bitang. Shea most már bizonyosra vette, hogy a csúszómászó nyafogás csupán a mindenre elszánt agyafúrtság védőpajzsa. Orl Fane lelkifurdalás nélkül elvágná a torkukat, ha úgy gondolná, hogy neki magának nem lenne belőle baja. Shea szinte azt kívánta, bár szabadította volna meg őket Keltset a gondjaiktól azzal, hogy elintézi a fickót. Ő bizonyára jobban érezné magát.

Panamon jelezte, hogy mehetnek tovább az erdő felé, de két lépést sem tehettek, amikor megállította őket Orl Fane nyivákolása. A balszerencsés gnóm nem volt hajlandó továbbmenni, ha nem viheti a zsákját és a kincseit. Olyan idegtépő konoksággal vonított, hogy Panamon majdnem szétverte undok sárga fejét.

– Mit számít, Panamon? – kérdezte végül elkeseredetten Shea. – Hadd hozza magával a vackait, ha ez boldoggá teszi. Később is megszabadulhatunk tőlük, ha megnyugszik.

Panamon undorral rázta szemrevaló fejét, de aztán kelletlenül beleegyezett. Máris elege volt Orl Fanéből.

– Jól van. Ez egyszer engedek – egyezett bele. Orl Fane azonnal elhallgatott. – De ha még egyszer kinyitja a száját, kivágom a nyelvét! Keltset, tartsd távol attól a zsáktól! Nem akarom, hogy túl sok ideig legyen a kezében valamelyik fegyver, mert még kivágja magát, és nekünk esik! Ezek a vacak pengék valószínűleg nem végeznének tiszta munkát, és még vérmérgezésben halnék meg.

Shea akarata ellenére elnevette magát. Meglehetősen szerény külsejű fegyverek voltak, noha akadt köztük egy elég díszes, hosszú pallos, amelynek a markolatába kinyújtott kezet és égő fáklyát cizelláltak. De még ez is elég csiricsáré volt, az olcsó aranyfesték pikkelyekben hámlott a markolatáról. A többihez hasonlóan ezt is nyűtt hüvely rejtette, nem lehetett tudni, milyen állapotban van a penge. Mindenesetre veszedelmes lett volna a körmönfont Orl Fane közelében hagyni. Keltset a vállára dobta a teli zsákot, és a társaság továbbhaladt az erdő felé.

Meglehetősen rövid út volt, de mire elérték az erdő szélét, Shea már kimerült a sebesült Panamon súlyától, akit ő támogatott járás közben. A tolvaj megállást parancsolt; most jutott eszébe, hogy Keltset menjen vissza, tüntesse el a nyomaikat és csináljon néhány csapát, azok félrevezetésére, akik esetleg követni akarják őket. Shea reménykedett benne, hogy Allanon és a többiek keresni fogják, de nem tiltakozott, mert fennállt az a félelmetes lehetőség, hogy beleszaladnak egy gnóm őrjáratba, vagy ami még rosszabb, egy újabb Koponyahordozóba.

Miután a foglyot egy fához kötözték, a hegyi troll visszaindult a csatatérre, hogy eltörölje ide vezető útjuk nyomát. Panamon elcsigázottan lerogyott egy terebélyes juharfa alá, a fáradt völgylakó vele szemközt foglalt helyet. Nekitámasztotta hátát egy füves kis buckának, szórakozottan bámulva a fák lombját, miközben mélyen beszívta az erdei levegőt. A nap gyorsan halványodott, a vége felé járt a délután, nyugaton az este első jelei, bíbor és mélykék csíkok kúsztak fölfelé az égen. Alig egy órájuk maradt napszállatig, az éjszaka majd segít elrejtőzni az ellenség elől. Shea mérhetetlenül vágyakozott barátainak segítségére, Allanon ereje, csodás, varázsos hősiessége, és a többiek – Balinor, Hendel, Durin, Dayel, a tüzes Menion – bátorsága után. De mindenekelőtt azt szerette volna, ha Flick van itt vele – Flick, a rendíthetetlen, kételyt nem ismerő hűségével és bizakodásával. Az jó, ha Panamon Creel áll az ember mellett, de közöttük nincs valódi kötelék. A tolvaj túl sokáig élt a maga eszéből és leleményességéből ahhoz, hogy fogalma lehessen a tisztességről és a becsületről. Na és mi a helyzet Keltsettel, aki még Panamon számára is rejtély?

– Panamon, azt mondtad, hogy mesélsz Keltsetről – szólalt meg halkan. – Arról, honnan ismerte a Koponyahordozó.

Néma csönd volt egy pillanatig. Shea fölnézett, hogy egyáltalán hallotta-e a másik. Panamon nyugodtan nézett vissza rá.

– Koponyahordozó? Úgy tűnik, te sokkal többet tudsz erről a dologról, mint én. Mesélj te óriás társunkról, Shea.

– Ugye, nem az igazat mondtad el nekem, amikor megmentettél a gnómoktól? – kérdezte Shea. – Nem nyomorék volt, akit a saját népe kergetett el. Ugye, nem ölte meg azokat, akik megtámadták?

Panamon vidáman fölnevetett, a tüske fölemelkedett és megvakarta a kis bajuszt.

– Lehet, hogy ez az igazság. Lehet, hogy ezek a dolgok történtek vele. Nem tudom. Én mindig úgy éreztem, ilyesfélének kellett történnie vele, hogy összeálljon egy magamfajtával. Nem tolvaj; nem tudom, kicsoda. De a barátom – az bizony. Amikor ezt mondtam, nem hazudtam neked.

– Honnan jött? – kérdezte Shea pillanatnyi hallgatás után.

– Innen északra találkoztam vele, két hónappal ezelőtt. A Charnal-hegységből ereszkedett le, összeverve, sebesülten, alig élt. Nem tudom, mi történt vele; ő sohasem közölte, én pedig nem kérdeztem. Joga van rá, hogy megtartsa magának a múltját, akárcsak nekem. Néhány hétig ápoltam. Egy kicsit ismerem a mutogatással való beszédet, és ő megértette, így tudtunk egymással társalogni. A nevét a jeleiből olvastam le. Megtudtunk egymásról egyet-mást, de csak egy keveset. Amikor jobban lett, megkértem, hogy jöjjön velem és ő beleegyezett. Voltak igazán jó napjaink. Nagy kár, hogy nem tolvaj.

Shea a fejét csóválta és halkan kuncogott erre a megjegyzésre. Panamon Creel valószínűleg már sohasem változik. Nem érti meg, hogy lehet másképp élni, és nem is akarja megérteni. Kizárólag azokat tartja értelmes embereknek, akik áprilist járatnak a világgal, és erőszakkal szerzik meg, amire szükségük van. Mégis, a barátság még egy tolvaj számára is drága kincs, amit nem lehet csak úgy eldobni. Sheában kezdett valamiféle különös barátság érlelődni a hangos Panamon Creel iránt, annak ellenére, hogy jellemük és felfogásuk olyan tökéletes ellentéte volt egymásnak. De mindketten tudták, mit érez a másik, még ha nem is értették az okát, és a közös ellenség ellen vívott harc is összekötötte őket. Talán ennél többre nincs is szükség egy barátságnál. De honnan ismerte ez a Koponyahordozó? – tűnődött Shea. Panamon hanyagul vállat vont, jelezve, hogy nem tudja, de nem is érdekli. A jó szemű völgylakó látta, hogy ez utóbbi nem igaz, és két hónapja Panamon nagyon is szerette volna tudni, mi rejlik Keltset felbukkanása mögött. Az óriás troll titkos múltjában kellene keresni annak okát, hogy a démon meglepetve fölismerte. A félelem árnyéka volt abban a kegyetlen szempárban, márpedig Shea nehezen tudta elképzelni, hogy halandó miként félemlíthet meg egy iszonyú Koponyahordozót. Panamon is látta, biztosan ő is fölteszi magában ezt a kérdést.

Alkonyodott, mire Keltset visszajött, a kései fáradt sugarak alig világították meg a sötét erdőt. A troll gondosan eltörölte távozásuk minden jelét, viszont számos hamis nyomot hagyott annak, aki megkísérelné követni őket. Panamon elég jól érezte magát ahhoz, hogy a saját erejéből járjon, de megkérte Keltsetet, hogy segítse, amíg találnak valami megfelelő táborhelyet, mert túl gyorsan sötétedett. Sheának jutott a feladat, hogy pányván vezesse az engedelmes Orl Fanét, aminek nem örült valami nagyon, de zúgolódás nélkül elfogadta. Panamon igyekezett hátrahagyni az elnyűtt zsákot, de Orl Fane nem volt hajlandó ilyen könnyen megválni kincseitől. Azonnal úgy elkezdett vonítani bánatában, hogy a tolvaj beköttette a száját, és a boldogtalan gnóm csak hörögni tudott fojtottan. De amikor elindultak volna, a kétségbeesett fogoly földhöz vágta magát, és még akkor sem volt hajlandó fölkelni, amikor az ingerült Panamon fájdalmas rúgásokkal nógatta. Keltset képes lett volna egyszerre hurcolni a gnómot és támogatni Panamont, de ez több gonddal járt volna, mint amennyit megért. Végül a tolvaj fölszedette Keltsettel a zsákot, miközben iszonyatos fenyegetéseket morgott a nyüszítő gnómnak, és mind a négyen nekivágtak a sötétedő erdőnek.

Amikor túl sötét lett ahhoz, hogy láthassák, merre tartanak, Panamon megállította őket egy kis tisztáson, óriás tölgyek között, amelyeknek ágai szövevényes tetőt tartottak menedéküknek. Orl Fanét hozzákötötték egy magas tölgyhöz, tüzet raktak és vacsorát készítettek. Amikor az étel elkészült, a gnómot eloldozták annyi időre, hogy ehessék. Noha Panamon nem tudta pontosan, hol vannak, veszélytelennek ítélte a tűzrakást, mivel biztos volt benne, hogy senki sem követte őket az éjszakában. Némileg többet aggodalmaskodott volna, ha tud az áthatolhatatlan erdőség veszedelmeiről a paranori sötét sziklák körül. És ők történetesen a Paranort övező félelmes vadon egyik nyúlványában táboroztak. Abban az erdőrészben viszonylag ritkán fordultak meg a Boszorkánymester lakájai, kisebb esélye volt a véletlen lebukásnak. Némán ettek, az egész napos utazás után éhesek és fáradtak voltak. Egy időre még az idegesítő Orl Fane vinnyogása is elhallgatott, míg a kis gnóm mohón falt, közel hajolva alamuszi sárga arcával a tűz melegéhez, miközben sötétzöld szeme gyanakodva ugrált egyik arcról a másikra. Shea nem törődött vele, inkább azon töprengett, mit mondhat el magáról, társairól, és a legfontosabbról, Shannara Kardjáról Panamon Creelnek. Még akkor sem tudta, amikor a vacsora véget ért. A foglyot ismét hozzákötözték a legközelebbi tölgyhöz, és nem tömték be a száját, miután ünnepélyesen megígérte, hogy nem kezd megint nyöszörögni és nyafogni. Azután kényelmesen elhelyezkedtek a hamvadó tűz körül és Panamon a várakozó völgylakó felé fordult.

– Itt az idő, Shea, hogy elmondd nekem, mit tudsz erről a Kard-ügyről – kezdte élénken. – Semmi hazugság, semmi féligazság, és semmit se hallgass el. Megígértem, hogy segítek, de ehhez az kell, hogy megbízzunk egymásban – persze nem úgy, ahogy ennek a siralmas szökevénynek mondtam. Én becsületes, őszinte voltam hozzád. Ugyanezt várom el tőled is. – Így hát Shea mindent elmondott. Először nem így akarta. Nem is tudta, mennyit mondhat el, de egyik dologból adódott a másik, és még mielőtt észbe kapott volna, az egész történetet kitálalta. Beszélt Allanon megérkezéséről, majd a Koponyahordozó felbukkanásáról, amitől a testvérek kénytelenek voltak elmenekülni Árnyas-völgyből. Beszámolt leahi útjuk viszontagságairól, találkozásukról Menionnal, a szörnyű vándorlásról a Feketetölgy-erdőn át Culhavenig, ahol találkoztak a társaság többi tagjával. Átsiklott a Sárkányfogakig vezető út részletein, mert annak nagy része még most is csak homályosan derengett emlékeiben. Azzal fejezte be, hogy belezuhant a Hasadékban rohanó folyóba, amely a Rabb-síkságon vetette partra, ahol a gnóm őrjárat fogságába esett. Panamon egyszer sem szakította félbe, csak figyelt, szeme tágra nyílt a csodálkozástól. Keltset áthatolhatatlan csöndben ült mellettük, durva, de értelmes arcát az egész elbeszélés alatt a kis völgylakó felé fordítva. Orl Fane nyugtalanul fészkelődött, érthetetlenül motyogott és nyöszörgött, miközben ő is figyelt, és a tekintete vadul szökdécselt ide-oda, mintha attól tartana, hogy bármelyik percben felbukkanhat a Boszorkánymester.

– Ez a legfantasztikusabb történet, amit hallottam – jelentette ki végül Panamon. – Olyan hihetetlen, hogy még én is alig akarom elhinni. De hiszek neked, Shea. Elhiszem, mert a síkságon megküzdöttem azzal a fekete szárnyú szörnyeteggel és láttam, milyen hatalmad van a Tündérkövek fölött, ahogy hívod őket. De ami a Kardot, és azt illeti, hogy te vagy a Shannara-ház egyetlen örököse – hát nem tudom. Te hiszel benne?

– Eleinte nem hittem – ismerte el vontatottan Shea –, de most már nem tudom, mit is gondoljak. Olyan sok minden történt, hogy képtelen vagyok eldönteni, kiben vagy miben higgyek. Mindenesetre csatlakoznom kell Allanonhoz és a többiekhez. Lehet, hogy mostanára náluk van a Kard. Talán megfejtették származásomnak és a fegyver hatalmának rejtélyét. – Orl Fane hirtelen kétrét görnyedt, és fisztulás hangon, visongva nevetett.

– Nem, nem, nincs náluk a Kard – visította, mint egy bolond, akire rájött az öt-perc. – Nem, nem, csak én tudom megmutatni nektek. Oda tudlak titeket vezetni. Csak én. Kereshetitek, kereshetitek és kereshetitek, hahaha! Csak rajta! De én tudom, hol van! Én tudom, hol van! Csak én!

– Azt hiszem, elment az esze – dörmögte Panamon Creel humortalanul, és utasította Keltsetet, hogy kösse be ismét az idegesítő gnóm száját. – Majd reggel megtudakoljuk, mire gondolt. Ha bármit is tud Shannara Kardjáról, amit én erősen kétlek, akkor el fogja mondani nekünk, vagy azt kívánja, bárcsak már mondhatná!

– Mit gondolsz, tudja, kinél van? – kérdezte Shea józanul. – Az a Kard nagyon sokat jelent, nem csak nekünk, de Négyföld minden emberének. Meg kell próbálnunk kiszedni belőle, mit tud valójában.

– Meg ne ríkass már az emberekkel – mondta megvető gúnnyal Panamon. – Felőlem fel is köthetik magukat. Soha nem tettek értem semmit, kivéve, ha magányosan, fegyvertelenül, vastag bukszával utaztak, és az se túl gyakran fordult elő. – Látta Shea csalódott arcát, és közömbösen vállat vont. – Ezzel együtt kíváncsi vagyok arra a Kardra, így lehet, hogy mégis segítek neked. Végül is nagyon leköteleztél, és én nem az a fajta vagyok, aki az ilyesmiről megfeledkezik.

Keltset betömte a hablatyoló gnóm száját, és ismét leült hozzájuk a kis tűz mellett. Orl Fane továbbra is élesen vihorászott, és érthetetlenül motyogott mellé, amit még a pecek sem tudott teljesen elfojtani. Shea kényelmetlenül pillantott a kis fogolyra: a bibircsókos, sárga test úgy vonaglott, mintha ördög szállta volna meg, sötét szeme karikára nyílt és vadul forgott. Panamon egy ideig nem törődött a nyögésekkel, de végül elvesztette a türelmét, felpattant és tőrt rántott, hogy kivágja a gnóm nyelvét. Orl Fane azonnal elcsöndesedett, és egy időre megfeledkeztek róla.

– Mit gondolsz – szólalt meg egy idő után Panamon –, miért hitte az északföldi, hogy nálunk van Shannara Kardja? Különös, hogy még csak nem is kételkedett. Azt mondta, érzi, hogy nálunk van. Ezt mivel magyarázod?

Shea egy másodpercig gondolkodott, végül bizonytalanul vállat vont.

– Talán a Tündérkövek miatt.

– Talán – helyeselt lassan, elgondolkodva Panamon, ép kezével az állát vakargatva. – Őszintén szólva, én semmit sem értek. Keltset, te mit gondolsz? – A hatalmas troll szigorúan nézett rájuk egy darabig, azután gyorsan mutogatni kezdett. Panamon erősen figyelt, majd bosszúsan fordult Sheához. – Azt gondolja, hogy a Kard fölöttébb fontos, és a Boszorkánymester nagyon veszélyes valamennyiünkre. – A tolvaj nevetett. – Mondhatom, nagy segítség!

– A Kard tényleg nagyon fontos! – ismételte Shea, aztán elhallgatott. Csendesen, gondolataikba merülve ültek a sötétben. Későre járt, fekete éjszaka volt a tűz halvány-rőt zsarátnokain túl. Az erdő falként zárta be őket a kis tisztás rejtekébe. Körülöttük rovarok cirpeltek élesen, néha kiáltott valami a messzeségben. A nagy fák ágai között benézett sötétkék darabokban, egy-két távoli csillaggal, az égbolt. Panamon néhány percig még halkan beszélt, miközben a zsarátnok hamuvá esett össze. Azután fölállt, szétrugdosta a hamut, beletaposta a földbe, és olyan határozottan kívánt jó éjszakát társainak, ami elejét vette minden további társalgási kísérletnek. Keltset egy takarót tekert magára, és már akkor aludt, amikor Shea még megfelelő helyet sem talált magának az erdő földjén. A völgylakó hihetetlenül elfáradt az egész napi menetelés feszültségétől, a Koponyahordozóval vívott harctól. Leterítette takaróját, hanyatt feküdt, lerúgta csizmáját, és belebámult a feketeségbe, amelyben alig tudta kivenni a fák ágait és az ég árnyait.

Végiggondolta, mi minden történt vele, attól kezdve, hogy Árnyas-völgyből elindult a hosszú, végtelen úton. A legnagyobb része rejtély volt. Olyan messzire jött, olyan sok mindent kibírt, és még mindig nem tudta, mindezt mi végre. Shannara Kardjának titka, a Boszorkánymester, saját öröksége – mindez most sem volt világosabb, mint az elején. Valahol most őt keresi a csapat, a titkolózó Allanon vezetésével, az egyetlenével, aki láthatólag az összes kérdésre ismeri a feleletet. Miért nem mondott el mindent már az elején? Miért ragaszkodott hozzá, hogy részletenként adagolja a történetet a társaságnak, mindig megtartva magának azt a csipetet, azt a kulcsot, amellyel megérthették volna a Shannara megfoghatatlan Kardjába zárt, ismeretlen erőt?

Az oldalára fordult, és átnézett a sötétben a néhány lépésnyire alvó Panamon Creelre. Mögötte, a tisztás másik oldaláról hallotta Keltsetnek az éjszakai erdő hangjaival összekeveredő, hangos szuszogását. Orl Fane a fának támaszkodva ült, amelyhez kötözték, szeme csillogott a sötétben, mint a macskáé, és mereven nézte Sheát. A völgylakó egy pillanatig visszabámult, idegesítette a gnóm nézése, de végül kényszerítette magát, hogy a másik oldalára forduljon. Behunyta a szemét, és pillanatok alatt elaludt. Az utolsó dolog, amire emlékezett, hogy megmarkolja a zubbonya mellrészébe dugott Tündérkövek apró dudorát, és azon tűnődik, vajon megvédi-e erejük az elkövetkező napokban?

SZÜRKE, ERDEI KORA REGGELRE riadt, a harag és az elszörnyedés káromkodásainak záporára, amely Panamon Creel-ből zuhogott. A tolvaj megveszekedett dühvel toporzékolt, egyszerre ordítozott és káromkodott. Shea nem értette rögtön, mi történt, percekig tartott, mire kidörgölte az álmot a szeméből, és fél könyékre emelkedve fáradtan belepislogott a homályba. Úgy érezte, mindössze néhány percet aludt, az izmai sajogtak és feszültek, az agya kásás volt. Panamon tovább tombolt, Keltset némán térdelt az egyik nagy tölgyfa tövében. Azután Shea rájött, hogy hiányzik Orl Fane. Talpra ugrott, hirtelen rémülettel odarohant. Rögtön igazolódtak legrosszabb sejtelmei: a ravasz gnóm kötelékei szerteszét hevertek a hatalmas fa tövében. A gnóm elszökött, és Shea elveszítette az egyetlen lehetőséget, hogy meglelje a Kardot.

– Hogyan menekülhetett el? – kérdezte dühösen. – Én azt hittem, jól odakötözted, távol mindentől, amivel elvághatta volna kötelékeit!

Panamon Creel úgy nézett rá, mintha gyengeelméjű lenne. Kivörösödött arca maga volt az utálkozás.

– Teljesen hülyének látszom? Hát persze hogy minden fegyvertől távol kötöztem a fához. További óvintézkedésképpen még a szomszéd fához is hozzákötöttem és betömtem a száját. Hol voltál? A kis ördög nem elvágta ezeket a köteleket és a pecket. Átrágta magát rajtuk! – Most Sheán volt a hüledezés sora. – Biztosítlak róla, hogy halálosan komolyan beszélek! – folytatta dühösen Panamon. – A köteleket foggal rágták el. A mi kis patkány barátunk sokkal elszántabb, mint gondoltuk.

– Vagy sokkal kétségbeesettebb – tette hozzá tűnődve a völgylakó. – Kíváncsi lennék, miért nem próbált megölni. Éppen elég oka volt rá, hogy gyűlöljön bennünket.

– Nagyon könyörtelen dolog tőled, hogy ilyet mondasz – jelentette ki a másik gúnyos hitetlenkedéssel. – Mindazonáltal megmondom neked, miért, ha már rákérdeztél. Rettegett, hogy rajtakapjuk. Ez a gnóm katonaszökevény, a leghitványabb féreg. Nincs ennek annyi bátorsága, hogy bárkit is megöljön, csak iszkolni tud! Mi az, Keltset?

A nagydarab hegyi troll némán odacammogott társához. Sebes taglejtéseket tett, és észak felé mutogatott. Panamon utálkozva csóválta a fejét.

– Ez a gerinctelen egér kora hajnalban távozott. Órákkal ezelőtt! Ami még rosszabb, a bolond észak felé tart, és nem lenne bölcs dolog, ha arrafelé üldöznénk. Valószínűleg a saját népe fogja megtalálni és helyettünk is elintézi. Eh, hadd fusson! Jobb, ha nélküle megyünk tovább, Shea. Valószínűleg úgyis hazudott Shannara Kardjáról.

Shea kétkedve biccentett, nem volt meggyőződve róla, hogy a gnóm csupa hazugságot hordott össze. Akármilyen idegbajosnak tűnt a kis fickó, bizonyosan látszott tudni, hol a Kard és kinek a birtokában van. A völgylakót idegesítette, hogy ez az alak egy ilyen titkot ismer. És ha tegyük föl, a Kard után indult? És ha tudja, hol van?

– Felejtsd el az egészet, Shea! – szólt lemondóan Panamon. – Az a gnóm halálra rémült tőlünk; egyetlen gondolata a menekülés volt. A Kard története csupán trükk volt, hogy ne öljük meg, amíg ki nem fundálja, hogy lógjon meg. Nézz csak oda! A nagy sietségben még drága zsákjáról is megfeledkezett.

Shea csak most vette észre, hogy a zsák félig nyitva hever a tisztás másik végén. Ugyancsak különös, hogy Orl Fane elhagyta kincseit, miután annyi fáradsággal beszélte rá fogva tartóit, hogy hozzák ide! Milyen fontos volt neki a mihaszna zsák, most mégis itt hever elfeledetten, a tárgyak jól láthatóan dudorodnak a vászon alatt. Shea kíváncsian odament, gyanakodva bámulta, majd kiborította az erdő talajára a csörömpölő kardokat, tőröket, ékszereket. Mereven bámulta a kis kupacot, érezte, hogy megáll mellette a roppant Keltset, és lehajtja hozzá sötét, kifejezéstelen arcát. Álltak, és úgy tanulmányozták a gnóm kacatját, mintha nagy titkot rejtene. Társuk néhány másodpercig figyelte őket, majd bosszús dörmögéssel odabaktatott, és lenézett a fegyverek és ékszerek halmára.

– Induljunk – javasolta félvállról. – Meg kell találnunk a barátaidat, Shea, és az ő segítségükkel talán rálelünk erre a megfoghatatlan Kardra. Mit bámultok? Már megnéztétek egyszer ezt az értéktelen kacatot. Nem változott ez azóta.

Ekkor Shea észrevett valamit.

– De változott – mondta lassan. – Eltűnt. Magával vitte.

– Mi tűnt el? – csattant föl ingerülten Panamon, belerúgva a szeméthalomba. – Miről beszélsz?

– Az öreg, bőrtokos kardról. Amelyiken a kar és a fáklya volt.

Panamon kíváncsi homlokráncolással gyorsan végignézte a kis kupacban heverő kardokat. Keltset hirtelen kiegyenesedett és rászögezte Sheára azt a mély értelemről tanúskodó tekintetét. Ő is rájött az igazságra.

– Na és, elvitt egy kardot – morogta Panamon. – Ez nem azt jelenti, hogy… – Elnémult, álla leesett rémületében, a szeme hitetlenül forgott. – Ó, nem! Ez nem lehet – nem lehet. Úgy érted, hogy nála van…?

Nem tudta befejezni, elfulladt a hangja. Shea csöndes kétségbeeséssel csóválta a fejét.

– Shannara Kardja!

XXI.

UGYANAZON A REGGELEN, amikor Sheának és új társainak tudomásul kellett venniük a félelmetes igazságot Orl Fanérői és Shannara Kardjáról, Allanon és a csoport megmaradt tagjai ugyancsak nehézségekkel találták szembe magukat. A kortalan misztikus megbízható vezetésével, a szikla gyomrában kanyargó alagutak útvesztőjén át kimenekültek a druidák Öregtornyából a lenti vadonba. Nem ütköztek ellenállásba, csupán néhány magányos gnóm iszkolt a folyosókon, a korábban kereket oldott várőrség maradványai. Kora estére járt, mire a kis csapat maga mögött hagyta a félelmetes meredélyeket, és északnak indult az erdőn át. Allanon bizonyosra vette, hogy a gnómok akkortájt vihették magukkal Shannara Kardját az Öregtoronyból, amikor ők összefutottak a Koponyahordozóval a tűzgödörben, de lehetetlen volt pontosan megállapítani, mikor mozdították el. A paranori erdő északi peremét Eventine őrzi, ha valaki el akarja rabolni a kardot, annak az ő katonáival kell megütköznie. Az elf király talán máris megszerezte a Kardot. Esetleg még az eltűnt Sheával is találkozott. Allanon nagyon aggódott a kis völgylakó miatt, mivel arra számított, hogy az Öregtoronyban találkoznak. Nem tévedett, amikor mentális kutatást folytatott a Sárkányfogak lábánál az ifjú után. Shea másokkal van, és északra, Paranor felé indultak. Valami megzavarhatta őket. Shea azonban leleményes fickó, és vele van a Tündérkövek oltalmazó ereje. A druida azt remélte, hogy épségben látja viszont, amikor majd rátalálnak egymásra. De aggódott más dolgokért is, amelyek feltétlen figyelmet követeltek. Nagy létszámú gnóm erősítés érkezett. Hamarosan rá fognak jönni, hogy Allanon kis támadó csapatával elmenekült a kastélyból, és most valahol Paranor alatt, a félelmetes Áthatolhatatlan Vadonban bujkálnak. Ám a gnómoknak fogalmuk sem volt róla, kiket keresnek, csak annyit tudtak, hogy a várat megtámadták, és a támadókat el kell fogni, vagy meg kell semmisíteni.

A Boszorkánymester küldöttei még nem érkeztek meg, a Koponyakirály még nem jött rá, hogy prédája ismét elillant. Elégedetten pihent birodalmának sötét bugyraiban, biztosra véve, hogy a bajkeverő Allanon megsült a paranori kohóban, hogy Shannara örököse és a többiek foglyok, és hogy Shannara Kardja biztonságban van, úton Északföld felé, mostanra már az a Koponyahordozó viszi, akit egy napja küldött, nehogy valaki elemelje a drága kincset. Az újonnan érkezett gnómok elkezdték átfésülni a Paranor környéki erdőket az ismeretlen behatolók után, és mivel azt hitték, dél felé menekültek, derékhadukat is arra irányították. Allanon és kis csapata kitartóan menetelt észak felé, de haladásukat nagyon lelassította, hogy időről időre nagy gnóm csapatok razziáztak a vadonban. A kis csoport nem tűnhetett volna el déli irányban, de északon alig voltak üldözők, így ki tudták kerülni a vadászokat, megbújtak, amíg az ellenség elhaladt mellettük, azután továbbmentek. Kivilágosodott, mire, üldözőiket egyelőre lerázva, elérték az erdő szélét, és végignézhettek az északi, félelmetes Streleheim-síkságon. Allanon feléjük fordult, sötét arca megviselt és komor volt, de szemében még ragyogott az elszántság. Úgy nézett végig várakozó társain, mintha először látná őket. Amikor megszólalt, lassan, kelletlenül buktak ki belőle a szavak.

– Az út végére értünk, barátaim. Paranori utazásunk befejeződött, itt az idő, hogy társaságunk szétváljék, és valamennyien a magunk útján haladjunk tova. Elvesztettük az utolsó esélyt, hogy megszerezzük a Kardot – legalábbis pillanatnyilag. Shea még mindig nincs meg, és fogalmam sincs, hogyan bukkanhatnánk rá. De a legnagyobb veszély, amivel szembe kell néznünk, egy Északföldről induló támadás. Meg kell védenünk magunkat, valamint a déli, nyugati, keleti országok népeit. Semmi nyoma Eventine elf hadseregének, noha feltételezhetően erre őrjáratoznak. Úgy tűnik, visszavonták őket. Már csak a Boszorkánymesteren múlik, mikor indítja el hadát dél felé.

– Akkor hát elkezdődött a támadás? – kérdezte kurtán Balinor.

Allanon ünnepélyesen bólintott, a többiek döbbenten összenéztek.

– A Kard nélkül nem tudunk vereséget mérni a Boszorkánymesterre, ezért meg kell próbálnunk megállítani a hadseregét. Ahhoz, hogy ezt megtehessük, gyorsan egyesíteni kell a szabad nemzeteket. Talán máris késő. Brona lerohanja hadával a Délföld közepét. Ehhez kizárólag a callahorni Határőr Légiót kell szétzúznia. Balinor, a légiónak tartania kell a városokat, hogy a nemzeteknek legyen idejük csapataik egyesítésére és a támadók visszaverésére! Durin és Dayel elkísérhet téged Tyrsisig, onnan pedig nyugat felé indulnak, a hazájukba. Eventine-nek át kell hoznia seregét a Streleheim-síkságon Tyrsis megerősítésére. Ha ott veszítünk, a Boszorkánymester éket tud verni a két had közé, és akkor nem sok esély marad az egyesülésre. Ami ennél is rosszabb, az egész Délföld védtelenül hever előtte. Az emberek nem lesznek képesek időben megszervezni a haderőt. A callahorni Határőr Légió az egyetlen esélyünk.

Balinor bólintott és Hendelhez fordult.

– A törpék milyen támogatást tudnak nekünk nyújtani?

– Varfleet városa a kulcsa a Callahorntól keletre elterülő vidéknek – mondta a törpe megfontoltan. – Népemnek el kell hárítania minden támadást, amely az Anaron át jön, de ugyanakkor annyi emberünket kell tartalékolnunk, amennyi megvédheti Varfleetet. De Kern és Tyrsis városait magatoknak kell tartanotok.

– Az elf seregek segíteni fognak nyugat felől – ígérte gyorsan Durin.

– Várjunk csak! – kiáltotta hitetlenül Menion. – És mi lesz Sheával? Ugyebár, róla megfeledkeztetek?

– Látom, még mindig hagyod, hogy szavaid megelőzzék a gondolataidat – állapította meg sötéten Allanon. Menion elvörösödött dühében, de nem vágott bele a varázsló szavába.

– Én nem mondok le a testvérem kereséséről – közölte halkan Flick.

– Nem is kérnék ilyet, Flick – mosolygott Allanon az aggódó fiatalemberre. – Te, Menion és én tovább keressük ifjú barátunkat és az elveszett Kardot. Gyanítom, ahol megleljük az egyiket, ott lesz a másik is. Emlékezzetek, mit mondott nekem Bremen árnya! Shea lesz az első, aki a kezébe foghatja Shannara Kardját. Talán máris megtette.

– Akkor hát folytassuk a keresést – javasolta haragosan Menion, kerülve a druida tekintetét.

– Máris indulunk – felelte Allanon, majd élesen hozzátette: – De te jobban vigyázz a nyelvedre! Leah hercegének bölcsen és előrelátással, türelemmel és megértéssel kell szólnia, nem a harag bolondjaként.

Menion morcosan bólintott. A hetek vegyes érzelmekkel elbúcsúztak és szétváltak. Balinor, Hendel és az elf testvérek nyugat felé fordultak annak az erdőnek a szélén, ahol Shea és társai töltötték az éjszakát, abban a reményben, hogy megkerülhetik az Áthatolhatatlan Vadont, majd a Sárkányfogaktól északra keresztülvágnak a dombvidéken, ahonnan két nap alatt elérik Tyrsist és Kernt. Allanon és két ifjú társa keletnek tartott, keresve Shea nyomát. A druida bizonyos volt benne, hogy a völgylakónak északra, Paranor felé kellett jönnie, és talán fogoly valamelyik gnóm táborban. Nem lesz könnyű megmenteni, de Allanon ennél sokkal jobban félt attól, hogy a Boszorkánymester tudomást szerez arról, hogy Shea fogságba esett, megtudja, kicsoda, és azonnal kivégezteti. Ha ez megtörtént, akkor az ő számukra úgysincs értéke Shannara Kardjának, tehát nem marad más, mint a három fenyegetett Föld megosztott hadereje. Nem volt vigasztaló gondolat, Allanon gyorsan az előttük elterülő tájra összpontosított. Menion valamivel előrébb ment, éles szemmel fürkészte a jeleket, és minden lábnyomot megvizsgált, amely mellett elhaladt. Aggasztotta az időjárás. Ha esik, akkor sohasem találják meg a nyomokat. De ha kitart a derűs idő, akkor is az esőéhez fogható hatása lehet egy hirtelen szélrohamnak, amely átfúj a Streleheim-síkságon, mert eltörli minden erre járó nyomát.

Flick kötelességtudóan és komor csöndben kocogott leghátul, mindenek ellenére reménykedve benne, hogy találnak valami Sheára utaló jelet, ugyanakkor félt is, hogy nem látja többé testvérét. Délre a kopár síkság reszketett a fehéren izzó nap égető hevében, a három vándor a lehető legközelebb maradt az erdőszélhez, hogy kihasználhassák a nagy fák apró árnyékfoltjait. Egyedül Allanont nem látszott zavarni a tikkasztó hőség, nyugodt, sötét arcán egy csepp verejtéket sem fakasztott a perzselő napfény. Flick ájuldozott a melegtől, még az edzett Menion is rosszul érezte magát. Éles szeme kiszáradt, látása elhomályosodott, érzékszervei kezdték cserbenhagyni. Olyasmiket látott, amik nem is léteztek, zavarodott agya mindenféle hangokat, szagokat észlelt a forróságban vibráló síkságon.

Végül a két délvidéki nem tudott tovább menni. Szálas vezetőjük megállította és bevezette őket az erdő hűvös árnyékába. Csöndben ettek egy kis ízetlen kenyeret és szárított húst. Flick szerette volna megkérdezni a druidát, mi az esélye annak, hogy Shea életben marad ezen a kihalt vidéken, de nem tudta rávenni magát, hogy szavakba foglalja kérdéseit. A válaszok túlságosan nyilvánvalóak voltak. Sajátságosan magányos lett most, hogy a többiek elmentek. Sohasem érezte magát közel Allanonhoz, mindig is csökönyös kételyeket ébresztettek benne a druida különös képességei. A misztikus megmaradt gigászi árnyéknak, olyan rejtélyesnek és halálosnak, mint kitartó üldözőik, a Koponyahordozók. Továbbra is ő testesítette meg Bremen halhatatlan szellemét, aki az alvilágból emelkedett föl a Shale-völgyben. Olyan iszonyú tudás és erő sűrűsödött benne, hogy nem is tartozhatott Flick halandó világához, sokkal inkább a Boszorkánymester birodalmához, a halandó elme ama rettentő, fekete zugához, ahol a félelem az úr, és ahova nincs bejárása az értelemnek. Flick nem felejthette a nagy varázsló és a galád Koponyahordozó szörnyű küzdelmét, amely lángok között ért véget a druidák Öregtornyának mélyén. Allanonnak mégis sikerült megmenekülnie; túlélte azt, amit ember nem viselt volna el. Ez nem csupán különös, ez rémítő. Csak Balinor tudott bánni óriás vezetőjükkel, de ő most távol volt, Flick pedig nagyon magányosnak és sebezhetőnek érezte magát.

Menion Leah még kevésbé volt magabiztos. Tulajdonképpen nem félt a hatalmas druidától, de tudta, az óriás nem sokra tartja, elsősorban azért hozta magával, mert Shea ragaszkodott hozzá. Shea hitt Leah hercegében, még amikor Flick kételkedett is a kalandorban. De hát Shea valahol messze van. Menion úgy érezte, ha még egyszer földühíti a druidát, a kiismerhetetlen misztikus végleg megválik tőle. Így hát némán evett és meg se mukkant, abban a hiszemben, hogy pillanatnyilag a hallgatás a legjobb politika. Amikor végeztek a szótlan étkezéssel, a druida intett, hogy keljenek föl. Tovább meneteltek kelet felé az erdő peremén, arcuk a nap fonnyasztó fényében fürdött, fáradt szemük a kopár síkságon kutatta Shea nyomait. Mindössze tizenöt perce mentek, amikor különös jelekre bukkantak. Menion csaknem azonnal észrevette őket. Néhány nappal korábban számos csizmás gnóm menetelt erre, valószínűleg felfegyverezve. Fél mérföldön át követték a nyomokat észak felé. Egy enyhe emelkedőről felfedezték a csatában elesett gnómok és elfek maradványait. Az oszladozó tetemek még mindig temetetlenül hevertek, ahol összerogytak, a buckától alig százméternyire. Lassan leereszkedtek a kifehéredett csontok és rothadó hús temetőjébe, a szörnyű bűz émelyítő hullámokban ostromolta orrukat. Flick képtelen volt továbbmenni, megállt egy helyben, és figyelte, ahogy a másik kettő besétál a hullák közé.

Allanon némán, tűnődve járkált az elesettek között, az elejtett fegyvereket vizsgálgatta, a halottakra csak kurta pillantást vetett. Menion szinte azonnal friss nyomokat talált, és szemét a poros földre szögezve gépiesen nekivágott a csatatérnek. Flick a buckáról nem látta jól, mi történik, de úgy tűnt, mintha a felföldi többször visszatérne oda, ahonnan indult, újabb jeleket keresve, vékony kezével elárnyékolva kivörösödött szemét. Végül délnek, az erdő irányába fordult, és töprengőn lehajtott fejjel, lassan visszaindult Flickhez. Egy nagy bozótosnál megtorpant, fél térdre ereszkedett, valami érdekesre bukkanhatott. Flick félretette undorát a csatatértől meg a hulláktól, és kíváncsian odasietett. Éppen odaért a térdelő Menionhoz, amikor Allanon a csatatér közepén döbbenten fölkiáltott. Flick és Menion némán figyelte. A szálas fekete alak egy pillanatig úgy bámulta a földet, mintha meg akarna bizonyosodni valamiről, azután megfordult és hosszú lépésekkel elindult feléjük. Sötét arca kivörösödött az izgalomtól, és Flickék meglepetten látták, hogy a szokott gúnymosoly lassan vigyorrá szélesedik.

– Megdöbbentő! Igazán megdöbbentő! Fiatal barátunk leleményesebb, mint képzeltem! Amott találtam egy kis hamukupacot – ennyi marad egy Koponyahordozóból. Ezt a teremtményt halandó nem pusztíthatja el, csak a Tündérkövek ereje!

– Akkor hát Shea itt járt előttünk! – kiáltotta reménykedve Flick.

– Senki másban nincs meg az erő, hogy a köveket fölhasználja – erősítette meg Allanon egy bólintással. – Félelmetes harc jelei észlelhetők, és azok szerint Shea nem volt egyedül. Azt azonban nem tudom megállapítani, kik voltak vele, ellenségek vagy barátok. Azt sem, hogy az északföldit a gnómok és elfek csatája alatt, vagy utána semmisítették meg. Mit találtál, felföldi?

– Számos hamis nyomot, amelyeket egy fölöttébb értelmes troll hagyott maga után – válaszolta fanyarul Menion. – Sokat nem tudok megállapítani a csapásból, de biztos vagyok benne, hogy egy nagy hegyi troll is volt azok között, akik megfordultak korábban ezen a mezőn. Mindent összejárkált, de egyik nyom sem vezet sehová. Ennek ellenére bizonyos jelek arra utalnak, hogy valamilyen küzdelem zajlott le ezek között a bokrok között. Látjátok a meghajlott ágakat, frissen lehullott leveleket? De ami még fontosabb, egy kis ember nyomaival is találkoztam. Ezeket Shea lába hagyhatta.

– Gondolod, hogy a troll fogságba ejtette? – kérdezte félve Flick.

Menion megmosolyogta aggodalmát, és vállat vont.

– Ha képes volt elbánni azzal a Koponyahordozóval, akkor kétlem, hogy gondot jelentett volna neki egy közönséges troll.

– A Tündérkövek nem védenek a halandóktól – mutatott rá fagyosan Allanon. – Van valami egyértelmű utalás arra, hogy merre ment ez a troll? – Menion a fejét rázta.

– Hogy biztosak legyünk, ahhoz további nyomokat kellene keresnünk. Ezek itt legalább egynaposak. A troll tudta, hogy mit csinál, amikor távozott. Örökké kereshetünk, és sohasem lehetünk biztosak benne, merre tartott.

A völgylakó szíve összeszorult erre a kijelentésre. Ha Sheát ez a rejtélyes teremtmény tartja fogságában, akkor ismét zsákutcába jutottak.

– Én valami mást találtam – szólalt meg egy pillanat múlva Allanon. – Egy törött zászlót, amely az Elessedil királyi házé volt, Eventine személyes lobogóját. Talán ő is részt vett az ütközetben. Lehet, hogy elfogták vagy megölték. Az is lehetséges, hogy a megvert gnómok megkíséreltek a Karddal együtt elmenekülni Paranorból, összetalálkoztak az elf királlyal és harcosaival. Ha így van, akkor Eventine, Shea és a Kard az ellenség kezében lehet.

– Egyben biztos vagyok – mondta gyorsan Menion. – A troll tegnap járt erre, a bozótban tegnap verekedtek, míg a gnómok és elfek csatája jó néhány napja lezajlott.

– Igen… igen, természetesen igazad van – helyeselt a druida elgondolkodva. – Az események egymásutánját nekünk kell összeraknunk, de erre ilyen kevés tudással nem vagyunk képesek. Attól tartok, itt nem találunk mindenre választ.

– Akkor most mit csináljunk? – kérdezte aggodalmasan Flick.

– Vannak nyomok, amelyek nyugatnak tartanak a Streleheimen át – tűnődött Allanon, és nyugat felé nézett, míg beszélt. – Zavarosak, de talán elvezetnek a küzdelem túlélőihez… – Kérdően, kíváncsian nézett a néma Menion Leahra.

– A mi rejtélyes trollunk nem arra ment – mondta aggodalmasan Menion. – Nem bajlódott volna azzal, hogy meghamisítsa a csapáját, csak azért, hogy utána tisztán látható nyomot hagyjon maga után, amely elárulja, merre távozott! Ez nem tetszik nekem.

– Van más választásunk? – makacskodott Allanon. – Az egyetlen csapa, amely elvezet erről a csatatérről, nyugat felé tart. Azt kell követnünk, remélve a legjobbakat.

Flick szerint az ilyesfajta derűlátás nem felelt meg a zord tényeknek, és úgy vélte, ezek a kijelentések nem jellemzőek a komor druidára. Ám nem sok választásuk maradt. Akárki hagyta is azokat a nyomokat, talán tud valamit Sheával kapcsolatban. A kis völgylakó Menion felé fordult és bólintással jelezte, hogy a druidával tart. Látta, hogy aggodalom felhőzi be a felföldi keskeny arcát. Menion nem örült ennek a döntésnek, meg volt győződve róla, hogy egy másik nyomot kell keresni, amely többet árul el a trollról és a leölt Koponyahordozóról. Allanon intett, és visszafelé haladva saját nyomaikon megindultak a Streleheim-síkságon át a Paranortól nyugatra elterülő vidékek felé. Flick egy utolsó pillantást vetett a vérmezőre, a nap izzó hevében lassan rothadó elesettekre, akiket ember és természet elkerült az érzéketlen halálban. Megcsóválta busa fejét. Lehet, hogy mindnyájukra ez a vég vár.

A három utazó a nap hátralevő részében kitartóan haladt nyugat felé. Keveset beszéltek, gondolataikba merültek, szemük csaknem közönyösen követte az előttük húzódó homályos ösvényt. A szikrázó nap vörösre változott a szemhatáron, majd belehalt az estébe. Amikor túl sötét lett, hogy tovább gyalogoljanak, Allanon a mellettük húzódó erdő felé irányította őket, ahol letáboroztak éjszakára. Elérték a félelmetes Áthatolhatatlan Vadon északnyugati végét, és ismét az veszély fenyegetett, hogy a gnóm őrjáratok vagy az erre kószáló farkasfalkák rájuk bukkannak. A rendíthetetlen druida elmagyarázta, hogy noha erre van bizonyos esély, ő úgy hiszi, fontosabb események miatt már fölhagytak a hármójuk kutatásával. Elővigyázatosságból nem raknak tüzet, és éjszaka őrködnek a farkasok miatt. Flick némán imádkozott, hogy a farkasfalkák ne merészkedjenek ilyen közel a síksághoz, inkább maradjanak az erdő sötét mélyén, közel a druidák Öregtornyához. Szegényes, ízetlen vacsorát ettek, majd gyorsan lefeküdtek. Menion fölajánlotta, hogy vállalja az első őrséget. Flick pillanatok alatt elaludt, de amikor a felföldi fölkeltette, mivel ő következett az őrségben, úgy érezte, az előbb hunyta le a szemét. Éjféltájt Allanon hang nélkül odament hozzá és aludni küldte. A völgylakó csak egy órát őrködött, mégis vita nélkül engedelmeskedett.

Már hajnalodott, amikor Flick és Menion fölébredt. A nap halványpiros és sárga csíkjai lassan behatoltak az árnyas erdőbe; a fényben látták, hogy az óriás druida békésen pihen egy magas szilfa alatt, és őket nézi. A szálas, sötét alak szinte mintha az erdő része lett volna, ahogy ült mozdulatlanul, vastag szemöldöktől árnyékolt, mélyen ülő fekete szemével. Tudták, hogy Allanon egész éjszaka virrasztott és őrködött. Bár nem pihenhetett, mégis úgy kelt föl, hogy nem is nyújtózkodott. Sötét arca nyugodt és éber volt. Gyorsan megreggeliztek, és az erdőből ismét kimentek a Streleheim-síkságra. A következő pillanatban földbe gyökerezett a lábuk a megdöbbenéstől. Az ég tiszta és halványkék volt az új nappal fényében, keleten vakító ragyogással kelt a nap a távoli hegylánc fölött. De északon gigászi sötétlő fal emelkedett a szemhatáron, mintha a föld minden baljós fergetege összetömörült volna, hogy egymás tetejébe torlódva megalkossa a homálynak ezt a fekete falát. A fal addig emelkedett, amíg el nem veszett a föld látóhatárának ívelő egében, végighúzódott Észak szaggatott horizontján, hatalmas, sötét, borzalmas volt, és a középpontjában helyezkedett el a Boszorkánymester királysága. Egy végtelen éjszaka feltartóztathatatlan, elkerülhetetlen közeledtét hirdette.

– Mi ez? – kérdezte Menion, de alig tudta kipréselni magából a szavakat.

Allanon egy pillanatig semmit sem szólt, sötét arca az északi fal feketeségét tükrözte, ahogy némán meredt a távolba. Állkapcsának izmai megfeszültek a keskeny, fekete szakáll alatt, szeme résnyire szűkült a mély összpontosítástól. Menion csöndesen várt. A druida végül észbe kapott, hogy a fiatalember kérdezett valamit, és felé fordult.

– Ez a vég kezdete. Brona megadta a jelt a támadásra. Az a szörnyű sötétség a hadseregét követi, amint délnek, majd keletnek és nyugatnak tart, amíg be nem takarja az egész földet. Amikor a nap eltűnik a földről, a szabadság is meghal.

– Legyőz minket? – kérdezte egy pillanat múlva Flick. – Tényleg legyőztek? Nem maradt remény, Allanon?

Aggodalma megérintett egy húrt a hatalmas druidában, aki csöndesen feléje fordult, és vigasztalóan nézett a völgylakó kerekre nyílt, rémült szemébe.

– Még nem, fiatal barátom. Még nem. – Ezután órákon át nyugat felé vezette őket, az erdő pereme mentén. Intette Meniont és Flicket, hogy tartsák nyitva a szemüket, figyeljenek az ellenség minden jelére. Most, hogy a Boszorkánymester támadásba lendült, a Koponyahordozók éjjel-nappal repkedhetnek, már nem félnek a napfénytől, nem igyekeznek bujkálni. A Mester nem rejtőzik többé Északföldön; elindult más tájak felé, előre küldve, mint nagy ragadozó madarakat, hű démonait. Adott nekik az erőből, amelyre szükségük volt, hogy kibírják a napot, ugyanabból az erőből, amelyet ahhoz használt, hogy ezzel a nagy, sötét fallal elárnyékolja királyságát, és hamarosan elkezdje beborítani a többi Földet. A fény napjai meg vannak számlálva.

Déltájt a három utazó délnek fordult a Streleheim-síkságon, közel maradva a Paranort övező erdő széléhez. A nyomok, amelyeket követtek, ezen a ponton elkeveredtek más nyomokkal, amelyek észak felől tartottak délnek, Callahorn irányába. A csapa széles, jól látható volt; az erre haladók meg sem kísérelték titkolni számukat vagy útirányukat. Menion arra következtetett, hogy legalább néhány ezer ember vonulhatott erre néhány napja. A nyomokat – nyilván a Boszorkánymester északi hordáihoz tartozó – gnómok és trollok hagyták. Allanon most már bizonyosra vette, hogy hatalmas hadsereget vontak össze a Callahorn fölötti síkokon, hogy a Dél lerohanásával kettévágják a szabad földeket és erőiket. Az eddigi csapát eltakarta a fősereghez egyre-másra érkező tartalék osztagok összegabalyodó nyoma, így nem állapíthatták meg, hol térhetett le az útról egy kis csoport. Lehet, hogy Shea vagy a Kard egészen más irányba ment, és barátaik elszalasztják őket, ha továbbra is a fősereget követik. Egész nap dél felé gyalogoltak, csak néha pihentek, mert még az éjszaka leszállta előtt utol akarták érni a hatalmas menetoszlopot. A megszállók nyoma annyira tisztán látszott, hogy Menion csupán megszokásból pillantott időről időre maga elé a letaposott földre. Streleheim kopár síkjának helyét zöld fűvel borított róna foglalta el. Flick számára úgy rémlett, hogy hazaérkezett, és Árnyasvölgy ismerős dombjai a síkságon túl várakoznak. Meleg és párás idő volt, a táj feltűnően barátságosabb lett. Még elég távol jártak Callahorntól, de Északföld kopárságából máris visszajutottak otthonuk zöld enyheségébe. Az idő repült, a vándorok ismét beszélgetni kezdtek. Flick nógatására Allanon mesélt a Druidatanácsról. Felidézte az ember történetét a Nagy Háborúktól kezdve, elmagyarázta, hogyan fejlődött fajuk a jelen állapotig. Menion keveset beszélt, megelégedett azzal, hogy a druidát hallgassa, közben a környező vidéket fürkészte.

Amikor elindultak, a nap ragyogva, melegen sütött, az ég tiszta volt. Délután az időjárás hirtelen megváltozott, alacsonyan lógó, szürke esőfelhők szorították ki a napfényt, a szokottnál is párásabb levegő kényelmetlenül tapadt bőrükre, kevés kétséget hagyva afelől, hogy vihar lesz. Közel jártak az Áthatolhatatlan Vadon déli határához, a Sárkányfogak szaggatott csúcsai felbukkantak a déli sötét horizonton. Még mindig nem látták nyomát az előttük masírozó hatalmas hadseregnek, amely ugyancsak előretörhetett dél felé. Már nem volt messze a közvetlenül a Sárkányfogak alatt elterülő Callahorn. Ha az északföldi had máris elfoglalta, akkor csakugyan itt a vég. Gyorsan apadt a délutáni szürke fény, az ég mogorva sötétségbe zárkózott.

Alkonyattájt hallották meg először a sötétből felmorajló vészjósló hangot, amelyet visszavertek az előttük meredező óriás csúcsok. Menion azonnal megismerte, mert már hallotta az Anar erdőségeiben. Sok száz gnóm dob hangja volt, kitartó ütemük lüktetve hullámzott a párás, mozdulatlan levegőben, kísérteties feszültséggel töltve be az estét. A föld reszketett a dübörgés erejétől, minden élet elnémult iszonyodó félelmében. Menion a robaj erejéből megállapította, hogy messze többen vannak, mint amennyivel a Jade-hágónál találkoztak. Ha ezeknek a doboknak a hangjából lehet következtetni az északföldi hadsereg létszámára, akkor több ezren lehetnek. Ahogy siettek előre, teljesen elborította őket a mindenfelől visszhangzó, félelmetes lüktetés. A késő délután szürke felhői még mindig eltakarták az eget, tinta-feketébe mártva az embereket. A néma druida hátborzongató tévedhetetlenséggel vezette a Paranor alatti nehezen járható vidéken át Meniont és Flicket, akik már nem látták az utat. Senki sem szólt, mindnyájan a gnóm dobok gyilkos dübörgésére figyeltek. Tudták, hogy az ellenséges tábor ott van előttük.

Azután a terep hirtelen megváltozott: görgeteghalmok és alattomos sziklapárkányok vették át az alacsony dombok, gyér cserjék helyét. A biztos lábú Allanon rendíthetetlenül haladt tovább, magas alakját még a csaknem teljes sötétben sem lehetett eltéveszteni, a két délföldi kötelességtudóan követte. Menion szerint a Sárkányfogak alacsonyabb hullámainál és a hegylábaknál járhattak, és Allanon azért választotta ezt az utat, hogy bele ne szaladjanak az ellenséges erőkbe. Még mindig lehetetlen volt megállapítani, hol táborozik az ellen, de a dobok hangjából úgy tűnt, mintha tőlük jobbra, magasabban helyezkedtek volna el. A három sötét árnyék csaknem egy órán át suhant az éjszakában, időnként úgy érezték, vaktában tévelyegnek a görgetegkövek és cserjék között. Ruhájuk felfeslett, elszakadt, a lábuk tele volt karcolással és zúzódással, de a néma druida nem lassított és nem pihent. Egy óra múlva váratlanul megállt, feléjük fordult, ujját figyelmeztetően emelve az ajka elé. Azután lassan, elővigyázatosan bevezette őket a görgetegsziklák roppant halmaza közé. Percekig kapaszkodtak némán. Hirtelen fények gyúltak a távolban, a tüzek halvány, reszketeg, sárga fényei. Négykézláb kúsztak a sziklák peremére. Elértek egy ferde párkányt, amely befelé lejtett, a sziklák irányába, lassan a széléig emelték a fejüket és elakadó lélegzettel bámultak előre.

Félelmetes, rémítő volt a látvány. Ameddig a szem ellátott, minden irányban mérföldeken át égtek az éjszakában az északföldi hadsereg tüzei. Sok ezer izzó tű döfte át a síkság feketeségét, ragyogó fényükben vékony, inas gnómok és testes, vastag lábú trollok járkáltak fürgén. Több ezren voltak, mind fölfegyverkezve várták, hogy lerohanhassák Callahorn királyságát. Menion és Flick elképzelhetetlennek tartották, hogy akár a legendás Határőr Légió is képes lenne sikeresen szembeszállni ilyen roppant erővel. Mintha az egész gnóm és troll nép itt gyülekezett volna a lenti síkon. Azzal, hogy a Sárkányfogak nyugati peremén közelített, Allanonnak sikerült elkerülnie a véletlen találkozásokat nyomkeresőkkel és őrjáratokkal. Most egy sziklás kakasülőn kuporogtak, több száz méterrel a tábor felett. Ebből a magasságból a megdöbbent délföldiek beláthatták a hatalmas erőt, amely azért sereglett össze, hogy megszállja az ő védtelen otthonaikat. A gnóm dobok kitartó crescendóban dübörögtek, Flick és Menion hitetlenkedve bámulták a mélyben az óriási tábort. Most fogták föl igazán, mivel állnak szemben. Korábban csak Allanon szavaiból, leírásából ismerték a megszállást; most láthatták az ellenséget, és ítéletet alkothattak róla. Most már érezték, milyen kétségbeejtően hiányzik a rejtelmes Shannara Kardja, az erő, amellyel szét lehetne zúzni ennek a hadseregnek az ördögi megteremtőjét és parancsnokát. De most már késő.

Hosszú percekig nem szóltak, csak bámulták szótlanul az ellenség táborát. Azután Menion megérintette Allanon vállát, és mondani akart valamit, de a druida gyorsan befogta a meghökkent felföldi száját, és annak a sziklának a tövébe mutatott, amelynek az ormán hasaltak. Menion és Flick elővigyázatosan lebámult, és megdöbbenésükre egy gnóm őrjárat elmosódó körvonalait pillantották meg búvóhelyük tövében. Nem gondolták volna, hogy az ellenség a tábortól ilyen messzire is járőrözik, de úgy látszik, tévedtek. Allanon intett két társának, hogy húzódjanak hátrébb a peremtől. Ők gyorsan engedelmeskedtek, és követték a druidát, aki lefelé araszolt a magas sziklák között. Amint elértek a görgeteghalmaz végébe, biztonságos távolságra a párkánytól, összedugták a fejüket, hogy tanácskozzanak.

– Nagyon csöndesnek kell lennünk! – figyelmeztette őket Allanon feszült suttogással. – A fölöttünk magasodó szikla visszaverheti a hangunkat a síkság irányába, és a gnóm őrjárat meghallhatja! – Menion és Flick bólintott. – A helyzet komolyabb, mint gondoltam – suttogta rekedten Allanon a homályban. – Úgy tűnik, az egész északföldi hadsereget erre a pontra vonták össze, hogy lecsapjon Callahornra. Bronának az a szándéka, hogy azonnal összezúzzon minden délföldi ellenállást, megosztva ezzel Kelet és Nyugat jobban felfegyverzett hadseregeit. Akkor külön-külön bánhat el velük. Callahorntól északra máris a gonoszé minden föld. Figyelmeztetnünk kell Balinort és a többieket!

Egy pillanatra elhallgatott, azután várakozóan fordult Menion Leahhoz.

– Én most nem mehetek! – tiltakozott hevesen Menion. – Segítenem kell neked, hogy megtaláljuk Sheát!

– Nincs időnk, hogy megvitassuk a fontossági sorrendet – jelentette ki csaknem fenyegetően Allanon, és mutatóujjával szinte tőrként bökött a felföldi arca felé. – Ha nem figyelmeztetjük Balinort, akkor Callahorn elesik, és vele bukik a Délföld többi része, Leahot is beleértve! Itt az ideje, hogy a saját népedre is gondolj! Shea csak egy ember, és pillanatnyilag semmit sem tehetsz érte. Viszont segíthetsz sok ezernyi délföldinek, akiket az fenyeget, hogy a Boszorkánymester rabszolgái lesznek, ha Callahorn elesik! – Olyan hideg volt a hangja, hogy Flicknek beleborsózott a háta. Érezte, ahogy Menion ugrásra készen, félelmesen megfeszül, ám Leah hercege végül befogott szájjal tűrte a ledorongolást. Allanon és Menion leplezetlen haraggal meredtek egymásra néhány végeérhetetlen percig. Azután Menion hirtelen lesütötte a szemét és kurtán biccentett. Flick fújt egyet megkönnyebbülésében.

– Elmegyek Callahornba, hogy figyelmeztessem Balinort – motyogta Menion a haragtól fojtott hangon –, de visszajövök, hogy megkeresselek.

– Tégy, amit akarsz, ha megtaláltad a többieket – felelte fagyosan Allanon. – Mindazonáltal minden kísérlet, hogy az ellenséges vonalakon át próbálj visszatérni, legjobb esetben is meggondolatlanság. Flickkel megpróbáljuk kideríteni, mi történt Sheával és a Karddal. Nem hagyjuk magára, felföldi, ezt megígérem neked.

Menion szúrósan, már-már hitetlenkedve nézett vissza rá, de a druida szeme tiszta és őszinte volt. Nem hazudott.

– Maradj közel ezekhez az alacsonyabb hegyekhez, amíg túl nem jutsz az őrszemek vonalán – tanácsolta halkan az óriás vándor. – Amikor eléred a Mermidon folyót Kern fölött, kelj át rajta, és menj be a városba még hajnal előtt. Úgy vélem, az északföldi hadsereg elsőnek oda igyekszik. Kevés az esély, hogy a várost sikerrel megvédjék ekkora erő ellen. Ki kell üríteni, az embereket el kell juttatni Tyrsisbe, mielőtt a támadók elvágnák visszavonulásuk útját. Tyrsis egy fennsíkon épült, háttal egy hegynek. Megfelelő védelemmel napokig képes állni az ostromot. Ennyi idő elég kell legyen Durinnak és Dayelnek, hogy hazaérjenek és visszatérjenek az elf hadsereggel. Hendelnek is kell valami segítséget hoznia Keletföldről. Talán Callahorn képes kitartani annyi ideig, hogy a három föld hadseregeinek mozgósításával és egyesítésével visszaüthessünk a Boszorkánymesternek. Ez az egyetlen lehetőségünk Shannara Kardja nélkül!

Menion megértően bólintott, és Flick felé fordulva kezet nyújtott neki. Flick halványan elmosolyodott és melegen megszorította a kezét.

– Sok szerencsét, Menion Leah. – Allanon előrelépett, és rátette erős kezét a nyúlánk felföldi vállára.

– Emlékezz, Leah hercege, hogy tőled függünk. Callahorn népének tisztában kell lennie azzal, milyen veszéllyel néznek szembe. Ha késlekednek vagy haboznak, akkor elvesznek és velük együtt vész az egész Délföld. Ne hibázz.

Menion hirtelen megfordult és árnyként elsuhant a sziklák között. Az óriás druida és a kis völgylakó némán állt néhány percig a felföldi távozása után. Majd Allanon Flickhez fordult.

– Nekünk maradt a feladat, hogy kiderítsük, mi történt Sheával és a Karddal. – Megint fojtott hangon beszélt, és nehézkesen leereszkedett egy apró sziklára. Flick közelebb húzódott hozzá. – Eventine miatt is aggódom. Az a törött nyelű lobogó, amit a csatatéren találtunk, az ő személyes zászlaja volt. Lehet, hogy foglyul ejtették, és ha ez a helyzet, akkor az elf hadsereg esetleg nem lép, amíg ki nem szabadította az uralkodóját. Túlságosan szeretik ahhoz, hogy az életét kockáztassák, még akkor is, ha ezzel megmentenék Délföldet.

– Úgy érted, az elfeket nem fogja érdekelni Délföld sorsa? – hitetlenkedett Flick. – Hát nem tudják, hogy ugyanaz történik majd velük is, ha Délföld áldozatul esik a Boszorkánymesternek?

– Ez nem olyan egyszerű, mint amilyennek látszik – mondta Allanon mély sóhajjal. – Eventine hívei felfogják a veszély nagyságát, de vannak mások, akik szerint, a közvetlen támadás vagy fenyegetés esetét leszámítva, az elfeknek nem kell beavatkozniuk a többi nép ügyeibe. Ha nincs ott Eventine, nem látják olyan tisztán, mit kell tenniük; és amíg eldöntik, mi a helyes, annyira lelassíthatják az elf hadsereget, hogy végül késő lesz a segítséghez.

Flick lassan bólogatott, és eszébe jutott, amikor Culhavenben a keserű Hendel hasonlókat jelentett a délföldi városok népéről. Hihetetlen, hogy emberek ennyire erélytelenek és ingadozók lehessenek ilyen nyilvánvaló veszéllyel szemben! Pedig testvére és ő ugyanígy viselkedtek, amikor először hallottak Shea származásáról és a Koponyahordozók fenyegetéséről. Mindaddig, amíg meg nem láttak egyet, amint őket keresve csúszik-mászik és szimatol.

– Meg kell tudnom, mi történik abban a táborban! – hasított a gondolatai közé Allanon hangja. Lélegzetnyi szünetet tartott, és rámeredt a kis völgylakóra. – Flick, ifjú barátom… – Ferdén mosolygott a sötétben. – Mit szólnál hozzá, ha egy kis időre gnóm lennél?

XXII.

MIKÖZBEN SHEA még mindig a Sárkányfogakon túl, valahol északon csatangolt, Allanon, Flick és Menion pedig Shea nyomát kutatta, a kettéoszlott csapat másik négy tagja Tyrsis erődváros nagy tornyainak látótávolságába ért. Majdnem két napig jöttek egyfolytában az északi vonalakon át, amit még tovább nehezített a callahorni királyságot és a paranori földet elválasztó, hatalmas hegysorompó. Az első nap hosszú volt, de eseménytelen. Dél felé vándoroltak az Áthatolhatatlan Vadonban, ahol gnómok járőröztek, hogy elérjék a mögötte nyújtózó síkságot, amely az első lépcsőfoka volt a félelmetes Sárkányfogaknak. A hágókat éberen vigyázták a gnóm harcosok, úgy látszott, hogy harc nélkül nem lehet elhaladni mellettük. Ám egy szimpla csellel sikerült elcsalni az őrök zömét a magas, kanyargós Kennon-hágó bejáratától, és a négy útitárs bejuthatott a hegyek közé. A kijutás nehéz feladatával a hágó déli végén úgy sikerült megbirkózniuk, hogy félúton, egy ellenőrző ponton elintéztek egy csomó gnómot, másik húszat pedig úgy megrémítettek, hogy azt hitték, a Határőr Légió elfoglalta a hágót, és jön lemészárolni az összes boldogtalan őrt. A Kennon-hágótól délre eső erdők biztonságában Hendel akkora hahotában tört ki, hogy ki kellett várniuk, amíg visszanyeri komolyságát. Durin és Dayel csodálkozva néztek össze, mert még emlékeztek, milyen komoran viselkedett a hallgatag törpe Paranor felé. Még sohasem látták, hogy bármin is nevetett volna, ez nem volt jellemző rá. Hitetlenül csóválták a fejüket, kérdően sandítottak Balinorra. De a hatalmas határvidéki csak a vállát vonogatta. Régi barátja volt Hendelnek, ismerte a törpe hullámzó kedélyét. Jó volt hallani, hogy ismét nevet.

Most, a kora este szürkeségében, amikor a bágyadó napkorong párás bíborra és vörösre festette a nyugati síkságok hatalmas horizontját, ott álltak útjuk célja előtt. Elfáradtak, testük sajgott, éles eszük elzsibbadt a kialvatlanságtól és az állandó utazástól, ám lelkük néma ujjongással szárnyalt Tyrsis fenséges városának látványától. Pillanatnyi szünetet tartottak az erdő szélén, amely a Sárkányfogaktól Callahornon át délnek tart. Keletre Varfleet városa őrizte az egyetlen járható szorost a Runnében, amely egy kisebb hegylánc, nem túl messze a mesés Szivárvány-tótól. Hátuk mögött, Tyrsis felett a lomha Mermidon kanyargott az erdőn át. Nyugatra az apró Kern városka emelkedett a Streleheim irdatlan ürességében fakadó folyó szigetén. Az egyenletesen széles folyó természetes akadályt állított minden lehetséges ellenség elé, és megbízhatóan védte a sziget lakóit. Ha a meder teli volt, vagyis az év nagy részében, a sebesen hömpölygő, mély víztől senki sem vehette be Kern városát. Noha félelmetes, jól védhető helység mind Kern, a Mermidon gyűrűjében, mind Varfleet a Runne oltalmában, mégis Tyrsis ősi városában állomásozott a Határőr Légió, ez a tökéletes harci gépezet, amely számtalan nemzedék óta védte sikeresen Délföld határait valamennyi támadás ellen.

Mindig a Határőr Légiónak jutott a neheze minden támadásból, mindig ő állította az első védvonalat az összes megszálló ellen. Tyrsis volt a callahorni Határőr Légió szülőhelye, és erődként sem volt párja. Tyrsis régi városát elpusztították a Fajok Első Háborújában, de újjáépítették, majd az évek során tovább terjeszkedett; mostanra Délföld egyik legnagyobb városa, és északon egyáltalán nincs hozzá fogható. Úgy tervezték, hogy kiálljon bármilyen támadást: toronymagas falak, fűrészes sáncok egy természetes fennsíkon, megmászhatatlan sziklafal előtt. Lakói minden nemzedéke hozzájárult az építkezéshez, még félelmetesebbé téve Tyrsist. Több mint hétszáz éve készült el a Külső Fal a fennsík szélén, amely a természet adta határokig bővítette Tyrsist a szirten. Az erőd alatt elterülő termékeny síkságokon tanyák és szántók sokasága táplálta a várost. A fekete földet a délnek és keletnek tartó Mermidon éltető vizei táplálták és öntözték. Az emberek szétszórt házakban laktak a környező erdős vidéken, és csak támadás esetén fanyalodtak a városfalak védelmére. A Fajok Első Háborúját követő évszázadokban Callahorn városai sikeresen védekeztek a barátságtalan szomszédok támadásai ellen. A három város közül soha egyetlenegyet sem foglalt el idegen megszálló. A híres Határőr Légiót sohasem verték meg csatában. De Callahorn sohasem is nézett szembe akkora hadsereggel, amekkorát a Boszorkánymester küldött. Az erő és a bátorság igazi próbája még előttük állt.

Balinor vegyes érzelmekkel szemlélte a város távoli tornyait. Apja nagy király volt és derék ember, de öregedett. Évek óta vezényelte a Határőr Légiót a Keletföldről induló, örökös gnóm betörésekkel szemben. Többször kellett hosszú és költséges hadjáratokat vezetnie a hatalmas északföldi trollok ellen, amikor törzseik beszállingóztak országába, hogy elfoglalják a callahorni városokat és leigázzák lakóikat. Balinor volt az idősebb fiú, a trón örököse. Apja gondos irányításával keményen tanult, szerette népe is, az a nép, amelynek jóindulatát csak tisztelettel és megértéssel lehetett elnyerni. Balinor velük dolgozott, harcolt, tanult tőlük, azt érezte, amit ők, és az ő szemükkel látta a világot. Eléggé szerette az országot ahhoz, hogy harcoljon érte, és most is megteszi, ahogy sok éven át megtette. A Határőr Légió egyik ezrede az ő parancsnoksága alatt állt és az ő címerét viselte, a kuporgó leopárdot. Ez volt a hadsereg legfontosabb alakulata. Balinor szívügyének tartotta, hogy elnyerje tiszteletüket és odaadásukat. Hónapok óta nem látta őket, azóta, hogy önként vállalt száműzetésében elutazott a rejtélyes Allanonnal és a culhaveni csapattal. Az apja kérte, hogy ne menjen el, könyörgött, hogy gondolja meg. De ő már döntött; nem ingathatta meg senki, még az apja sem. Összeráncolta homlokát, különös ború telepedett lelkére, amikor lenézett otthonára. Kesztyűs kezét öntudatlanul az arcához emelte, és kirajzolta a hideg láncfonadékkal a sebhelyet, amely a jobb arcán húzódott az álláig.

– Megint az öcsédre gondolsz? – kérdezte Hendel. Nem annyira kérdés volt, mint ténymegállapítás. Balinor pillanatnyi meglepetéssel nézett rá, azután lassan bólintott. – Jobb lenne, ha kivernéd a fejedből – mondta nyersen a törpe. – Komoly veszélybe sodorhat, ha továbbra is úgy gondolsz rá, mint testvéredre, nem pedig mint egy idegenre.

– Nem olyan könnyű elfelejteni, hogy közös apától származunk, egy a vérünk – jelentette ki borúsan a határvidéki. – Ilyen szoros köteléket nem hagyhatok figyelmen kívül. – Durin és Dayel összenézett, nem értették ezt a párbeszédet. Tudták, hogy Balinornak van egy öccse, de még sohasem látták, és Balinor sem hozta szóba egyszer sem, amióta Culhavenből elindultak hosszú vándorútjukra. Balinor észrevette az elf testvérek meglepett pillantását, és rájuk mosolygott. – Nem olyan vészes ügy, mint amilyennek látszik – mondta nyugodtan.

Hendel reménytelenül csóválta a fejét, és a következő percekben meg se mukkant.

– Palance öcsémen és rajtam kívül Callahorn királyának, Ruh Buckhannahnak nincsen fia – magyarázta Balinor, és úgy bámulta a messzi várost, mintha egy másik időbe nézne. – Fiatalabb korunkban nagyon közel álltunk egymáshoz, olyan közel, mint ti. Ahogy idősebbek lettünk, másképp kezdtünk gondolkozni az életről… megváltoztunk, mint mindenki, akár van testvére, akár nincs. Én vagyok az idősebb; én öröklöm a trónt. Palance persze mindig is tudta, de ez csak idősebb korunkban vert éket közénk, különösen, mivel kormányzati elképzelései nem mindig találkoztak az enyéimmel… Tudjátok, nehéz ezt elmagyarázni.

– Egyáltalán nem nehéz – mordult föl Hendel jelentőségteljesen.

– Jól van, akkor nem nehéz – engedett fáradtan Balinor. Hendel mindentudó bólintással válaszolt. – Palance szerint Callahornnak abba kellene hagyni, hogy mindig az első sorban harcol, valahányszor megtámadják a Délföldet. Le akarja szereltetni a Határőr Légiót, és el akarja szigetelni Callahornt a Délföld többi részétől. Ebben a kérdésben nem érthetünk egyet… – Egy darabig keserűen hallgatott.

– Mondd el nekik a többit is, Balinor – nógatta hidegen Hendel.

– Bizalmatlan barátom úgy hiszi, hogy az öcsém már nem a maga ura, és csak azt mondja, amit a szájába adnak. Egy Stenmin néven ismert misztikus a tanácsadója, aki Allanon szerint becstelen ember, s vesztébe fogja taszítani Palance-t. Stenmin azt mondta az apámnak és a népnek, hogy öcsémnek kellene uralkodnia, nem nekem. Ellenem fordította a testvéremet. Amikor távoztam, mintha már Palance is azt gondolta volna, hogy nem vagyok alkalmas Callahorn kormányzására.

– És az a sebhely…? – kérdezte halkan Durin.

– Egy vita következménye, pont azelőtt, hogy elutaztunk volna Allanonnal – felelte Balinor, és megcsóválta a fejét, ahogy visszagondolt az ügyre. – Még csak nem is emlékszem, hogyan kezdődött, de Palance rögtön dühöngeni kezdett. Igazi gyűlöletet láttam a szemében. Megfordultam, hogy távozzak, ő pedig lekapott egy ostort a falról, rám vágott és eltalálta az arcomat a hegyével. Ez volt az oka, amiért úgy döntöttem, hogy egy időre elhagyom Tyrsist, hátha addig Palance észre tér. Ha tovább maradok az eset után, akkor talán…

Vészjóslóan elhallgatott megint. Hendel az elfekre sandított, és a pillantásából egyértelműen látni lehetett, mi történt volna, ha a testvérek még egyszer összetűznek. Durin hitetlenül ráncolta a szemöldökét. Miféle egyéniség lehet az, aki összevész egy ilyen emberrel, mint Balinor? Paranorba vezető veszélyes útjuk során a szálas határvidéki ismételten bizonyította jellemességét, bátorságát; még Allanon is teljes mértékben számított rá. A testvére mégis tudatosan és gyűlölettel fordul ellene. Az elfet mélységesen elszomorította, hogy ennek a vitéz harcosnak olyan országba kell hazatérnie, ahol még a családjában sem lel békére.

– Higgyétek el, ha mondom, az öcsém nem mindig volt ilyen – és most sem hiszem el, hogy rossz ember lenne – folytatta Balinor, inkább mintha magának magyarázna, és nem a többieknek. – Ez a Stenmin nevű misztikus valamilyen hatalmat nyert Palance fölött, amitől az öcsém dührohamokat kap, és nem csak velem fordul szembe, de azzal is, amit helyesnek tud.

– Azért ennél többről van szó! – szakította félbe élesen Hendel. – Palance idealista fanatikus. A trónt akarja, és azzal az ürüggyel fordul ellened, hogy a nép üdvéért teszi. Majd belefullad az önelégült erénybe.

– Talán igazad van, Hendel – ismerte be halkan Balinor. – De akkor is a testvérem, és én szeretem őt.

– Ez teszi olyan veszedelmessé – közölte a törpe. Megállt a magas határvidéki mellett, és ránézett. – Ő meg már nem szeret téged.

Balinor nem válaszolt. Nyugat felé bámult, a város irányába. A többiek néhány percig hallgattak, nem zavarták gondolataiban. Végül feléjük fordult, olyan nyugodt és békés arccal, mintha föl sem merült volna a téma.

– Ideje, hogy induljunk. Még az alkony leszállta előtt el kell érnünk a város falait.

– Én nem megyek tovább veled, Balinor! – vágott közbe Hendel. – Haza kell térnem, hogy segítsek felkészíteni a törpe hadsereget az Anar felől érkező esetleges támadásra.

– Holnap is mehetnél, és megpihenhetnél ma éjszakára Tyrsisben – javasolta sietve Dayel. Tudta, mennyire fáradtak valamennyien, és aggódott a törpe biztonságáért. Hendel türelmesen mosolygott, azután megrázta a fejét.

– Nem, errefelé éjszaka kell utaznom. Ha éjjelre Tyrsisben maradok, akkor egy egész napot veszítek, és az idő most mindnyájunknak drága. Az egész Délföld sorsa azon múlik, milyen gyorsan tudjuk összegyűjteni seregeinket, hogy egyesített erővel visszaverhessük a Boszorkánymestert. Ha Shea és Shannara Kardja elveszett, akkor csupán a hadaink maradtak. Varfleetbe megyek, majd ott megpihenek. Vigyázzatok magatokra, barátaim! Sok szerencsét az elkövetkező napokra!

– Neked is, derék Hendel – nyújtotta nagy kezét Balinor. Hendel megrázta, kezelt a testvérekkel, búcsút intett és eltűnt az erdőben. Balinor és az elf testvérek addig vártak, amíg már nem látták a fák között, azután elindultak a síkságon Tyrsis felé. A nap süllyedni kezdett a szemhatáron, az ég poros-vörösből mélyszürkére-kékre váltott, küszöbön állt az éjszaka. Félúton jártak, amikor a csillagok kigyúltak a tiszta, felhőtlen égen. Ahogy közeledtek a mesés városhoz, amelynek hatalmas tömege sötéten rajzolódott az éjszakai égre, Callahorn hercege elmesélte a testvéreknek Tyrsis történetét. Számos természetes akadály is védte az ember alkotta erődöt. Maga a város fennsíkra épült, alacsony, de veszedelmes sziklaszálak gyűrűjében. Ezek délről teljesen körülfogják a fennsíkot, nyugatról és keletről csak részben. Megközelítőleg sem olyan magasak vagy fenségesek, mint a Sárkányfogak, vagy az északföldi Charnal-hegység, viszont hihetetlenül meredekek. Az a meredély, amely északról határolta a platót, csaknem függőleges, és még senkinek sem sikerült megmásznia. Így tehát a város védve volt hátulról, délről pedig nem is kellett falakat építeni. A legszélesebb pontján valamivel több, mint három mérföld átmérőjű fennsík meredeken zuhant alá az alföldre, amelyet északon és nyugaton semmi sem szakított meg a Mermidonig, illetve keleten Callahorn erdejéig. Tulajdonképpen a sebes Mermidon jelentette az első védelmi vonalat, és kevés támadónak sikerült eljutnia a magasföldig és a városfalakig. Az ellenség, ha át tudott kelni a Mermidonon, azonnal szemközt találta magát a plató fentről védhető, meredek falával. Ide hatalmas vas-és kőrámpán lehetett feljutni, amelyet össze lehetett dönteni, ha a fő tartógerendákból kiütöttek néhány csapszeget.

De még abban az esetben is, ha az ellenségnek sikerült volna elérnie a fennsík tetejét, és ott megvethette volna a lábát, várt rá a harmadik védelmi vonal, amelyet hadsereg még sohasem tört át. Alig hatvan méterre a plató peremétől magasodott a félelmetes Külső Fal, amelynek félköre a déli meredek szirteknél ért véget. Malterral összetapasztott, nagy kőtömbökből rakott felszínét annyira lesimították, hogy ne lehessen kapaszkodót találni rajta. Csaknem harminc méterre szökkent a magasba, tömören, áthatolhatatlanul. Tetején sáncokat építettek a városban harcoló emberek védelmére, szabályos távolságban nyílásokat vágva rajta, hogy az elrejtőző íjászoknak legyen hol nyilazniuk a védtelen támadókra. Ósdi stílusú volt, nyers és durva, de csaknem ezer éve riasztotta vissza a támadókat. Egyetlen ellenséges hadsereg sem hatolt el a belső városig, amióta a Fajok Első Háborúja után megépítették.

A nagy Külső Falhoz tapadtak a Határőr Légió élelmiszerés fegyverraktárakkal tagolt, félereszes, hosszú kaszárnyái. A roppant haderőnek egyszerre csak egyharmada szolgált, a másik kétharmad otthon élt a családjával, és második foglalkozásukat űzték a városban, mint munkások, iparosok vagy boltosok. A kaszárnyákat úgy építették, hogy szükség esetén az egész sereg elférjen benne, ahogy ez többször meg is történt, de pillanatnyilag csak egy részükben laktak. A kaszárnyák, raktárak és a díszszemlék tere mögött egy második ciklopszfal állt, amely a katonák szállását választotta el a várostól. Ezen a második falon belül, a takaros, kanyargós utcákban álltak Tyrsis lakóinak otthonai és üzletei, csupa gondosan felhúzott és lelkiismeretesen karbantartott épület. Tyrsis a fennsík nagy részét elfoglalta, a faltól csaknem a déli szakadékig. A város közepén alacsony harmadik fal zárta körül a kormányzati negyedet, a királyi palotát, egy közteret és a kerteket. A palota körüli árnyas, fás parkok jelentették az egyetlen erdőfélét a máskülönben nyílt és gyér növényzetű fennsíkon. A harmadik falat nem védelmi célokra építették, csupán jelzésül, a király használatára szolgáló kormányépületek és a nép tulajdonában levő közparkok elhatárolására. Balinor itt megszakította leírását, és elmagyarázta a testvéreknek, hogy Callahorn királysága egyike annak a néhány felvilágosodott monarchiának, amelyek még megmaradtak a világon. Noha technikailag király uralkodott rajta, a kormányzásban részt vett a callahorni nép által választott képviselők parlamentáris testülete, amely az uralkodó támasza volt a törvénykezésben. Az emberek roppant büszkék kormányukra, és a Határőr Légióra, amelyben legtöbben szolgáltak valamikor, vagy éppen most szolgálnak. Ebben az országban szabadok az emberek és ez olyasmi, amiért érdemes harcolni.

Callahorn olyan föld volt, ahol egyszerre tükröződött a múlt és a jövő. Városait elsősorban erődöknek építették, tekintettel a harcias szomszédok gyakori támadásaira. A Határőr Légió a korábbi időszakokból maradt fenn, amikor a születő nemzetek állandóan háborúskodtak, amikor a nemzeti önállóságból táplálkozó, csaknem fanatikus büszkeség hosszú harcokhoz vezetett a féltékenyen őrzött határok védelmében, amikor még csak távoli lehetőség volt a Négyföld népeinek testvérisége. A nyers, régimódi építészettel és díszítéssel már sehol másutt nem lehetett találkozni Délföld gyorsan növekvő városaiban, ahol kezdett eluralkodni a kifinomultabb kultúra és kevésbé katonás politika. Mégis Tyrsis volt az, amely barbár kőfalaival és harcias vasembereivel védelmezte a Délt, lehetőséget adva a körkörös terjeszkedésre. Voltak részletek, amelyek már a jövőt sejttették, más részletek nem is túl távoli korokról és időkről regéltek. Egység volt itt az emberek között, ami türelemről és általános megértésről beszélt. Callahornban sokkal inkább, mint más délföldi vidéken, az embert olyannak fogadták el, amilyen, és annak megfelelően is kezelték.

Tyrsis Négyföld útjainak kereszteződésénél jött létre, és falai között, földjein minden nemzet képviselői találkozót adtak egymásnak. Itt az ember láthatta és megérthette, hogy az arcok és az alkatok különbségei elhanyagolhatók. Itt megtanulta, hogy a belső arc alapján ítéljen. A callahorniak nem iszkoltak egy óriás hegyi troll elől, nem tekintették csodaszerzetnek; a trollok teljesen megszokottak voltak ebben az országban. A gnómok, elfek, törpék különböző csoportjai nap mint nap áthaladtak a vidéken, és ha barátok voltak, szeretettel üdvözölték őket. Balinor elmosolyodott, amikor erről az új jelenségről mesélt, amely kezd végre átterjedni a többi földre is; büszke volt rá, hogy népe elsőként fordult el a régi előítéletektől, és próbált közös alapot találni a megértéshez és barátsághoz. Durin és Dayel néma helyesléssel hallgatták. Az elf nép tudja, mit jelent egyedül állni a világban olyan emberek között, akik nem látnak túl saját korlábaikon. Balinor elhallgatott, és a három bajtárs felballagott a síkság magas füvéből a széles útra. Az út kanyarogva haladt az alacsony, zömök fennsík felé, amely feketén rajzolódott a látóhatárra. Most már elég közel jártak, hogy láthassák a nagyváros fényeit, és az emberek mozgását a kőrámpán. A toronymagas Külső Fal bejáratát élesen kirajzolta a fáklyafény, az olajozott zsanérú, óriás kapu tárva-nyitva állt, és több sötét ruhás őrszem vigyázta.

A mögötte levő udvaron a kaszárnyák lámpái világítottak, de hiányzott a nevetés meg a tréfálkozás, amit Balinor különösnek talált. A hangok olyan csöndesek, sőt fojtottak voltak, mintha nem akarnák, hogy meghallják őket. A magas határvidéki figyelmesen nézett előre. Hirtelen aggódni kezdett, hogy valami baj van, de egyelőre semmi rendkívülit nem észlelt a szokatlan csenden kívül, így nem törődött tovább a kérdéssel. A testvérek szótlanul követték, amikor Balinor elszántan nekivágott a fennsíkra vezető útnak. Sok emberrel találkoztak fölfelé menet, és azok leplezetlen döbbenettel bámultak Callahorn hercegére. Balinor nem vette észre ezeket a furcsa pillantásokat, csak a várost nézte, a testvérek viszont semmit sem szalasztottak el, és néma figyelmeztetéssel tekintettek egymásra. Komoly baj van. Amikor néhány perc múlva elérték a fennsíkot, Balinor megtorpant. Most már őt is elfogta a hirtelen rossz érzés. Rámeredt a város kapujára, azután megnézte a mellette elmenő emberek árnyékos arcát, akik villámgyorsan és némán eliszkoltak az éjszakában, miután megállapították, ki légyen a jövevény. Egy darabig szótlanul, földbe gyökerezett lábbal figyelték, ahogy a járókelők eltűnnek a sötétségben, egyedül hagyva őket.

– Mi ez, Balinor? – kérdezte végül Durin.

– Nem tudom biztosan – felelte gondterhelten a herceg. – Nézd meg a címert a kapuőrökön. Egyikük sem viseli a párducos pajzsot, ami az én Határőr Légióm zászlaját díszíti. Ehelyett sólyomcímert viselnek, amit nem ismerek. És az emberek is – láttátok a pillantásukat?

A keskeny arcú elfek egyszerre bólintottak, a két éles, ferde szempár leplezetlen aggodalommal meredt Balinorra.

– Nem számít – közölte kurtán a határvidéki. – Ez még mindig az apám városa, és ez itt az én népem. Majd utánajárunk mindennek, ha elérjük a palotát. – Ment tovább a Külső Fal hatalmas kapuja felé, az elfek egy-két lépéssel lemaradva követték. A magas herceg meg sem kísérelte eltakarni az arcát, ahogy közelebb ért a négy fegyveres őrhöz, ők pedig éppen úgy reagáltak, mint a döbbent járókelők. Meg sem mozdultak, hogy megállítsák a herceget, szó nélkül, sietve elhagyták őrhelyüket, és gyorsan eltűntek a Belső Fal kapuja mögött a város utcáin. Balinor és az elfek beléptek a gigászi boltozat árnyékába, majd kiléptek a figyelő őrszemek között az udvarra, ahonnan láthatták a híres Határőr Légió szállásaként szolgáló, alacsony, spártai kaszárnyákat. Csupán néhány lámpa égett, a kaszárnyák kihaltnak tűntek. Kevés ember járkált az udvaron, zubbonyukon ott volt a párduc, de nem viseltek páncélt és fegyver sem volt náluk. Az egyikük egy pillanatra odanézett, amikor a három jövevény megállt az út közepén, azután hitetlenkedve összerezzent és élesen kiáltott katonatársainak. Kivágódott az egyik barakk ajtaja, ősz veterán bukkant elő, ugyanúgy bámulta Balinort és az elf fivéreket, mint a többiek. Kurta parancsszavára a katonák kelletlenül visszatértek ahhoz, amit éppen csináltak, ő pedig odasietett a három jövevényhez.

– Balinor uram, csakhogy hazajöttél! – kiáltotta, és fejet hajtott, amikor tisztelegve megállt parancsnoka előtt.

– Sheelon kapitány, örülök, hogy látlak. – Balinor belecsapott a veterán érdes tenyerébe. – Mi folyik a városban? Miért sólyomcímert viselnek az őrök, miért nem a mi harcos párducunkat?

– Uram, parancsot kaptunk a Határőr Légió leszerelésére! Csak maroknyian maradtunk szolgálatban; a többiek hazatértek! – Balinorék úgy meredtek a veteránra, mintha megőrült volna. A Határőr Légiót szélnek eresztették a Délföldet fenyegető legnagyobb támadás előestéjén? Egyszerre jutottak eszükbe Allanon szavai, hogy a Határőr Légió a fenyegetett népek utolsó reménysége, hogy annak kell, legalább ideiglenesen lefékezni a félelmetes erőt, amelyet a Boszorkánymester gyűjtött egybe. Most, hogy Callahorn hadserege érthetetlenül szétszóródott…

– De hát kinek a parancsára…? – kérdezte hideg dühvel Balinor.

– Az öcsédére – jelentette sietve a szürke hajú Sheelon. – Ő parancsolta meg saját testőrségének, hogy vegyék át a feladatainkat, és utasította a Légiót, hogy további intézkedésig szereljen le. Acton és Messaline urak elmentek a palotába, hogy könyörögjenek a királynak, vegye fontolóra a dolgot, de nem tértek vissza. Nem tehettünk mást, engedelmeskedtünk…

– Hát mindenki megőrült? – kérdezve bőszülten Balinor, és megragadta a katona zubbonyát. – És mi van atyámmal, a királlyal? Talán már nem ő uralkodik, nem ő a Határőr Légió parancsnoka? Mit szól ehhez a bolondokházához?

Sheelon elfordította a tekintetét, kereste a szavakat ahhoz, amit félt kimondani. Balinor vadul maga felé rántotta.

– Én… én nem tudom, uram – motyogta a férfi, és még mindig igyekezett elfordulni. – Azt hallottuk, hogy a király beteg, csak ennyit. Az öcséd bejelentette, hogy a király akadályoztatása idejére ő a megbízott uralkodó. Ez három hete történt.

Balinor megrendülten engedte el a katonát, és némán, üres tekintettel bámulta a távoli palota fényeit – otthonáét, ahova olyan nagy reményekkel érkezett haza. Azért hagyta el Callahornt, mert elviselhetetlen törés keletkezett testvére és közötte, és mire visszajött, a dolgok még jobban elfajultak. Most olyan körülmények között kell szembenéznie a kiismerhetetlen Palance-szal, amelyeket nem ő választott – szembe kell néznie vele és valahogy meg kell értetnie, milyen bolondság volt feloszlatni a Határőr Légiót, amelyre olyan rettenetes nagy szükség van.

– Azonnal a palotába kell mennünk, hogy beszéljünk az öcséddel! – szakította félbe gondolatait Dayel türelmetlen, lelkes hangja. Balinor rápillantott az ifjú elfre, és hirtelen mintha öccse fiatalkori mását látta volna. Nehéz lesz észre téríteni Palance-t.

– Persze, igazad van – helyeselt csaknem szórakozottan. – Beszélnünk kell vele.

– Nem szabad oda mennetek! – kiáltotta élesen Sheelon. Földbe gyökerezett a lábuk. – Akik beléptek oda, nem jöttek ki többé! Az öcséd a hírek szerint kijelentette, hogy áruló vagy, szövetségese a gonosz Allanonnak, a fekete vándornak, aki a sötét erőket szolgálja. Azt mondták, börtönbe fognak vetni és kivégeznek!

– Ez nevetséges! – kiáltotta a magas határvidéki. – Én nem vagyok áruló; még az öcsémnek is tudnia kell, hogy ez az igazság! Ami Allanont illeti, ő a legjobb barát és szövetséges, akit csak találhat Délföld! Meg kell keresnem Palance-t, hogy beszéljek vele. Lehet, hogy nem értünk egyet, de akkor sem fogja bebörtönözni a saját testvérét. Nincs meg hozzá a hatalma!

– Kivéve, ha atyád meghalt, barátom – figyelmeztette Durin. – Most ideje óvatosan viselkedned, mielőtt belépnénk a palota udvarára. Hendel szerint az öcséd Stenmin, a misztikus befolyása alatt áll, és ha ez a helyzet, akkor nagyobb veszélyben vagy, mint gondolnád. – Balinor elhallgatott, azután bólintott. Gyorsan elmagyarázta Sheelonnak, milyen veszélyben forog Callahorn a közeledő északföldi támadás miatt, és nyomatékosan hangsúlyozta, hogy a Határőr Légió életfontosságú az otthon védelméhez. Azután szorosan megmarkolta az idős katona vállát, és közel hajolt hozzá.

– Várj négy órát a visszatérésemre, vagy személyes futáromra! Ha nem jövök vagy nem üzenek, akkor keresd meg Ginnisson és Fandwick urakat; a Határőr Légiót azonnal újjá kell szervezni! Azután menj az emberek közé, és követeljétek, hogy öcsém tartson ügyemben nyílt bírósági tárgyalást. Ezt nem tagadhatja meg. Küldj ugyanakkor üzenetet keletre és nyugatra az elf és törpe népnek, tájékoztasd őket, hogy fogságban tartanak bennünket, engem és Eventine unokatestvéreit. Mindent megjegyeztél?

– Igen, uram – bólogatott buzgón a katona. – Úgy lesz, ahogy parancsolod. Járj szerencsével, Callahorn hercege.

Megfordult és eltűnt a kaszárnyák között, a türelmetlen és dühös Balinor pedig elindult a város felé. Durin ismét az öccsét unszolta, hogy maradjanak a városfalakon kívül, amíg meg nem tudják, mi lesz Balinorral és velük, ám a makacs Dayel nem volt hajlandó erre. Durin tudta, hogy céltalan tovább vitatkozni az öccsével. Végül beadta a derekát, és elindultak. A törékeny elf még nem töltötte be a húszat, élete csak most kezdődött. A Culhavenből indult társaság minden tagja különösen kedvelte Dayelt, azzal a fajta szeretettel, amelyet meghitt barátságokban az idősebbek szoktak érezni a fiatalabbak iránt. Üde ártatlansága, barátkozó kedvessége ritka erény volt egy olyan korban, amikor a legtöbb ember gyanakvásba és bizalmatlanságba burkolódzik. Durin féltette, hiszen oly sok minden áll még előtte, és oly kevés év van mögötte. Az idősebb fivér tudta, hogy ha öccsének bármi baja esik, azzal őbelőle törik le egy pótolhatatlan darab. Percek alatt keresztülvágtak az udvaron, átmentek a Belső Fal kapuján, elindultak a város utcáin.

Az őrök ugyanazzal a leplezetlen elképedéssel bámultak rájuk, de megint nem akadályozták őket egy mozdulattal sem. Balinor mintha megnőtt volna, amikor elindultak hárman a Tyrsisi úton, a város főutcáján: alakjára baljósan borult a vadászköpeny, öklén és nyakán ragyogott a páncél. Kihúzta magát, már nem a fáradt vándor volt, aki útja végére ért, hanem Callahorn hazatérő hercege. Az emberek azonnal megismerték, először megálltak, bámultak, mint a külső kapunál, azután felbátorodva büszke járásától, utána futottak, s lelkesen üdvözölték hazaérte alkalmából. Először tucatnyian voltak, aztán sok százan, miközben Callahorn kedvenc fia merészen lépkedett át a városon, rámosolygott követőire, de nem lassított, hogy minél előbb elérje a palotát. A kiáltások fülsiketítővé erősödtek, a magányos hangok egyetlen tömör zengésbe olvadtak, amely a magas határvidéki nevét ringatta hullámain. A tömegből néhányaknak sikerült közelebb férkőzniük az elszánt férfihoz, és baljós intéseket sugdostak a fülébe. De a herceg nem hallgatott többé az elővigyázat hangjaira; minden figyelmeztetés után megrázta a fejét és továbblépett.

A gyarapodó tömeg áthömpölygött Tyrsis szívén, végignyomakodott a keresztutakon, a hatalmas árkádok alatt, a Tyrsisi út szűkebb szakaszain, a magas, fehér épületek között, kisebb családi házak mellett, a park alacsonyabb traktusait összekötő Sendic hídon. Annak a túlsó végében sötétlett a palota zárt kapuja. A híd széles ívének legfelső pontján Callahorn hercege hirtelen megfordult, szembenézett az őt hűségesen követő tömeggel, és fölemelt kézzel megállásra intette őket. Azok engedelmesen megálltak, és elhallgattak, amikor a magas férfi beszélni kezdett.

– Barátaim, honfitársaim! – A büszke szavak mennydörögve visszhangzottak a csaknem teljes sötétben. – Hiányzott nekem ez az ország és derék polgárai, de most hazatértem – és nem megyek el többé! Nem kell félnetek. Ez az ország örökké fennmarad! Ha baj van a királysággal, akkor nekem kell szembenézni vele. Most térjetek haza otthonaitokba, és várjatok reggelig, amelynek fénye megmutatja majd, hogy minden rendben. Kérlek, most menjetek haza, én is ezt teszem! – Választ nem is várva megfordult és elindult a hídon át a palota kapuja felé, az elf testvérekkel a nyomában. A tömeg hangja ismét fölerősödött, utána kiabáltak, de nem követték, noha sokan szívesen megtették volna. Parancsának engedelmeskedve lassan megfordultak, némelyek kihívóan odakiáltották Balinor nevét az elsötétített, néma kastélynak, mások komor jóslatokat motyogtak arról, mi vár a magas határvidékire és két barátjára a királyi otthon falai között. A három utazó gyors, határozott léptekkel indult lefelé a híd meredek ívén, és hamar eltűntek a tömeg szeme elől. Percek alatt odaértek a Buckhannah-palota magas, fémveretes kapujához. Balinor nem állt meg, a fára erősített hatalmas vasgyűrű felé nyúlt, és égzengésre emlékeztető hangon rávert a kapura. Egy pillanatig néma csöndben ácsorogtak, azután egy halk hang a személyazonosságuk után érdeklődött. Balinor megmondta a nevét, és ráförmedt a bentiekre, hogy azonnal nyissák ki a kaput. Egy pillanat múlva félrecsusszantak a súlyos vasrudak, a kapuszárnyak kitárultak, és ők bebocsáttatást nyertek. Balinor belépett az udvarra, hátra se tekintett a néma őrökre, csak a nagyszerű, oszlopos épületet nézte. A magas ablakok sötétek voltak, kivéve a bal oldali szárny földszintjét. Durin előreengedte Dayelt, és ezt az alkalmat felhasználva körülkémlelt az árnyékban, ahol rögtön meglátott egy tucatnyi, állig felfegyverzett őrt. Valamennyien a sólyom jelét viselték.

Az éles szemű elf nyomban tudta, hogy besétáltak a csapdába. Azóta számított rá, hogy átlépték a város kapuját. Első gondolata az volt, hogy megállítsa Balinort és figyelmeztesse arra, amit látott. De ösztönszerűen tudta, hogy a határvidéki, amilyen tapasztalt harcos, magától is észrevette. Bárcsak a palota falain kívül maradt volna az öccsével együtt, de hát most már késő. Keresztülmentek a kerti úton a palota ajtajáig. Itt nem posztolt őrség, az ajtó ellenállás nélkül kinyílt, ahogy Balinor belökte. Az ódon épület előcsarnokát fényesen megvilágították a fáklyák, a Buckhannah család otthonát díszítő színes falfestmények és képek tündököltek a lángok fényében. A régi, dúsan faragott, gonddal fényesített faburkolatot szép faliszőnyegek és a neves uralkodók családi címerpajzsai ékesítették. Ahogy követték a magas herceget a néma csarnokokban, kicsit a közelmúlt egy másik pillanatában és helyén érezték magukat: Paranor ősi erődjében. Ott is csapda várta őket egy másik kor történelmi ragyogásában.

Balra fordultak egy másik folyosóra, Balinor még mindig néhány lépéssel előttük ment, délceg alakja betöltötte a magas folyosót, hosszú vadászköpenye lobogott. Egy pillanatig a hatalmas, dühös, veszedelmes Allanonra emlékeztette Durint, amikor az is éppen olyan macskaszerűen mozgott, mint most Callahorn hercege. Nyugtalanul pillantott Dayelre, de öccse semmit sem vett észre, arca kipirult az izgalomtól. Durin megérintette tőrének markolatát, a hideg fém megnyugtatóan simult forró tenyerébe. Ha ismét csapdába esnek, az nem fog harc nélkül megtörténni.

A hatalmas határvidéki hirtelen megtorpant egy nyitott ajtóban. Az elf testvérek odasiettek, Balinor széles válla mögül lestek be a kivilágított terembe. Az elegánsan bútorozott helyiség végében egy ember állt, nagydarab, szőke, szakállas férfi, széles válláról aláomló bíbor köpenyén a sólymos címer. Jó pár évvel fiatalabb volt Balinornál, de ugyanolyan egyenesen tartotta magas termetét, ujjait lazán összekulcsolta a háta mögött. Az elfek azonnal tudták, hogy ez Palance Buckhannah. Balinor néhány lépést tett előre. Egyetlen szót sem szólt, szemét nem vette le testvére arcáról. Az elfek, akik követték a határvidékit, gyanakodva körülnéztek. Túl sok ajtó, túl sok súlyos kárpit volt itt, amelyek mögé könnyen el lehetett rejteni a fegyveres őröket. Egy pillanattal később mozgás támadt a folyosón, ahonnan most léptek be. Dayel megfordult, hogy kinézzen a nyitott ajtón. Durin valamivel távolabb lépett öccsétől, kihúzta hosszú vadászkését, vékony alakja kissé meggörnyedt. Balinor nem mozdult, csak állt némán öccse előtt, figyelte az ismerős arcot, megdöbbentette a Palance szeméből áradó gyűlölet. Tudta, hogy csapdába került, tudta, hogy öccse felkészült a fogadására, mégis egész idő alatt hitt benne, hogy képesek lesznek testvérek módjára szót érteni, nézeteltéréseik ellenére is beszélhetnek őszintén s értelmesen. De ahogy belenézett ebbe a szempárba, és meglátta benne a sistergő indulatot, rájött, hogy öccse túl van az értelem, talán még az ép ész határán is.

– Hol az apám…? – Kérdését hirtelen surrogás szakította félbe. Fölöttük a rejtett kötelek elengedték az addig észre sem vett, bőrből és kötélből font nagy hálót, és az rázuhant a három betolakodóra. A háló súlyai a padlóra lökték őket, fegyvereik tehetetlenek voltak a kemény kötelekkel szemben. Mindenfelől ajtók tárultak, vastag kárpitok lobogtak, több tucat fegyveres őr rontott be, hogy legyűrje a vergődő foglyokat. Nem menekülhettek a gondosan előkészített csapdából, cseppnyi esélyük sem volt küzdelemre. Lefegyverezték őket, hátracsavart kezüket összezsinegelték, a szemüket is bekötötték, majd gorombán talpra rántották őket láthatatlan kezek. Pillanatnyi csönd támadt. Valaki közeledett és megállt előttük.

– Bolond voltál, hogy visszajöttél, Balinor! – szólt egy dermesztő hang a feketeségben. – Tudtad, mi fog történni, ha megint találkozunk! Háromszoros áruló és gyáva vagy azért, amit műveltél: a néppel, az apánkkal és velem. Mit csináltál Shirllel? Mit tettél vele? Esküszöm, ezért meghalsz, Balinor! Vigyétek őket! – A kezek megpördítették, végiglökdösték és rángatták őket a folyosón. Átmentek egy ajtón, leereszkedtek egy hosszú lépcsőn, majd újabb folyosó következett, a kanyarok, fordulók útvesztőjével. Lábuk súlyosan dobogott a nedves köveken a fekete csöndben. Hirtelen újabb lépcsőn kellett lemenniük egy újabb folyosóra. Áporodott, vacogtató hideg volt, nyirkot verejtékeztek a kőfalak és a padlók. Elhúzott rozsdás reteszek nyekeregtek, régi vas csikorgott lassan a régi vason, ajtó nyílt nehézkesen. A kezek megfordították, és figyelmeztetés nélkül áttaszították őket a küszöbön. Vakon, összekötözött kézzel zuhantak a kőpadlóra. Az ajtó bezárult, a reteszek a helyükre csattantak. A három barát némán fülelt. Lépések kopogtak gyorsan távolodva, majd elhaltak. Még távolabbról vasajtók döndültek, ahogy egymás után becsapták és bezárták őket. Legvégül csak a lélegzetük hallatszott börtönük mély csendjében. Balinor hazaérkezett.

XXIII.

ÉJFÉLRE JÁRT, mire Allanon elégedetten befejezte a kelletlen Flick álcázását. A derekán hordott szütyőből elővett különös kenettel addig dörzsölte a völgylakó arcát és kezét, amíg sötétsárga nem lett. Egy darab puha faszénnel megváltoztatta vonásait és szemének állását. Legjobb esetben is hevenyészett munka volt, de a sötétben elmegy böhöm, nehézsúlyú gnómnak, ha nem vizsgálják meg közelről. Még egy harcedzett katonának is veszedelmes gnómként áthaladni az ellenség vonalain, egy képzetlen embernek valóságos öngyilkosság. De nem maradt más választásuk. Valakinek be kellett mennie az óriási táborba, hogy megpróbálja kideríteni, mi történt Eventine-nel, Sheával és a megfoghatatlan Karddal. Az szóba sem jöhetett, hogy Allanon menjen; egy szempillantás alatt fölismerték volna még a legjobb álruhában is. Így a rémült Flickre várt a feladat, hogy gnómnak álcázva, a sötétség védelmében leereszkedjen a lejtőn, el az őrök mellett, be a sok ezer gnómtól és trolltól hemzsegő táborba, hogy kinyomozza, itt tartják-e fogságban eltűnt testvérét és az elf királyt, azonkívül utánanézzen a Kardnak. A dolgot bonyolította, hogy még hajnalhasadás előtt el kellett hagynia az ellenséges tábort. Ha nem sikerül, akkor valaki biztosan leleplezi, és elfogják.

Allanon megkérte Flicket, vesse le vadászköpenyét. Néhány percig munkálkodott rajta, kissé megváltoztatta szabását, meghosszabbította a csuklyát, hogy jobban elrejtse viselőjét. Amikor végzett, Flick beburkolózott, és úgy találta, most sokkal jobban takarja a köpeny: kezén és elárnyékolt arcának egy darabján kívül semmi sem látszott belőle. Ha távol tartja magát az igazi gnómoktól, és hajnalig egyfolytában mozog, akkor van némi esélye, hogy megtud valami fontosat és még el is menekülhet, hogy beszámoljon Allanonnak. Ellenőrizte, hogy a kurta vadásztőr biztonságosan simul-e a derekára. Gyengécske pótléka volt ez a fegyvernek, amelyre a táborban szüksége lehet, mégis némi biztonságot adott neki, hogy nem teljesen védtelen. Lassan fölállt. Allanon tüzetesen szemügyre vette a köpenybe burkolt, kurta, köpcös alakot, és bólintott. Az időjárás vészjóslóan megváltozott az utóbbi néhány órában az égen sűrű, egyre sötétedő felhőtömbök sodródtak, teljesen eltakarva a holdat és a csillagokat. Csupán a táborozó ellenség tüzeinek fényét lehetett látni, a lángok magasabbra csaptak a hirtelen feltámadó, erős északi széltől, amely vadul üvöltött a Sárkányfogak csúcsai között, hogy egyre gorombább rohamokban rontson le a védtelen síkságra. Vihar készülődött, valószínűleg még hajnalhasadás előtt eléri őket. A hallgatag druida reménykedett, hogy a szél és a sötétség segít az álcázott Flicknek, s még jobban elrejtőzhet az alvó tábor lakói elől.

Az óriás misztikus néhány kurta, nyers mondatban utasításokat adott. Elmagyarázta, milyen a tábor elrendezése, elmondta, hogy az őröket milyen rendszer szerint állították fel a fősereg táborhelyének határán. Elmondta, hogy figyeljen a gnóm főnökök és a maturenek, a troll vezérek zászlóira, amelyek kétségtelenül a tűzkör közepe táján helyezkedhetnek el. Semmi körülmények között ne álljon szóba senkivel, mivel hangja azonnal elárulja, hogy délföldi. Flick erősen figyelt, vadul dobogó szívvel várta, hogy indulhasson. Ésszel már fölkészült rá, hogy úgysem fog tudni elmenekülni; de ahol Shea biztonsága forgott kockán, ott a szeretet útját állta a józan ész győzelmének. A tömör eligazítás befejezéseként Allanon megígérte, hogy átsegíti a völgy lábánál fölállított első őrláncon. Teljes némaságot parancsolt, azután intett, hogy kövesse. Elindultak a sziklás kakasülőről a kanyargós úton a síkság felé.

Olyan sötét volt, hogy Flick alig látott, kézen fogva kellett vezetni, hogy le ne maradjon a biztos lábú druida mögött. Végtelennek tűnő idő után értek ki a tekervényes útvesztőből, de végül ismét megpillantották maguk előtt a sötétben az ellenséges tábortüzek fényét. Flick összevissza horzsolta magát, amíg lejöttek a hegyről, lába fájt, köpenye több helyen elszakadt. A síkság sötétsége tömör falként feszült közöttük és a tüzek között, Flick nem látta és nem is hallotta az őrséget, noha tudta, hogy ott van előtte. Allanon szót sem szólt, csak lekuporodott a sziklák takarásában, és fejét kissé félrehajtva hallgatózott. Hosszú perceken át várakoztak, azután Allanon hirtelen fölállt, intett Flicknek, hogy maradjon, ahol van, és némán eltűnt az éjszakában. Az egyedül maradt kis völgylakó szorongva nézett körül.

Félt, fogalma sem volt, mi lesz most. Forró arcát ráhajtotta a hűvös kőre, és gondolatban még egyszer végigvette, mi lesz a teendője, ha egyszer eléri a tábort. Nemigen volt terve, amelyre támaszkodhatott volna. Óvakodik szóba állni másokkal, és ha lehetséges, nem megy közel senkihez. Kerüli a tűzfényes helyeket, amelyek lelepleznék álruhájának hiányosságait. A foglyokat, ha egyáltalán vannak, a tűzkör közepe táján, jól őrzött sátorban tarthatják, így első dolga legyen azt a sátrat megtalálni. Ha rálel, megpróbál belesni, ki van benne. Azután, feltéve hogy eljut odáig, ami rendkívül valószínűtlennek látszik, visszatér a hegyoldalba a várakozó Allanonhoz, és eldöntik, mi legyen a következő lépés. Flick tehetetlenül csóválta a fejét. Tudta, hogy sohasem lesz képes egérutat nyerni ebben az álruhában – nem elég tehetséges, nem elég okos ahhoz, hogy bárkit becsaphasson. De amióta napokkal ezelőtt elveszítették Sheát a Sárkányhasadékban, Flick teljesen kifordult önmagából: régi borúlátásának, korlátolt gyakorlatiasságának helyét valamilyen furcsa, esztelen eltökéltség vette át. Ismerős világa olyan nagyon megváltozott az utóbbi hetekben, hogy már nem tudott azonosulni régi értékeivel és józan szokásaival. Az idő szinte értelmét vesztette a menekülés és a rejtőzés gyötrő, végeérhetetlen napjaiban, a nem e világból való lényekkel folytatott viadalban. Az árnyas-völgyi zavartalan, békés élet évei elmerültek a távoli, elfeledett gyermekkorral. Az utóbbi hetek fejtetőre állított világában társai, különösen testvére jelentették az egyetlen állandóságot. Majd ők is leváltak róla egyenként, és Flick most magányosan állt a kimerültség, a szellemi összeomlás határán, a szellemek és lidércnyomások kétségbeesésbe kergető, összerakhatatlan darabokra tört világában. Allanon baljós társasága nemigen vigasztalta.

Az óriás druida, minden magyarázatnak fittyet hányó varázshatalmával most is ugyanúgy elsáncolta magát a titkolózás fala mögé, mint az első találkozáskor. Míg a társaság egyre jobban összemelegedett az út Paranorig, majd azon is túl vezető szakaszán, a druida megmaradt zárkózottnak és titkolózónak. Még amit elárult származásáról és feladatairól, az sem lebbentette föl a rejtélyek sötét fátylát, amelybe burkolózott. Ha együtt voltak, a misztikus nem látszott olyan mindent elsöprő uralommal bírni, még akkor sem, ha vitathatatlanul ő maradt a hajtóereje a Shannara Kardja utáni életveszélyes kutatásnak. De most, hogy a többiek elmentek és egyedül hagyták a rémült völgylakót ezzel a kiismerhetetlen óriással, Flick képtelen volt szabadulni a különös ember nyomasztó nagyságától. Ismét eszébe jutott a mesés kard titokzatos legendája, és az is, hogy Allanon nem volt hajlandó elmondani a csoportnak, miben áll a fegyver hatalma. Mindent kockáztattak ezért a megfoghatatlan talizmánért és Allanon kivételével egyikük sem tudja, hogyan kell használni a fegyvert a Boszorkánymester ellen. A druida vajon miért tud erről ilyen sokat?

Hirtelen hallott valamit a háta mögött, a sötétben. A rémült völgylakó megperdült, kirántotta rövid vadászkését, és védekezőn maga elé tartotta. Élesen szisszent valaki, és Allanon óriási alakja siklott oda némán Flick mellé. Vasmarok tapadt a fiatalember vállára, visszahúzta a sziklás lejtő menedékébe, ahol óvatosan leguggoltak a feketeségben. Allanon egy pillanatig nézte a völgylakó arcát, mintha a bátorságát mérlegelné, vagy a gondolataiban olvasna. Flick alig bírta állni a szúrós pillantást, szíve félelemmel vegyes izgalomtól lüktetett.

– Az őröket elintéztem, tiszta a levegő. – A mély hang mintha a föld gyomrából szólt volna. – Most indulj, ifjú barátom, és tartsd kéznél a bátorságod és józan eszed! – Flick kurtán bólintott, fölemelkedett, és köpenyes alakja sebesen átosont a sziklák menedékéből a síkság üres feketeségébe. Elméje felhagyott a gondolkodással, a latolgatással, teste vette át a parancsnokságot, ösztönei a sötétséget kutatták rejtett veszélyek után. Fürgén haladt a távoli tüzek felé, meggörnyedve futott, időnként megállt, hogy betájolja magát és emberi mozgás után füleljen. Áthatolhatatlan szemfödélként burkolta be az éjszaka, az eget még mindig eltakarta a vastag felhőpaplan, amely a hold és a csillagok tompa fehérségét is kioltotta. Az előtte lobogó tábortüzek jelentették az egyetlen fényt. Az alföld nyíltan, laposan nyúlt el Flick előtt, fűtakarója elfojtotta a némán szaladó völgylakó lépéseinek zaját. Kevés bokor törte meg az egyhangúságot, és néhány göthös, girbegurba fa játszotta a változatosság szerepét. Életnek sehol semmi nyoma, csak a feltámadó szél üvöltése és Flick lihegése hallatszott a sötétben. A tábortüzek, amelyek a hegyek lábától nézve tompa narancsszín izzásba mosódtak össze, pontokra hullottak, amikor a völgylakó közelebb ért; volt, amelyik fényesen ragyogott, mert kellően táplálták, volt, amelyik leégett és csaknem parázzsá esett össze, miközben a tűzrakó emberek körülötte édesdeden aludtak. Flick most már elég közel járt, hogy hallja az alvó tábor halk hangjait, azonban a szavakat még nem értette. Csaknem fél óráig tartott, mire elérte az ellenséges tábor tüzeinek külső vonalát. Leguggolt a fénykör peremén, hogy tanulmányozza a tábor fekvését. A hideg északi szél legyezővé nyitotta a ropogó tüzek lángját, vékony füstgirlandokat fújt a síkságon át a völgylakó felé. Egy második őrlánc is körülvette a tábort, ám ebben az őrszemek sokkal távolabb álltak egymástól. Az északföldiek nem nagyon tartották szükségesnek az óvatosságot, ilyen közel a táborhoz. Az őrök elsősorban gnóm harcosok voltak, bár Flick egy-egy hatalmas trollt is látott közöttük.

Egy darabig nézegette a furcsa, szokatlan trollokat. Nem voltak egyforma termetűek, de valamennyinek vaskos tagjai voltak, és fakéregszerű, sötét, durva, rendkívül ellenállónak tűnő bőrük. Az őrök és az a néhány katona, aki még nem aludt, tétlenül ácsorogtak, vagy lekuporodtak melegedni a pislákoló tüzek mellé, és vastag köpenybe burkolóztak, amely eltakarta testüket és arcukat. Flick elégedetten bólintott. Sokkal könnyebb lesz észrevétlenül besurranni a táborba, ha mindenki a köpenyébe takarózik, és mivel a szél egyre hűvösebben fúj, napfelkeltéig egyfolytában hűlni fog a levegő. A gyorsan égő tüzek füstje és a felhős sötétség miatt nem nagyon lehetett látni, mi van a külső tüzeken túl. Innen a tábor valahogy kisebbnek tűnt, mint a Sárkányfogaktól. Flick ebből a helyzetből nem érzékelte a mélységet, de nem akarta áltatni magát, tudta, hogy a tábor több mint egy mérföldnyire nyúlik el minden irányban.

Ha egyszer maga mögött hagyja a belső őröket, akkor sok ezer alvó gnóm és troll között kell áthaladnia, sok száz tűz mellett elmennie, amelyek elég fényesen ragyognak, hogy leleplezzék őt, és egész idő alatt kerülnie kell az esetleg ébren levő ellenséges katonákat. Az első tévedésnél vége. Ha sikerül is megúsznia a lebukást, még mindig fel kell kutatnia a foglyokat és a Kardot. Kétkedve megcsóválta a fejét és lassan elindult. Természetes kíváncsisága arra ösztökélte, hogy álljon meg a fény határán, és tovább figyelje a még ébren levő gnómokat és trollokat, de ellenállt a sürgetésnek, emlékeztette magát, milyen kevés ideje van. Noha egész életét ugyanabban a világban töltötte, mint ez a két másik faj, mégis idegeneknek tűntek a kis délvidéki szemében. Paranori utazása alatt többször is összecsapott az álnok, vad gnómokkal, egyszer közelharcra is kényszerült a druidák Öregtornyának útvesztőszerű folyosóin. Mégis keveset tudott róluk; egyszerűen ők voltak az ellenség, amely el akarja pusztítani őt. Semmit sem tudott az óriás trollokról, ezekről a zárkózott népekről, amelyek főleg az északi hegység rejtett völgyeiben laktak. Annyit tudott, hogy ennek a hadnak a Boszorkánymester parancsol, az pedig nem kérdés, hogy neki mik a szándékai!

Kivárta, amíg a szél elfüggönyözi füsttel a legközelebbi őrszemtől, akkor fölállt és hanyagul elindult a tábor belseje felé. Gondosan kiszemelt egy olyan helyet, ahol már minden katona aludt. A füst és az éjszaka elfedte köpcös alakját, amikor átlépett az árnyékból a legközelebbi tűz fényébe. Egy pillanattal később ott állt a hortyogó alakok között. Az őrszem továbbra is közönyösen bámult a kinti sötétbe, nem figyelt föl a sietős lépésekre. Flick szorosan beburkolózott köpenyébe, fejét lehajtotta, hogy aki véletlenül ránéz, csak a kezét lássa. Az arca elmosódó árnyék volt a csuklya alatt. Gyorsan körbepillantott, de semmiféle mozgást nem észlelt a közelben; eddig nem vették észre. Mélyet, bátorítót szippantott a hideg levegőből, azután igyekezett fölmérni helyzetét a tábor központjához képest. Olyan irányt választott, ami szerinte egyenesen a tűzgyűrű középpontjába vezetett, még egyszer körbenézett, hogy erőt gyűjtsön, azután egyenletes, kimért lépésekkel megindult. Most már nem fordulhatott vissza. Amit ezen az éjszakán látott, hallott, tapasztalt, kitörölhetetlenül, mindörökre belevésődött az agyába. Olyan volt, mint egy különös, megfoghatatlan lidércnyomás, amely más időből és helyről való látványokból, hangokból, teremtményekből és formákból építkezett, olyan dolgokból, amelyek sohasem tartoztak és nem is tartozhattak az ő világához, mégis azon hánykódtak, mint uszadék fa a végtelen tengeren. Talán az éjszaka és a sok száz, hamvába haló tűzből gomolygó füst tompította el Flick érzékszerveit és mosta át az egészet álomszerűvé. Az is lehet, hogy utólag reagált így az elcsigázott, feszült agy, amely sohasem fogadta el ilyen teremtmények létezését, sem azt, hogy ilyen rettentő sokan lehetnek.

Végtelen órákká lettek az éjszaka lassan pergő percei, miközben a kis völgylakó kitartóan baktatott az óriás táboron át; takargatta arcát a fény elől, figyelt, fürkészett, kémlelt. Elővigyázatosan kígyózott a tüzek mellett összebújt, sok ezer alvó között, akik gyakran teljesen eltorlaszolták az útját, mindannyiszor azzal fenyegetve, hogy fölfedezik és megölik. Időnként egészen biztos volt benne, hogy észrevették; ilyenkor keze gyorsan, hangtalanul kapott a kis vadászkés nyele után, és vadul dübörgő szívvel fölkészült, hogy az élete árán is megküzdjön a szabadságáért. Folyton felbukkantak emberek, mintha tudnák, hogy csaló, mintha meg akarnák állítani, és le akarnák leplezni. De mindannyiszor mentek is tovább, megállás, kérdezősködés nélkül, ismét magára hagyva Flicket, egy elfeledett alakot sok ezer másik között. Többször haladt el tüzek mellett, ahol guggoló emberek tréfálkoztak és beszélgettek halkan; a kezüket dörgölték, és a pattogó lángok melegével próbáltak fűtőzni az egyre hidegebb éjszakában. Kétszer-háromszor biccentettek vagy intettek, amikor Flick lehorgasztott fejjel, összehúzott köpenyben elment mellettük, ő pedig sután visszaintett. Állandóan attól félt, hogy rossz mozdulatot tesz, nem szólal meg, amikor kellene, tiltott helyre téved – ám a kétség szörnyű pillanata mindannyiszor elszállt, s ő ismét egyedül találta magát. Órákig vándorolt a hatalmas táboron át anélkül, hogy megtalálta volna Shea, Eventine vagy a Shannara Kardja nyomát. Ahogy közeledett a hajnal, úgy kezdett kételkedni benne, hogy bármit is megtalálhat. Számtalan hamvadó tűz mellett haladt el az éjszaka során, alvók tengerét látta, volt, aki égnek fordította arcát, mások takaróba burkolóztak, valamennyi ismeretlen volt. Mindenfelé sátrak magasodtak az ellenséges gnóm és troll vezérek zászlóival, de egyiknek fontosságát sem mutatta őrség. Flick közelebbről is megnézett néhányat, hátha rábukkan valamire, de semmit sem talált.

Fülét meg-megcsapták a virrasztó gnómok és trollok beszédfoszlányai; igyekezett észrevétlenül közelebb óvakodni, hogy kihallgassa, mit beszélnek. De a troll nyelv teljesen ismeretlen volt előtte, és ami keveset megértett a zavaros gnóm karattyolásból, az is használhatatlan volt. Mintha senki sem tudott volna az eltűnt emberekről és a Kardról – mintha sohasem hozták volna őket ebbe a táborba. Flick már azon kezdett töprengeni, nem volt-e szarvashiba Allanontól, amikor néhány nappal ezelőtt elindult a tábor felé vezető nyomon. Riadtan pillantott a felhős éjszakai égre. Fogalma sem volt, mennyi lehet az idő, annyit azonban tudott, hogy legföljebb néhány órája maradt a sötétségből. Egy pillanatra pánikba esett, hirtelen rádöbbent, hogy talán nem is lesz ideje visszatérni a várakozó Allanonhoz a rejtekhelyre. De lerázta félelmét, azzal érvelt magának, hogy az ébredő tábor hajnali zűrzavarában át tud menni az álmos katonák között, és elrohanhat a Sárkányfogak lejtői felé, mielőtt a nap rátalálna.

Jobbról hirtelen mozdult valami a sötétben; egymás között halkan dörmögve négy állig fölfegyverzett, hatalmas troll harcos menetelt be a tűz fényébe, és elvonultak a meghökkent völgylakó előtt. Inkább az ösztöneire, mint az eszére hallgatva Flick jó néhány méterrel lemaradva a nyomukba szegődött; kíváncsi volt, hova mehetnek teljes harci fölszerelésben éjnek évadján. A trollok arra az irányra merőlegesen haladtak, amerre az álruhás Flick a középpontot hitte; most az árnyékban bujkálva követte a négy harcost, miközben azok kitartóan trappoltak az alvó táboron át. Többször tűntek fel sötét sátrak, Flick mindannyiszor azt hitte, az a cél, ám a trollok megállás nélkül kutyagoltak tovább. A kis völgylakó felfigyelt rá, hogy ezen a helyen a tábor megváltozott. Több lett a sátor, némelyiknek magas kupolája is volt, árnyak mozogtak odabent. Kevesebb közkatona hált a hideg földön, annál több őrszem járkált a jól megrakott tüzek körül, amelyek megvilágították a sátrak közötti teret. Flick egyre nehezebben tudott rejtve maradni ebben az új fényben; hogy elkerülje a kérdéseket és kivédje a fölfedeztetés növekvő kockázatát, beállt a menetelő trollok mögé, mintha ő is hozzájuk tartozna. Őrszemek mellett haladtak el, akik kurtán tisztelegtek, és utánuk néztek, de meg sem próbáltak kérdéseket föltenni a köpenybe burkolózott gnómnak, aki a kis menet végén loholt.

Azután a trollok hirtelen balra fordultak, Flick pedig gépiesen velük kanyarodott – csak azért, hogy majdnem nekimenjen egy hosszú, alacsony sátornak, amelyet még több fölfegyverzett troll őrzött. Nem volt idő elfordulni vagy kiosonni a trollok látóteréből, így amikor a menet megállt a sátor előtt, a rémült völgylakó továbbment, és úgy haladt el mellettük, mint akinek meghatározott célja van. Az őrök nyilvánvalóan nem találtak ebben semmi rendkívülit, egy pillantást vetettek csak a szorosan bebugyolált alakra, és a következő pillanatban Flick egyedül állt a fekete árnyékok között. Megtorpant, verejték csurgott vastag ruhája alatt, nehezen zihált. Csupán egy másodperce volt, hogy bepillantson a kivilágított sátor bejáratán, a hosszú vaslándzsával fölfegyverzett, magas troll őrök között – csak egy másodpercig látta odabent a görnyedt, fekete szárnyú szörnyeteget a trollok és gnómok között. Semmi kétség, ez is egy olyan gyilkos lény, amilyenek egész Négyföldön át üldözték. Az iszonyatnak ugyanaz a semmihez sem fogható borzongása futott végig a völgylakó testén, miközben vadul lüktető szívvel, lélegzetvisszafojtva állt az árnyékban.

Valami életfontosságú történik abban az erősen őrzött sátorban! Talán az eltűntek és a Kard is bent van, a Boszorkánymester szolgáinak kezén! Rémítő gondolat volt, és Flick tudta, hogy ide be kell néznie. Az idő telt, a szerencséje fogyatkozott. Az őrök is megakadályozhatták a belépést a sátorba, a Koponyahordozó ottléte viszont az öngyilkossággal tett egyenlővé minden próbálkozást. Flick leguggolt a sátrak közötti sötétben, és reménytelenül csóválta a fejét. A feladat irdatlanisága a siker minden reményét elhalványítja, de hát mit tehet? Ha most visszatér Allanonhoz, alig valamivel tudnak többet annál, amit eddig is tudtak, és hiába volt az egész keserves éjszaka, amikor átosont az ellenséges táboron. Várakozva bámult az éjszakai égre, mintha az feleletet adhatna kérdésére. Odafönt ugyanolyan vastagon álltak a felhők, vészjóslóan elzárva a hold és a csillagok fényét az alvó földtől. Már csaknem véget ért az éjszaka. Flick fölállt és összehúzta átfázott testén a köpenyt. Talán az lesz a sorsa, hogy ennyi zűrzavaros bolyongás után itt vérezzen el egy ostobán vakmerő játékban, de akkor is, tőle függ Shea sorsa, sőt talán még Allanoné és a többieké is. Tudnia kell, mi van abban a sátorban! Lassan, óvatosan araszolni kezdett előre.

GYORSAN MEGVIRRADT, komor szürke fény lopózott a párától és hallgatástól terhes, keleti égre. Az időjárás nem lett jobb a Streleheim-síkságon túl, a Boszorkánymester előrehaladását jelző, tömör fekete faltól délre. Fentről nem mozdultak a hatalmas viharfelhők, mintha baljós szemfedőt terítenének a föld tetemére. A Sárkányfogak tövében posztoló őrszemek elhagyták éjszakai útvonalukat, hogy visszatérjenek az északföldi hadsereg ébredező táborába. Allanon csöndesen ült a sziklás lejtő rejtekében, hosszú, pengevékony alakján aláomló fekete köpenye kevés védelmet adott az éjszakai hideg és a gyér szemerkélés ellen, amely gyorsan sűrűsödött felhőszakadássá. Egész éjjel itt ült, figyelt, leste Flick nyomát, reményei úgy halványodtak, ahogy az ég világosodni kezdett, és az ellenséges tábor ébredezett. Mégis várakozott, mindennek ellenére bizakodott, hogy a kis völgylakónak valahogy sikerült eltitkolnia a kilétét, valahogy sikerült keresztülsurrannia a táboron és megtalálnia elveszett testvérét, az elf királyt és a Kardot, azután pedig valahogy sikerült még pitymallat előtt visszaosonnia az őrök között a szabadságba. Tábort bontottak, a sátrakat összehajtották és fölpakolták, a hatalmas hadsereg oszlopokba rendeződött, amelyek irdatlan fekete négyszögekkel borították el a síkot. Aztán a Boszorkánymester hadi gépezete elindult délnek Kern irányába, és az óriás druida lejött a sziklák közül, hogy az eltűnt völgylakó észrevehesse, ha netán arra téved. Semmi sem mozdult, semmit sem lehetett hallani, csak a szél halk surrogását a síkság füvén. A sötét alak mozdulatlanul állt. Csupán a szeme árulta el mérhetetlen keserűségét. Végül elindult délnek, párhuzamosan az előtte menetelő sereggel. Hatalmas lépései gyorsan falták a távolságot, míg egyre sűrűbben zuhogott az eső, és mögöttük elmaradt a végeérhetetlen síkság.

MENION LEAH hajnal előtt néhány perccel, Kern szigetvárosától pontosan északra érte el a kanyargós Mermidont. Igaza volt Allanonnak, amikor arra figyelmeztette, hogy nem lesz könnyű dolga, ha észrevétlenül akar átsiklani az ellenséges vonalak között. Őrök álltak messze a táboron kívül is, amely a Mermidon fölött nyugatra, a Sárkányfogak déli nyúlványa mentén lapult szét a síkságon. Innentől északra mindenen a Boszorkánymester uralkodott. Ellenséges őrjáratok cserkészhettek háborítatlanul a hatalmas Sárkányfogak déli határain, szemmel tartva a fenséges csúcsok közötti hágókat. Balinornak, Hendelnek és az elf testvéreknek sikerült átvágniuk magukat az egyik ilyen ellenséges őrjáraton a Kennon-hágóban. Menion nem rejtőzhetett a hegyek közé az északföldiek elől. Amikor elvált Allanontól és Flicktől, kénytelen volt keresztülmenni a Mermidonig érő füves rónaságon. Két dolog viszont a javára szolgált. A felhők nem szakadtak fel, áthatolhatatlanul fekete maradt az éjszaka, alig néhány méterre lehetett látni. Ami ennél is fontosabb, Menion vadász és nyomkereső volt, akinek nem akadt párja a Délföldön. Olyan sebesen és észrevétlenül tudott lopakodni a sötét szemfödél alatt, hogy azt csak a legfinomabb fül érzékelhette.

Némán vált el két társától, még mindig dühöngve, amiért Allanon arra kényszerítette, hogy ne Shea után kutasson, inkább Balinort és Callahorn népét figyelmeztesse a közelgő támadásra. Rossz érzés volt kettesben hagyni Flicket a rejtelmes és kiszámíthatatlan druidával. Sohasem bízott meg maradéktalanul az óriás misztikusban, mivel tudta, hogy elhallgatja előlük a teljes igazságot Shannara Kardjáról és önmagáról. Ők vakon engedelmeskedtek a druidának, feltétlenül bíztak benne, valahányszor bajba kerültek. Minden alkalommal igaza is lett Allanonnak, de akkor sincs birtokukban a Kard, és elveszítették Sheát. Most, mindennek a tetejébe felbukkant az északföldi hadsereg, hogy meghódítsa a Délföldet. Csupán Callahorn határ menti királysága készült fel a védekezésre. Bár Menion nem nagyon látta, hogyan állíthatna meg akár a legendás Határőr Légió is egy ilyen félelmetes támadó erőt. Csakis abban reménykedhetnek, súgta a józan ész, hogy addig feltartóztathatják a közeledő ellenséget, amíg a Határőr Légió egyesül az elf és törpe seregekkel, majd ellentámadásba mennek át. Az biztos, hogy a Kard elveszett, és még ha meg is találják Sheát, a csodafegyvert már nem lesz idejük felkutatni.

Fojtottan elkáromkodta magát, mert fájdalmasan beleverte a térdét egy kiálló kőbe, és visszazökkent a jelenbe, mellőzve egy időre a jövővel kapcsolatos spekulációkat. Mint karcsú, fekete gyík osont le némán a Sárkányfogak lejtőiről, fáradságosan kanyarogva az előhegyeket megtűzdelő, késéles sziklák között, hátán Leah kardjával és a hosszú kőrisfa íjjal. Elérte a lejtő szélét anélkül, hogy bárkivel találkozott volna, és belebámult a sötétbe. Az életnek semmi jele. Óvatosan nekivágott a füves síkságnak, egyszerre mindig csak néhány métert tett meg, rendszeresen megállt hallgatózni. Tudta, hogy az őrlánc itt húzódik, de semmit sem látott. Végül fölemelkedett, olyan némán, mint az árnyak körülötte, és mivel semmit sem hallott, lassan elindult délnek a feketeségben, egyik kezében könnyedén lógatva vadászkését. Hosszú percekig haladt minden baj nélkül, már éppen kezdett megkönnyebbülni, abban a hitben, hogy észrevétlenül átjutott az ellenséges vonalakon, amikor halk neszt hallott. Lépés közben dermedt meg, igyekezett azonosítani a zaj forrását; azután ismét hallotta. Halkan köhécselt valaki a sötétben, éppen abban az irányban, amerre ő tartott. Egy őrszem árulta el magát, még idejében, hogy a felföldi ne botoljon bele. Egy kiáltás azonnal a nyakára hozta volna az ellenséget. Négykézlábra ereszkedett, szorosan markolta a tőrt. Kúszva, nesztelenül indult a köhögés forrása felé. Végül képes volt kivenni a homályban valakinek a körvonalait, aki némán állt előtte.

Kis termetéből ítélve nyilván gnóm. Menion várt még néhány percet, amíg megbizonyosodott róla, hogy az őrszem háttal áll, azután addig lopakodott, amíg néhány lépésnyire megközelítette. Egyetlen sima mozdulattal a gyanútlan őrszem fölé magasodott, egyik acélos karja átkapta a gnóm torkát, belefojtva a kiáltást. A kés markolatával keményen fültövön csapta, az öntudatlan gnóm a földre roskadt. A felföldi nem állt meg, siklott tovább a sötétben, tudva, hogy mások is lehetnek a közelben, ezért igyekezett kikerülni a hallótávolságból. Mindenre elszántan markolta a tőrt, érezte, hogy kell lennie még egy vonalnak, amelyet őriznek. A hideg szél kitartóan fújt, az éjszaka vánszorgott.

Végül odaért a Mermidonhoz, éppen Kern szigetvára fölött, amelynek fényei halványan világítottak a távoli délen. Megállt egy alacsony dombtetőn, amely fokozatosan lejtett a sebes folyó északi partjának irányába. Félig lekuporodott, hosszú vadászköpenyét karcsú teste köré csavarta, védelmül a hajnali, hideg szél ellen. Csodálkozva és megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy elérte a folyó partját, anélkül hogy az ellenség újabb őrjáratába ütközött volna. Gyanította, hogy korábbi feltételezésének megfelelően legalább egy őrszem mellett úgy haladt el, hogy észre sem vette. Óvatosan körülnézett, azután fölállt és fáradtan nyújtózott. Tudta, hogy valahol lejjebb kell átkelnie a Mermidonon, ha nem akar úszni dermesztő vizében. Ha egyszer eléri a várossal szembeeső partot, bizonyosan talál majd csónakot vagy kompot, amely a szigetre szolgál. Följebb igazította fegyvereit a vállán, komoran elmosolyodott a hidegben, azután délnek indult a folyóparton.

Nem jutott messzire, alig tett meg ezer métert, amikor a hajnali szél zúgása egy pillanatra elhalkult és a hirtelen csöndben szokatlan mormolást hallott valahonnan elölről. Azonnal hasra vetette magát, és elnyúlt egy kis buckán. Most ismét a szél zúgott a fülében, majd másodszor is elállt, és ő újra hallotta a halk mormogást, de most biztos volt az eredetében. Emberek beszélgettek az éjszakai folyóparton. A felföldi sietve visszakúszott a bucka mögé, ahol a terep takarta a város távoli fényei elől. Azután fölállt és behajlított térdekkel, zajtalanul, sebesen futásnak eredt a folyóval párhuzamosan. A hangok erősödtek, érthetőbbek lettek, úgy tűnt, mintha egy füves domb mögül érkeznének. Menion egy percig fülelt, de nem értette a beszédet. Óvatosan, hasmánt kúszott föl a domb tetejére, és onnan sötét alakok csoportját látta, akik a Mermidon mellett guggoltak. Az első, amit észrevett, a csónak volt, a folyópartra kihúzva, egy alacsony bokorhoz kötve. Itt a szállítóeszköz, amelyre szüksége van! Szinte azonnal elvetette az ötletet.

A kikötött csónak közelében négy hatalmas, fölfegyverzett troll állt, óriási, fekete alakjukat még ebben a gyér fényben sem lehetett eltéveszteni. Egy ötödik, kisebb és vékonyabb alakkal beszélgettek, akinek a ruhája félreérthetetlenül jelezte, hogy délföldi. Menion egy pillanatig feszülten fürkészte őket, igyekezett kivenni az arcokat, de ez a délföldi alak éppen csak sejlett a félhomályban, és nem emlékeztetett a herceg egyetlen ismerősére sem. Megvolt az a furcsa szokása, hogy beszéd közben kurta, ideges mozdulatokkal simogatta keskeny, sápadt arcát keretező gyér, sötét szakállát. Azután Leah hercege észrevett valami mást. A kör mellett, amelyet az emberek alkottak, egy nagy batyu hevert, nehéz köpennyel letakarva, és alaposan összekötözve. Menion gyanakodva fürkészte, a sötétben nem tudta megállapítani, mi lehet. Ekkor, meglepetésére a csomag megmoccant kissé, de ahhoz éppen eléggé, hogy élőlényt lehessen sejteni a vastag burok alatt. Menion kétségbeesetten törte a fejét, hogyan kerülhetne közelebb a kis csapathoz, de már elkésett. A trollok egyike odament a rejtelmes csomaghoz, s egyetlen könnyed mozdulattal fellódította dagadó izmú vállára. Az idegen visszatért a csónakhoz, kikötötte, bemászott, az evezőket beleengedte a csobogó vízbe. Még váltottak néhány búcsúszót, amiből Menion is elkapott egy foszlányt, valami olyasmiről, hogy most mindent kézben tartanak. Miközben a csónak kisiklott a vízre, az idegen még visszaszólt, hogy várják a következő hírt a hercegről. Menion kissé hátrébb araszolt a kis domb nedves füvében, úgy figyelte, amint a férfi és a csónak eltűnik a Mermidon párás sötétjében. Végre közeledett a hajnal, de csupán fakó, ködös szürkeség formájában, amelyben a látótávolság csaknem olyan csekély volt, mint éjszaka. Az eget alacsonyan lógó gomolyfelhők borították, amelyek azzal fenyegettek, hogy ha tovább dagadnak, egyszerűen lezuhannak a földre. Nemsokára elered az eső, a levegő máris tele volt nedvességgel, ami átitatta a felföldi ruházatát és megborzongatta csupasz bőrét.

A hatalmas északföldi hadsereg egy órán belül megindul Kern szigetvára felé, délre valószínűleg ide is ér. Kevés ideje maradt, hogy figyelmeztesse a kernieket a fenyegető támadásra – emberek és fegyverek olyan méretű rohamára, amellyel szemben a város nem sokáig védheti magát. A lakosságot azonnal ki kell költöztetni, és el kell vinni a több védelmet nyújtó, délebbre elterülő Tyrsisbe. Balinort figyelmeztetni kell, hogy elfogyott az idő, a Határőr Légiót hadba kell szólítani, és késleltető csatározásokat kell folytatniuk a törpe és elf erősítés megérkezéséig.

Leah hercege tudta, hogy nincs idő tovább tűnődni a rejtelmes találkozón, amelynek véletlen tanúja lett, de még egy pillanatig maradt, miközben a négy troll elfordult a folyóparttól, és a vergődő batyuval elindultak az ifjútól jobbra emelkedő domb irányába. Menion bizonyosra vette, hogy a csónakkal jött idegen foglyul ejtett valakit, és átadta ezeknek az északföldi katonáknak. Ezt a találkozót előre megbeszélték, és az éjszakai cserére kizárólag általuk ismert okokból került sor. Ha ekkora gondot vettek a nyakukba, akkor a fogoly nagyon fontos lehet számukra – tehát a Boszorkánymester számára is. Figyelte, amint a trollok távolodnak a reggeli ködben, miközben még mindig nem döntötte el, közbeavatkozzék-e. Allanon rábízott egy feladatot – életfontosságú feladatot, amellyel életek ezreit mentheti meg. Most nincs idő vad tusákra az ellenséges vidéken, csak azért, hogy személyes kíváncsiságát kielégítse, még akkor is, ha… Sheát mentené meg vele! Mi van, ha Shea a fogoly? Ahogy belevillant a gondolat, nyomban döntött is.

Mindennek Shea a kulcsa! Ha csak fikarcnyi esély van rá, hogy ő a bebugyolált fogoly, akkor meg kell próbálni kiszabadítani. Talpra ugrott és loholni kezdett észak felé, vissza arra, ahonnan érkezett, igyekezett párhuzamosan haladni a trollokkal. A sűrű ködben nehéz volt tartani az irányt, de Menionnak nem volt ideje ezen aggódni. Rendkívül nehéz dolog megszabadítani egy foglyot négy fölfegyverzett trolltól, főleg, hogy egy is játszva elbánhat a vékony felföldivel. Továbbá bármikor beleszaladhatnak az északföldi hadsereg előretolt őrláncába. Ha nem tudja őket korábban megállítani, akkor vége. A mentésnek csak akkor van némi esélye, ha nyitva marad a menekülés útvonala a Mermidon felé. Érezte az arcán a közelgő zivatar első csöppjeit, mennydörgés morajlott fenyegetően a feje fölött, a szél is erősödött. A kavargó ködben és párában kétségbeesetten fürkészte az ellenség valamilyen jelét, ám semmit sem látott. Bizonyára túl lassú volt és szem elől tévesztette őket. Nyaktörő sebességgel száguldott a füves pusztán, vad fekete árnyként robogott át a ködön, kerülgetve a kis fákat és bokrokat, az üres síkságot fürkészve. Az eső az arcát verte, belefolyt a szemébe, elvakította, kénytelen volt lassítani és törülgetni magáról a víz és verejték keverékét.

Dühösen megrázta a fejét. A közelben kell lenniük! Nem veszíthette el őket! Balra mögötte hirtelen felbukkant a ködből a négy troll. Rosszul ítélte meg a helyzetet, és jócskán megelőzte őket. Lekushadt egy kis bokor mögé, és egy pillanatig leste, hogyan közelednek. Ha tartják irányukat, akkor el kell menniük egy nagyobb bokorcsoport mellett, amelyet ők még nem látnak, de Menion annál inkább. Előszökkent fedezékéből és addig nyargalt a ködben, míg végül nem látta a trollokat. Ha a ködben észrevették ezt a rövid vágtát, akkor kudarcot vall. Felkészülve várhatják, amikor előbukkan a bozótból. De ha nem, akkor rajtuk üt, aztán elmenekül a folyó felé. Balra tartott a síkságon, amíg el nem érte a bozótos rejtekét. Ott zihálva négykézlábra ereszkedett, és óvatosan kilesett az ágak között.

Egy pillanatig semmit sem látott, csak a ködöt és az esőt, azután négy tagbaszakadt alak bukkant elő a szürke párából, és egyenletes léptekkel jöttek az ő rejtekhelye felé. Menion ledobta zavaró vadászköpenyét, amely máris átázott a reggeli esőtől: gyorsnak kell lennie, ha ki akarja cselezni a hatalmas trollokat, és a köpeny csak lassítaná. Levetette a nehéz vadászcsizmát is. Oldalára kötötte Leah kardját, amelynek pengéje szárazon maradt bőrhüvelyében. Sietve felajzotta a nagy kőrisfa íjat, és két hosszú, fekete nyílvesszőt húzott elő a tegezből. A trollok gyorsan közeledtek, sötét alakjukat látni lehetett a bokor sűrű lombjain át. Párba álltak, elöl az egyik vitte a megkötözött, elernyedt foglyot. Nemtörődöm hanyagsággal lépdeltek a rejtőző Menion felé, nyilvánvalóan meg voltak győződve róla, hogy olyan terepen járnak, amelyet az ő haduk ellenőriz. Menion lassan fél térdre emelkedett, egy fekete vesszőt igazított a hosszú íj idegére, és némán várakozott. A gyanútlan trollok már csaknem odaértek a bozótoshoz, amikor az első nyílvessző éles surrogással előbukkant a semmiből, belecsapódva a foglyot cipelő termetes északföldi lábszárába. Az felordított a haragtól és a fájdalomtól, elejtette terhét és felbukott, két kézzel markolászva sebesült lábát. A döbbenet és zavar pillanatában Menion kilőtte a második nyílvesszőt is, amely az első pár másik tagjának vállába fúródott, és megfordította maga körül a termetes alakot, amitől az egyensúlyát vesztve nekitántorodott a hátsó párnak.

A fürge felföldi, Leah kardját suhogtatva, késlekedés nélkül előszökkent a bozótból és ordítva nekirontott a meglepett trolloknak. Azok egy-két lépést hátráltak a fogolytól, akiről pillanatnyilag megfeledkeztek. A gyors támadó szabad kezével a vállára kanyarította az ernyedt alakot, még mielőtt a döbbent északföldiek megmoccanhattak volna, a következő pillanatban elrobogott mellettük, kardjával belevágva a hozzá közelebb álló troll karjába, aki hasztalanul próbálta megállítani. Megnyílt az út a Mermidon felé! Két troll, egy sértetlen és egy könnyebben sebesült azonnal a nyomába eredt: néma elszántsággal, nehézkesen dübörögtek az esőverte füves síkon. Ormótlan fegyverzetük és hatalmas termetük erősen lassította őket, mégis gyorsabban mozogtak, mint Menion gondolta, továbbá frissek és erősek voltak, míg ő már elfáradt. A karcsú felföldi még a vadászköpeny és a csizma nélkül sem tudott túl gyorsan futni, mivel magával cipelte a még mindig megkötözött foglyot. Az eső egyre sűrűbben zuhogott, a szél csípősen vágta az arcába, így kellett mind sebesebb rohanásra kényszeríteni sajgó testét. Nagy léptekkel és szökkenésekkel nyargalt a síkon, fácskákat kerülgetett, elkanyarodott, ha bokrokkal vagy vizes-gödrökkel találkozott. A nedves, csúszós fű még mezítlábasan sem nyújtott valami biztos támaszt. Többször megbotlott és fél térdre esett, de azonnal felpattant és repült tovább. Éles kövek, tüskés növények rejtőztek a puha fűben, Menion lába hamarosan kisebesedett és vérzett.

De nem is érezve a fájdalmat, csak futott. Egyedül a téres síkság volt tanúja a hatalmas, lomha katonák és árnyékszerűen fürge prédájuk különös versenyének, miközben dél felé loholtak a zuhogó esőben és a dermesztő szélben. Vakon, süketen nyargaltak az üres tájon, a szörnyű csöndet semmi sem törte meg, csak a szélrohamok zúgása a futók fülében. Magányos, félelmetes próbája volt ez az életben maradásnak, a szellem és az erőnlét vizsgája, amely megkövetelte Leah ifjú hercegétől utolsó tartalékai kihasználását. A menekülő felföldi számára megszűnt az idő. Kényszerítette lábait, hogy mozogjanak, holott izmai már rég túljutottak teljesítőképességük határán. És a folyó még mindig nem volt sehol. Többé nem nézett hátra, hogy közelednek-e a trollok. Érezte jelenlétüket, már-már a nyakába lihegtek; gyorsan csökkenhetett a távolság. Fürgébben kell futnia! El kell érnie a folyót, hogy kiszabadítsa Sheát…

Csaknem végletesen kimerült állapotában, öntudatlanul is biztos volt benne, hogy a becsomagolt fogoly a barátja. Már mikor felkapta a titokzatos csomagot, akkor érezte, hogy kicsi és vékony. Semmi oka sem volt másra gondolni. A megkötözött fogoly ébren volt, sután mocorgott, miközben a felföldi rohant vele, elfojtott hangon beszélt is, amire Menion kurta válaszokat adott, zihálva nyugtatgatta, hogy nemsokára biztonságban lesznek. Az eső hirtelen annyira fölerősödött, hogy minden irányban csupán méterekre lehetett látni, és az ázott síkság váratlanul füves ingovánnyá változott. Menion megbotlott egy víz alá merült gyökérben, és fejjel előre elhasalt a sáros füvön, elejtve rúgkapáló, drága terhét. Összehorzsolva, kimerülten négykézlábra vergődött, marokra fogta a nagy kardot, és üldözőiket kereste. Megkönnyebbülésére senkit sem látott. A sűrű esőben és ködben a trollok egyelőre elveszítették őket. De még a korlátozott látótávolság is csak néhány percre lassíthatja le az üldözőket, és azután…

Erősen megrázta a fejét, hogy szabaduljon az eső és a fáradtság ködétől, azután odakúszott a vizes batyuhoz, amely a vergődő foglyot rejtette. Akárki van is a vadászköpenyben, elég jó formában lehet ahhoz, hogy mellette fusson, mert neki alig van már ereje. Nem bírja tovább cipelni. Ügyetlenül, szinte öntudatlanul nyiszálta kardjával a feszes csomókat. Shea az, mondta újra és újra az agya, bizonyára ő! A trollok és az az idegen akkora ügyet csináltak belőle, hogy ne lehessen látni őket, annyira titkolóztak… A kötelékek elpattantak, a kard végre átvágta őket. Shea lesz az! A köpeny szétnyílt, és a belebugyolált személy előkecmergett. A hüledező Menion Leah kitörölte szaporán pislogó szeméből a vizet és bámult. Egy nőt mentett meg!

XXIV.

EGY NŐ! MIÉRT RABOLTAK EL az északföldiek egy nőt? A zuhogó esőn át belebámult a tiszta kék szemekbe, amelyek bizonytalanul bámultak vissza rá. Nem lehetett mindennapi nőnek nevezni. Döbbenetesen szép volt, finom vonású, kerek arcával, mélybarnára sült bőrével, selyembe bújtatott, törékeny, kecses alakjával, és az a haj!… Menion még sohasem látott ehhez foghatót. Még most, esőtől ázottan-csapzottan is hosszú, imádni való tincsekben omlott a válláig és annál tovább, és még a hajnali szürkeségen is átütött különös, mélyvörös árnyalata. Menion félig öntudatlan igézetben bámulta egy darabig, amíg összevagdosott, vérző lábának lüktető fájdalma eszébe nem juttatta helyzetét és a veszélyt, amely még mindig leselkedett rájuk. Gyorsan föltápászkodott, megrándult, amikor ránehezedett sebes talpára. Olyan hullámban rohanta meg a fáradtság, hogy azt hitte, összeesik a kimerültségtől. Elméje pillanatokig vergődött, miközben szinte részegen imbolygott, nagy kardjára támaszkodva. A lány – igen, még nyugodtan nevezhető lánynak, gondolta hirtelen a férfi – rémülten nézett föl rá a szürke párában. Azután melléugrott, átkarolta, és halk, távoli hangon beszélt. Menion megrázta a fejét, majd bárgyún bólogatott.

– Most már minden rendben. Jól vagyok. – A szavak kásásan buktak ki belőle. – Fussunk a folyó felé! El kell érnünk Kernt! – Ismét elindultak a ködön és az esőn át, sebesen lépkedtek, időnként megtántorodva az ingoványos mezőn. Menion érezte, hogy a feje tisztulni kezd, az ereje visszatér, míg megy a lány mellett, kinek keze az ő karját markolja, félig azért, hogy kapaszkodjék, félig pedig, hogy támogassa. A felföldi éles szeme a homályt fürkészve kereste a cammogó trollok nyomát, biztos volt benne, hogy nem lehetnek túlságosan messze. Ekkor új hang ütötte meg a fülét, az esőtől megáradt Mermidon vizének csobogása, amely a síkság füves partját elöntve sietett délnek, Kern felé. A lány is meghallotta, és bátorítóan megszorította a férfi karját. Pillanatokkal később ott álltak az északi parttal párhuzamosan futó, kis emelkedő tetején. A sebes folyó elöntötte az alacsony partot és egyre emelkedett. Menionnak fogalma sem volt róla, hol lehetnek Kernhez képest, de tudta, hogy ha rossz helyen kelnek át, akkor végképp elveszítik szem elől a szigetet. Úgy tűnt, a lány is tisztában van a problémával; megragadta a férfi karját, és elindult a dombon folyás irányában, miközben a homályos túlpartot fürkészte. Menion kérdés nélkül engedte, hogy vezessék, aggodalmasan leste, nincs-e nyoma üldöző trolloknak. A zápor enyhült, a pára szakadozni kezdett. A viharnak nemsokára vége, ismét megnő a látótávolság, ami lehetővé teszi, hogy a kitartó üldözők felfedezhessék zsákmányukat. Gyorsan módot kell találniuk az átkelésre! Nem tudta, meddig vezették a vízparton, de a fiatal nő egyszer csak megállt, és mutogatni kezdett egy, a füves partra felhúzott kis ladikra. A felföldi gyorsan a hátára szíjazta Leah kardját, és együtt a Mermidon gyors vizére lökték a járművet. A folyó dermesztő volt, és a habos tarajú hullámok jéghideg permete Menion csontjáig hatolt. Lázasan lapátolt a sebes áramlatban, amely félelmetes erővel sodorta őket lefelé, gyakran körbeforgatva ladikjukat, miközben igyekeztek elérni a túlsó partot. Elkeseredett küzdelem volt ez az ember és a folyó között, és még mielőtt vége lett volna, minden összemosódott Menion fáradt agyában.

Hogy mi történt ezután, azt sohasem tudta meg. Homályosan érezte, hogy kezek nyúlnak feléje, kihúzzák a ladikból a füves partra, ahol zihálva, kábán összeesett. Hallotta a lány selymes hangját, azután a zsibbadt sötétség mindent elborított, és ő elveszítette az öntudatát. Ide-oda sodródott öntudatlanság és álom között, miközben fáradt elméjében bizonytalanul lappangott a veszély érzete, követelve, hogy térjen magához és álljon készenlétben. De a teste nem tudott engedelmeskedni, és végül mély, öntudatlan álomba merült.

Amikor magához tért, még mindig borús idő volt, az eső lassú, kitartó szemerkéléssé enyhülve hullott a mélyszürke égből. Egy ágy melegében és kényelmében hevert, szárazon és kipihenten, összehasogatott lábát letisztították és bekötözték, túl volt a szörnyű menekülésen az északföldiek elől. Az eső békésen kopogott az ablaküvegen, amely beengedte a nappal fényét a faburkolatú kőfalak közé. Lustán körülnézett a szépen berendezett szobában, és gyorsan megállapította, hogy ez nem egy átlagos polgár háza, inkább királyi személyé. A faburkolat faragványaiban felismerte a callahorni uralkodói jelvényeket és címereket. Egy pillanatig csöndesen feküdt, ráérős szótlansággal tanulmányozta a szobát, hagyta, hogy az álom elszivárogjon, és teljesen felébredjen. Látta, hogy száraz ruha hever az ágy mellett egy széken és már éppen azon volt, hogy fölkel és felöltözik, amikor nyílt az ajtó és egy idősebb asszony hozott tálcán gőzölgő ételeket. Udvariasan bólintott, elmosolyodott, odasietett az ágyhoz, letette a tálcát a felföldi ölébe, föltámasztotta a fekvőt néhány párnával és biztatta, hogy addig egyen, amíg forró. Meniont különös módon az anyjára, egy kedves, aggodalmaskodó asszonyra emlékeztette, aki akkor halt meg, amikor fia tizenkét éves volt. A felszolgáló asszony megvárta az első falatot, azután elfordult és ismét kiment, csöndesen becsukva maga mögött az ajtót. Menion lassan evett, kiélvezte a zamatos ételt, érezte, hogy az erő visszatér testébe. Már majdnem felét elpusztította az étkeknek, amikor eszébe jutott, hogy több mint huszonnégy órája – vagy talán még régebben – nem evett. Ismét kinézett az ablakon az esőbe, és képtelen volt megállapítani, hogy vajon ugyanaznap van-e. Lehetett másnap is…

Egy szempillantás alatt eszébe jutott, milyen megbízással jött Kernbe – hogy figyelmeztessen az északföldi hadsereg közelgő támadására! Lehet, hogy máris elkésett! A gondolattól megdermedt, a villa megállt félúton a szája felé, és ekkor másodszor is nyílt az ajtó. A fiatal nő volt az, akit megmentett, most már üdén, szárazon, suhogó, tarka köntösben, szépen fésült, hosszú, vörös haját varkocsokba fonta, amelyek még az esős nap szürke világosságában is ragyogtak. A legszédületesebb nő volt, akivel Leah hercege valaha találkozott. Hirtelen eszébe jutott a félig fölemelt villa, letette a tálcára és üdvözlésképpen elmosolyodott. A lány becsukta az ajtót maga mögött, és kecsesen az ágyhoz ment. Hihetetlenül szép, gondolta ismét Menion. Miért rabolták el? Vajon mit tud róla Balinor, milyen válaszokat adhat? A lány megállt az ágy mellett, és egy pillanatig nézte tiszta, mély tüzű szemével.

– Jól festesz, Leah hercege – mosolygott. – Rendbe hozott a pihenés és az étel.

– Honnan tudod, ki…?

– Ismerem Leah uralkodói jelvényét, és az van kardodon. – Ki más hordhatna ilyen fegyvert, mint a király fia? A nevedet viszont nem ismerem.

– Menion – felelte a felföldi, meglepődve, hogy a lány ismeri kicsiny hazáját, mivel a legtöbb idegen sohasem hallott róla. A fiatal nő kinyújtotta vékony barna ujjait, melegen megszorította a férfi kezét, és boldogan biccentett.

– Shirl Ravenlock vagyok, és ez itt az otthonom, Menion: Kern szigetvára. Ha nem vagy ilyen merész, sohasem láttam volna viszont. Ezért örökké hálás vagyok neked, és mindig a barátod leszek. Most fejezd be az étkezést, közben beszélgetünk.

Leült az ágyra Menion mellé, és intett, hogy egyen. A fiatalember fölemelte a villát; azután eszébe jutott a támadás, hangos csörömpöléssel újfent leejtette az evőeszközt.

– Üzenni kell Tyrsisbe, Balinornak! Az északföldi támadás megkezdődött! Sereg táborozik Kern fölött, arra várva, hogy…

– Jól van, tudom! – felelte gyorsan Shirl, és fölemelte a kezét, hogy megállítsa. – Még álmodban is a veszélyről beszéltél – figyelmeztettél minket, mielőtt teljesen elvesztetted volna az eszméletedet. Üzenetet küldtünk Tyrsisbe. Ott Palance Buckhannah uralkodik fivére távollétében; a király még mindig nagyon beteg. Kern városa riadóztatta védelmi erejét, de pillanatnyilag nem fenyeget igazi veszély. Az eső felduzzasztotta a Mermidont, és meghiúsítja bármiféle támadó erő átkelését. Biztonságban leszünk, amíg megérkezik a segítség.

– Balinornak napok óta meg kellett volna érkeznie Tyrsisbe! – közölte riadtan Menion. – És mi van a Határőr Légióval? Mozgósították? – A lány csak nézett rá, jelezve, hogy fogalma sincs, mi a helyzet a Légióval vagy Balinorral. Menion hirtelen félrelökte a tálcát és kikászálódott az ágyból. Vele együtt felállt a megdöbbent Shirl is, és csitítani próbálta az izgatott felföldit. – Shirl, te gondolhatod azt, hogy ez a sziget biztonságban van, én viszont úgy gondolom, hogy kifutunk az időből! – kiáltotta Menion, a ruhái után kapva. – Én láttam annak a hadseregnek a méretét, és nincs az az áradás, amelyik sokáig megfékezhetné az előrehaladását! A segítséget pedig elfelejtheted, hacsak nem történik csoda! – Keze megállt hálóinge második gombján, mert hirtelen eszébe jutott, hogy egy fiatal lány van a szobában. Jelentőségteljesen mutatott az ajtóra, de a lány megrázta a fejét, azután elfordult, hogy ne lássa az öltözködést.

– Na és miért raboltak el? – kérdezte Menion sebesen öltözve, miközben a lány karcsú hátát tanulmányozta a szoba másik végéből. – Van valami fogalmad róla, miért voltál olyan fontos az északiaknak – már azon kívül, hogy gyönyörű vagy? – Csibészesen elmosolyodott, kezdett visszatérni bele az imposztoriság, amiben Flick annyira nem bízott. Noha nem látta a lány arcát, lefogadta volna, hogy lángvörös. Shirl egy pillanatig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem emlékszem pontosan, mi történt – felelte végül. – Aludtam. Valami zajra ébredtem a hálószobámban, azután valaki megragadott és elájultam – azt hiszem, leütöttek, vagy… Nem, most már emlékszem – valami ocsmány szagú folyadékkal átitatott rongy volt, amitől nem tudtam lélegzetet venni. Elájultam és a következő, amire emlékszem, hogy a homokban fekszem, a folyó partján – úgy vélem, a Mermidon volt az. Tudod, mennyire belecsavartak abba a pokrócba. Semmit sem láttam, és nem sokat hallottam – semmi olyasmit, amit megértettem volna. Te láttál valamit?

Menion megrázta a fejét, vállat vont.

– Nem, nem sokat – tette hozzá, mert eszébe jutott, hogy a lány nem látja. – Egy ember hozott keresztül a folyón, azután átadott négy trollnak. Nem nagyon tudtam kivenni a vonásait, de azért fölismerném, ha még egyszer találkoznék vele. De nem válaszoltál az első kérdésemre. Miért akarna bárki is elrabolni? Megfordulhatsz. Felöltöztem.

A fiatal lány engedelmesen megfordult, és odalépett mellé, kíváncsian figyelte, amint Menion fölhúzza a magas szárú vadászcsizmát.

– Én királyi vérből származom, Menion – felelte halkan. A fiatalember hirtelen megmerevedett, és fölnézett rá. Már abból gyanította, hogy nem egy szimpla kerni polgárral van dolga, hogy a lány fölismerte Leah címerét a kardon. Talán most megtudja, miért akarták elrabolni a városból. – Őseim Kern királyai voltak, és egy darabig Callahorné is, még mielőtt a Buckhannahok száz évvel ezelőtt hatalomra kerültek. Én… nos, azt hiszem mondhatod úgy, hogy királylány vagyok – in absentia. (távol-létben) – Elnevette magát erre a tréfára, és Menion is elmosolyodott. – Apám a Kern belügyeit intéző tanács egyik vezetője. Itt Callahorn királya uralkodik, de ez egy felvilágosodott monarchia, ahogy mondani szokták, és a király ritkán avatkozik be ennek a városnak az önkormányzatába. Fia, Palance egy ideje vonzódik hozzám, és nem titok, hogy feleségül akar venni. Én… azt hiszem, valamelyik ellensége akart bántani, hogy ezzel őrajta ejtsen sebet. – Menion komolyan bólintott, és fürge agyában hirtelen fölkomorult a rossz előérzet. Palance nem kerülhet Callahorn trónjára, csak ha valami történik Balinorral. Miért pocsékolná bárki az idejét arra, hogy a fiatalabb fiúnak ártson, ha csak nem veszi bizonyosra, hogy Balinor nem kerül elő? Eszébe jutott, hogy Shirl semmit sem tud Callahorn hercegének érkezéséről, pedig annak már napokkal korábban meg kellett történnie, és az ország polgárai azóta tudomást szerezhettek róla.

– Shirl, mennyi ideig aludtam? – kérdezte nyugtalanul.

– Csaknem egy napot – felelte a lány. – Tegnap reggel nagyon elcsigázott voltál, amikor kihúztak minket, és úgy gondoltam, aludnod kell, egyébként is figyelmeztettél minket…

– Huszonnégy óra elveszett! – kiáltotta dühösen Menion. – Ha nem lenne az eső, a város már elesett volna! Azonnal cselekednünk kell, de mi… Shirl! Az apád és a tanács! Beszélnem kell velük! – Sürgetően megragadta a lány karját, amikor az tétovázott. – Most ne kérdezősködj, csak tedd, amit mondok. Hol van a tanácsterem? Gyorsan vezess oda!

Meg sem várta, hogy a lány induljon, elkapta a karját és kitolta az ajtón a hosszú folyosóra. Együtt siettek az üres ház bejáratáig, majd ki az árnyas fák alá, a pázsitra; ott futni kezdtek, hogy minél előbb szabaduljanak a reggeli eső kitartó szemerkélésétől. Az épületek melletti járdákat féleresz védte, így másodszorra nem áztak bőrig. Miközben a városháza felé tartottak, Shirl megkérdezte az ifjút, hogy került errefelé, de Menion kitérően válaszolgatott, még mindig nem akart beszélni senkivel Allanonról és Shannara Kardjáról. Érezte, hogy ebben a lányban megbízhat; de nem szabad, mert Allanon megmondta mindenkinek, aki járt Paranorban, hogy egy szót se az elveszett Kardról! Ehelyett elmagyarázta, hogy Balinor kérésére érkezett segíteni, mert hallotta, hogy küszöbön áll az északföldi támadás. A lány kérdezősködés nélkül elfogadta ezt a történetet, amitől Menionnak némi bűntudata támadt. De hát Allanon sose mondta el a teljes igazságot, így talán ő is kevesebbet tud, mint képzeli.

Elérték az ódon városháza magas kőépületét, amelyen időtől megviselt oszlopok és kovácsoltvas ráccsal díszített, boltíves ablakok futottak körbe. Az őrök kényelmesen ácsorogtak a bejárat mellett, nem kérdezgettek, ők pedig besiettek, végigmentek a hosszú, magas folyosókon, sarkuk visszhangzóan kopogott a padló kopott kövén. A tanács a nagy épület harmadik emeletén ülésezett. A faajtóhoz érve Shirl azt javasolta Menionnak, hogy inkább ő közölné az apjával meg a tanáccsal, hogy a jövevény beszélni akar velük. A felföldi kelletlenül beleegyezett, hogy vár. Csöndesen ácsorgott a folyosón, miután a lány bement, hallgatta a kiszivárgó fojtott hangokat. Lassan teltek a másodpercek, az eső továbbra is lágy, kitartó ritmusban verte a néma folyosót szegélyező ablakok üvegét.

Míg néhány pillanatra átadta magát az ódon épület békéjének, magányosságának, rövid villanásokban tért vissza hozzá a szétszakadt baráti társaság tagjainak arca. Szomorúan eltűnődött, hogy mi történhetett velük Paranor óta. Talán sohasem lesznek többé együtt úgy, mint azokban a félelmetes napokban, a druidák Öregtornya felé menet, de sohasem feledi bátorságukat, önfeláldozásukat és a büszkeséget, amelyet most érez, ha fölidézi a veszélyeket, amelyekkel szembenéztek és megbirkóztak. Még a kelletlen Flick is olyan vitézségről és állhatatosságról tett tanúságot, amit Menion egyáltalán nem várt tőle. Na és mi lehet legrégibb barátjával, Sheával? Megcsóválta a fejét, amikor elvesztett társára gondolt. Hiányzott neki a völgylakó keményfejű gyakorlatiasságának és ósdi nézeteinek különös keveréke. Shea mintha akkor se észlelné az idők változását, amikor a feje fölött a nap keletről nyugat felé halad az égen. Nem látszott felfogni, hogy az ország és a lakossága ismét növekszik, terjeszkedik, és a múlt háborúit lassan belepi a feledés pora. Shea hitt benne, hogy úgy is lehet jövőt építeni, ha az ember hátat fordít a múltnak, sohasem értette meg, hogy a jövő elválaszthatatlanul belenő a múltba, az események és eszmék szövedékét nem lehet elvágni. A maga módján a kis völgylakó a múlthoz tartozott, meggyőződései sokkal inkább a múlt emlékeztetői voltak, mint a jövő ígéretei. Milyen különös, milyen rendkívül különös, gondolta hirtelen Menion, míg mozdulatlanul állt a folyosó közepén, és elmerülten bámulta az ódon kőfalat. Shea és Shannara Kardja egy lassan elhaló világ szereplői, és ugyanakkor mégis az eljövendők reménysége. Ők az élet kulcsai.

Háta mögött feltárult a tanácsterem nehéz faajtaja, és neki minden gondolata elhalványult Shirl szelíd hangjától. Kicsinek és sebezhetőnek látszott, ahogy állt a magas ajtó tömör szemöldökfája alatt, az arca gyönyörű volt és aggodalmas. Nem csoda, hogy Palance Buckhannah feleségéül akarja. Menion odament hozzá, megfogta a lány meleg kezét, és együtt léptek be a tanácsterembe. Megfigyelte, milyen patriarkálisan zordon ez a hatalmas helyiség, miközben lépkedett a szürke fényben, amely mintha fáradt pászmákban hullott volna be a magas, vasrácsos ablakokon. A tanácsterem ódon, büszke építmény volt, ennek a szigetvárosnak a sarokköve. Húsz ember ült egy hosszú, fényezett asztalnál, várva, hogy a felföldi szóljon; sajátságosan hasonlítottak egymásra, valamennyien idősek, talán bölcsek és határozottak voltak. Szemük elárulta a nyugodt külső mögött lappangó, kimondatlan félelmet, városuk és népük féltését. Tudták, hogy az északföldi hadsereg megindul, mihelyt az eső abbamarad, és a Mermidon leapad a nap forró sugaraitól. Menion odaállt elébük a lánnyal; a lépések elhaltak a várakozó csöndben.

Gondosan megválogatott szavakkal leírta a Boszorkánymester parancsnoksága alatt egybegyűlt, hatalmas, ellenséges erőt. Elmesélte egy részét annak a hosszú utazásnak, amely Callahornba hozta, beszélt Balinorról és azokról az emberekről, akik összegyűltek Culhavenben és most szétszóródtak Négyföldön. Nem említette a Kardot, Shea rejtélyes eredetét, vagy Allanont. Semmi oka, hogy ennek a tanácsnak a vénei bármiről is tudomást szerezzenek a Kern városát fenyegető haderőn kívül. Különös elégedettség töltötte el, amikor mondanivalója befejezéséül felszólította őket, mentsék meg népüket, amíg van idő, ürítsék ki azonnal a várost, még mielőtt a menekülés reménye szertefoszlana. Az életénél is sokkal többet kockáztatott azért, hogy ezeket az embereket figyelmeztesse. Ha nem sikerült volna ideérnie, akkor talán egész Kern elpusztul. Fontos, nagyon fontos volt Leah hercegének, hogy ezt a megbízást felelősséggel végrehajtsa. Amikor befejezte mondanivalóját, a tanács tagjai kérdésekkel árasztották el, némelyek dühösen, mások rémülten. Menion nyugalmat erőltetve magára, szaporán válaszolgatott, biztosította őket, hogy az északföldi hadsereg pontosan olyan rémítően nagy, mint leírta, a fenyegető támadás pedig egészen bizonyosan bekövetkezik.

Végül elült a kezdeti felzúdulás, és sokkal ésszerűbben vették fontolóra a lehetőségeket. Néhány vén azt hangoztatta, hogy a várost védeni kell, amíg Palance Buckhannah meg nem érkezik Tyrsisből a Határőr Légióval, de a legtöbben azon a véleményen voltak, hogy amint az eső alábbhagy, ami pár napon belül biztosan megtörténik, a támadó sereg könnyen átkel a sziget partjaira, és a város védtelenül fogja várni őket. Menion csöndesen figyelte a tanakodást, és a lehetőségeiken töprengett. Végül a vörös képű, deresedő férfi, akit Shirl az apjaként mutatott be, odafordult Menionhoz és félrevonta egy kis négyszemközti tárgyalásra, miközben a tanács tagjai tovább vitatkoztak.

– Láttad Balinort, fiatalember? Tudod, hol lehet?

– Már napokkal ezelőtt meg kellett érkeznie Tyrsisbe – felelte aggodalmasan Menion. – Azért ment oda, hogy mozgósítsa a Határőr Légiót és fölkészítse a támadásra. Vele van Eventine Elessedil két unokaöccse is.

Az idős férfi elkomorodva csóválta a fejét.

– Leah hercege, meg kell mondanom, hogy a helyzet még rosszabb, mint amilyennek látszik. Callahorn királya, Ruhl Buckhannah hetek óta súlyos beteg, és úgy tűnik, nem javul az állapota. Balinor akkortájt nem tartózkodott a városban, így a kisebbik királyfi vette át apjának teendőit. Mindig is eléggé ingatag személyiségnek tűnt, de mostanában teljesen kiszámíthatatlan lett. Egyik első rendeletével leszerelte, korábbi létszámának töredékére csökkentette a Határőr Légiót!

– Leszerelte! – kiáltotta hitetlenül Menion. – Az égre, miért…?

– Fölöslegesnek találta – vágta rá a tanácsnok –, és a saját embereinek kis csapatával pótolta. Mindig is úgy érezte, hogy a bátyja árnyékba borítja, márpedig a Határőr Légió királyi utasításra Balinor parancsnoksága alatt állt. Nagy valószínűséggel feltételezte, hogy továbbra is az elsőszülött pártján állnának, nem az övén, márpedig apjuk halála esetén esze ágában sem lenne visszaadni a trónt Balinornak. Ezt máris egyértelműen bizonyította. A Határőr Légió parancsnokait és Balinor néhány közeli barátját lefogták és bebörtönözték – nagyon óvatosan, nehogy földühítsék a népet ezzel az esztelenséggel. Új királyunknak egyetlen bizalmasa és tanácsadója van, egy Stenmin nevű vipera, misztikus és kókler, aki csakis a saját becsvágyát tartja szem előtt, nem pedig a nép vagy akár Palance Buckhannah érdekeit. Nem látom, hogyan reménykedhetünk abban, hogy szembeszállhatunk ezzel a támadással, amikor a saját vezetőségünk ilyen súlyosan megosztott és gyenge. Még abban sem vagyok biztos, hogy meggyőzhetnénk a herceget a veszély létezéséről, amíg az ellenség ott nem áll a kapuk előtt!

– Akkor Balinor nagy bajban lehet – mondta sötéten Menion. – Tyrsisbe ment, mivel nem tudta, hogy az apja beteg és az öccse vette át az uralkodói tisztet. Azonnal beszélnünk kell vele!

A tanács tagjai hirtelen fölálltak. Még mindig azon vitatkoztak indulatos kiabálással, mit kellene tenni Kern halálra ítélt városának megmentésére. Shirl apja hozzájuk sietett, ám jó sok időbe telt, amíg a összezavarodott testület csekély számú józan tagja eléggé lecsillapította a többieket ahhoz, hogy normális mederbe terelhessék a tanácskozást. Menion hallgatta őket egy darabig, azután elkalandozott a figyelme a magas, boltíves ablakok és a mögöttük feszülő ünnepélyes ég felé. Nem volt olyan sötét, mint korábban, és az eső tovább csendesedett. Holnapra bizonyosan eláll, és a megáradt Mermidon partján táborozó ellenséges erők megkísérlik az átkelést. Sikerülni fog nekik, és partra szállnak még akkor is, ha a náluk sokkal csekélyebb létszámú kerni katonaság megpróbálkozik az ellenállással. A várost védelmezni képes, hatalmas, jól szervezett sereg nélkül a lakókat gyorsan lemészárolják, és Kern elesik. Hirtelen eszébe jutott, hogyan vált el Allanontól, és azon kezdett tűnődni, vajon az okos druida mit tenne az ő helyében. A helyzet nem valami biztató. Tyrsisben egy beszámíthatatlan, nagyravágyó bitorló uralkodik. Kernnek nincs vezetője, a tanács megosztott, bizonytalan, a cselekvés mikéntjén vitatkozik, miközben máris a végrehajtásnál kellene tartaniuk. Menion érezte, hogy fogytán a türelme. Őrültség lenne tovább rágódni a lehetőségeken!

– Tanácsurak! Hallgassatok meg! – süvöltött dühösen. Az ódon kőfalak visszaverték a hangját, Kern vénei legott suttogásra váltottak. – Nemcsak Callahorn, de az egész Délföld, az én otthonom és a tiétek is biztos pusztulás elé néz, ha nem cselekszünk azonnal! Holnap estére Kern hamu lesz, lakói pedig rabszolgák! Az életben maradásra kizárólag akkor lehet esélyünk, ha Tyrsisbe menekülünk; egyetlen reményünk a győzelemre pedig a Határőr Légió, amelyet Balinor parancsnoksága alatt kell újjászervezni! Az elf hadsereg kész velünk harcolni. Eventine fogja vezetni őket. A törpe nép, amely évek óta harcban áll a gnómokkal, megígérte, hogy segít. De egyenként kell helytállnunk addig, amíg erőink egyesülnek az életünket fenyegető szörnyű veszedelemmel szemben!

– Jól beszéltél, Leah hercege – szúrta közbe Shirl apja, amikor a nekitüzesedett felföldi szünetet tartott. – De legelőször is, hogyan juttatod el népünket Tyrsisbe? Az ellenség a Mermidon partján táborozik, mi pedig gyakorlatilag védtelenül állunk velük szemben. Csaknem negyvenezer embert kell elszállítanunk a szigetről, azután biztonságosan el kell vezetni őket Tyrsisbe, ami mérföldekkel délebbre van. Az ellenség kétségtelenül őrszemeket állított a partokra, hogy megakadályozza az átkelést a Mermidonon, mielőtt megtámadná Kernt. Hogyan küzdhetjük le ezeket az akadályokat? – Pillanatnyi mosolyra húzódott Menion szája.

– Támadunk – mondta egyszerűen. Egy másodpercre hüledező csend ült a tanácsra. A legteljesebb hitetlenséggel meredtek a félrevezetően egykedvű arcra. Még csak formálódott bennük a megdöbbent válasz, amikor Menion fölemelte a kezét. – Épp a támadás az, amire nem számítanak – különösen éjszaka! Egy gyors csapás a derékhaduk oldalszárnyára, ha megfelelően hajtjuk végre, megzavarhatja őket, azt gondolhatják, komolyan felfegyverzett csapat támadt rájuk. A sötétség és a zűrzavar miatt nem tudják fölmérni valódi erőnket. Egy ilyen támadás biztosan elvonja a sziget körül kiépített őrállásokból a katonákat. Egy kis csapat is képes nagy kavarodást kelteni, meggyújthat néhány tüzet, és legalább egy órára leköti őket, talán még tovább is. Eközben a várost ki lehet üríteni!

Az egyik tanácstag megrázta a fejét.

– Még egy óra sem elegendő, fiatalember, noha terved elég merész ahhoz, hogy zavart idézzen elő az északföldi hadseregben. Még ha képesek volnánk is kompokat készíteni negyvenezer ember számára, amelyekkel elérhetik a déli partot, akkor is tovább kell menetelniük dél felé, Tyrsisbe, csaknem ötven mérföldön át. A nőknek és a gyermekeknek még normális körülmények között is napokba telne, hogy megtegyék ezt a távolságot, márpedig ha az ellenség rájön, hogy Kernt kiürítették, akkor megindulnak dél felé. Arra semmi reményünk, hogy megelőzzük őket. Akkor pedig minek kísérletezzünk?

– Semmi szükség rá, hogy versenyt fussunk velük! – válaszolt gyorsan Menion. – Nem szárazföldön szállítjuk délre a népet, jó lesz rá a Mermidon! Ültessük őket kis csónakokba, tutajokra, bármire, amit ma éjszakáig meg lehet építeni és úszik a vízen. A Mermidon délnek tart, Callahorn belsejébe, Tyrsistől pedig tíz-mérföldnyire folyik. Ott partra szállunk, és hajnalra játszva elérhetünk a biztonságos városba, sokkal előbb, mint hogy a lomha északföldi hadsereg képes lenne fölcihelődni, és utánunk jönni!

A tanács tagjai fölugrottak, kiabálva helyeseltek, átragadt rájuk a felföldi lendületes határozottsága. Ha egyáltalán van mód Kern népének megmentésére, akár annak árán is, hogy a szigetvár áldozatul esik az ellenséges hordáknak, akkor meg kell próbálkozni vele. Miután röviden megbeszélték, hogy a város lakosságát mozgósítják, a tanácskozást berekesztették. Mostantól napszállatig minden munkaképes polgártól elvárták, hogy részt vegyen az egyenként több száz ember elszállítására képes, nagy tutajok ácsolásában. Eddig is sok száz apró csónak volt kikötve a sziget partjain, amelyekkel a városlakók a szárazföldre szoktak átkelni. Azonkívül csatasorba állíthatják a tömegközlekedésre szolgáló nagy kompokat. Menion javasolta, hogy a tanács rendelje el, miszerint a város fölfegyverzett katonái kezdjenek járőrözésbe a partvonalon, nehogy valaki elhagyhassa a szigetet. Ameddig lehetett, a tervezett menekülés minden részletét gondosan eltitkolták mindenki elől, aki nem volt a tanács tagja. A felföldi leginkább attól tartott, hogy valaki elárulhatja őket az ellenségnek, amely elvághatja a menekülés útvonalát, még mielőtt módjuk lenne cselekedni. Valaki elragadta otthonából Shirlt, kicsempészte a sűrűn lakott városból, átszállította a folyón, a trollok kezére adta – ezt csak olyasvalaki tehette, aki jól ismeri a szigetet. Akárki volt is, még mindig szabadlábon van és lapít, talán épp a városban! Ha tudomást szerez a menekülés részleteiről, kétségtelenül megpróbálja riasztani az északföldieket. Feltétlen szükség volt a titoktartásra, ha sikerre akarják vinni a vakmerő vállalkozást.

A nap gyorsan elrepült. Menion pillanatnyilag megfeledkezett Sheáról és társairól, akikkel az elmúlt heteket töltötte. Azóta, hogy Shea bekopogtatott hozzá a felföldre, Leah hercege először találkozott olyan problémával, amelyet teljes mértékben megértett, és az ő képességei kellettek a megoldásához. Az ellenség nem a Koponyakirály volt, vagy a szolgáló szellemek. Hús és vér ellenséggel néztek szembe, olyan lényekkel, amelyek ugyanazon törvények szerint éltek és haltak, mint más emberek, és olyan fenyegetést jelentettek, amit a felföldi képes volt mérlegelni és elemezni. Az ellenség kicselezését szolgáló tervének az idő volt a legfontosabb tényezője, és Menion Leah lelkesen vetette bele magát életének legfontosabb vállalkozásába, hogy megmentsen egy egész várost.

A tanács tagjaival irányította a hatalmas tutajok építését, amelyeknek az volt a feladatuk, hogy az ostromlott Kern lakosságának többségét elszállítsák a csöndesen hömpölygő Mermidonon Tyrsis biztonságába. Az indulás helyét a délnyugati partvonalon jelölték ki, közvetlenül a város falainál. Volt itt egy széles, de jól rejtett öböl, ahonnan a sötétség leple alatt elindulhattak a tutajok és a kisebb vízi járművek. A folyó partján, pontosan szemben az öböllel alacsony sziklák sorakoztak a parton. Menion arra gondolt, hogy később, amikor éjszaka rajtaütnek az ellenség derékhadán, egy maroknyi ember átkelhetne a folyón, és legyűrhetné az ott állomásozó kis létszámú őrséget. Miután ezzel végeznek, a csónakok és tutajok elindulhatnak lefelé, délnek a folyón, egészen Tyrsisig. Arra nem volt semmi biztosítékuk, hogy nem fedezik fel őket nyomban induláskor, de ez volt az egyetlen lehetőség a cselekvésre. Menion úgy hitte, hogy ha kitartanak a felhők, ha a folyóparti őrséget visszavonják védekezésül a derékhadat ért színlelt támadással szemben, és a város lakossága csöndben marad a tutajokon, akkor sikerülhet a kiürítés.

De késő délután kezdett elállni az eső, apró kék csíkok kandikáltak ki a vékonyodó felhőzet bodros szürkeségéből. Vége felé járt a zivatar, úgy tűnt, éjszaka felhőtlen lesz az ég, semmi sem takarja el a földet az újhold és a sok ezer hunyorgó csillag fényétől. Menion a városháza egyik kisebb szobájában ült, az asztalon szétterített hatalmas térképet tanulmányozta, amikor felfigyelt a tisztulás első jeleire. A leszerelt Határőr Légió két katonája állt mellette, Janus Senpre, a Légió alezredese, a sziget rangidős tisztje, és egy deresedő veterán, név szerint Fandrez. Ez utóbbi mindenkinél jobban ismerte a környéket, és azért hívták ide, hogy tanácsaival segítse a támadó különítményt, amikor lecsap az óriási északföldi hadseregre. Fölöttese, Senpre meglepően fiatal volt rangjához képest, de határozott, elszánt katona, tucatnyi csapatszolgálati évvel a háta mögött. Lelkes híve volt Balinornak, és Menionhoz hasonlóan feldúlta a hír, hogy Tyrsisben nem tudnak a herceg megérkeztéről. A délután folyamán kétszáz harcedzett, elbocsátott légióst szedett össze, hogy megszervezze a különítményt, amelynek az ellenséges táborra kell majd lecsapnia.

Menion fölajánlotta segítségét, amit lelkesen elfogadtak. A felföldi talpa és lábszára még tele volt vágásokkal és zúzódásokkal a kimerítő futástól a megmentett Shirl Ravenlockkal, de nem volt hajlandó hátramaradni a kiürítésre várókkal, ha egyszer a megtévesztő támadás az ő ötlete volt. Flick a konokság és a kevélység kótyagos keverékének nevezte volna ezt a hajhatatlanságot, de Menion Leah nem maradhatott a sziget viszonylagos biztonságában, miközben csata tombol a folyó partján. Évekig tartott, mire talált valami értéket, amiért érdemes küzdeni, valamit, ami több az új kaland csábításánál, és nem csak az a célja, hogy ő jól érezze magát. Nem lehet tétlen szemlélő, miközben évszázadok óta a legnagyobb veszély fenyegeti megtizedeléssel az emberi fajt.

– Ez itt, a Spinn Barrnál, ez lesz az a hely, ahol partra szállunk – nyomult be gondolatai közé Fandrez vontatott, reszelős hangja. Menion figyelme ismét a részletes térkép felé fordult. Janus Senpre helyeselt, és Menionra nézett, hogy lássa, figyele. A felföldi sietve bólintott.

– Őröket állíthattak végig a füves síkságon a part fölött – válaszolta. – Ha nem intézzük el őket azonnal, elvághatják a visszavonulás útját.

– A te dolgod lesz, hogy távol tartsd őket az úttól – közölte a légió parancsnoka. Menion tiltakozásra nyitotta a száját, de a másik leintette. – Én méltányolom, hogy velünk akarsz jönni, Menion, de sokkal gyorsabban kell mozognunk, mint az ellenségnek, és a lábad még túl rossz állapotban van a futáshoz. Te is éppen olyan jól tudod, mint én. Ezért tied a parti őrség. Tartsd nyitva az utat a csónakokig, és sokkal nagyobb szolgálatot teszel nekünk, mintha velünk jönnél. – Menion bólintott, noha keserűen csalódott. A támadást szerette volna vezetni. Még mindig élt benne a remény, hogy rátalál a fogoly Sheára az ellenséges táborban. Gondolatai visszavándoroltak Allanonhoz és Flickhez. Talán meglelték az elveszett völgylakót, hiszen a druida megígérte, hogy keresni fogják. Szomorúan csóválta a fejét. Shea, Shea, miért kellett ennek éppen veled történnie? Olyasvalakivel, aki semmi mást nem akart, csak hogy békén hagyják? Van valami eszelősség az élet rendjében, amelyet az embernek vagy lemondó dühvel vagy tompa közönnyel kell elfogadnia. Nincs végső megoldás – kivéve talán a halált.

Nem sokkal később véget ért a tanácskozás, és a csüggedt, keserű töprenkedésbe merült Menion céltalanul kibaktatott a tanácsteremből. Szinte észre sem vette, hogyan sétált le a hatalmas épület lépcsőjén az utcára és indult vissza Shirl otthona felé, a házakat szegélyező árkádok alatt. Hova vezet mindez? A Boszorkánymester fenyegetése úgy sötétlett fölöttük, mint egy toronymagas, megmászhatatlan fal. Miként is remélhetik, hogy legyőznek egy teremtményt, amelynek nincs lelke, és létének törvényei szemben állnak azzal a világgal, ahol ők születtek? Miért egy eldugott falucskában élő, egyszerű fiatalember az egyetlen halandó, aki képes ennek a kimondhatatlan hatalmú teremtménynek az elpusztítására? Menion kétségbeesetten szerette volna megérteni, mi történik vele és távol levő barátaival, még akkor is, ha ez csak egyetlen darabkája a sok-sok ezernek a Boszorkánymester és Shannara Kardja kirakós játékában. Hirtelen a Ravenlock-ház előtt találta magát. A vaskos ajtókat bezárták, a fémveretek hidegnek, dermesztőnek látszottak a szürke párában, amely pászmákká sűrűsödött, ahogy hűlt a késő délutáni levegő. Gyorsan elfordult a bejárattól, pillanatnyilag nem akart bemenni, emberek között lenni, inkább az üres tornác magányát választotta.

Végigment rajta, befordult a ház melletti kis kertbe, ahol a levelek és virágok lassan cseperésztek a több napos eső után, a föld nyirkos és zöld volt. Csöndesen állt, gondolatai ugyanolyan ködösek és fájdalmasak voltak, mint a környezet. Egy kurta pillanatra átengedte magát a kétségbeesésnek, és elgondolta, milyen sokat veszített. Még egyszer sem érezte magát ilyen magányosnak, akkor sem, amikor otthonától és barátaitól távol vadászott a leahi felföld sötét ürességében. Mélyen odabent folyton azt súgta valami, hogy többé sohasem lesz az, ami volt, sohasem tér vissza a barátaihoz, az otthonába, a régi életébe. Valamikor, az elmúlt napok során mindent elveszített. Megrázta a fejét, nem-kívánt könnyek gyülekeztek szemhéja alatt, miközben köréje zárult a nyirkosság, és az eső hidege a szívéig szivárgott. Mögötte hirtelen lépések koppantak a kövön, és egy kicsiny, hajlékony alak állt meg mellette, a rozsdavörös tincsektől árnyékolt nagy szempár egy pillanatra fölnézett rá, azután tovavándorolt a kertre. Hosszú ideig álltak szótlanul, a világ többi része elsüllyedt. Fönt az égen súlyos felhők gomolyogtak, eltakarva az utolsó kék foltokat, a korai szürkület sötétebbre sűrűsödött. Az eső ismét kitartóan verte Callahorn ostromolt földjét, és Menion fellélegezve, de mintegy mellesleg állapította meg, hogy fekete, holdtalan éjszaka lesz Kern szigetén.

JÓVAL ELMÚLT ÉJFÉL, az eső még mindig szemerkélt a baljósan áthatolhatatlan éjszakai égből, amikor a kimerült Menion Leah föltántorgott a sziget délnyugati csücskének békés öblében kikötött, hevenyészett kis tutajra. Két vékony kar kapott utána, amikor összerogyott, és ő csodálattal nézett föl Shirl Ravenlock sötét szemébe. Megvárta, ahogy ígérte, noha Menion könyörgött neki, menjen a többiekkel, amikor elkezdődik a kiürítés. A felföldi tele volt vágásokkal és zúzódásokkal, ruhája elszakadt, bőre esőben és a saját vérében ázott. Engedte, hogy Shirl ráterítsen egy köpenyt, amely valamilyen módon száraz és meleg maradt, majd összebújtak az éjszaka árnyai között, és vártak.

Voltak, akik Menion kíséretében jöttek, voltak, akik később szálltak fel a tutajra, valamennyien fáradtan a küzdelemtől, de rendkívül büszkén bátorságukra, önfeláldozásukra, amelyről azon az éjszakán tettek tanúságot a Kerntől északra húzódó síkságon. Leah hercege még sohasem tapasztalt ekkora vitézséget ilyen képtelen esélyek mellett. A legendás Határőr Légiónak az a pár embere úgy odavágott az ellenséges tábornak, hogy odaát még most, négy órával később is tombolt a zűrzavar. Temérdek volt az ellen – ezerszám hemzsegtek, kaszaboltak mindent, amit értek, sebeket és halált osztva még saját társaiknak is. Nem a halálfélelem vagy a gyűlölet hajtotta őket, hanem a Boszorkánymester embertelen hatalma, elképzelhetetlen dühe. Úgy verekedtek, mint az őrültek, akik nem akarnak mást, mint pusztítani. Ám mégis hátrálni kényszerültek a légió tagjai elől, és ha visszavetették őket, a kerniek nyomban összeálltak és újra támadásba lendültek. Sokan elhullottak, Menion nem is tudta, mi óvta meg az ő esendő életét, de csakis a csoda lehetett. Eloldották a köteleket, a tutaj sodródva távolodni kezdett a parttól.

Az áramlat megragadta és berántotta a megduzzadt Mermidon közepére. Néhány pillanattal később már a folyó közepén úsztak Tyrsis falakkal övezett városa felé, ahová a tökéletesen végrehajtott kiürítés eredményeként néhány órája indultak el Kern lakosai. Negyvenezer ember bújt egymáshoz hatalmas tutajokon, kis csónakokban, de még kétszemélyes ladikokban is, hogy észrevétlenül kisurranjanak az ostromlott városból, amikor a nyugati partról az ellenséges őrszemeket sietve visszavonták a Mermidon mellől a derékhadhoz, amelyet a kerni erők támadtak. Az esőcseppek kopogása, a folyó csobogása és a távoli táborból hallatszó kiáltozás elfojtotta a tutajokon és csónakokban összezsúfolt emberek zsongását, akik mindenre elszánt kétségbeeséssel próbáltak eljutni a szabadságba. A felhős ég sötétje elrejtette, a közös bátorság megacélozta őket. Ideiglenesen megszöktek a Boszorkánymester elől.

Menion egy időre elszundított, semmi mást nem érzett, csak lágy ringást, miközben a folyó kitartóan vitte a tutajt dél felé. Furcsa álmok villantak át nyugtalan agyán, miközben peregtek a békés csönd hosszú percei. Azután elértek hozzá a szavak, megbökdösték tudatalattiját, s hirtelen fölriasztották. Szemfájdító, hatalmas vörös izzás töltötte be a nyirkos levegőt. Erősen hunyorogva kibontakozott Shirl karjaiból, és értetlenül bámulta a nyugati égboltot, amely a hajnalpír aranyához fogható lángokban fürdött. Shirl sugdosott a fülébe, távoli, megsebzett hangon.

– Felgyújtották a várost, Menion! Felgyújtották az otthonomat!

Menion lesütötte a szemét, és egyik kezével megmarkolta a lány vékony karját. A lakosság el tudott menekülni, de a városnak vége. Szörnyű fenséggel omlott össze.

XXV.

AZ ÓRÁK NÉMÁN TELTEK a kis cella síri sötétjében. Ha szemük meg is szokta az áthatolhatatlan feketeséget, még mindig megmaradt az érzékelést elzsibbasztó, az időt megsemmisítő magány. Saját fojtott lélegzésükön kívül a három fogoly nem hallott mást a sivár cellában, mint olykor apró rágcsálók surranását és a jeges víz kitartó csöpögését a kopott köveken. Végül már a fülük is becsapta őket. Hangokat véltek hallani a némaságban. Az idő egyre telt, és még mindig nem jött senki. Valahol fönt a fényben és a levegőn, az emberek és a város hangjai között Palance Buckhannah dönt sorsuk felől és közvetve a Délföld jövőjéről is. Az idő fogyott Callahornban; a Boszorkánymester minden órával közelebb ért. De itt, a kis tömlöc siket feketeségében, egy olyan világban, amelyben elnémult az emberi világ szívverése, az időnek nem volt jelentése és a holnap ugyanolyan, mint a tegnap. Vajon fölfedezik őket egyszer, és kijutnak-e ismét a nap barátságos fényére, vagy csak átkerülnek egyik feketeségből a másikba? Csupán a Koponyakirály szörnyű félhomályát találják, amikor hatalma már nem csupán Callahornra terjed ki, hanem a Délföld legtávolabbi tartományaira is? Nem sokkal azután, hogy foglyul ejtőik eltávoztak, Balinor és a testvérek kiszabadították magukat kötelékeikből. Nem azzal a szándékkal kötözték meg őket, hogy akkor se tudjanak mozogni, amikor már biztonságosan el vannak zárva a kazamatába, így nem sokáig kellett bajlódniuk a csomók kioldásával. Összebújtak a sötétben, félrelökték a gúzst meg a szemkendőket, és megbeszélték, ami velük történt. Áporodott, fojtogató rothadásbűze volt az ősrégi kazamatának, és még vastag köpenyükben is vacogtak a hidegtől. A padló földes volt, a falak kőből és vasból épültek, a cella üresen ásított. Balinor ismerte a palota pincéjét, de ebben a börtöncellában egyszer sem járt.

A pincéket elsősorban raktározásra használták, és noha voltak elfalazott fülkék, ahol hordókban érlelődött a bor, ez nem tartozott közéjük. Dermesztő bizonyossággal belé-hasított, hogy a több évszázaddal ezelőtt kivájt, majd később lezárt és elfeledett kazamatába börtönözték be őket. Palance nyilván rábukkant és a saját használatára ismét megnyitotta ezt a szintet. Nagy valószínűséggel ide zárathatta Balinor barátait is, amikor eljöttek a palotába, hogy tiltakozzanak a Határőr Légió szélnek eresztése ellen. Jól elrejtett börtön volt ez, Balinor nem hihette, hogy rájuk találnak, már ha egyáltalán keresik őket. A beszélgetésnek hamar vége lett. Nem sok mondanivalójuk volt. Balinor utasításokat adott Sheelon kapitánynak. Ha nem térnek vissza, akkor meg kell keresnie Ginnissont és Fandwickot, Balinor két leghűbb vezérét, és meg kell parancsolnia, hogy ismét gyűjtsék össze a Határőr Légiót, és vegyék föl a harcot a Boszorkánymesterrel és támadó hadseregével. Azt is mondta Sheelonnak, hogy üzenjen az elf és törpe népnek, figyelmeztesse őket, és kérjen azonnali támogatást. Eventine nem fogja tűrni, hogy az unokatestvéreit sokáig börtönben tartsák és Allanon is eljön, amint tudomást szerez balsorsukról. Úgy vélte, a négy óra már eltelt, így csak idő kérdése, hogy kiszabaduljanak. De az idő drága, és mivel Palance elszánta magát a callahorni trón megszerzésére, az életük komoly veszélyben forog. A határvidéki némán azt kívánta, bárcsak hallgatott volna Durin tanácsára, és kerülte volna az összeütközést a testvérével addig, amíg biztos nem lehet a kimenetel felől.

Sohasem gondolta volna, hogy a dolgok ennyire elfajulnak. Palance úgy viselkedett, mint egy eszelős; perzselő gyűlöletében még azt sem volt hajlandó megvárni, mit akar mondani Balinor. Bár mégsem volt igazán rejtélyes ez az értelmetlen viselkedés. Nem a személyes ellentétek robbantották ki az ifjabb testvérből ezt a kegyetlenséget. Több volt emögött az apjuk betegségénél is, amelyért Palance a bátyját hibáztatta. Ennek Shirl Ravenlockhoz, a szép hajadonhoz volt valami köze, akibe Palance néhány hónapja beleszeretett, és megesküdött, hogy feleségül veszi, noha a lánynak nem fűlt a foga a házassághoz. Valami történt a kerni leánnyal, amiért Balinort kárhoztatták. Palance bármire hajlandó, hogy visszakapja Shirlt, ha csakugyan eltűnt – mint arra öccse ama néhány szavából lehetett következtetni, amelyeket azelőtt mondott, mielőtt letaszították volna őket ebbe a verembe. A határvidéki mindezt elmagyarázta az elf testvéreknek. Bizonyosan érezte, hogy Palance hamarosan lejön, híreket követel a lányról, és nem fogja elhinni, ha azt mondják, hogy semmit sem tudnak…

Több, mint huszonnégy óra telt el, és még mindig nem jött senki. Nem kaptak enni. Még mikor szemük fokozatosan alkalmazkodott a feketeséghez, akkor sem láttak mást a tulajdon árnyékukon és a körülöttük levő falakon kívül. Felváltva aludtak, igyekeztek megőrizni az erejüket a jövőre, de a rendellenes csöndben nem lehetett igazán aludni, csupán felületes szunyókálásra voltak képesek, amely nem frissítette sem a testet, sem a lelket. Kezdetben próbáltak gyenge pontot találni a tömör vasajtó zsanérjain, de azt mozdíthatatlanul rögzítették. Szerszám nélkül képtelenség volt leásni az érc-keményre döngölt földbe. A kőfalak vének voltak, de még mindig szilárdak és tömörek, a habarcsban sehol egy rés vagy mállás. Végül fölhagytak a menekülési kísérletekkel, és csak ültek csöndben.

Ki tudja, mióta várakoztak már a nyirkos sötétségben, amikor fém zörgött a távolban, és valahol fölöttük nehézkesen tárult az ódon vasajtó. Halk, fojtott hangok hallatszottak, majd lépések kopogtak a kövön; valaki a kopott lépcsőn az alsó szintre tartott, ahova őket bebörtönözték. Gyorsan fölálltak, odahúzódtak a cellaajtóhoz, vártak, füleltek a közeledő lépésekre és neszekre. Balinor felismerte a többi között az öccse furcsán tétova, megtört hangját. Azután félrehúzták a vaskos zárakat; a hirtelen csikorgás belehasított a foglyok fülébe, mert mostanra hozzászoktak börtönük síri csöndjéhez. Hátrébb léptek a tömör ajtótól, amely lassan nyílni kezdett befelé. Izzó fáklyafény világította meg a sötét cellát, a foglyoknak a szemük elé kellett kapniuk a tenyerüket. Mikor alkalmazkodtak a fényhez, több alakot láttak a cella bejáratánál.

Callahorn beteg királyának ifjabb fia állt a négyfős csoport élén, széles arca nyugodt volt, ajkát lebiggyesztette. Egyedül a szemében izzott a gyűlölet, és a tekintete valami őrült, szinte kétségbeesett mohósággal vándorolt egyik fogolyról a másikra, miközben ujjait szorosan összekulcsolta a háta mögött. Látszott rajta, hogy Balinor testvére, ugyanolyan arca volt, ugyanolyan széles szája, sasorra, ugyanolyan magas, vállas alakja. Egy ember állt mellette, akit még az elf testvérek is azonnal fölismertek, noha sohasem látták korábban. Stenmin volt, a misztikus, egy sovány, éles vonású, vörös köntösű, keszeg, kissé görnyedt alak. Furcsán árnyékos szemén látni lehetett, hogy az önjelölt új uralkodó meghitt bizalmasa gonosz ember. Időnként fölemelte idegesen repkedő kezét, és oda se figyelve megsimította arcát keretező, rövid, hegyes, fekete szakállát. Mögötte két fegyveres őr állt, fekete ruhájukon a sólymos címerrel. Kint az ajtó előtt további két őr várakozott. Egy pillanatig senki sem szólt és nem mozdult, csak bámulták egymást a szűk cella fáklyafényes félhomályában Azután Palance intett a nyitott ajtó felé.

– Egyedül akarok beszélni a bátyámmal. Ezt a kettőt vigyétek ki. – Az őrök némán engedelmeskedtek, kivezették a vonakodó elf testvéreket. A magas herceg megvárta, amíg távoznak, azután kérdően nézett a skarlát köpenyes alakra. – Arra gondoltam, talán szükséged lesz rám…? – A sovány, számító ábrázat jelentőségteljesen fordult az egykedvű Balinor felé. – Hagyj magunkra, Stenmin. Egyedül beszélek a testvéremmel

Palance hangjában érződött az indulat. A misztikus engedelmesen bólintott, és gyorsan kihátrált. A nehéz ajtó baljós puffanással becsukódott, egyedül hagyva a két testvért a csöndben, amelyet csak a fáklya sercegése tört meg, miközben fényes szikrákat szórva falta a száraz fát. Balinor nem mozdult, állt és várt, fürkészőn nézett az öccsére, próbálta megtalálni a gyermekkori szeretet és barátság nyomait a fiatal arcon. De nem voltak sehol, vagy legalábbis jól elbújtak a szív valamely sötét zugába, és a helyüket furcsa, szakadatlan harag foglalta el, amelyet egyszerre táplált az elégedetlenség és az ellenszenv a fogoly testvér iránt. A következő pillanatban eltűnt róla a düh és a megvetés, nyugodt közöny vette át helyüket, amit Balinor értelmetlennek és hamisnak talált, mintha Palance olyan szerepet játszana, amelynek lényegét nem érti.

– Miért jöttél vissza, Balinor? – A szavak lassan, szomorúan hullottak egymásra. – Miért tetted? – A magas határvidéki nem válaszolt, nem értette ezt a hirtelen hangulatváltozást. Korábban öccse képes lett volna darabokra tépni őt, hogy megtudja, hol van a szép Shirl Ravenlock, most viszont mintha teljesen elfelejtette volna ezt a témát. – Nos, azt hiszem, nem számít – válaszolta meg saját kérdését, mielőtt Balinor magához térhetett volna a hirtelen változás fölötti elképedéséből. – Távol kellett volna maradnod, miután… a te… árulásod után. Reménykedtem, hogy ezt teszed, mivel olyan közel álltunk egymáshoz gyermekkorunkban és végül is te vagy az egyetlen testvérem. Én leszek Callahorn királya… nekem kellett volna elsőnek születnem… – A hangja suttogássá tompult, értelme hirtelen eltévedt a kimondatlan gondolatok között. Megőrült, gondolta kétségbeesetten Balinor. Ez már nem hallgat többé a szóra!

– Figyelj rám, Palance, nagyon kérlek, figyelj! Semmit sem tettem ellened, vagy Shirl ellen. Paranorban tartózkodtam azóta, hogy néhány hete távoztam, és csak azért tértem vissza, hogy figyelmeztessem népünket: a Koponyakirály olyan félelmetes hadsereget gyűjtött össze, amellyel el tudja foglalni az egész Délföldet, ha mi meg nem állítjuk! Ezeknek az emberek az érdekében kérlek, hogy hallgass meg…

Öccse hangja élesen, parancsolóan fűrészelte a levegőt:

– Nem hallgatom tovább ezt a bolond beszédet a támadásról! Fürkészeim végigjárták az ország határait, és semmiféle ellenséges csapatot nem jeleztek! Különben is, semmilyen ellenség nem merészeli megtámadni Callahornt… és engem… Népünk biztonságban van. Mit törődöm én a Délföld többi részével? Mivel tartozom nekik? Mindig egyedül kellett harcolnunk, magunkban védtük a határokat. Semmivel sem tartozom nekik! – Egy lépést tett Balinor felé, és fenyegetően rábökött. Ismét fellobbant benne a különös gyűlölet, és förtelmesen eltorzította fiatal arcát. – Ellenem fordultál, testvérem, amikor megtudtad, hogy én leszek a király. Meg akartál mérgezni, ahogy atyánkkal tetted – azt akartad, hogy olyan beteg és tehetetlen legyek, mint most ő… hogy egyedül, elfeledve, magányosan haldokoljak! Azt hitted, találtál egy szövetségest, aki megnyerheti neked a trónt, miután távoztál azzal az áruló Allanonnal! Mennyire gyűlölöm azt az embert! Nem, nem is ember, ördög! El kell pusztítani! Mégis te jutsz arra a sorsra, amit nekem szántál, Balinor, te maradsz itt ebben a cellában, egyedül és elfeledve, amíg meg nem halsz!

Szózuhataga éles kacajba fulladt, hirtelen elfordult, és odament a bezárt ajtóhoz. Balinor már azt várta, hogy kinyitja, amikor a nagydarab ifjú megállt és ránézett. Lassan odament a bátyjához, és a szeme ismét szomorú volt.

– Távol kellett volna maradnod ettől az országtól, akkor nem lenne semmi bajod – motyogta zavarodottan. – Stenmin megmondta, hogy visszajössz, pedig én állítottam, hogy nem. Megint neki lett igaza. Mindig igaza van. Miért jöttél vissza? – Balinor esze gyorsan járt. Annyi ideig le kell kötnie az öccse figyelmét, amíg ki tudja következtetni, mi történt az apjával és a barátaival.

– Én… rájöttem, hogy tévedtem, hogy nem volt igazam – felelte vontatottan. – Azért jöttem haza, hogy lássam apánkat és téged, Palance.

– Apánk. – Mintha egy idegen nevet mondott volna ki, miközben közelebb lépett testvéréhez. – Ő már túl van azon, amikor még segíthettünk volna rajta, úgy fekszik abban a szobában a déli szárnyban, mint aki már meg is halt. Stenmin velem együtt ápolja, de hát semmit sem lehet tenni. Úgy tűnik, nem is akar élni…

– De hát mi baja van? – robbant ki Balinorból a türelmetlenség, és fenyegetően közeledett az öccséhez.

– Ne gyere a közelembe, Balinor! – Palance sietve hátrált, előrántott egy hosszú tőrt, és védekezően tartotta maga elé. Balinor habozott egy pillanatig. Könnyen elvehette volna a tőrt, és túszul ejthette volna a herceget, amíg szabadon nem bocsátják. Valami mégis visszatartotta, valami mélyen bent arra figyelmeztette, hogy ne tegyen ilyet. Gyorsan megállt, fölemelte a két kezét, és visszahátrált a túlsó falhoz. – Ne felejtsd el, a foglyom vagy! – Palance elégedetten biccentett, a hangja remegett. – Megmérgezted a királyt és engem is meg akartál mérgezni. Ezért halálra is ítélhetnélek. Stenmin azt tanácsolta, hogy azonnal végeztesselek ki, de nem vagyok olyan gyáva, mint ő. Én is voltam parancsnok a Határőr Légióban, még azelőtt… De most már elmentek – leszereltek és hazatértek a családjukhoz. Az én királyságom a béke ideje lesz. Ugye, te ezt nem érted, Balinor?

A határvidéki a fejét rázta, és kétségbeesetten próbálta még néhány percig lekötni öccse figyelmét. Palance nyilvánvalóan megőrült, bár, hogy ez vele született elmebéli fogyatékosság volt-e, vagy azok az idegtépő események okozták, amelyek azóta következtek be, hogy Balinor elutazott Allanonnal, azt nem lehetett megállapítani. Mindenesetre már nem volt az a testvér, akivel Balinor együtt cseperedett, és akit úgy szeretett, mint senki mást. Egy idegen élt öccse testében, egy megszállott idegen, aki Callahorn királya akart lenni. Az világos, hogy emögött Stenmin áll. A misztikus valahogy kifordította az öccse megbomlott elméjét, fölhasználta saját céljaira, teletömte a sors rendelte uralkodás ígéretével. Palance mindig uralkodni akart Callahornban. Balinor még a távozása napján is tudta, mennyire bizonyos benne az öccse, hogy egy napon ő lesz a király. Stenmin egész idő alatt mellette állt, tanácsolt és javasolt, mint egy meghitt barát, mérgezte és uszította a bátyja ellen. Palance erős akaratú, független, ép elméjű, egészséges ember volt, akit nem könnyű megtörni. A változás mégis bekövetkezett. Hendel félreismerte Palance-t, de úgy látszik, Balinor is. Ezt egyikük sem láthatta előre, és most már késő.

– És Shirl! Mi történt Shirllel? – kérdezte gyorsan a magas határvidéki. Testvére szúrós szemében ismét kialudt a harag, vontatottan mosolyra húzta a száját, borús arca egy pillanatra földerült.

– Ő olyan szép… olyan szép. – Bolondosan sóhajtozott, a tőr ártalmatlanul hullott a cella földjére, amikor karjait széttárva mutatta érzelmeit. – Te elvetted tőlem, Balinor! Megpróbáltad elszakítani tőlem! De most már biztonságban van. Egy délföldi mentette meg, herceg, mint én. Nem, nem is, mert én most már Tyrsis királya vagyok, ő pedig csak egy herceg. Csak egy kicsiny királyság; még sohasem hallottam róla. Olyan jól összebarátkozom vele, Balinor, mint amilyen jó barátok mi ketten voltunk valamikor. De Stenmin… azt mondja, senkiben sem bízhatok. Még Messalinét és Actont is el kellett záratnom. Akkor jöttek hozzám, amikor hazaküldtem a Határőr Légiót, arra igyekeztek rábeszélni… nos, azt hiszem, arra, hogy adjam föl a béketerveimet. Nem értették meg… miért…

Hirtelen elnémult, pillantása az eddig észre sem vett tőrre esett. Gyorsan fölkapta, visszacsúsztatta az övén lógó hüvelybe, miközben ravaszul mosolygott a bátyjára; kísértetiesen hasonlított egy pajkos kisgyerekre, aki éppen most cselezte ki a dorgálást. Balinor már nem kételkedett benne, hogy öccse teljes mértékben alkalmatlan az ésszerű döntésekre. Hirtelen ismét megcsapta az a korábbi előérzet, hogy bár könnyű volna elragadni a tőrt, és foglyul ejteni öccsét, ez súlyos hiba lenne. Most már tudta, miért figyelmeztette a belső hang. Stenmin tökéletesen tisztában van Palance állapotával, és szántszándékkal hagyta egyedül a cellában a testvéreket. Ha Balinor megpróbálja lefegyverezni Palance-t és elmenekülni túszával, a gonosz misztikus mindkét testvért megöli, és ezzel a merész huszárvágással elérheti célját. Ki vitatkozna vele, amikor előadja, hogy Palance véletlen balesetben halt meg, miközben testvére kísérletet tett arra, hogy kitörjön börtönéből? Ha mindkét testvér halott, az apjuk pedig képtelen ellátni a feladatát, akkor a misztikus megkaparintja Callahorn trónját, és egyedül ő fog dönteni Délföld sorsáról.

– Palance, könyörgök, hallgass meg! – kérte halkan. – Valaha olyan közel álltunk egymáshoz. Nem csupán vér szerinti testvérek voltunk. Barátok, társak is. Bíztunk egymásban, szerettük egymást és minden gondunkat egyetértésben oldottuk meg. Nem felejthetsz el mindent! Hallgass rám! Még egy királynak is meg kell hallgatnia a népét, még akkor is, ha az emberek nem helyeslik azt, ahogy a dolgokat intézi. Ezzel egyetértesz?

Palance ünnepélyesen bólintott, és kiürült, közönyös szemmel küszködött az elméjére boruló köddel. Villanásnyi megértés látszott a tekintetében. Balinor el volt szánva rá, hogy áttör a mélyen elzárt emlékezetig.

– Stenmin kihasznál téged! Gonosz ember! – Öccse hirtelen megrezzent, hátrált egy lépést, mintha nem akarna többet hallani. – Meg kell hogy érts, Palance! Nem vagyok ellenséged, és nem vagyok ellensége az országnak sem. Én nem mérgeztem meg apánkat. Semmilyen módon nem ártottam Shirlnek. Csak segíteni akarok…

Könyörgése hirtelen félbeszakadt, mert éles csikorgással nyílt a nehéz cellaajtó, és megjelent az álnok Stenmin éles arca. Leereszkedő meghajlással belépett a cellába, kegyetlen szemét egy pillanatra sem véve le Balinorról.

– Úgy hallottam, szólítottál, királyom! – mosolyogta. – Olyan sokáig voltál itt egyedül, már azt hittem, valami történt… – Palance bambán meredt rá egy pillanatig, azután megrázta a fejét és megfordult, hogy távozzék. Balinor egy másodpercig fontolgatta, hogy ráveti magát a gonosz misztikusra és kipréseli belőle a szuszt, mielőtt az őrök közbeléphetnének. Ám habozott egy pillanatig, nem tudta eldönteni, szolgálná-e ez az ő menekülését, illetve segítene-e az öccsén, így az alkalom elveszett. Jöttek az őrök, bevezették a cellába a testvéreket, akik gyanakodva néztek körül, azután odamentek a túlsó falnál álló bajtársukhoz. Balinornak hirtelen eszébe jutott valami, amit Palance mondott Shirlről. Említette egy kis délföldi királyság hercegét – egy herceget, aki megmentette a lányt. Menion Leah! De hogy kerül Callahornba…? Az őrök megfordultak, kimentek. Velük távozott a néma Palance és vörösbe bújt, gonosz tanácsadója, aki karjánál fogva vezette az elme-hunyt herceget. Majd az ösztövér alak hirtelen megperdült, hogy még egy pillantást vessen a három fogolyra; csücsörítve mosolygott, és meghajtotta félrebillentett fejét.

– Arra az esetre, ha a király nem említette volna, Balinor… – Szavaiból sütött a gyűlölet. – A Külső Fal őrei látták, hogy beszélgettél egy bizonyos Sheelonnal, a volt Határőr Légió kapitányával. Épp másokkal próbált trafikálni a te… kínos helyzetedről, amikor lefogták és bebörtönözték. Nem hinném, hogy sok esélye lenne újabb zavarkeltésre. Az ügynek már vége is, és idővel majd téged is elfelejtenek.

Balinor szíve összeszorult erre az utolsó hírre. Ha Sheelont elfogták és bezárták, mielőtt kapcsolatba léphetett volna Ginnissonnal és Fandwickkel, akkor senki sem fogja tudni összehívni a Határőr Légiót, senki sem mozgósíthatja az embereket az ő nevében. Társai, ha ideérkeznek Tyrsisbe, nem fogják tudni, hogy börtönben van, és még ha gyanítják is, miféle reménye maradhat, hogy egyáltalán rájönnek, mi lett vele? Az ódon palotának ezt az alsó szintjét csak nagyon kevesen ismerik, a bejáratát jól elrejtették. Keserű csöndben figyelte a három csüggedt rab, amint az őrök egy kis tálcán kenyeret és vizet helyeznek a nyitott ajtó mellé, azután visszahúzódnak a folyosóra, és egy kivételével magukkal viszik az összes fáklyát. Ezt az utolsó fényforrást a gyászosan mosolygó Stenmin tartotta, amíg várta, hogy a meggörnyedt Palance kövesse a drabális őröket. De Palance bizonytalanul megállt, képtelen volt levenni a szemét bátyja büszke, megbékélt arcáról; a fáklyafény vörössel hangsúlyozta a markáns vonásokat, a hosszú, mély sebhely sötéten és kegyetlenül rajzolódott ki a félhomályban. A testvérek néhány hosszú pillanatig némán nézték egymást, azután Palance vontatott, kimért lépésekkel megindult vissza, Balinor felé, lerázva magáról Stenmin kezét, amikor az iparkodott megállítani. Néhány ujjnyival a bátyja előtt megállt, bamba pillantással fürkészte a kőbe vésett arcot, mintha annak határozottságát akarná magába szívni. Remegő keze gyorsan fölemelkedett, egy pillanatra megtorpant, azután megmarkolta Balinor vállát:

– Tudni… akarom. – suttogta a félhomályban. – Meg akarom érteni… Segítened kell…

Balinor némán bólintott, nagy keze felnyúlt, és röviden, szeretettel megszorította öccse ujjait. Egy pillanatig így maradtak, mintha a gyermekkori barátság és szeretet sohasem halványult volna el. Azután Palance elfordult és kisietett a cellából. Stenmin feldúltan loholt utána. A nehéz ajtó becsukódott, zsanérok csikorogtak, reteszek csattogtak, visszazárva a három barátot az áthatolhatatlan sötétségbe. A távolodó lépések lassan elhaltak a csöndben. Elölről kezdődött a várakozás, de a szabadulás reménye örökre elveszett.

EGY ÁRNYÉK VÁLT EL az éjszaka leplébe takart fák feketeségéből a kihalt parkban, a Sendic híd íve mögött, és némán eliramodott a Buckhannah palota felé. A tagbaszakadt, köpcös alak gyorsan, biztosan szökdelt át az alacsony sövényeken és bokrokon, cikcakkozott a fenséges szilfák között, miközben vizsla szemmel figyelte a királyi palota falát, az éjszakai őrséget lesve. A parkon túli kovácsoltvas kaput, ahol a híd a magasított töltéshez csatlakozott, többen strázsálták, mellükön a fáklyafényben tisztán látszott a sólymos címer. A sötét alak lassan kúszott az enyhén emelkedő töltésen a mohával és borostyánnal benőtt fal irányába; amint fölért, azonnal beolvadt az árnyak közé.

Hosszú pillanatokig tökéletesen láthatatlanul távolodott a főkaputól és a pisla fáklyafénytől. Még egyszer tűnt fel sötét foltként a gyér holdfényben a nyugati falon, amint vaskos indákba kapaszkodó erős karjai kitartó húzódzkodással vitték izmos testét a fal pereméig. Ott óvatosan fölemelkedett egy fej, és a szemek lenéztek az üres palotakertbe, hogy lássák, nincs-e a közelben őrszem. Hatalmas vállai erőteljes rándításával feldobta magát a fal tetejére, könnyedén leugrott, és halk puffanással ért földet a kerti virágok között. A rejtelmes alak meggörnyesztett térdekkel inalt egy óriási, terebélyes fűz árnyékába. Lihegve állt a roppant fa védelmező ágai között, amikor közeledő hangokat hallott. Néhány pillanatig óvatosan fülelt, majd úgy döntött, ezek csupán locsogó palotaőrök, akik a kijelölt útvonalon őrjáratoznak. Magabiztosan várakozott, izmos teste annyira összeolvadt a zömök fatörzzsel, hogy csupán pár lépésről lehetett volna észrevenni. Néhány másodperccel később megjelentek az őrök, még mindig a legnagyobb lelki nyugalommal fecsegve, majd elhaladtak. A behatoló még lapult pár percig, az árnyas fák közepén álló épülettömböt – Callahorn királyainak ódon palotáját – tanulmányozva. Néhány világos ablak törte meg a tömör kőfalak ködös feketeségét, ragyogó fényt vetve a kihalt kertre. Elmosódó, halk hangok szűrődtek ki, de nem lehetett tudni, ki beszél.

A behatoló egyetlen iramodással ott termett a palota árnyékában, és megállapodott egy beugróban, egy apró, sötét ablak alatt. Erős keze fürgén dolgozott az ósdi záron, benyomta és meglazította a nyelvet. Végül a zárnyelv eltört – úgy rémlett, az egész palotakertben visszhangzó kattanással – és az ablak némán kitárult. Az alak, nem várva be, észlelték-e erőszakos behatolásának hangját az őrök, sietve átsiklott a kis nyíláson. Amikor az ablakot becsukta maga mögött, a felhőkbe burkolózott hold fénye egy pillanatra ráhullott a rettenthetetlen Hendel határozott, széles arcára.

Stenmin súlyos hibát követett el, amikor börtönbe vettette Balinort és Eventine unokatestvéreit. Eredetileg egyszerű volt a terve. A koros Sheelont csaknem abban a pillanatban letartóztatták, amikor elvált Balinortól, nehogy a kapott utasításokat végrehajtva tájékoztathassa a herceg barátait parancsnokuk bebörtönzéséről. Balinor és az elf testvérek, akik egyedüli társai voltak, amikor belépett Tyrsis városába, megbízhatóan be voltak zárva a palota alatt, és miután a herceg közeli barátai, Acton és Messaline is tömlöcben voltak, Stenmin nyugodtan föltételezhette, hogy a városban senki sem fog akadékoskodni. Máris terjesztette a hírt, hogy Balinor csak rövid látogatásra jött, és továbbment a maga útján, vissza a misztikus Allanonhoz, aki veszélyes ellensége Callahornnak, mint ezt Stenmin elhitette Palance Buckhannahhal és a polgárok többségével. Amennyiben Balinor valamelyik barátja felbukkanna, hogy kérdéseket tegyen föl a határvidéki hirtelen távozásával kapcsolatban, akkor először a palotába megy, hogy beszéljen testvérével, a királlyal, akkor pedig könnyen el lehet intézni. Ezt meg is lehetett volna csinálni akárkivel, kivéve Hendelt.

De a hallgatag törpe tisztában volt Stenmin álnokságával és gyanította, hogy a markában tartja a megzavarodott Palance-t. Hendel jobban ismerte annál, hogysem jelentkezzen nála, mielőtt megtudta volna, mi történt valójában eltűnt barátaival. Az események különös fordulata hozta vissza Tyrsisbe. Amikor elvált Balinortól és az elf testvérektől az erődtől északra eső vadon határán, az volt a szándéka, hogy egyenesen nyugatra megy, Varfleet városába, majd onnan tovább Culhavenbe. Ha egyszer a szülőföldjén lesz, segít mozgósítani a törpe hadsereget, hogy megvédjék az Anar déli területeit a Boszorkánymester támadásától. Egész éjjel gyalogolt a Varfleettől északra elterülő erdőségben, reggelre beért a városba, ahol azonnal meglátogatta régi barátait, majd rövid üdvözlés után lefeküdt aludni. Délután ébredt, és miután mosakodott és evett, készülődött, hogy folytassa útját otthona felé. Még nem érte el a városkaput, amikor törpék megvert csapata támolygott végig az utcákon, követelve, hogy a tanács hallgassa meg őket. Hendel velük ment, és miközben elkísérte őket a városházáig, kifaggatta az egyiket. Rémülten hallotta, hogy a trollok és gnómok hatalmas serege egyenesen Varfleet felé tart a Sárkányfogak irányából, és holnap vagy holnapután lecsap a városra. A törpék egy őrjárathoz tartoztak, amely észrevette a hatalmas hadsereget, és megkísérelt elsurranni mellette, hogy figyelmeztethesse a délföldieket. Sajnos észrevették őket, és legtöbbjüket ádáz küzdelemben legyilkolták. Csak ennek a maroknyi törpének sikerült elérni a gyanútlan várost.

Hendel tudta, hogy ha sereg közeledik Varfleet felé, akkor valószínűleg egy másik, ennél sokkal nagyobb had indult meg Tyrsis ellen. Bizonyos volt benne, hogy a Boszorkánymester szét akarja zúzni Callahorn városait, amivel megsemmisíti Délföld kapujának védelmét. Elsőrendű kötelessége volt, hogy népét figyelmeztesse, de az hosszú, kétnapos menetelést jelentett Culhavenbe, azután ugyanennyit vissza. Hamar rájött, hogy Balinor tévedett, mikor azt hitte, hogy még mindig az apja a király. Ha Balinort bebörtönözte vagy megölte őrülten féltékeny testvére, vagy az álnok misztikus, Stenmin, még mielőtt megszerezhette volna a trónt és a Határőr Légió parancsnokságát, akkor Callahornnak vége. Valakinek figyelmeztetni kell a határvidékit, mielőtt túl késő. Erre a feladatra senki sem kínálkozott rajta kívül. Allanon, Flick és Menion Leah kíséretében még mindig Északföldet kutatta az elveszett Shea után. Gyorsan döntött, megparancsolta a vert csapat egyik megviselt törpéjének, hogy még az éjjel induljon Culhavenbe. Akármi történjék, figyelmeztetni kell a törpe véneket, hogy Callahornon keresztül elkezdődött Délföld megszállása, és a törpe hadseregeknek azonnal Varfleet segítségére kell sietni. Callahorn városai nem eshetnek el, különben a Földeket elvágják egymástól, és megtörténik a legrosszabb, amitől Allanon félt. Délföld meghódításával elválasztják a törpe és az elf hadsereget, és a Boszorkánymester végső győzelmet arathat az egész Négyföld felett. A megviselt törpe ünnepélyesen megígérte Hendelnek, hogy nem vall kudarcot, és hogy azonnal indulnak valamennyien az Anar felé.

Jó néhány órába telt, amíg Hendel visszaért Tyrsisbe. Az utazás lassú és veszedelmes volt. Az erdőket elárasztották a gnóm katonák, azzal a megbízással, hogy megakadályozzanak minden kapcsolatot Callahorn városai között. Hendelnek többször el kellett rejtőznie nagyobb őrjáratok elől, és időnként kénytelen volt nagy kitérőket tenni az állig fölfegyverzett őrláncok miatt. Az őrszemek hálója sokkal szorosabb volt, mint a Sárkányfogaknál, ami egy harcedzett határvidékinek azt jelezte, hogy közeledik a támadás ideje. Ha az északföldiek azt tervezik, hogy a következő vagy az azutáni napon lecsapnak Varfleetre, akkor Tyrsist ugyanakkor éri támadás. Kern, a kisebb szigetvár, mostanra már elesett. Nappal volt, mire a törpének sikerült átszökni az őrök utolsó vonalán és megközelítette a Tyrsis fölötti síkságot. Hátulról a gnóm vadászok fenyegették, elölről a gonosz Stenmin és a félrevezetett Palance. Többször találkozott Palance-szal, de nem valószínű, hogy a herceg emlékezne rá. Stenmint pedig csak egyszer látta. Mindazonáltal bölcsebb volt nem felhívni magára a figyelmet. Belépett az ébredező Tyrsis kapuján, s elvegyült az utazók és kereskedők tucatjai közé. Amikor belül került a nagy Külső Falon, órákig csellengett a Határőr Légió csaknem kihalt kaszárnyái között, beszélt az ott tartózkodó katonákkal, kutatta barátainak nyomát. Végül sikerült megtudnia, hogy két nappal korábban, napnyugtakor érkeztek a városba és egyenesen a palotába mentek. Azóta nem látták őket, de jó okkal feltételezik, hogy Balinor csupán rövid látogatást tett apjánál, azután távozott. Hendel tudta, mit jelent ez, és amíg le nem ment a nap, a palota közelében sündörgött, lesve, nem látja-e jelét eltűnt barátainak.

Észrevette, hogy a palotát sólyomcímeres katonák őrzik szigorúan, de ezt a jelvényt ő nem ismerte. Őrség vigyázta a főkaput és az egész várost – láthatóan ez volt az egyetlen bevethető fegyveres erő Tyrsisben, és valamennyien ugyanezt a címert viselték. Még ha életben találja is Balinort, és sikerül kiszabadítania, akkor sem lesz egyszerű feladat visszaszerezni az uralmat a város fölött, és újra hadba állítani a Határőr Légiót. A törpe egy szót sem hallott az észak felől készülődő támadásról, és úgy tűnt, a lakók semmit sem tudnak a veszélyről, amellyel szembe kell nézniük. Még ha valaki annyira zavarodott és félrevezetett, mint Palance Buckhannah, akkor is hihetetlen, hogy ennyire ne legyen hajlandó felkészíteni a várost egy olyan iszonyú támadóval szemben, mint a Boszorkánymester! Ha Tyrsis elesik, akkor Ruhl Buckhannah fiának sem marad meg a trónja. Hendel némán tanulmányozta a közparkot a Sendic híd körül. Amikor besötétedett, megkezdte ostromát a jól őrzött palota ellen. Egy pillanatra megtorpant az elsötétített szobában, és rendesen bezárta maga mögött az ablakot. Egy kis dolgozószobában volt, a falakat polcok takarták, rajtuk gondosan bekötött, címeres könyvek sokasága. Ez volt a Buckhannah család könyvtára, igazi fényűzés ezekben az időkben, amikor olyan kevés könyvet írnak és a sokszorosítás is komoly akadályokba ütközik. A Nagy Háborúk úgyszólván eltörölték az irodalmat a föld felszínéről, és az azóta eltelt véres-vészes években is kevesen írtak. Egy magánkönyvtár, ahol az ember leülhet, és kedvére olvashat, több száz könyv közül válogatva, ez olyan kiváltság volt, amit csak nagyon kevesen engedhettek meg maguknak még Négyföld legfelvilágosultabb országaiban is.

De Hendel mindössze egy futó gondolatot szentelt a szobának, miközben macskamód lopózott az ajtóhoz. Éles szeme fölfedezte, hogy a padló fölött, egy repedésen át, fény szűrődik be a folyosóról. Óvatosan kilesett. Senkit sem látott. Hirtelen rájött, hogy még nem döntötte el, mi legyen a következő lépés. Balinor és az elf testvérek akárhol lehetnek. Miután gyorsan végigvette a lehetőségeket, úgy döntött, amennyiben élnek, a palota alatti pincébe zárhatták őket. Először ott kell keresnie a foglyokat. Egy hosszú percig hallgatózott, mélyet lélegzett, és kiosont a folyosóra.

Ismerte a palotát, nemegyszer járt Balinornál. Arra nem emlékezett, hogy a különböző szobák hol vannak, de ismerte a folyosókat, a lépcsőházakat és tudta, hol kell lemenni a pincékbe, ahol a bort és az élelmiszert tárolták. A folyosó végén balra fordult egy keresztfolyosóra, és ott volt előtte a pincelépcső. Éppen elérte a vastag ajtót, amely a lenti helyiségek hidegét zárta ki, amikor hangokat hallott hátulról. Sietve megrántotta az ajtót, de rémülten vette észre, hogy nem nyílik. Erős vállát meggörnyesztve, feszülő izmokkal ismét megrántotta; most sem mozdult. A hangok már csaknem odaértek, Hendel kétségbeesetten keresett volna másik rejtekhelyet, amikor pillantása a majdnem padlószinten elhelyezett biztonsági zárra esett, amelyet korábban nem vett észre. Már a folyosó sarkáról jöttek a hangok, több ember lábdobogása visszhangzott a csiszolt kőpadlón, amikor a törpe hidegvérrel elhúzta ezt a második reteszt, feltárta a súlyos ajtót, és mögé szökkent. Épp abban a pillanatban csukta be maga mögött, amikor kilépett a sarok mögül a három őr, leváltandó a déli kapunál álló társaikat.

Hendel nem várta be, hogy észrevették-e; lerohant a kőlépcsőn az elhagyott raktárak feketeségébe. A lépcső alján megállt, a fal hideg kövein egy vas fáklyatartó után tapogatózott. Percekig tartott, amíg megtalálta. Kitépte belőle a fáklyát, acél és kova segítségével meggyújtotta. Azután lassan, alaposan végigkutatta az egész pincét, rekeszről rekeszre, saroktól sarokig. Az idő gyorsan telt, és még mindig nem talált semmit. Miután az egészet átvizsgálta eredmény nélkül, kezdte azt hinni, hogy barátait mégsem a palotának ebbe a részébe zárták. Kelletlenül be kellett ismernie, hogy tarthatják őket valamelyik felsőbb szobában is. Bár az azért furcsa lenne, ha Palance vagy gonosz tanácsadója megkockáztatnák, hogy esetleges látogatóik meglássák a foglyokat. Még az is lehet, hogy Balinor, Allanont keresve tényleg elhagyta Tyrsis városát. De mielőtt végére ért a gondolatnak, már sejtette, hogy téved. Balinor nem az az ember, aki bárkinek a segítségét kéri egy ilyesfajta problémához – ő szembenéz a testvérével, nem szalad el. Hendel kétségbeesetten próbálta elképzelni, hova rejthették a határvidékit és a testvéreket, hol lehet ebben az ódon épületben biztonságosan eldugni a foglyokat a beavatatlanok tekintete elől. Logikusnak tűnt a palota alatti pince sötét, ablaktalan mélye, ahol… Hirtelen eszébe jutott, hogy a pincék alatt még kazamaták is rejtőznek. Balinor említette futólag, elmesélte a történetüket, hozzátéve, hogy üresen állnak, a lejáratot elzárták. A törpe izgatottan nézett körül az árnyékos helyiségben, igyekezett visszaemlékezni, hova építették az ősrégi lejáratot. Bizonyos volt benne, hogy barátait oda vitték – ez az egyetlen hely, ahol úgy el lehet relyteni egy embert, hogy senki se találhassa meg. A királyi családon és legszorosabb baráti körükön kívül szinte senki sem tudott a kazamatákról. Az ajtót lezárták, és olyan régen elfelejtették, hogy Tyrsis legöregebb polgárai sem emlékezhettek a létezésére.

Nem törődve a szomszédos kis rekeszekkel és átjárókkal, az elszánt Hendel gondosan végigvizsgálta a középső helyiség falait és padlóját, abban a biztos tudatban, hogy itt látta az elzárt lejárót. Ha csakugyan kinyitották, nem lesz nehéz észrevenni. De mégsem találta. A falak tömörek voltak, a tövükben is érintetlen penészt tapintott. Kutatása nem járt eredménnyel, és megint úgy érezte, talán tévedett. Csüggedten dőlt neki a terem közepén álló egyik boroshordónak, szeme kétségbeesetten pásztázta a falakat, mintha emlékezni próbálna. Egyre fogyatkozott az ideje. Ha nem menekül el napfelkelte előtt, akkor valószínűleg csatlakozik társaihoz a rabságban. Tudta, valamit kihagyott, valamit nem vett észre, ami olyan nyilvánvaló, hogy elkerülte a figyelmét. Némán káromkodott, fölemelkedett a hordóról és lassan, töprengve, emlékezni próbálva végigment a nagy termen. A falakkal volt valami… a falakkal…

Azután rájött. A lejáró nem a falakból nyílt, hanem a padló közepén volt! Elnyomta a lelkesedés kiáltását, és odarohant a boroshordókhoz, amelyekhez aznap éjjel már kétszer is odatámaszkodott. Csaknem az emberi erő határain túl feszítve hatalmas izmait, sikeresen arrébb taszított számos nehezen mozduló hordót, és feltárult a rejtett lejárót takaró kőlap. Az izzadó törpe hangos nyögéssel ragadta meg a lap egyik végébe rögzített vasgyűrűt. Lassan fölemelte a csikorogva tiltakozó óriás kőlapot, és a padlóra zúdította. Óvatosan lenézett a fekete üregbe, leengedve a pislákoló fáklyát a dohos mélybe. Zöldes mohával benőtt ódon kőlépcső vezetett lefelé, és eltűnt a feketeségben. Maga elé tartva a fáklyát, a kis ember leereszkedett az elfelejtett kazamatába, némán imádkozva, nehogy még egyszer hibázzon.

Szinte azonnal megcsapta az áporodott börtönlevegő csípős hidege; bebújt a ruhája alá, és gonoszul tapadt meleg bőrére. Olyan dohos volt, hogy alig lehetett belélegezni. Hendel undorodva fintorgatta az orrát, és sietett. Semmitől sem félt annyira, mint az ilyen zárt, kriptaszerű lyukaktól, és már kezdte azt hinni, hogy elment az esze, amiért képes volt lemerészkedni ebbe az ódon börtönbe. De ha Balinort csakugyan erre a szörnyű helyre csukták, akkor érdemes kockáztatnia. Hendel nem hagyja cserben barátait. Elérte a lépcső alját, és egy folyosóra került. Ahogy óvatosan haladt előre, és igyekezett látni valamit a nyirkos homályban, amely még a lassan égő fáklya fényének is ellenállt, észrevette, hogy a kőfalba két oldalon szabályos térközökben vasajtókat illesztettek. Az ősrégi vaslemezekbe nem vágtak betekintő-ajtót, és hatalmas retesz csukta őket. Nincs ember, akiben meg ne fagyna a vér egy ilyen kazamata láttán; becsuknak valaki élőt ezekbe az ablaktalan, fénytelen cellákba, aztán úgy el lehet felejteni, mintha meghalt volna.

A pusztító Nagy Háborúk után a törpék megszámlálhatatlan évig bujkáltak ilyen helyeken, hogy életben maradjanak, és félvakon kerültek vissza a fény félig elfelejtett világába. Törpék nemzedékeibe ette bele magát ez az iszonyú emlék, ösztönösen féltek minden megvilágítatlan, szűk üregtől, amelyeket sohasem győzhettek le igazán. Hendel is ezt érezte most; ugyanolyan gyűlöletes volt és idegtépő, mint a nyálkás hideg a föld gyomrában, ahová az ősi kriptát vájták. A vadász úrrá lett vakrémületén és szemügyre vette az első ajtót. A reteszek belerozsdásodtak a vájataikba, a fémet vastagon lepte a por és a pókháló. Ahogy lassan araszolt előre a komor vasajtók között, láthatta, hogy hosszú évek óta nem nyitották ki egyiket sem. Már nem számolta, hány ajtót ellenőrzött, a félhomályos folyosó beleveszett a feketeségbe. Nagy volt a kísértés, hogy kiáltson, de az felhallatszott volna a csapóajtón át a pincékbe. Hátrapillantott, és riadtan megállapította, hogy már nem látszik se a nyílás, se a lépcső. Hátul ugyanolyan sötét volt, mint elől. Összeharapta a fogát, és önmagát bátorító motyogással ment tovább, alaposan megnézve minden ajtót, hogy nem használták-e őket mostanában. És most megdöbbenésére emberi hangok elmosódó mormolását hallotta a nyomasztó csendben! Szoborrá merevedett, a fülét hegyezte, attól félt, érzékei űznek tréfát vele. De megint hallatszottak; gyenge, de kétségtelenül emberi hangok! A törpe előrelódult, a hangokat követve, ám azok ugyanolyan hirtelen elnémultak. Hendel kétségbeesetten bámulta maga mellett az ajtókat a folyosó két oldalán. Az egyik belerozsdásodott a keretébe, de a másikon friss karcolások húzódtak, a port és a pókhálót letörölték róla. A reteszt beolajozták, és nemrég használták! A törpe egyetlen gyors mozdulattal elrántotta a reteszt, feltépte a nehéz ajtót és bevilágított a cellába. Az éles fényben három meghökkent, félvak alak tápászkodott tétován az új behatoló jöttére.

Volt boldog, felismerő kiáltozás, kitárt karú összeborulás! A négy barát együtt volt megint. A beesett arccal mosolygó elf testvérek fölött Balinor érdes vonásai fölengedtek és megteltek önbizalommal, csupán kék szeme árulta el mérhetetlen megkönnyebbülését. A találékony törpe ismét megmentette az életüket. De most nem volt idő szavakra és érzésekre. Hendel türelmetlenül intett, hogy kövessék a sötét járatba, hogy a lépcsőn kijuthassanak e szörnyű tömlöcből. Ha még hajnal után is itt csellengenek a palota alatt, úgyszólván bizonyos, hogy felfedezik, és újra bezárják őket. Azonnal ki kell szökniük a városba! Végigsiettek a folyosón, úgy tartva maguk elő a pislákoló fáklyát, akár az utat kereső vak ember a botját.

Hirtelen kő csikorgott kövön, és tompa puffanás hallatszott, mintha sírboltot zárnának be. A törpe iszonyodva előrerohant, odaért a nyálkás lépcsőhöz, és megtorpant. Odafent visszaengedték a vastag kőtáblát, rátolták a reteszt, elzárták a szabadságba vezető utat. A törpe tehetetlenül ácsorgott három barátja mellett, és hűdött hitetlenkedéssel csóválta a fejét. Kudarcot vallott a mentési kísérlete, annyit ért el, hogy rab lett maga is. Kérges kezében már majdnem leégett a fáklya. Hamarosan itt maradnak a vaksötétben, és kezdhetik elölről a várakozást.

XXVI.

– SZEMÉT, SEMMI MÁS, CSAK SZEMÉT! – bömbölte Panamon Creel dühösen, újból belerúgva a vacak pengék és ékszerek kupacába. – Hogy lehettem ilyen bolond? Azonnal látnom kellett volna!

Shea némán elbaktatott a tisztás északi végébe, és rámeredt az elmosódó nyomokra, amelyeket a ravasz Orl Fane hagyott maga után, amikor észak felé menekült. Olyan közel volt! Itt tartotta, a saját kezében az értékes kardot! Csakis azért veszítette el, mert megbocsáthatatlan módon nem ismerte föl az igazságot! Keltset mellette állt, hatalmasan, némán, a roppant tömeg a nyirkos avar fölé hajolt, a kifürkészhetetlen arc csaknem érintette a völgylakót, a furcsán gyengéd szempár figyelt, vizslatott. Shea csendesen visszafordult a dühöngő Panamonhoz.

– Nem a te hibád. Hogyan is gyaníthattad volna? Nekem kellett volna egy kicsit több bölcsességgel és egy kicsit kevesebb… mit tudom én mivel hallgatni a gnóm karattyolását. Tudtam, mit kell keresnem, de elfelejtettem nyitva tartani a szememet, amikor még számított.

Panamon bólintott, vállat vont, vastüskés kezével megsimította gondosan nyírt bajszát. Még egy utolsót rúgott a kupacba, odaszólt Keltsetnek, azzal minden további nélkül nekiláttak tábort bontani, összeszíjazták a felszerelést és az éjszakára letett fegyvereket. Shea egy darabig nézte őket, még mindig nem volt képes tudomásul venni, hogy önnön hibájából kicsúszott a kezéből a Kard. Panamon gorombán ráreccsent, hogy segítsen, ő pedig némán engedelmeskedett. Nem bírta elviselni ennek a legújabb kudarcnak az utóhatását. Panamon Creel nyilvánvalóan elment a tűrőképessége határáig, pátyolgatott itt egy kótyagos és elképesztően buta kis völgylakót a paranori veszedelmes végeken, kajtatva mindenféle embereket, akik nagyon könnyen bizonyulhatnak ellenségnek, meg egy kardot, amelyről csak Shea tud, de akkor sem ismeri föl, amikor a kezében tartja. A skarlátszín útonálló és óriás társa egyszer már majdnem otthagyta a fogát a rejtelmes Kard miatt, és egy ilyen alkalom eggyel több a kelleténél. A völgylakónak nem maradt más választása, mint hogy maga próbálja felkutatni barátait. De ha megleli őket, akkor Allanon elé kell odaállni azzal, hogy leszerepelt, valamennyien kudarcot vallottak. Megborzongott a kilátásra, hogy a komor druidának kell ezt elmesélnie; érezte, hogyan döf belé a könyörtelen szempár, hogyan veszi górcső alá a legtitkosabb gondolatait is, hogy megtudja az igazságot. Nem lesz kellemes.

Hirtelen eszébe jutott a különös jóslat, amelyet több mint egy hete a Shale völgyében hallottak azon a sötét, párás hajnalon. Bremen árnyéka előre figyelmeztette őket a félelmetes Sárkányfogak veszedelmeire – arra, hogy egyikük nem látja meg Paranort, nem éri el a hegység túloldalát, mégis ő lesz az, aki elsőnek illeti Shannara Kardját. Előre megmondta, de Shea megfeledkezett róla az elmúlt néhány nap feszültségében és izgalmában.

Az elcsigázott völgylakó néhány pillanatra lehunyta a szemét, kizárta a világot és azon tűnődött, hogy az ördögbe keveredhetett ő ebbe a hihetetlen kirakósba, amely a szellemvilággal folytatott hatalmi harc és egy legendás Kard körül forog. Olyan kicsinek és tehetetlennek érezte magát, hogy most az tűnt a legkönnyebb megoldásnak, ha elbújik valahová, és imádkozik a gyors végért. Ha hihet Allanonnak, olyan sok múlik rajta, ő pedig annyira nem tud megfelelni a feladatnak. Magától képtelen bármire, mások segítették idáig. Milyen sok áldozatot hoztak valamennyien, hogy ő rátehesse a kezét a kardra. Mégis, amikor a markába kaphatta…

– Döntöttem. Utána megyünk.

Panamon Creel mély hangja úgy hasított a kis tisztás csöndjébe, mint amikor vaspenge vág a száraz fába. Shea döbbenten bámult a széles, mosolytalan arcba.

– Úgy érted… Északföldre? – A skarlát tolvaj megint olyan dühösen nézett rá. Ezzel azt szokta értésére adni, hogy a völgylakó egy idióta, aki képtelen fölfogni, amit az épelméjű emberek mondanak. – Hülyét csinált belőlem a kis patkány, és én nem tűröm, hogy ezt megússza! Előbb vágom át a saját torkomat! Ha most a kezembe kapom, akkor a kukacok vacsoráznak belőle! – A mutatós arcon nem látszott indulat, ám a fenyegető hangból sütött a félreérthetetlen, habzó gyűlölet. Ez volt Panamon másik oldala, a hideg profi, aki kegyetlenül kiirtott egy egész gnóm tábort, és később állta a sarat a Koponyahordozó irtózatos erejével szemben is. Nem Shea kedvéért teszi, nem is azért, hogy megszerezze Shannara Kardját, kizárólag sértett hiúságból; bosszút akar állni a szerencsétlen férgen, aki meg merészelte sérteni. Shea a mozdulatlan Keltsetre sandított, de az óriási hegyi troll nem adta jelét helyeslésének vagy helytelenítésének; a kéregszerű arc kifejezéstelen volt, a mélyen ülő szempár üres. Panamon élesen fölnevetett, és néhány fürge lépést tett a habozó völgylakó felé. – Csak gondolj bele, Shea, milyen sok nyűgöt vett le a válladról a mi gnóm barátunk azzal, hogy elárulta a régen keresett Kard hollétét! Nem kell többé kutatnod utána, mert tudjuk, hol van.

Shea néma egyetértéssel bólintott, de még mindig gyanakodott a kalandor indokaira.

– Van rá esélyünk, hogy utolérjük?

– Több mint valószínű – csak idő kérdése. A baj akkor kezdődik, ha más kapja el elsőnek. Keltset úgy ismeri Északföldet, mint a tenyerét. A gnóm nem lesz képes elrejtőzni előlünk. Futnia kell, futnia, egyre csak futnia, mert nincs kihez fordulnia, a saját népéhez sem. Azt nem tudom, hol botlott bele a Kardba, vagy miből jött rá az értékére, de azt igen, hogy nem tévedtem, amikor katonaszökevénynek és hullarablónak neveztem.

– Tagja lehetett annak a gnóm csapatnak, amely a Kardot vitte a Boszorkánymesterhez? Vagy talán fogoly volt? – töprengett Shea.

– Ez utóbbi a valószínűbb – helyeselt Panamon. Olyan tétovázónak látszott, mint aki emlékezni próbál valamire. Észak felé bámult az erdei hajnal szürke párájában. A nap már megvilágította a föld keleti peremét, üde, csillogó, meleg fénye lassan belopakodott a vadon sötét zugaiba. De a hajnali pára még nem tisztult föl, a három útitárs továbbra is a napfény és a haldokló éjszaka ködös határvonalán állt. Ilyen kora reggel is áthatolhatatlanul, félelmetesen sötét maradt az északi ég, olyannyira, hogy a máskülönben bőbeszédű Panamon is hosszú percekig szótlanul szemlélte ezt a furcsa feketeséget. Végül visszafordult, és az arcát elfelhőzte a kétség. – Valami történik északon. Indulunk, Keltset! Keresd meg a gnómot, mielőtt olyan szerencséje lenne, hogy beleszalad egy őrjáratba. Nem akarom megosztani senkivel életének utolsó pillanatait!

Az óriás hegyi troll könnyű, gyors léptekkel indult előre, kissé lehajtott fejjel vizsgálgatta maga előtt a földet, keresve a menekülő Orl Fane nyomait. Panamon és Shea némán követték. Keltset éles szeme előtt nyomban kirajzolódott a szökevény csapája. Visszafordult és kurtán intett, amit Panamon úgy fordított le a kíváncsi Sheának, hogy a gnóm inaszakadtából futott, nem is törődve azzal, hogy elrejtse nyomait, és láthatóan tudta, hová tart. Shea eltűnődött, hogy ugyan merre indulhatott a kis fickó? A Karddal jóvá teheti népe ellen elkövetett bűneit, ha odaadja nekik, hogy nyújtsák át a Boszorkánymesternek. De Orl Fane roppant furcsán viselkedett, amikor a fogságukban volt, és Shea biztosan érezte, hogy a gnóm nem játszott. Úgy karattyolt összevissza, mint aki egy csupán félig-meddig féken tartható elmebaj áldozata, és ebben a zagyválásban kotyogta ki az igazságot a Kardról. Ha Shea kicsit alaposabban átgondolja a dolgot, akkor látta, tudta volna, hogy Orl Fanénál van a drága talizmán! A gnóm átugrotta az ép észt az őrülettől elválasztó sorompót, cselekedeteit nem lehet teljes mértékben kiszámítani. Előlük fut, de hova?

– Már emlékszem – szakította félbe Panamon a völgylakó gondolatait, miközben visszafelé indultak a Streleheim-síkság irányába. – Az a szárnyas, mikor tegnap belénk kötött, azon lovagolt, hogy nálunk van a Kard. Egyre azt fújta, hogy érzi a Kard jelenlétét – és ez így is volt, mert Orl Fane ott bujkált a bozótosban, a fegyvert pedig a zsákjába dugta! – Shea csöndesen bólintott, keserű emlékeket idézett föl benne a jelenet. A Koponyahordozó akaratlanul is elárulta, hogy a drága Kard a közelben van, ők azonban nem figyeltek erre a fontos részletre a túlélésért folytatott harc hevében. Panamon alig leplezett dühvel fecsegett tovább, részletezve a rendkívül kellemetlen módszereket, amelyeket majd kipróbál Orl Fanén, ha elkapja. Azután hirtelen elfogyott az erdő, kiértek a végtelen Streleheim-síkságra. Földbe gyökerezett a lábuk a megdöbbenéstől, szemük hitetlenül szegeződött a messzi Északon magasodó, félelmetes látványra. Irdatlan, összefüggő fekete fal meredt az égnek, és eltűnt az űr végtelenségében, végignyúlt a látóhatáron, körülfogta egész Északföldet. Mintha a Koponyakirály a szellemvilág sötét szemfödelébe burkolta volna az ősi vidéket. Ez a felhős éjszakák feketeségén is túltett. A súlyos pára egyre sötétedő szürkeséggel hömpölygött és gomolygott Észak szíve, a Koponya Királyság felől. Ez volt a legborzalmasabb dolog, amit Shea valaha is látott. Eleve meglévő félelme a duplájára dagadt a hirtelen, megmagyarázhatatlan bizonyosságtól, hogy ez a roppant fal le fog gördülni délre, és eltakarja az egész világot. Ez azt jelenti, hogy a Boszorkánymester megindult…

– Az égre, mi ez? – Panamon hangja hökkenten elcsuklott. Shea révetegen rázta a fejét. Erre a kérdésre nincs válasz. Ez túl volt a halandó ember felfogásának határán. Álltak, hosszú percekig bámulták a tömör falat, mintha azt várnák, mikor történik már valami. Végül Keltset lehajolt, hogy tüzetesen szemügyre vegye maga előtt a füves, kemény földet, és néhány lépést tett. Akkor fölegyenesedett, és a baljós fekete pára közepére mutatott. Panamon összerázkódott, az arca megfagyott. – A gnóm egyenesen lohol bele ebbe az izébe – motyogta dühösen. – Ha nem füleljük le, mielőtt odaérne, akkor a sötétség teljesen elrejti a nyomait. El fogjuk veszíteni!

NÉHÁNY MÉRFÖLDDEL ELŐTTÜK, a pára és köd feketedő falának szürkés peremén, a görnyedt kis Orl Fane egy pillanatra megtorpant a fárasztó menekülés közben. Zöldes szeme értetlen rémülettel kémlelte a kavargó sötétséget. Észak felé indult, amikor pitymallatkor elszökött a három idegentől, futott, amíg erővel bírta, majd csoszogva trappolt tovább, fél szemmel mindig hátrafelé sandítva, várva a szükségszerű üldözést. Agya már nem működött összefüggően; heteken át az ösztöneinek és a szerencsének köszönhette az életét, miközben fosztogatta a hullákat, és bújt az élők elől. Nem bírta rákényszeríteni magát, hogy másra is gondoljon a túlélésen kívül, hogy még egy és még egy napot átvészeljen olyanok között, akik nem szerették, nem fogadták be. Még a saját népe is elfordult tőle, annyira sem tartották, mint egy férget, amely a lábuk előtt csúszik a földön. Vad vidéken járt, olyan földön, ahol egyedül senki sem képes sokáig életben maradni. És ő egyedül volt. Valaha ép esze lassan magába fordult, és addig zárta ki magából a félelmeket, amíg át nem vette az uralmat a téboly, és haldokolni nem kezdett az értelem. A halál mégsem érkezett könnyen, mert beavatkozott a torz humorú végzet, hamis remény végső ragyogásával kecsegtette, kezébe adván az eszközt, amellyel visszanyerheti az emberi közösség elérhetetlennek látszó melegét. Bár még mindig hullarabló volt, még mindig vesztésre álló küzdelmet vívott az életben maradásért, a mindenre elszánt gnómnak egy haldokolva merevedő száj figyelmeztetően odalehelte a félelmetes titkot, még mielőtt szakadt volna az életfonál, hogy itt a legendás Shannara Kardja! És máris a markában volt a Kard! Orl Fane kezében volt a hatalom a halandók felett!

De az őrület nem múlt el, a félelmek és kétségek szüntelenül birkóztak fogyatkozó értelmével, miközben azt fontolgatta, mit tegyen. E végzetes habozás következménye lett a fogság és az életet jelentő, drága Kard elvesztése! Az ész meghátrált a kétségbeesett őrjöngés elől, a már amúgy is roppant kiegyensúlyozatlan elme összeomlott. Most már csak egyetlen perzselő, nyugtot nem adó gondolatnak maradt hely: meg kell szereznie a Kardot, különben vége az életének. Azzal dicsekedett gyanútlan foglyul ejtőinek, hogy a Kard az övé, hogy csak ő tudja, hol lehet megtalálni, meggondolatlanul odadobva a birtoklás utolsó lehetőségét. Ám az idegenek képtelenek voltak a sorok között olvasni, túlságosan sietve könyvelték el futóbolondnak. Azután jött a szökés, a Kard megszerzése, és a menekülés északra.

Most állt és üresen bámulta a feketeség rejtélyes falát, amely elzárta az utat északi irányban. Igen, észak, észak, tűnődött ferde mosollyal, kiguvadt szemmel. Ott vár a biztonság, a menedék a számkivetettre. Valahol mélyen szinte már kísérteties vágyat érzett, hogy rohanjon vissza arra, ahonnan jött! Ám az agyába reménytelenül beleégett a gondolat, hogy neki csak Északföld kínál megváltást. Ott megtalálhatja… a Mestert. A Boszorkánymestert. Tekintete rávillant a derekára szíjazott ódon pengére, amely olyan hosszú volt, hogy a végét ügyetlenül vonszolta maga után a porban. A göcsörtös, sárga kéz rövid ideig tétovázott a vésett markolat fölött, megérintette az égő fáklyát emelő, cizellált kezet, a csiszolt fémet, amely elővillant a pikkelyekben pergő aranyozás alól. Úgy szorította, mintha abból akarna erőt meríteni. Ostobák! Valamennyien ostobák, nem hódoltak neki úgy, ahogyan dukál. Ő a Kard viselője, övé minden idők legnagyobb legendája, és ő lesz az, aki… Sietve félbeszakította a gondolatot, mert félt, hogy a körülötte levő üresség beleolvashat az agyába. Még bekukucskál titkos gondolataiba és ellopja őket!

Előtte rémítően nyújtózott a sötétség, és várta, hogy belépjen. Orl Fane félt tőle, mint ahogy félt mindentől, de nem volt más módja, hogy folytassa az útját. Homályosan felrémlettek benne üldözői, az óriás troll, a félkezű, akinek gyűlöletét ösztönösen érezte, és a fiatal, aki félig ember, félig elf. Vele kapcsolatban sejtett valami felfoghatatlant, valamit, ami nem hagyta nyugodni egyébként is összezilált elméjét. A kis gnóm bambán megcsóválta kerek fejét, azután elindult a sötét fal szürkés peremének irányába. Körülötte néma és halotti volt a levegő. Akkor nézett csak hátra, amikor teljesen körülvette a feketeség, és a némaság eltűnt egy hirtelen, dermesztő, nyirkos szélrohamban.

Akkor egy pillanatra hátranézett, és rémülten látta, hogy semmi sincs mögötte, semmi, csak ugyanaz a feketeség, amely súlyos, áthatolhatatlan rétegekben borít el mindent. Ahogy elindult, erősebben kezdett fújni a szél, és ő megtudta, hogy más lények is vannak a sötétségben. Először csak bizonytalanul sejlettek az agyában, azután mintha fojtott kiáltások is átszivárogtak volna a párán, és kíváncsian körülvették. Végül testi valójukban is odajöttek, és hőkölő ujjakkal, puhán tapogatták az ő húsát. A gnóm eszelős vidámsággal hahotázott, valamiből tudta, hogy már nem az élők világában van, hanem a holtakéban, ahol lélektelen lények vándorolnak örök börtönükben, hasztalan keresve a kijáratot. Bukdácsolt közöttük, kacagott, fecsegett, sőt vígan dalolt, mert az agya már nem tartozott halandó lényéhez. A sötét világ teremtményei kushadó alázattal környékezték, tudva, hogy ez az őrült halandó már majdnem az övék. Már csak idő kérdése. Amikor ellobban a halandó élet, akkor olyan lesz, mint ők: kárhozott mindörökre. Orl Fane végre megtalálja a fajtáját.

MAJDNEM KÉT ÓRA PERGETT LE a lassan, ráérősen kapaszkodó, reggeli nap alatt, mire a három üldöző odaért a párafal pereméhez, ahol a menekülő eltűnt. Megálltak, szótlanul bámulták a Boszorkánymester királyságának rémítő határát. A pára mintha rétegekben feküdt volna a halott földre; ezek a rétegek egyre sötétedtek, ahogy közeledtek a láthatatlan középponthoz, és egyre barátságtalanabbak lettek, ahogy az agyra rávetültek a lélek szavakba nem foglalt félelmei. Panamon Creel kimért léptekkel járkált, egyfolytában a sötétséget nézve, miközben bátorságot próbált gyűjteni a belépéshez. Az erős Keltset, miután futó vizsgálatot végzett a földön, és kurta mozdulattal jelezte, hogy a gnóm csakugyan észak felé tart, szoborszerű mozdulatlanságba dermedt, karjait összefonta, az élet két vékony vágássá lett a vastag szemöldök alatt. Nincs választásuk, győzködte magát Shea. Magában már döntött, reményeit még nem hervasztotta le a gondolat, hogy elveszíthetik a nyomot a sötétségben. Visszanyert valamit a gondviselésbe vetett régi hitéből; a hajsza kezdete óta biztos volt benne, hogy meglelik Orl Fanét és visszaszerzik a Kardot. Volt ebben valami serkentő, valami vigasztaló, ami azt sugallta, hogy nem vallanak kudarcot, és valahol mélyen friss bátorságot adott neki. Türelmetlenül várta, hogy Panamon kiadja a parancsot a menekülő üldözésére.

– Őrültség, amit csinálunk – motyogta a skarlátszín tolvaj, miközben ismét elment Shea mellett. – Ennek a falnak még a levegőjében is a halált érzem. – Hirtelen elhallgatott, megállt, várta, hogy Shea is mondjon valamit.

– Mennünk kell – vágta rá Shea fahangon. Panamon lassan rápillantott óriás barátjára, de a hegyi troll nem mozdult. A zsivány még egy pillanatig várt, megzavarta, hogy Keltset nem nyilvánít véleményt – először azóta, amióta elindultak erre az északföldi útra. Korábban, amikor kettesben voltak, az óriás mindig jelezte egyetértését, ha Panamon támaszért fordult hozzá, de mostanában különös módon diplomatikusan viselkedett.

Végül a kalandor bólintott, és elszántan belegyalogoltak a szürke ködbe. A síkság egyenletes és kopár volt, egy ideig könnyű volt járni rajta. Azután ahogy sűrűsödött a pára, úgy csökkent a látótávolság, egyre csökkent, míg végül egymást is csak bizonytalan árnynak látták. Panamon gyorsan megállította őket, előhúzott egy darab kötelet, és indítványozta, hogy fűzzék rá magukat, nehogy elszakadjanak. Amikor ezzel megvoltak, továbbmentek. Hang nem hallatszott, nem számítva léptük halk ropogását a kemény földön. A pára nem volt nyirkos, mindazonáltal a legundokabb módon tapadt a bőrükre, Sheát leginkább a Ködláp egészségtelen, bűzös levegőjére emlékeztette. Minél mélyebbre mentek, annál gyorsabban látszott mozogni a pára, holott nem volt szél, ami hajtsa. Végül körülfogta őket, és a három üldöző vaksötétben maradt. Úgy tűnt, órák óta gyalogolnak, bár időérzéküket összezavarta a néma, fekete köd, amely börtönébe zárta sebezhető halandó lényüket. A kötél megmentette őket a halál magányától, amely átitatta a párát, és a napfény meg a látás otthagyott világa felé nyújtogatta csápjait. Ez a hely, amelybe bemerészkedtek, a félélet limbusa volt, ahol az érzékelést elfojtotta, a félelmet megnövelte a fékevesztett képzelet. Érezni lehetett, hogy a halál szálazza szét a sötétséget; egy érintés itt, egy ott, puhán cirógatta a halandót, akit egy napon majd magával ránt. Ebben a furcsa sötétségben, ahol álomszerű emlékekké enyésztek az emberi érzékszervek sorompói, a tudatalatti látomásai elismerést követelve nyomakodtak a felszínre, és úgyszólván elfogadható lett az irrealitás.

Egy ideig csaknem kellemes volt belemerülni a tudatalatti dagonyáiba, de azután már nem volt sem kellemes, sem kellemetlen, az agyuk egyszerűen eltompult. Ez az érzés sokáig kitartott, vigasztaló cirógatással nógatta elméjüket az érdektelenség és a bizonytalan unalom irányába, meghagyva a testet és a tudatot az ősi lótuszevők lomha álmatagságában. Az idő megszűnt, a köd világa szétfolyt az örökkévalóságba. Égető fájdalom kúszott elő az élet világának fénytelen zugából, és meglepő hirtelenséggel belemart Shea eltompult testébe. Agya váratlan hőköléssel megszabadult a gondolataira ülepedett nemtörődömségtől, mellében fölerősödött a hasogató fájdalom. Még mindig álomittas volt, teste sajátosan súlytalannak rémlett. Fáradtan hozzáért a zubbonyához, keze megpihent a zavar okozóján, egy kis bőrtasakon. Amikor megmarkolta a drága Tündérköveket, elméje ismét kitisztult, rögtön magához tért.

Hirtelen rémülettel döbbent rá, hogy teljes hosszában elnyúlt a földön, és nem hogy nem megy, de már azt se tudja, hová indult. Sietve megmarkolta a derekára kötött kötelet és erősen megrántotta. Lomha nyögés válaszolt a kötél végeiről, eszerint társai még vele vannak. Shea rájött, mi történt, miközben nehézkesen, fáradtan feltápászkodott. Csaknem itt vesztek az örök álom e rémítő limbusában, amely elringatta őket, addig zsibbasztotta érzékszerveiket, amíg összeestek, és egyre közelebb sodródtak a csöndes halálhoz. Csak a Kövek ereje mentette meg őket.

Kimondhatatlanul gyengének érezte magát, de mikor összeszedte kevés megmaradt erejét, kétségbeesetten addig rángatta-cibálta a kötelet, amíg vissza nem húzta Keltsetet és Panamon Creelt a halál meredélyének széléről az élők világába. Torkaszakadtából kiabálva tépte a kötelet, azután odabotladozott hozzájuk, addig rugdosta érzéketlen testüket, amíg a fájdalommal vissza nem tért az öntudatuk. Hosszú percekbe telt, mire annyira magukhoz tértek, hogy tudatosodjon bennük, mi történt; az ébredéssel együtt megújult bennük a túlélés akarata, és ők is feltápászkodtak. Álomittasan kapaszkodtak egymásba, elméjük küszködve próbálta visszanyerni öntudatát. Azután elindultak, vakon botladozva a töretlen sötétségben, tették egyik lábukat a másik elé, minden lépés hihetetlen erőfeszítést követelt a lélektől és a testtől. Shea ment az élen, bár maga se tudta, merre, csak az ösztönben bízott, amelyet a hatalmas Tündérkövek csiholtak az ő segítségére. Álmossággal küzdve, hosszú ideig vergődtek a végeérhetetlen sötétségben, miközben a mindent eltompító köd lomhán kavargott körülöttük, győzedelmet próbált aratni fáradt tudatuk felett, némán unszolta kimerült testüket, hogy ne utasítsa el az áldott pihenést, amely már várja őket. De a halandók vasakarattal ellenálltak, megkapaszkodva abban a morzsányi kis bátorságban és elszántságban, amely akkor is megmarad, ha minden más porrá lesz. Végül az ólmos fáradtság kezdett visszahúzódni a sötét párába.

Ez alkalommal a halál kudarcot vallott, nem tudta megtörni a túlélés vágyát. Majd máskor legyőzi ezt a három embert, de most még élhetnek egy kicsit a saját világukban. A lomhaság elmúlt, a bódultság feltisztult, nem úgy, ahogy az álom szokott, hanem némán fenyegetőzve, hogy visszajön még. Hirtelen ugyanolyanok lettek, mint voltak, izmaik feszültek, mintha sohasem aludtak volna, elméjük nem annyira fölébredt, inkább kiszabadult. Már nem akartak végignyúlni a földön vagy ásítani, kósza emlékük maradt csak a halál álmáról, amelyben nincs érzékelés, nincs idő.

Percekig nem szólt senki, noha mindhárman életre serkentek már, de még szájukban volt a kimondatlan félelem, a haldoklás csöndes kétségbeesésének íze, és tudták, hogy egy napon nem tudják majd lerázni érintését. Néhány kurta másodpercre megálltak az élet peremén, és látták a mögötte elterülő félelmes tartományt, ahová halandónak csak az élet természetes végén szabad bepillantania. Zsibbasztó, rémítő, őrjítő élmény volt ilyen közel jutni hozzá. Nem lett volna szabad túlélniük. De az emlékek elhalványultak, csupán a homályos tudás maradt, hogy alig menekültek meg a haláltól. Visszanyerték lelki egyensúlyukat, és tovább keresték a fojtogató feketeség határát. Panamon egyszer halkan odaszólt Sheának, azt kérdezte, tudja-e, hogy a megfelelő irányba mennek-e. Shea csak bólintott kelletlenül. Mit számít, ha nem tudja is, mérgelődött a kis völgylakó. Milyen más irányt választhatnának? Ha tévednek az ösztönei, akkor semmi sem segít rajtuk. A Tündérkövek egyszer már megmentették, és ő ismét megbízott bennük.

Hát vajon Orl Fanénak hogyan sikerült átjutnia a furcsa ködfalon? Az őrült gnóm talán meglelte a módját, hogy kicselezze zsibbasztó hatását, noha ez nem látszott valószínűnek. Márpedig ha a kis fickó elesett útközben, akkor a Kard elveszett az áthatolhatatlan feketeségben, és nem fogják időben megtalálni. Shea tudata berzenkedett, ha belegondolt, hogy a kard talán itt hever valahol ebben a ködben, talán csak néhány méternyire, és várja, hogy valaki ismét rátaláljon. Ekkor a sötétség hirtelen piszkosszürkévé hígult, és a hátuk mögé került a párafal. Olyan gyorsan történt, hogy egészen elhűltek. Az egyik pillanatban még egymást is alig látták a feketeségtől, a következőben hökkent hallgatással álltak Északföld sivár, szürke ege alatt. Egy pillanatig nézték a tájat, ahova kiértek. Ez volt a legkomorabb vidék, amelyet Shea valaha látott: még Clete mélyföldjeinél és a Délföld ijesztő Feketetölgy-erdejénél is rémítőbb. Kopár és kihalt volt, a szürkésbarna földet elkerülte a napfény és a növényi élet. Itt még a legszívósabb cserje sem maradt meg, és ez a tény szavak nélkül arra figyelmeztetett, hogy ez valóban a Sötét úr birodalma. Egy fűszál sem nőtt a kemény földön, amely egyenetlen hullámokban nyúlt északig. Tömpe sziklák terpeszkedtek a homályos, szürke látóhatáron, helyenként poros aszóvölgyek szabdalták a síkságot, amelyekből régen kiszáradtak a folyók. Sehonnan nem hallatszottak az élet hangjai, még rovarzümmögés sem törte meg a kísérteties csöndet. Ezen a valaha élő tájon semmi sem maradt, csak a halál. Messze északon alacsony, gonosz csúcsok fűrészfogai szúrtak az üres égbe. Sheának nem kellett mondani, anélkül is tudta, hogy az Bronának, a Boszorkánymesternek a tanyája.

– Most mit javasolsz? – kérdezte Panamon Creel. – Már teljesen elveszítettük a nyomát. Még azt sem tudjuk, hogy gnóm barátunk élve ért-e ki ebből a ködből. Nem tudom, hogyan sikerülhetett volna neki.

– Keressük tovább – felelte nyugodtan Shea.

– Közben ezek a szárnyas lények meg majd minket keresnek – mutatott rá a másik. – Az esélyek kicsit másképp állnak, mint gondoltam, Shea. Azt mondanom sem kell, hogy hamarosan elveszítem az érdeklődésemet az üldözés iránt, különösen akkor, ha azt sem tudom, mivel kell megküzdenem. Csaknem meghaltunk itt, és még azt sem láttam, mi akar megölni! – Shea megértően bólintott. Hirtelen ő lett a helyzet ura. Panamon Creel életében először fél a haláltól, még ha ez azzal jár is, hogy súlyosan sérült büszkeséggel kell kihátrálnia az ügyből. Most Sheán múlik, hogy az utazás folytatódjék. Keltset távolabb állt tőlük, barna szeme bársonyosan szögeződött a völgylakóra, az egyetértően ráncolt, vastag szemöldök alól, és Sheát ismét megdöbbentette a hatalmas teremtmény szelíd szemében tükröződő, mély, szemérmes értelem. Még mindig nem tudott semmit az óriás trollról, de nagyon szerette volna megismerni. Keltsetnél volt a kulcsa valami különös, fontos titoknak, amelyet még Panamon Creel sem ismert, bármennyire dicsekedett is közeli barátságukkal.

– Korlátozottak a lehetőségeink – mondta végül a kis völgylakó. – Kereshetjük Ori Fanét a ködnek ezen az oldalán, és kockáztatjuk, hogy összetalálkozunk a Koponyahordozókkal, vagy megkockáztatunk egy másik utazást visszafelé…

A hangja baljósan elhalt. Nem mondta ki, mit gondol, de látta, hogy Panamon elsápad.

– Én nem megyek vissza ezen át, legalábbis nem most rögtön! – közölte hevesen az ideges tolvaj. Nyomatékosan megrázta a fejét, tüskés keze hirtelen fölemelkedett, hogy még a levegőt is elkergesse, ami egy ilyen őrült javaslatot továbbítana feléje. Azután majdnem szégyellősen az ismerős, széles vigyorra húzta a száját, mintha a régi Panamon Creel visszatalált volna a kurázsijához. Túlságosan cserzett volt, túlságosan profi az élet játékaiban ahhoz, hogy megengedje magának a hosszas ijedezést. Komoran elűzte emlékeit azoknak az érzéseknek, amelyek akkor töltötték el, amikor vakon botladozott a sötétség halott világában, és önbizalma megacélozására ama temérdek tapasztalatához fordult, amelyeket kalandorként és határvidéki tolvajként szerzett. Ha az a sorsa, hogy ebben a kalandban meghaljon, akkor ezt ugyanazzal a bátorsággal és határozottsággal fogadja, amely olyan sok nehéz éven átsegítette.

– Na, gondoljuk csak át a dolgot – tűnődött ide-oda járkálva. Kezdett visszatérni régi hetykesége és legénykedése. – Ha a gnóm nem jött ki a ködfalból, akkor a Kard még ott van, akármikor megkereshetjük. De ha hozzánk hasonlóan elmenekült, akkor merre…? – Nem fejezte be a mondatot, a környéket tanulmányozta, igyekezett szűkíteni a lehetőségeket. Keltset gyorsan melléje lépett, és észak felé mutatott, a Koponya Királyság határát jelző csúcsok irányába.

– Igen, persze, megint igazad van – helyeselt Panamon halvány mosollyal. – Arra kellett tartania. Ez az egyetlen hely, ahova mehet.

– A Boszorkánymesterhez? – kérdezte halkan Shea. – Egyenesen neki viszi a Kardot?

A másik kurtán biccentett. Shea kissé elsápadt a kilátásra, hogy a szökevény gnómot a Szellemkirály ajtajáig üldözzék, a hozzá fogható erejű misztikus hős, Allanon segítsége nélkül. Ha fölfedezik őket, akkor a Tündérköveket leszámítva teljesen védtelenek lesznek. Noha a Kövek segítenek a Koponyahordozókkal szemben, nagyon kétséges, hogy bármiféle hatást gyakorolnának egy olyan teremtményre, mint a félelmetes Brona. Az első kérdés az, hogy Orl Fane képes volt-e keresztüljutni az álnok ködön. Úgy döntöttek, nyugat felé követik a gomolygó fal peremét, hogy rábukkanjanak a menekülő gnóm nyomaira, ha csakugyan sikerült kitörnie ebbe az irányba. Ha nem találnak nyomokat arrafelé, akkor keletnek fordulnak, és ugyanannyit mennek arrafelé is. Ha még mindig nem lesz eredmény, akkor kénytelenek arra következtetni, hogy a gnóm odaveszett a gyilkos ködben. Akkor pedig vissza kell menniük, hogy megkeressék a kardot. Ez a lehetőség egyiküknek sem tetszett, de Shea kissé megnyugtatta őket azzal, hogy a Tündérkövek segítségével meglelhetik a talizmánt. A becses Kövek ugyan figyelmeztetni fogják ottlétükre a szellemvilágot, de ez olyan hazárdjáték, amelyet vállalniuk kell, ha bármit meg akarnak találni abban az áthatolhatatlan feketeségben.

Gyorsan kocogni kezdtek nyugat felé. Keltset éles szemmel fürkészte a kopár földet, a gnóm lábnyomai után. Súlyos felhőgomolyok lepték el az eget, barátságtalan, szürke párába borítva Északföldet. Shea igyekezett felbecsülni, mennyi idő telt el azóta, hogy beléptek a ködfalba, de nem volt biztos az eredményben. Mindenesetre a szürkeség kitartóan sötétedett, jelezve az éjszaka közeledtét és azt, hogy ideiglenesen föl kell hagyniuk Orl Fane kutatásával.

A fejük fölött feketedni kezdtek a szürke felhők, és nehézkesen hömpölyögtek a borús égen át. A szél erőre kapott, süvöltve száguldozott a kopár dombok és völgyek között, dühösen csapdosva az útjában álló néhány kőtömböt. A hőmérséklet gyorsan süllyedt, olyan hideg lett, hogy szorosan össze kellett húzniuk a vadászköpenyüket. Hamarosan látni lehetett, hogy vihar készülődik. Dühítő, hogy egy zivatar akár el is moshatja a menekülő gnóm összes nyomát! Akkor majd találgathatnak, hogy él-e még vagy sem… Ám a jó szerencse ritka adományaként Keltset lábnyomokat fedezett föl a száraz talajon – lábnyomokat, amelyek a ködfal felől indultak, és továbbhaladtak észak felé. A hegyi troll megmutatta a csapát Panamon Creelnek, és jelezte, hogy apró termetű lénytől származik. Valószínűleg gnóm volt, és akárki lett légyen is, erősen támolygott, ami lehetett sebesülés vagy kimerültség következménye. Föllelkesedve a felfedezéstől, és bizonyosra véve, hogy Orl Fane nyomait találták meg ismét, követték észak felé a csapát, sokkal fürgébb lépésekkel, mint korábban. Elfelejtették a délelőtt megpróbáltatásait. Elfelejtették a mindenütt jelen levő Boszorkánymestert, akinek királysága felé haladnak. Elfelejtették a kétségbeesést és a fáradtságot, amely azóta tartotta őket a markában, hogy elveszítették Shannara becses Kardját. Orl Fane nem menekülhet előlük még egyszer.

Az ég egyre sötétedett. Messze nyugaton mély mennydörgés mordult, baljós moraját az erősödő szél széthordta Északföld széltében-hosszában. Szörnyű vihar készülődött, mintha a természet elhatározta volna, hogy új életet lehel ebbe a haldokló földbe, tisztára mossa, és újra termékennyé teszi az élők számára. Metsző hideg volt, és bár nem süllyedt tovább a hőmérséklet, a szél késként hatolt át a három utas ruházatán. Ők mégis alig érezték, szemük aggodalmasan fürkészte az északi látóhatárt, a menekülő nyomát keresve. A csapa egyre frissebb lett, a gnóm valahol előttük járt. A táj egészen más lett. Jellegében nem változott a kopár vidék, a ritkás görgetegkövek és sziklák szemölcseit viselő, vas-kemény föld, ám ezek egyre nőttek, dombokká magasodtak a hepehupák, folyton nehezedett az előrejutás. A repedezett, száraz földön különösen gyötrelmes volt járni, mivel a növényzet minden formája hiányzott, amelyen biztosan megvethette volna magát a láb. A három üldözőnek egyszer csak négykézláb kellett csúszni-mászni az egyre nagyobbra püffedő halmokon és az egyre nyaktörőbb lejtőkön.

Az erősödő nyugati szél immár fülsiketítően bömbölt, időnként majdnem felborította a védtelen embereket, miközben dühösen szaggatta a sivár dombtetőket. A laza talaj szerteszét röpködött a szél könyörtelen korbácsától, csípős, fojtogató felhőkben csapódott a három ember bőrének, szemének, szájának. Hamarosan az egész vidék szélfútta porba burkolózott, mintha sivatagi homokvihar tombolna. Nehéz volt lélegezni, még inkább látni, és végül Keltset éles szeme sem érzékelte, milyen ösvényen járnak. Nagy valószínűséggel amúgy sem volt már mit, követniük, olyan tökéletesen felszaggatta a szél a védtelen földet, de ők azért mentek tovább. A távoli mennydörgés folyamatos recsegéssé olvadt össze, nyugaton fűrészes villámok lobogtak, a vihar már csaknem a nyakukba szakadt. Az ég elfeketedett, noha a vándorok a vakító széltől és portól alig vették észre látóterük további szűkülését. Nyugatról apránként araszolt egyre közelebb a sűrű homály, amelyet a sivító széltől hajtott esőfüggönyök alkottak. Végül az idő annyira elromlott, hogy Panamon a szél üvöltését túlharsogva megálljt parancsolt.

– Ennek semmi értelme! Menedéket kell keresnünk, mielőtt a vihar elér minket!

– Most már nem adhatjuk föl! – kiáltotta Shea dühösen. Szavait csaknem teljesen elfojtotta egy hirtelen mennydörgés.

– Ne bolondozz! – A magas tolvaj odaküzdötte magát Shea mellé, fél térdre ereszkedve próbált keresztüllátni a gomolygó porfelhőkön, kezével védve szemét a szúró, vakító szemcséktől. Jobbra észrevett egy magas dombot, amelynek kiálló sziklái bizonyos védelmet nyújthattak a szél elől. Intett a másik kettőnek, már nem is próbált észak felé tartani, a sziklák irányába fordult. Nagy cseppekben hullani kezdett az eső, hidege megborzongatta az izzadó embereket, a mennydörgés fülsiketítővé fokozódott. Shea továbbra is észak felé meregette a szemét a sötétben, nem akarta tudomásul venni Panamon döntését, hogy most adják fel az üldözést, amikor ilyen közel járnak céljukhoz.

Csaknem elérték a sziklák menedékét, amikor Shea mozgást észlelt. Egy villám vakító lobbanása apró alakot rajzolt ki messze előttük egy magas domb gerincén, amint a süvöltő széllel szemben veszettül igyekszik följutni a tetőre. A kis völgylakó vadul kiabálni kezdett, megragadta Panamon karját és a távoli domb felé mutogatott, amely addigra eltűnt a sötétben. Egy másodpercig mindhármuknak földbe gyökerezett a lába, és belefúrták pillantásukat a feketeségbe. Aztán alázúdult a vihar, és ők azon nyomban bőrig áztak. Ismét villámlott egy szemkápráztatót, ismét feltűnt a távoli domb a kicsiny alakkal, aki még mindig elszántan evickélt a gerinc alatt. Majd eltűnt a látomás, csak az eső zuhogott tovább.

– Ez ő! Ez ő! – kiáltotta Shea őrjöngve. – Utána megyek! – A másik kettőt meg se várva, dúltan lerohant az ázott lejtőn. Még egyszer nem engedi kicsúszni a kezéből a Kardot!

– Shea! Ne, Shea! – Panamon hiába ordított utána. – Keltset, hozd vissza! – Az óriás troll leszáguldott a domboldalon, néhány szökkenéssel utolérte a kis völgylakót, egyik hatalmas karjával könnyedén fölkapta, és visszavitte a várakozó Panamonhoz. Shea kiabált, dühösen rugdalózott, de semmi esélye sem volt, hogy kiszabaduljon a troll acélos szorításából. A vihar elérte a dombjukat, az eső nagy föld-és sziklakoloncokat tépett ki a védtelen földből, amelyeket magukkal ragadtak a vízmosásokban keletkezett kicsiny, vad folyók. Panamon elengedte a füle mellett Shea fenyegetéseit, könyörgéseit, bevezette őket a sziklák közé, és búvóhelyet keresett a domb keleti oldalán az eső és a szél elől. Rövid töprengés után kiválasztott egy magasan fekvő helyet közvetlenül a gerinc alatt, amelyet három oldalról nagy kőtömbök vettek körül. Ez kellően megvédte őket a vihar dühétől, még ha a nedvességtől és a hidegtől nem is. Maradék erejüket összeszedve küzdöttek a hihetetlenül erős széllel, amíg fölvergődtek gyatra menedékükbe, és kimerülten összerogytak. Panamon intett Keltsetnek, hogy engedje el a kapálózó Sheát. A völgylakó dühösen nekiugrott a magas kalandornak, miközben az eső patakokban folyt a szemébe és a szájába.

– Megőrültél? – kiabálta túl a szelet és a vihar mély, állandó zúgását. – Elkaphattam volna! Elkaphattam volna…

– Figyelj rám, Shea! – vágott a szavába Panamon, és társa dühös tekintetét kereste a sűrű homályban. – Túlságosan megelőzött bennünket ahhoz, hogy ilyen viharban utolérhettük volna! Mindannyiunkat elfújt volna a szél, vagy megsérültünk volna a sáros lejtőn. Ezek a domboldalak ahhoz is veszélyesek, hogy három métert meg lehessen tenni rajtuk ekkora felhőszakadásban, hát még több mérföldet! Eressz le, ne dühöngj! Amikor vége ennek a zuhárénak, majd összeszedjük, ami a gnómból maradt. – Shea egy pillanatig vitatkozni szeretett volna, de megint tétovázott és közben elszállt a dühe. Visszatért a józan esze, és rájött, hogy Panamonnak igaza van.

A vihar teljes erővel tépte a kiszolgáltatott földet, megszaggatta meddő ölét, átalakította éles vonásait. A dombok lassan belemosódtak a víztől szivacsos horhosokba, és az ősi Streleheim-síkság fokozatosan közelebb nyomult a hatalmas Északföldhöz. Shea a tömör szikla hűvös oldalának dőlve kibámult a végeláthatatlan áradatban zuhogó esőpászmákba, amelyek eltakarták ennek az élettelen, haldokló földnek a sivárságát. Úgy tűnt, itt már senki sem él rajtuk kívül. Talán, ha a vihar elég hosszú ideig tart, akkor valamennyiüket elmossa, és az élet újrakezdődik, gondolta vigasztalanul. Noha az eső nem csorgott a nyakukba, nem menekülhettek lucskos ruhájuk dermesztő nyirkosságától, így továbbra is rendkívül kényelmetlenül érezték magukat. Eleinte várakozó csöndben gunnyasztottak, mintha arra számítanának, hogy a vihar csillapul, és újrakezdhetik Orl Fane üldözését, de fokozatosan belefáradtak a magányos őrségbe és más foglalatosságokba kezdtek, mert úgy vélték, hogy az eső és a szél egész napon át kitart.

Ettek egy keveset, sokkal inkább józan megfontolásból, mint éhségükben, azután aludni próbáltak, amennyire tudtak a szűk lyukban. Panamon elővett vízhatlan tarisznyájából két takarót, és odanyújtotta Sheának. A hálás völgylakó először elhárította, hogy inkább a barátai használják, de az óriás Keltset, akit ritkán zökkentett ki bármi is, már aludt. Így hát Panamon és Shea beburkolóztak a meleg takarókba, lekuporodtak egymás mellett a sziklazugban, és csöndesen bámulták az esőt. Valamivel később elmúlt dolgokról kezdtek beszélgetni – békés időkről, távoli helyekről –, amelyeket meg kellett osztaniuk egymással a csüggedtség és magányosság óráiban. Szokás szerint Panamon vitte a szót, de most nem úgy mesélt utazásairól, mint korábban. A valószínűtlen és vad elemek eltűntek, és Shea most először bizonyosra vette, hogy a színpompás haramia a valódi Panamon Creelről beszél. Lustán csapongtak tárgyról tárgyra, majdnem úgy, mint két öreg barát, akik sok-sok éve nem látták egymást.

Panamon mesélt ifjúságáról, a nehéz időkről, amelyeket környezetével együtt élt át, amíg elérte a felnőttkort. Nem keresett mentségeket, nem sajnálkozott, egyszerűen beszámolt arról, ami megragadt az emlékezetében a rég elmúlt évekből. A kis völgylakó a Flickkel közös gyermekkoráról mesélt, félelmetes, izgalmas felderítő útjaikról a Duln erdeiben. Mosolyogva idézte föl a szertelen Menion Leah alakját, aki valamilyen homályos értelemben emlékeztetett a fiatal Panamon Creelre. Az idő repült, a beszélgetés elzárta őket a vihartól, és ők ismeretségük kezdete óta először kerültek közel egymáshoz. Ahogy teltek az órák és eljött a sötétség, Shea egyre jobban megértette a másik embert, és annyira megismerte, amennyire más körülmények között talán nem lett volna képes. Talán a tolvaj is egy kicsit jobban értette Sheát. A völgylakó szerette volna ezt hinni.

Végül, amikor a vidékre ráborult az éjszaka, és még a zuhogó esőt sem láthatták, amikor nem maradt más, csak a szél zúgása meg a pocsolyák, patakok csobogása, a beszélgetés magától fordult a szundikáló Keltsetre. Halkan töprengtek a roppant troll származásán, próbálták kitalálni, mi hozhatta közéjük, mi vette rá erre az északföldi öngyilkos utazásra. Tudták, hogy ez az otthona, és talán azt tervezi, hogy visszatér a távoli Charnal-hegységbe. De hát onnan elűzték – és ha nem a saját népe, akkor valami hasonlóan erős és parancsoló dolog? A Koponyahordozó ráismert – de hogy lehet ez? Még Panamon is elismerte, hogy Keltset több egyszerű tolvajnál és kalandornál. Viselkedése rendkívüli büszkeségre és bátorságra vallott, néma határozottsága mély értelmet takart, és valahol a múltjában szörnyű titok lappangott, amelyet nem osztott meg senkivel. Valami kimondhatatlan történt vele, és mindkét ember érezte, hogy ez kapcsolatban van a Boszorkánymesterrel, még ha közvetett módon is. Félelem látszott a Koponyahordozó szemében, amikor fölismerte a hatalmas trollt. Addig beszélgettek, amíg hajnal előtt el nem jött hozzájuk az álom; akkor magukra csavarták a takarót az éjszaka és az eső hidege ellen, majd elaludtak.

XXVII.

– HÉ, TE! VÁRJ CSAK! – az éles parancsszó a sötétből, flick mögül érkezett, és késként hasított a völgylakó egyébként is rogyadozó bátorságába. Hűdött lassúsággal, rémülten fordult oda, az agya annyira lebénult, hogy még futni sem próbált. Hát végül csak fölfedezték! Fölösleges lett volna előhúzni a kurta vadászkést, amelyet még mindig szorongatott a köpenye alatt, ám ujjai nem engedelmeskedtek, ráfagytak a markolatra, miközben szeme a közeledő ellenséget kereste a homályban. Nem sokat értett a gnóm nyelvből, de a hangsúlyból is felfogta a kurta parancsot. Megmerevedve figyelte a káromkodó, termetes alakot, aki most bontakozott ki a sátrak közötti sötétből.

– Mit állsz ott! – süvített mérgesen a kerekded alak és közelebb kacsázott. – Gyere csak ide segíteni!

A hüledező völgylakó alaposabban szemügyre vette tömzsi felfedezőjét. Vaskos karja meg volt pakolva tálcákkal, tányérokkal, majd elejtette őket, valahányszor egyet lépett vaskos lábával. Flick szinte gondolkodás nélkül ugrott segíteni. Átvette a legfelső réteg tálcát. A fedők alól frissen főtt hús és zöldség ínycsiklandó aromája párolgott.

– Na, így már sokkal jobb! – szusszant megkönnyebbülten a testes gnóm. – Az egész mindenséget leszórtam volna, ha még egy lépést kell tennem így megpakolva! Itt ez az egész ármádia, és találok közöttük valakit, aki segít elhozni a főnökök vacsoráját? Nem, erre egyetlen gnóm sem képes. Mindent magamnak kell csinálnom. Ez észbontó – de te rendes fickó vagy, hogy segítesz. Majd rajta leszek, hogy jutalmul kapjál néhány jobb falatot. He?

Flicknek ugyan javarészt fogalma sem volt róla, miről locsog a bőbeszédű fickó, de igazából nem is számított. Végül is az volt a fontos, hogy nem leplezték le. Néma hálával felsóhajtott, megigazította rakományát, miközben új társa boldogan fecsegett semmiségekről, és a nehéz tálcák veszedelmesen inogtak vastag karjain. A vadászköpeny széles csuklyájának sötétjéből a völgylakó óvatosan bólogatott, mintha értené a másik fecsegését, miközben a szeme még mindig a mögöttük levő sátor árnyjátékát figyelte. Agyába beleégett a gondolat, hogy be kell jutnia abba a sátorba, muszáj megtudnia, mi folyik ott. Ekkor a kis gnóm, mintha csak belelátott volna Flick agyába, kimért léptekkel elindult az étellel a sátor felé, sárga arcát kissé hátrafordítva, hogy új társa jobban hallhassa végeérhetetlen monológját.

Immár nem kétséges, hogy abba a sátorba viszik a vacsorát, az óriás hadsereget alkotó két nép vezéreinek, és a rettegett Koponyahordozónak. Ez őrültség! gondolta hirtelen Flick. Abban a pillanatban lebukok, amint rám néznek! De neki akkor is be kell kukkantania a sátor belsejébe… Odaértek a bejárathoz, és megálltak a két gigászi troll őr előtt, akik úgy magasodtak fölöttük, mint két fa a gyepszőnyegen. Flick nem nézett sehova, lesütötte a szemét, de nem tudta kiverni a fejéből, hogy ha teljes magasságában kihúzná magát, akkor egy páncélozott, kéregszerű mellkasra bámulna. Flick újdonsült cimborája, noha eltörpült az őrök mellett, rájuk vakkantott, hogy engedjék be őket, láthatólag meg volt győződve róla, hogy odabent alig várják megjelenését – de legalábbis az ételt, amelyet hozott.

Az egyik őr gyorsan belépett a fényesen megvilágított kupolába, néhány kurta szót váltott valakivel, a következő pillanatban visszajött, némán intett a két embernek, hogy lépjenek be. A kis gnóm, miután kurtán biccentett a reszkető Flicknek, benyomakodott az őrök között a sátorba, és a völgylakó, aki alig mert levegőt venni, szolgálatkészen követte, újabb csodáért imádkozva. A tágas vászonépítményt egész jól megvilágították a fáklyák, amelyek vastartókban égtek a sátor közepén álló, hatalmas, súlyos faasztalon. Különböző termetű trollok sürögtek a nagy sátorban, némelyik összetekert térképeket vitt az asztalról egy roppant, rézveretes fiókos szekrényhez, miközben a többiek éppen letelepedtek, hogy nekilássanak a régen várt esti étkezésnek. Valamennyien a maturenek – a troll parancsnokok – egyenruháját és díszeit viselték. A vászonszoba hátsó részét súlyos drapériák zárták el, amelyeken még a ragyogó fáklyafény sem tudott áthatolni. A főhadiszállás levegője olyan sűrű, büdös és füstös volt, hogy Flick alig bírt lélegezni. Fegyverek és páncélok álltak takaros halmokban, s horpadt pajzsok lógtak vasállványokon, mintegy a berendezés látszatát keltve. Flick még mindig érezte a rémítő Koponyahordozó jelenlétét, és azonnal arra a következtetésre jutott, hogy a sötét szörnyeteg a sátor túlsó felében, a dísztelen kárpit mögött tartózkodik.

Egy ilyen teremtmény nem eszik: halandó fele már régen porrá lett, szellem felének pedig elegendő a Boszorkánymester tüze, hogy jóllakassa éhségét. Hirtelen valami mást is észrevett. A sátor első rekeszének hátuljában, a kárpit mellett egy homályos alak ült magas deszkaszékben, akit félig-meddig eltakartak a járkáló trollok, és a fáklyák füstje. Flick önkéntelenül összerázkódott, annyira biztos volt benne, hogy az az ember az eltűnt Shea. Most odajöttek hozzá a türelmetlen trollok, elvették és a nehézkes asztalra tették a tányérokat, egy pillanatra eltakarva Flick elől azt az alakot. A felszolgálók fölé magasodó trollok csöndesen beszélgettek egymás között, különös nyelvükből Flick egy szót sem értett, és csak azon igyekezett, hogy minél mélyebbre húzódjon vadászköpenye redőinek árnyékába az áruló fáklyafény elől. Fölfedezhették volna, de a gyanútlan troll parancsnokok fáradtak és éhesek voltak, túlságosan elfoglalták őket a támadás tervei, így nem tűnt föl nekik az előttük várakozó, meglehetősen testes gnóm szokatlan arca.

Az utolsó tálcákat is elvették, és az asztalra tették, és a fáradt maturenek nekiláttak a vacsorának. A gnóm, aki Flicket behozta a főhadiszállásra, megfordult, hogy távozzék, de a kíváncsi völgylakó egy pillanattal tovább maradt, hogy még egyszer megnézze a kárpitnál ülő alakot. Nem Shea volt az, hanem egy elf, határozott, értelmes arcú, harmincöt év körüli férfi. Többet nem lehetett megállapítani róla ebből a távolságból. Flick azonban biztosra vette, hogy Eventine az, a fiatal elf király, akiről Allanon azt mondta, hogy ő jelentheti a különbséget győzelem és vereség között a Délföld számára. Nyugatföld, a nagy, elzárkózó elf királyság tudta kiállítani a szabad világ legnagyobb hadseregét. Ha Shannara Kardja elveszett, akkor egyedül ennek az elfnek van hozzá hatalma, hogy megállítsa a Boszorkánymester félelmetes erejét – és ez az elf fogoly, akinek élete egyetlen parancsszón múlik.

Flick egy kezet érzett a vállán, és ugrott egyet a meglepetéstől.

– Gyerünk, gyerünk, mennünk kell! – suttogta türelmetlenül a gnóm. – Majd máskor megnézed. Itt lesz akkor is.

Flick továbbra is tétovázott, és ahogy ott állt, hirtelen vakmerő terv fogamzott meg benne. Ha lett volna ideje a fontolgatásra, alighanem elszörnyed, de nem volt, és ő már rég túljutott az ésszerű fontolgatáson. Ahhoz már késő, hogy napkelte előtt elillanhasson a táborból és visszatérjen Allanonhoz, különben is azért jött erre a félelmetes helyre, mert fontos feladattal bízták meg, amelyet még nem végzett el. Nem távozhat.

– Mondtam, hogy gyere, el kell… Hé, mit csinálsz…? – A gnóm akaratlanul is felrikoltott, amikor Flick hirtelen megrántotta a karját és a troll parancsnokok felé perdítette, akik az éles kiáltás hallatán egy pillanatra abbahagyták az étkezést, és kíváncsian bámulták a két kis alakot. Flick gyorsan fölemelte a kezét és kérdően mutatott a megkötözött fogolyra. A trollok gépiesen követték tekintetét. Flick lélegzetvisszafojtva várakozott. Az egyik troll kurta parancsot vakkantott, a többiek vállat vontak és bólintottak. – Te megőrültél, teljesen elment az eszed! – A gnóm döbbenetében lélegzet után kapkodott, hasztalanul próbálva suttogássá tompítani a hangját. – Mit törődsz vele, hogy az az elf evett-e vagy sem? Kit érdekel, ha összeaszik és meghal…?

Hirtelen elhallgatott. Egy troll rájuk szólt, és durva kezével odanyújtott egy tányér ételt. Flick egy pillanatig habozott, rásandított hüledező társára, aki csak a fejét rázta és alig hallhatóan morgott a javaslatra.

– Ne bámulj rám! – kiáltotta. – A te ötleted volt! Etesd meg te!

Flick nem értett mindent, amit a gnóm mondott, de a lényeget azért felfogta, és sietett átvenni a tányért. Mindig csak egy pillanatnyi időre nézett másokra, és a széles csuklya még akkor is álcázta. Szorosan magára tekerte a köpenyt, miközben óvatosan lépkedett a sátor másik végében ülő fogoly felé, magában vadul ujjongva, hogy kockázatos játéka sikerrel járt. Ha elég közel jut a megkötözött Eventine-hez, akkor tudathatja vele, hogy Allanon a közelben van, és megpróbálkoznak a kiszabadításával. Egyszer lopva hátrapillantott a sátorban tartózkodó alakokra, de a troll parancsnokok folytatták az evést, csak a gnóm szakács bámult utána. Flick tisztában volt vele, hogy ha nem az ellenség szájában próbálkozna ezzel az eszelős húzással, abban a szempillantásban lebukna. De itt, a főhadiszálláson, alig néhány méternyire az irtózatos Koponyahordozótól, sok ezer északföldi gyűrűjében egyszerűen nevetségesnek tűnt, hogy valaki beosonhasson a táborba, pláne ebbe a szigorúan őrzött sátorba. Csendesen közeledett a várakozó fogolyhoz, arcát még mindig elrejtették a csuklya mély redői, maga elé tartotta az étellel megpúpozott tányért.

Eventine középmagas, átlagos testalkatú férfi volt, bár az elfek között megtermettnek számított. Erdei ruhát viselt, fölötte egy láncing rongyait, amelyen még halványan látszott a füstös fáklyafényben az Elessedil-ház megviselt címere. Markáns arcán véraláfutásokat és hegeket hagyott a küzdelem, amelyben foglyul esett. Első pillantásra semmi különös nem volt rajta; nem az a fajta elf volt, akire rögtön felfigyelnek egy társaságban. Hideg egykedvűséggel nézett maga elé, amikor Flick megállt előtte, gondolatai másutt jártak. Azután kissé megmozdította a fejét, mintha most ébredne rá, hogy nézik, és mélyzöld tekintetét rászögezte az előtte álló, alacsony alakra. Flickre ütésként hatott ez a tekintet. A belőle áradó könyörtelen elszántság, acélos jellemerő, elhivatott meggyőződés különös módon Allanonra emlékeztette a völgylakót. Ez a tekintet megérintette Flicket, szinte szólt hozzá, figyelmet, engedelmességet követelve. Még senkinek a szemében nem látott ilyen pillantást, még Balinoréban sem, holott ő állt a legközelebb ahhoz, amilyennek egy született vezetőnek lennie kell. Flick az elf királytól is megijedt, ugyanúgy, mint a sötét druidától. Gyorsan a kezében levő ételre pillantott, és nem gondolkodott tovább, hogy mit tegyen most. Gépiesen a villa hegyére szúrt egy gőzölgő falatot. A nagy sátornak ebben a sarkában nemigen volt fény, a füst segített eltakarni Flick mozgását az ellenség elől, csak a gnóm figyelte szúrósan, de ha egyszer is hibázik, az egész sátor őrá veti magát.

Lassan felemelte az arcát, amíg a fáklyaláng meg nem mutatta azt a figyelő fogolynak. Amikor szemük találkozott, a kíváncsiság szikrája villant meg az elf máskülönben közömbös arcán, és Eventine fölrántotta a szemöldökét. Flick összecsücsörített szájjal intette hallgatásra, és ismét az ételre nézett. Eventine nem tudott enni, így a völgylakó lassan, körültekintően etetni kezdte, miközben azt igyekezett kitalálni, mi legyen a következő lépés. Az elf király most már tudja, hogy nem gnómmal van dolga, de Flick attól rettegett, hogy ha szól hozzá, akár suttogva is, meghallják. Hirtelen eszébe jutott, hogy a súlyos kárpitok másik oldalán ott a Koponyahordozó, talán csak néhány ujjnyira, és ha természetellenesen jól hall… De nem volt választása; beszélnie kell a fogollyal, mielőtt távozik. Összeszedte megmaradt kevés bátorságát, néhány ujjnyival előbbre hajolt, amikor fölemelte a villát, vigyázva, hogy Eventine és a trollok között legyen:

– Allanon. – Alig hallhatóan súgta. Eventine bekapta a falatot, és apró biccentéssel nyugtázta a közlést, arca kőkemény, mozdulatlan maradt. Flicknek ez elég volt. Ideje lelépni, mielőtt elfogyna a szerencséje. Elvette a félig kiürült tányért, lassan megfordult, és visszament a sátron át a várakozó gnóm szakácshoz, akinek arcáról lerítt az undor és az idegesség. A troll parancsnokok még akkor is ettek, amikor elhaladt mellettük, és közben halkan, komolyan beszélgettek. Flick a gnóm kezébe nyomta a tányért, miközben elment mellette, motyogott valami érthetetlent, azután kisietett a sátorból, át a két óriás troll őr között, még mielőtt meghökkent társa mukkanhatott volna. Miközben hanyagul elslattyogott a sátortól, a bejáratnál megjelent a gnóm, és zagyvaságokat rikoltozott utána, amelyeket a völgylakó egyáltalán nem értett. Megfordult, széles arcán elégedett kis mosollyal odaintett az apró alaknak, és eltűnt a sötétben.

HAJNALBAN az északföldi hadsereg megindult délnek, Callahorn felé. Flick mindaddig képtelen volt szabadulni a táborból; így tehát, miközben a szorongásoktól gyötört, komor Allanon a Sárkányfogakban levő rejtekhelyéről figyelt, aggodalmainak tárgya arra kényszerült, hogy még egy napig álcázza magát. A reggeli felhőszakadásban majdnem megpróbált kereket oldani, mert meg volt győződve róla, hogy az eső lemossa róla a mázat, amellyel Allanon festette sárgára. De fényes nappal lehetetlen volt menekülni, így tehát szorosan beburkolózott vadászköpenyébe, és igyekezett minél kevésbé feltűnni. Nemsokára bőrig ázott. Kellemes meglepetésére bőréről egyáltalán nem ázott le a sárgaság. Halványult ugyan valamit, de a táborbontás izgalmában senkinek sem volt ideje másokkal törődni. Tulajdonképpen a förtelmes idő mentette meg Flicket a leleplezéstől. Ha melegen, derűsen mosolyog a nyári nap, akkor a katonák sokkal hajlamosabbak lettek volna társalogni egymással. Ha süt a nap, nem lett volna szükség nehéz vadászköpenyre, és Flick általános feltűnést keltett volna azzal, hogy tovább hordja a magáét. Ha pedig leveszi, az északföldiek azonnal átlátnak gyatra álcázásán. Egyetlen futó pillantás a sugárzó napfényben, és rögtön rájönnek, hogy vonásai, arcberendezése távolról sem emlékeztet a gnómokéra. A zuhogó eső és a szél ettől óvta meg Flicket, és lehetővé tette, hogy senkihez se csapódva meghúzhassa magát, miközben a hatalmas ármádia kitartóan masírozott a füves síkságon a délföldi Callahorn királyság felé.

A rossz idő egész nap, sőt még jó néhány napig kitartott. A viharfelhők morózusan kavargó, nagy szürke és fekete tömbökben beragadtak a nap és a föld közé. Az eső folyamatosan zuhogott, a szüntelenül fújó nyugati szél pászmákban sodorta maga előtt; néha bánatos szitálássá gyöngült, azzal a hamis reménnyel kecsegtetve, hogy nemsokára vége. Hideg volt, néha valósággal csípős hideg, amitől a bőrig ázott hadsereg vigasztalanul vacogott. Flick egész nap meg sem állt, részt vett a fárasztó, kellemetlen menetelésben, bőrig ázott, viszont megkönnyebbülésére egyszer sem hívta föl magára a figyelmet. Vigyázott, hogy egyetlen csoporttal se maradjon túl sokáig, mindig elhúzódott a többiektől, került minden helyzetet, amelyben valakivel szóba kellett volna állni. Az északföldi támadó hadsereg hatalmas volt, így a völgylakó könnyen elkerülte, hogy bárkivel kétszer kelljen találkoznia. Az álcázást könnyítette, hogy az északi seregben láthatólag nem volt divat a menetelés. Vagy rendkívül laza volt a fegyelem, vagy annyira beleivódott a katonákba, hogy tisztek nem is kellettek a fönntartására. Ezt az utóbbit Flick nemigen tudta elképzelni, inkább arra következtetett, hogy a mindenütt jelen levő Koponyahordozóktól és a titokzatos Mesterüktől való félelem akadályozta meg a gnóm és troll katonákat abban, hogy valami bolondságot csináljanak. Mindenesetre a kis völgylakó ottmaradt az északföldi hadsereggel, húzta az időt sötétedésig, mert akkorra tervezte, hogy visszaszökik Allanonhoz.

Délutánra a had elért Kern szigetvárával szemben a Felső-Mermidon megduzzadt vizeihez, ahol ismét letáborozott. Parancsnokai azonnal rájöttek, hogy a kitartó esőzések miatt a Mermidonon csak hatalmas kockázattal lehet átjutni, és mindenképpen méretes tutajokra lesz szükség, amelyek rengeteg ember átszállítására alkalmasak. Ilyen tutajaik nem lévén, össze kellett ácsolni őket. Ez jó néhány napba kerül, addigra a vihar csillapodni fog, és a Mermidon vize kellően leapad, hogy könnyen át lehessen kelni rajta. A folyó másik partján, Kern városában akkor vették észre a hadsereget, amikor Menion Leah még Shirl Ravenlock házában aludt, és kitört a pánik a rettenetes veszedelem láttán. Megértették, hogy az ellenség nem fog elmenni Kern városa mellett, hogy elérje fő célját, Tyrsist. Kernt el kellett foglalniuk, ami, tekintve a város méretét és a védők csekély számát, nem lesz nehéz. Csak a megáradóban levő folyó és a váratlan vihar késleltette elestét. Flick minderről semmit sem tudott, gondolatai a menekülés körül forogtak.

A vihar néhány órán belül véget ér, és ő itt marad a tábor közepén, védtelenül. Ami ennél is rosszabb, folyik Délföld megtámadása, és bármikor elkezdődhet a csata a callahorni Határőr Légióval. Mi van akkor, ha gnóm katonaként belekényszerül egy olyan ütközetbe, amely a barátai ellen folyik? Flick figyelemre méltóan megváltozott azóta, hogy hetekkel ezelőtt Árnyas-völgyben először találkozott Allanonnal. Belső erőre, érettségre tett szert, olyan magabiztos lett, amit sohasem tételezett volna föl magáról. Ám az elmúlt huszonnégy óra olyan próbája volt a nyers bátorságnak és a kitartásnak, ami még egy Hendelhez hasonló edzett harcost is megrémített volna. A sebezhető, tapasztalatlan kis völgylakó úgy érezte, nemsokára megtörik a rendkívüli nyomás miatt, enged a félelem és kétség szörnyű érzésének, amely minden mozdulatára belemarkolt. Shea volt az ok, amiért elindult a paranori kockázatos útra, de ami ennél is fontosabb, ő volt a támasza a borúlátó, bizalmatlan Flicknek. De Shea már napok óta nem volt sehol, nemigen tudták, él-e, hal-e, és hűséges testvére, bár nem volt hajlandó föladni a reményt, hogy végül megtalálják az öccsét, még sohasem érezte magát ennyire egyedül. Nem csupán egy idegen országban volt, nyakig egy titokzatos, még csak nem is emberi valami ellen vívott küzdelem eszeveszett kalandjában, de ráadásul most itt állt egy szál maga sok ezer északföldi közt, akik habozás nélkül meg fogják ölni, ha rájönnek a kilétére.

Lehetetlen helyzetbe került, és kezdett kételkedni tetteinek értelmében. Miközben a kései délután árnyai közt és a kezdődő szürkületben a roppant hadsereg letáborozott a Mermidon partján, a vigasztalhatatlan, rémült völgylakó bizonytalanul csellengett a táborban, és kétségbeesetten kapaszkodott egyre apadó elszántsága maradékába. Az eső kitartóan hullott, mozgó árnyakká homályosítva az arcokat és testeket, a hideg, vigasztalan párában föld és ember egyaránt átázott. Ilyen időben tűzrakásról szó sem lehetett, így az este sötét, áthatolhatatlan, az emberek arctalanok maradtak. Miközben némán végigbaktatott a táboron, Flick megjegyezte, hol vannak a parancsnoki szállások, hogyan helyezkednek el a gnóm és troll erők, hol állították fel az őrséget. Arra gondolt, ennek a tudásnak bizonyosan hasznát veszik, amikor Allanon kiterveli az elf király megmentését. Minden nehézség nélkül megtalálta a nagy sátrat, amely a troll maturenek és értékes foglyuk szállásául szolgált, de ez a tábor többi részéhez hasonlatosan sötét és hideg volt, eltakarta a köd és az eső. Nem tudott megbizonyosodni róla, hogy Eventine ott van-e; átvihették egy másik sátorba, vagy akár el is szállíthatták a táborból a délnek tartó menetelés során.

A két hatalmas troll őr továbbra is a bejáratnál posztolt, bent viszont semmi jele sem volt a mozgásnak. Flick néhány hosszú percig tanulmányozta a néma sátrat, azután szótlanul elkullogott. Az éj leszállt, trollok és gnómok vacogó, ázott álomba merültek, és a völgylakó úgy döntött, hogy elmenekül. Fogalma sem volt róla, hol leli meg Allanont; csak föltételezte, hogy a misztikus a dél felé, Callahorn irányába tartó hadsereget követi. Az esőben és sötétségben szinte lehetetlen volt megtalálni, Flick csak abban reménykedett, hogy el tud rejtőzni valahol, azután megpróbálja megkeresni. Némán osont a tábor keleti széle felé, óvatosan kerülgetve a félálomban összehúzódott embereket, felszereléseket és páncélokat, még mindig védekezően magára csavarva vizes vadászköpenyét. Ezen az éjszakán nagy valószínűséggel álruha nélkül is járhatott volna a táborban. A sötétségen és a végre ritkulni kezdő, állandó szemerkélésen kívül még alacsony köd is hömpölygött a síkságon, és úgy bebugyolált mindent, hogy az ember csupán néhány méterre látott az orra elé. Flick azon kapta magát, hogy Sheára gondol. Elsősorban azért osont be gnómnak álcázva a táborba, hogy felkutassa az öccsét. Semmit sem tudott meg róla, bár erre nem is nagyon számított. Arra számított, hogy fölfedezik, és lefogják néhány perccel azután, hogy betette a lábát a hatalmas táborba. De még mindig szabad. Ha most el tud menekülni, és megtalálja Allanont, akkor kimódolják, hogy segítsenek a rab elf királyon és…

Hirtelen megállt és leguggolt egy sátorvászonnal borított, nehéz poggyászhalom mellé. Még ha megtalálja is az utat a druidáig, mit tehetnek Eventine-ért? Időbe kerül, hogy megtalálják Balinort Tyrsis fallal körülvett városában, márpedig kevés idejük maradt. Mi lesz Sheával, miközben ők Eventine-t próbálják kiszabadítani, aki, most, hogy Shannara Kardja elveszett, kétségtelenül értékesebb a Délföld szempontjából, mint Flick öccse? De hátha Eventine tud valamit Sheáról? És ha tudja, kicsoda Shea – talán tudja azt is, hova vitték a bűvös Kardot… Fáradt agya végigpörgette a lehetőségeket. Eddig semmi más nem volt igazán fontos számára azon kívül, hogy meglelje Sheát. Senki sem segített neki, amióta Menion előrement, hogy figyelmeztesse Callahorn városait. Még Allanon is mintha eredménytelenül merítette volna ki hatalmas erőforrásait. Ám Eventine tudhat valamit Shea hollétéről, és egyedül Flick van abban a helyzetben, hogy tegyen valamit ennek a lehetőségnek a kihasználására.

A hideg éjszakától dideregve kitörölte az esőt a szeméből, és kába hitetlenkedéssel bámult a ködbe. Hogyan is juthatott eszébe, hogy visszamegy? Már így is a pánik és a kimerültség határán áll, újabb kockázat nélkül is. Viszont az éjszaka tökéletes volt egy efféle merénylésre – sötét, párás, áthatolhatatlan. Ilyen alkalom nem kínálkozik még egyszer a hátralevő rövid időben, és senkinek sem lesz olyan lehetősége, mint most neki. Őrültség, őrültség!, gondolta kétségbeesetten. Ha visszamegy oda, ha egyedül próbálja kiszabadítani Eventine-t… akkor megölik.

Hirtelen mégis úgy döntött, hogy pontosan ezt fogja tenni. Shea volt az egyetlen, akivel igazán törődött, s olybá tűnt, a fogoly elf király az egyetlen, akinek valami fogalma lehet róla, mi történhetett elveszett öccsével. Ilyen messzire eljutott egyedül, huszonnégy kínos órát töltött bujkálással, hogy életben maradjon az ellenséges táborban, ahol valamiképpen nem vették észre. Még arra is képes volt, hogy bejusson a troll parancsnokok sátrába, és egy rövid üzenet átadásának idejére közel kerüljön az elf nép nagy királyához. Talán mindez a csodálatos, röpke vakszerencse műve, de mégis, hogy illanhatna el ilyen kevés eredménnyel? Halványan elmosolyodott a saját ködös hősiesség-fogalmán. Mindeddig sikeresen kivédte a halálmegvetés ellenállhatatlan csábítását, most azonban belekeveredett a hálójába, és ezt nem ússza meg. Didereg, kimerült, a testi-lelki összeomlás határán áll, mégis vállalja az utolsó hazárdjátékot, pusztán azért, mert a körülmények ebbe az időbe, erre a helyre vetették. Ő egyedül. Hogy mosolyogna Menion Leah, ha ezt látná, gondolta komoran, de közben azt is kívánta, bárcsak itt lenne a szilaj felföldi, hogy kölcsönözzön egy kicsit saját vakmerő bátorságából. De Menion nem volt itt és az idő gyorsan telt…

Azután, mielőtt észbe kapott volna, már indult is visszafelé az alvó emberek között a gomolygó ködben és máris ott kuporgott néhány méternyire a hosszú maturen sátortól. A köd és a verejték kis patakokban csorgott felhevült arcáról átázott ruhájába, miközben mozdulatlanul meredt céljára. A kétely kíméletlenül szaggatta fáradt agyát. Korábban itt volt a szörnyű teremtmény, a Boszorkánymester szolgája, a halál lélektelen, fekete eszköze, amely gondolkodás nélkül végezne vele. Valószínűleg most is itt van, éberen virraszt, pontosan arra várva, hogy ilyen bolondul megpróbálják kiszabadítani Eventine-t. Ami még rosszabb, az elf királyt el is vihették, valami más helyre…

Erőszakkal kiverte fejéből a kétségeit és mélyet sóhajtott. Lassan összeszedte a bátorságát, miközben befejezte a sátor tanulmányozását, amely nem volt több elmosódó árnyéknál. Még az óriás troll őrök alakját sem látta. Benyúlt köpenye alá, nedves zubbonyába, és előhúzta a kurta vadászkést, egyetlen fegyverét. Gondolatban kijelölte a néma sátor vásznán azt a pontot, ahol emlékezete szerint tegnap este enni adott a megkötözött Eventine-nek. Ezután lassan előremászott. Flick a nagy sátor vizes vászna mellé kuporodott, arcát rányomta a durva, hideg szövetre, úgy hallgatta a benti neszezést. Tizenöt hosszú percen át várakozott mozdulatlanul a ködben és a sötétségben, miközben feszülten fülelt az alvó északföldiek horkantásoktól megmegszakított, nehéz lélegzésére. Kis ideig fontolgatta, hogy megpróbál besurranni a főbejáraton, de ezt az ötletet gyorsan elvetette, mert rájött, hogy odabent a sötétségben át kell kecmeregnie egy csomó alvó trollon, mielőtt odaérhetne Eventine-hez. Inkább kiszemelte a sátornak azt a darabját, ahol elképzelése szerint kettéválasztotta a súlyos kárpit – azt a sarkot, ahol az elf királyt kötözték a székhez.

Azután gyötrelmes lassúsággal beleszúrta a vadászkés hegyét az esővízzel átitatott vászonba, és vágni kezdte, egyik szálat a másik után, ujjnyit haladva minden erőteljes húzással. Később nem emlékezett, meddig tartott a méternyi hasadék elkészítése – csak a végtelen fűrészelésre emlékezett az éjszaka csendjében, attól félve, hogy a tépés legapróbb zaja is fölverheti az alvókat. Ahogy teltek a hosszú percek, kezdte úgy érezni, hogy egyesegyedül van az óriás táborban, amelyből a köd és az eső fekete leple alatt kihalt minden emberi élet. Senki sem jött a közelébe, legalábbis senkit sem látott elhaladni, és emberi hangok sem jutottak el a füléig. Csakugyan egyedül lehetett a világban, ezekben a kétségbeesett percekben… Azután a csillogó vásznon feltárult egy hosszú, függőleges vágás, és lanyhán hívogatta befelé. Flick óvatosan elindult, kezével gondosan kitapogatta az utat a sátoron belül. Nem érzett mást, csak vászonpadlót, amely száraz volt, de olyan hideg, mint a nedves föld a térde és a lába alatt. Elővigyázatosan bedugta a fejét, félve bámult a feketeségbe, amelyet megtöltött az alvó emberek nesze. Várt, amíg a szeme hozzászokott ehhez a sötétséghez, kétségbeesetten próbálta hangtalanná tompítani a lélegzetét, borzalmasan védtelennek érezte kint maradt hátsóját, egész törzsét, kiszolgáltatva bárkinek, aki történetesen arra jár.

Túl sokáig tartott, amíg a szeme alkalmazkodott a sötéthez, nem kockáztathatta, hogy egy arra vetődő így lássa, ezért megreszkírozott még egy métert: átbújt a nyíláson, be a sátor sötét védelmébe. A horkoló nehéz légzés tovább folytatódott, időnként súlyos testek forgolódtak valahol mögötte, a sötétben. De senki sem ébredt föl. Flick további végtelen percekig guggolt a hosszú hasadás mellett, szeme kétségbeesetten igyekezett megkülönböztetni az emberek, asztalok és csomagok halmát a feketeségben. Egy örökkévalóságnak tűnt, de végül képes volt meglátni a sátor padlóján szétszórtan fekvő embereket, amint szorosan takarójuk melegébe burkolóznak. Elszörnyedésére valaki éppen előtte húzta a lóbőrt – ha megpróbált volna előbbre kúszni, mielőtt a szeme hozzászokik a sötétséghez, bizonyosan nekimegy, és felveri az alvókat! Ismét belé-hasított a régi rettegés, egy pillanatig küzdött a pánik szökőárjával, amely azt parancsolta, forduljon meg és rohanjon innen. Átlucskosodott ruhája alatt vékony erekben futkosott felforrósodott bőrén a verejték, és egyenetlenebbül kapkodta a levegőt. Ebben a pillanatban tisztán tudatosult benne minden érzése, elméjének egyensúlyozása az összeroppanás peremén – mégis, később semmire sem emlékezett.

Szerencsére az emlékezet mindezt kizárta magából, csupán egyetlen kép égett bele éles körvonalakkal Flick agyába: az alvó troll maturenek képe és kutatásának tárgya: Eventine. Flick gyorsan megtalálta, a szikár alak már nem a széken ült egyenes háttal, a súlyos kárpitok melletti szögletben, hanem a vászonpadlón hevert, alig néhány lépésnyire az ugrásra kész völgylakótól, és éberen figyelte sötét szemével. Flick helyesen számította ki a bejutás helyét. Macskaként osont a király mellé, és fürgén átvágta vadászkésével az Eventine kezét-lábát szorító köteleket. Szempillantás alatt szabad volt az elf, és a két árnyalak sebesen kúszott a sátor oldalán ásító függőleges réshez. Eventine egyszer megtorpant, és fölvett valamit az egyik alvó troll mellől. Flick nem állt meg, hogy megnézze, mi az, hanem kikecmergett a résen a ködös sötétségbe. Odakint némán lekuporodott a sátor mellé, aggodalmasan figyelve a mozgás bármilyen jelére. De csak az eső szemerkélt kitartóan az éjszaka mély csöndjében. Másodpercekkel később a vászon ismét szétnyílt, kimászott rajta az elf király, és leguggolt megmentője mellé. Vízhatlan poncsót hozott magával meg egy pallost. Miközben beburkolózott a köpenybe, egy pillanatra megállt, és sötéten rámosolygott a rémült, de lelkes Flickre, azután néma hálával, melegen megszorította a kezét. A völgylakó elégedetten visszavigyorgott és bólintott.

Hát így szabadították ki Eventine Elessedilt, így csórták el, úgyszólván az alvó ellenség pofájából. Ez volt Flick Ohmsford számára a legszebb pillanat. Most már úgy érezte, hogy a legrosszabbon túl van, ha egyszer sikerült a nagy maturen sátorból kiszabadítania Eventine-t, akkor a menekülést sem tagadhatja meg tőle a sors. Ő odáig gondolkozott, hogy bejusson a troll parancsnokok sátrába. Most jött volna a tervezés pillanata, de miközben a sátor árnyékában guggoltak, a pillanat jött és elment. A semmiből három páncélos troll őr bukkant elő, akik azonnal felfedezték a két kuporgó alakot a maturenek sátra mellett. Egy pillanatra mindenki megdermedt; azután Eventine lassan fölállt, pontosan a hasadék mellett. Flick hüledezésére a fürge eszű elf király odaintette magukhoz a három őrt, akikhez folyékonyan beszélt a trollok nyelvén. Az őrök habozva közeledtek, hosszú lándzsáikat gondatlanul leengedték anyanyelvük hallatán. Eventine oldalra lépett, hogy megmutassa a tátongó nyílást, és figyelmeztetően biccentett Flicknek, miközben a gyanútlan trollok odatrappoltak. A rémült völgylakó oldalra húzódott, a vadászkés nyelét markolva köpenye alatt. Amikor a trollok odaértek, és még mindig a szakadt vásznat bámulták, az elf király lesújtott a pallossal. Kettőt elnémított, mielőtt védekezhettek volna, átvágta a torkukat a pengével. Az utolsó őr gyorsan segítségért kiáltott, és ádázul odadöfött Eventine-hez, beleszúrva az elf védtelen vállába, majd ő is élettelenül zuhant a sáros földre. Egy pillanatra ismét csend lett. Flick sápadtan ácsorgott a sátor mellett, rémülten bámulta a halott trollokat, miközben a sérült elf király hasztalan próbálta elállítana vállából patakzó vért. Ekkor nyers hangokat hallottak a közelből.

– Merre? – kérdezte Eventine rekedten, ép kezében még mindig szorongatva a véres kardot. A kis völgylakó az elf király mellé ugrott, és a sötétségre mutatott a hátuk mögött. A hangok közeledtek, több irányból is jöttek; a két szökevény sebesen, szótlanul távolodni kezdett a trollok szállásától. Ködleples sátrak és málhák között botladozva, víztől síkos füvön csúszkálva, sötétségtől és párától elvakítva próbálták lerázni üldözőiket. A hangok mindkét oldalon távolodtak, azután lemaradtak, csak azért, hogy néhány másodpercen belül riadóvá hangosodjanak, amikor megtalálták az őrszemek tetemét. A szökevények rohanásba csaptak át, amikor elbődült egy troll csatakürt mély, kísérteties hangja, megzavarva az északföldi hadsereg álmát. Mindenfelé emberek ébredeztek a fegyverbe és csatára hívó szóra. Flick vezetett, kétségbeesetten erőlködött emlékezni, hogy melyik a legrövidebb út a tábor peremére. Vakon rohant, esztelen rémülettel, egyetlen gondolata maradt: kiérni a gyűlöletes táborból, a biztonságos, néma sötétségbe. Eventine, akinek a lándzsával megdöfött vállából ömlött a vér, és gyötrelmes igyekezettel próbált lépést tartani a völgylakóval, látta, mi történt ifjú megmentőjével, és mindhiába szólongatta, hogy legyen óvatos.

Elkésett. Alig hagyták el a szavak a száját, amikor egyenesen belerohantak egy csapat álomittas északföldibe, akiket durván vert föl a kürt szava. Egyetlen kupacban zuhantak egymásra, mindkét felet annyira váratlanul érte az ütközés, hogy nem tudták elkerülni. Flick vadászköpenye elhasadt, miközben rugdalózva és hánykolódva próbált kikászálódni a láthatatlan kezek és lábak közül. Eszeveszett rémülettel viaskodott, vadul csapkodott a vadászkéssel, vágott mindent, amit ért. Támadói bömböltek fájdalmukban és dühükben, a kezek-lábak egy pillanatra visszahúzódtak, Flick ismét szabad volt. Talpra ugrott, csak azért, hogy a következő pillanatban ismét felborítsa egy roham. Tompán villanó kardpenge suhant el a feje mellett, Flick védekezőn felkapta kést tartó kezét. Néhány percre minden összezavarodott. A völgylakó arrébb gurult, utat vágott magának a nyúlkáló kezek és nehéz testek között. Összeszabdalták, irgalmatlan ütéseket kapott, miközben szabadulni próbált, néha vissza is nyomták a földre, de másodpercekkel később ismét talpra szökkent és továbbküzdötte magát, miközben éles hangon Eventine-t szólongatta.

Fogalma sem volt róla, hogy fegyvertelen északföldiekbe botlottak, akik teljesen elképedtek, mikor a kését forgató völgylakó eszeveszetten nekik rontott. Percekig kísérleteztek a lebirkózásával és a lefegyverzésével, de a rémült völgylakó olyan hévvel harcolt, hogy nem bírták lefogni. Eventine rohant segíteni, aprította a támadókat, hogy odaérjen a fiatalemberhez; végül az északföldiek föladták, és szétszóródtak a sötétség biztonságába. Az elf király gyorsan elintézte az utolsó északföldit, egy meglehetősen testes gnómot, aki ráhasalt a rúgkapáló Flickre, majd megragadta megmentője zubbonygallérját és talpra rántotta. A völgylakó egy pillanatig még tovább viaskodott, azután rájött, ki fogja a grabancát, és vadul lüktető szívvel elernyedt. Körülöttük mindenütt szóltak a troll csatakürtök, hangjuk összekeveredett az ébredező tábor kiáltásaival. Flick hiába próbálta megérteni a másik szavát, mert a feje még mindig zúgott az ütésektől.

– …keresd meg a legrövidebb utat kifelé. Ne fuss! Kitartóan menj, de ne siess! A futás csak fölhívja ránk a figyelmet. Most pedig indulj! – Szavai elhaltak a sötétben. Erős kezével megragadta Flick vállát és megfordította. Tekintetük összekapcsolódott, ám a völgylakó csak villanásnyi ideig bírta elviselni az elf király szúrós pillantását, úgy érezte, egyenesen rémült szívéig hatol. Azután egymás mellett mentek tovább az ébredező tábor széle felé, döfésre tartott fegyverekkel. Flick kapkodva, de most már tisztán gondolkodott; eszébe jutottak elmosódó támpontok az északföldi táborban, amelyek azt mutatták, hogy a megfelelő irányba halad. A félelem egyelőre elrejtőzött, hideg határozottság foglalta el a helyét, részben annak az erős, határozott egyéniségnek köszönhetően, aki nyugodtan lépkedett mellette. Akár Allanon is lehetett volna, olyan tántoríthatatlan magabiztosság sugárzott az elf királyból. Ellenséges katonák tucatjai futottak el mellettük, néhányan alig pár méterre, de egyik sem állt meg, hogy szóba elegyedjen velük.

Zavartalan haladt át a két ember a zűrzavaron, amelyet a váratlan riadó keltett az északföldi táborban, és kitartóan közeledtek az őrlánc felé. A tábor belsejében tovább tartott az ordítozás, noha mindinkább halkult a két menekülő mögött. Pillanatnyilag nem esett, ám továbbra is összefüggő, vastag köd borította a füves síkságot a Streleheimtől a Mermidonig. Flick egyszer rásandított néma társára, és aggódva látta, hogy a vékony alak kissé meggörnyed a fájdalomtól, bal keze ernyedten lóg, és erősen vérzik. A hős elf gyorsan fáradt, egyre gyengült a vérveszteségtől, az arca sápadt és megviselt volt az erőlködéstől, hogy talpon maradjon. Flick ösztönösen lassított, közelebb húzódott társához arra az esetre, ha megbotlana. Nagyon hamar elérték a tábor határát – olyan gyorsan, hogy az őrök még azt se tudták, mi történt a maturenek sátránál. De a csatakürt őket is megriasztotta, és kezükben fegyverrel apró csoportokba verődtek a tábor közelében. Érthető módon azt hitték, hogy kívülről kell ellenségtől tartani. Lázasan fürkészték a környéket, ami lehetővé tette, hogy Eventine és Flick észrevétlenül odaérhessen vonalaikhoz. Az elf király habozás nélkül besétált az őrök közé, abban bízva, hogy a sötétség, a köd és a zűrzavar miatt nem fedezik föl őket.

Fogyott az idejük. Néhány percen belül harckészültségbe helyezik a hadat, és ha rájönnek, hogy Eventine-nek sikerült elmenekülnie, azonnal nyomkeresőket küldenek utána. Csupán akkor lesz biztonságban, ha sikerül elérnie Kern határát délen, vagy netán eljut kelet felé a Sárkányfogakat körülvevő erdőségig. Mindkét út órákig tart, az ereje pedig fogytán. Nem állhat most meg, még akkor sem, ha ez csaknem biztosan azt jelenti, hogy védtelenül haladnak át a nyílt területen. Merészen nekiindultak, átvágtak két őrszem között, nem nézve sem jobbra, sem balra, úgy mentek a füves síkság felé. Sikerült megúszniuk, hogy rájuk terelődjék a figyelem, amíg át nem jutottak az őrláncon. Aztán hirtelen egyszerre több őrszem is észrevette őket és utánuk kiabált. Eventine kissé megfordult, intett jó kezével, visszaszólt troll nyelven, miközben ugyanolyan egyenletes lépésekkel távolodott a sötétség felé. Flick óvatosan követte és várt. Az őrök egyelőre határozatlanul bámultak rájuk. Azután az egyik éleset rikkantott, utánuk iramodott, izgatott hadonászással jelezve, hogy forduljanak vissza. Eventine rákiáltott Flickre, hogy fusson, és az üldözés megkezdődött.

Rohantak a biztonság felé, nyomukban csaknem húsz, lándzsát rázó, rikoltozó őrrel. Kezdettől fogva egyenlőtlen verseny volt. Eventine és Flick sokkal könnyebb alkatú volt, normális körülmények között simán lehagyták volna üldözőiket. De az elf csúnyán megsebesült, a vérveszteségtől elgyengült, a kis völgylakó pedig kimerült az elmúlt két nap megpróbáltatásaitól. Az üldözők frissek és erősek voltak, eleget pihentek és ettek. Flick tudta, hogy az az egyetlen reményük, ha el tudnak rejtőzni a ködben és sötétségben, bízva abban, hogy ellenségeik képtelenek lesznek megtalálni őket. Zihálva, erőlködve bukdácsoltak, fizikai erejük határára érve, támolyogva vonszolták magukat előre. Körülöttük mindent fekete gomolygássá változtatott a kavargó köd, rohanó lábuk alatt síkos volt a fű. Addig rohantak, míg úgy érezték, nem bírják tovább, de még mindig nem érték el a hegyeket, az erdőket, semmiféle búvóhelyet.

Hirtelen vashegyű lándzsa röppent feléjük a külső sötétségből, átdöfte Eventine köpenyét, és a nedves földhöz szögezte. A külső őrlánc, gondolta Flick rémülten, róluk megfeledkezett! Elmosódó alak ugrott elő a ködből, rávetette magát a földön fekvő elfre. A sebesült király oldalra gurult, hogy elkerülje a kurta kardpengét, amely a feje mellett fúródott a földbe, ugyanabban a pillanatban meglendítette a pallosát, és fölfelé döfött. A pengére nyársalt támadó hangos hördüléssel zuhant előre. Flick úgy állt, mint akinek gyökeret vert a lába, vadul meregette a szemét, újabb támadóra várva. De csak ez a magányos őrszem volt a közelükben. Gyorsan odarontott társa mellé, kirántotta a lándzsát, és csaknem emberfeletti erőfeszítéssel talpra segítette a kimerült elfet. Eventine néhány lépést tett, mielőtt ismét a földre rogyott volna. A völgylakó térdre esett mellette, rémülten igyekezett fölrázni.

– Ne, ne… nekem… végem – felelte végül rekedten a király. – Nem tudok továbbmenni…

Mögöttük északföldi kiáltások harsantak a sötétségben. Üldözőik közeledtek! Flick megint megpróbálta felállítani az összeesett királyt, ám ezúttal még csak választ sem kapott. Bénultan bámult a környező sötétségbe. Ez a halál. Végső elkeseredésében vadul belekiáltott a fekete ködbe:

– Allanon! Allanon! – A kiáltás gyorsan elhalt az éjszakában. Az eső ismét rákezdte, lassú szemerkéléssel hullott az amúgy is átázott földre, még nagyobb tócsákat és mocsaras foltokat képezve a füves síkságon. Még egy óra és hajnalodik, noha ilyen időben lehetetlen a pontos időt megállapítani. Flick némán kuporgott az eszméletlen elf király mellett és hallgatta a körülöttük kutató katonák hangjait. A kiáltásokból megállapíthatta, hogy egyre közelebb jönnek, noha még nem fedezték fel. Mintegy a sors iróniájának betetőzéseként Flicknek meg kellett állapítania, hogy noha mindent kockáztatott Eventine kiszabadításáért, még mindig nem tudta meg tőle, hallott-e az eltűnt Sheáról. Balról hirtelen ordítások harsantak, és amikor arra fordult, homályos alakok bukkantak elő a ködből. Megtalálták őket! Flick elszántan fölemelkedett, hogy szembenézzen velük.

A következő pillanatban vakító lángra gyúlt a párás sötétség, mintha a föld robbant volna föl, a szörnyű erő fellökte Flicket, aki kábán, vaksin elterült. Szikrazápor és égő fű hullott körülötte, a föld mennydörögve rázkódott. Az északföldiek az egyik pillanatban még árnyalakok voltak a szemkápráztató fényben, a következőben nyomtalanul eltűntek. Sercegő lángoszlopok óriás pillérei szökkentek az égnek az éjszakai sötéten és ködön át. Flick, ahogy belenézett a pusztítás örvényébe, azt hitte, itt a világ vége. Az égig érő tűzfal néhány végtelen percen át lobogott lankadatlan dühvel, megfeketedett rögökké aprítva a földet, annyira felhevítve az éjszakát, hogy Flick bőre is égni kezdett. Akkor a kitörő energia egy végső, ragyogó villanással eltűnt a füst és gőz keverékében, amely gyorsan összeolvadt a köddel és esővel, míg végül csupán a lassan enyésző tüzes forróság maradt. Flick óvatosan föltérdelt és belenézett a tátongó ürességbe, azután hirtelen oldalra kapta a fejét, amikor inkább érezte, mint hallotta, hogy hátulról valaki közeledik. A gomolygó ködből hullámzó köpenybe burkolt hatalmas, fekete alak bukkant elő, és úgy nyújtotta előre a kezét, mintha a halál angyala lenne, aki a jussáért jött. Flick bénult rémülettel meredt rá, azután összerázkódott, amikor a félelmetes alak elhaladt mellette. Végre itt volt a sötét vándor. Allanon megérkezett.

XXVIII.

A HAJNAL VAKÍTÓ FÉNYE éppen csak fellobbant a felhőtlen, sötétkék égen, amikor a kerni sziget-városból menekülők utolsó csoportja áthaladt a tyrsisi hatalmas Külső Fal kapuján. Eltűnt a nyirkos, áthatolhatatlan köd és a viharfelhők hatalmas, sötét takarója, amely oly sok napon át borította Callahorn földjét. A füves síkságon kis tócsák pöttyözték a földet, mivel a lucskos talaj nem volt képes fölszívni a vizet, de a konok eső helyét a tiszta ég és a nap foglalta el, amely újra vidámmá tette a reggelt. Kern lakói órákon át, szétszórt csoportokban érkeztek, mindnyájan fáradtak és rémültek voltak attól, ami történt, és féltek attól, ami rájuk vár. Otthonukat elpusztították, noha néhányan mintha még nem vették volna tudomásul, hogy az északföldiek mindent felgyújtottak a táborukat ért váratlan támadás után. A halálra ítélt város kiürítése csodálatos módon sikerült, és noha otthonaik megsemmisültek, ők éltek és pillanatnyilag biztonságban voltak. Az északföldiek nem vették észre a tömeges menekülést, figyelmüket teljesen lekötötte a légiósokból toborzott hős különítmény, amely rajta ütött a központi táboron; az ostromlók még a legtávolabbi posztról is visszavonták az őrszemeket, abban a tévhitben, hogy valódi támadás indul ellenük. Mire rájöttek, hogy csupán zavarkeltésből indított, színlelt támadással van dolguk, addigra a szigetet kiürítették, lakói lefelé csurogtak a Mermidonon, rég otthagyva a dühöngő ellenséget.

Menion Leah összevert, elcsigázott vékony alakja az utolsók között tántorgott be a vár kapuján. Lábának sebei fölszakadtak, amíg megtette a tíz-mérföldes utat a Mermidontól Tyrsisig, de visszautasította a hordágyat. Ereje utolsó maradékával felküzdötte magát a Külső Fal kapujához vezető, széles rámpán. Eközben a hűséges Shirlre támaszkodott, aki még álmában sem hagyta magára, másik oldalról pedig az ugyancsak fáradt Janus Senpre segítette a járásban. A légió ifjú parancsnoka túlélte a szörnyű éjszakai küzdelmet, és ugyanazzal a kis tutajjal menekült el az ostromlott szigetről, amelyen Menion és Shirl utazott. Közös viszontagságaik közelebb hozták őket egymáshoz, és a dél felé tartó út során őszintén, bár fojtott hangon beszélgettek a Határőr Légió szélnek eresztéséről. Tökéletesen egyetértettek abban, hogy Tyrsis csak akkor képes ellenállni az északföldi hadsereghez hasonló méretű erő rohamának, ha rendelkezik a Légióval. Ezen túl a sereg vezetéséhez szükségük van Balinor hadi-tudományokban való jártasságára és gyakorlatára. A herceget gyorsan meg kell találni, és át kell adni neki a parancsnokságot, még akkor is, ha testvére tiltakozni fog ellene, mint ahogy bizonyára az ellen is, ha újjáalakítják a legendás hadsereget, amelyet bolond fejjel szélnek eresztett. Sem a felföldi, sem a légió parancsnoka nem tudta akkor még, milyen nehéz feladatra vállalkoztak, noha gyanították, hogy Balinort a testvére fogta el, amikor néhány nappal korábban megérkezett a városba. Mindazonáltal elhatározták, hogy Tyrsist nem fogják olyan könnyen elpusztítani, mint Kernt.

Ez alkalommal megvetik a lábukat és harcolnak. A város kapuin belül a palotaőrség fekete öltözetű csapata fogadta a kis csapatot, tolmácsolták a király szívélyes üdvözletét, és ragaszkodtak hozzá, hogy azonnal menjenek velük. Amikor Janus Senpre megjegyezte, hogy hallomása szerint a király halálos beteg és ágyban fekszik, akkor a parancsnoka sietve, noha valahogy kelletlenül hozzátette, miszerint az ajánlatot apja nevében Palance tette. Menion nagyon örült ennek, alig várta, hogy bejusson a palota falai közé, és körülnézhessen. Megfeledkezett fáradtságáról és fájdalmairól, noha barátai még mindig nem tágítottak a közeléből, hogy rájuk támaszkodhasson. A csapat kapitánya intett a Belső Fal mellett álló gárdistáknak, és egy díszes hintó gördült elő, hogy a kitüntetett csoportot a palotába szállítsa. Menion és Shirl beszállt, Janus Senpre viszont nem volt hajlandó elkísérni őket; elmagyarázta, hogy először szeretne utánanézni, hogyan látták el a légió kaszárnyáiban elszállásolt katonáit. Lefegyverző szívélyességgel ígérte, hogy később csatlakozik hozzájuk. Amikor a hintó megindult a Belső Fal kapuja felé, a fiatal parancsnok szenvtelen arccal, peckesen tisztelgett Menionnak. Azután a deresedő hajú Fandrezzel és néhány válogatott tiszttel az oldalán céltudatos léptekkel megindult a légió kaszárnyái felé. A kocsiban Menion halványan elmosolyodott és megfogta Shirl kezét.

A hintó áthaladt a Belső Fal kapuján, és lassan végiggurult a zsúfolt Tyrsisi úton. A fallal körülvett város népe aznap korán kelt, aggódva üdvözölte testvérvárosának balszerencsés menekültjeit, buzgón ajánlottak ételt és szállást, ismerősnek és idegennek egyaránt. Mindenki többet akart tudni a hatalmas támadó erőről, amely most már az ő otthonaikat fenyegette. Szorongó és rémült tömegek ácsorogtak tétován a népes utcákon, gondterhelten beszélgettek, kíváncsi pillantásokkal fogadták a lassan tovagördülő hintót, amelyet a palotaőrség szakasza kísért. Néhányan odamutattak, vagy meglepetten integettek, amikor fölismerték a hintóban a vékony lányt, akinek rozsdaszínű haja beárnyékolta megviselt, feszült arcát. Menion mellette ült, és hirtelen ismét ráébredt az elgyötört lábát hasogató fájdalomra. Most már hálás volt, hogy nem kell tovább gyalogolnia. A nagyváros a házak és átjárók kurta villanásaiként göngyölődött le mellettük, minden tele volt különböző korú és küllemű férfiakkal, nőkkel és gyermekekkel, valamennyien zajos csoportokban siettek valamerre. A felföldi nagyot sóhajtott és hátradőlt a kárpitozott ülésen, keze még mindig szorította Shirlét, szemét lehunyta és megengedte magának, hogy gondolataiba merüljön. A város és a tömeg zaja gyorsan tompult halk, zsongító zümmögéssé, amely elbódította, továbbringatta a pihentető alvás felé.

Már csaknem elaludt, amikor gyengéden megrázták a vállát. Amikor kinyitotta a szemét, megpillantotta a palota távoli körvonalait, miközben a hintó éppen a Sendic hídhoz vezető széles úton haladt. Az ifjú elismerően hunyorgott a híd mögötti napsütötte parkokra és kertekre, amelyeknek pázsitján, a fák árnyékában, gondosan ápolt virágágyások tündököltek szivárványszínekben. Minden békés és derűs volt, mintha a városnak ez a része nem tartozna ahhoz a kavargó emberi léthez, amely megteremtette. A híd másik végén túl a palota kapui kitárultak a fogadásukra. Menion hitetlenül bámult. A befelé vezető út mentén a palotaőrség katonái sorakoztak, valamennyien tökéletes fekete egyenruhában, sólyomcímerrel ékesen, merev vigyázzban. A bekerített udvar felől trombitaszó jelezte a kocsi és utasai érkezését. A felföldi elhűlt. Olyan tisztelettel fogadták őket, ami normális körülmények között csak Négyföld legfontosabb vezetőinek jár, errefelé a hatalmas Délföld néhány megmaradt uralkodóját illeti meg. A pompa és a teljes katonai tiszteletadás világosan jelezte Palance Buckhannahnak azt az elhatározását, hogy nem csupán a körülményekre hány fittyet, amelyek idehozták a kernieket, de ráadásul megszegi az évszázadokkal megszentelt szokásokat is.

– Ez megőrült, ez sült bolond! – tombolt a felföldi. – Mit gondol ez? Megszálló ostromol minket, ez meg díszszemléket tart!

– Menion, légy óvatos, amikor róla beszélsz! Türelmesnek kell lennünk, ha segíteni akarunk Balinornak. – Shirl megmarkolta a vállát, egy pillanatra maga felé fordította, és figyelmeztetően mosolygott. – Emlékezz arra is, hogy szerelmes belém, akármilyen zavarodott. Valaha jó ember volt, és még mindig Balinor testvére.

Az egyébként türelmetlen és lobbanékony Menion tisztában volt vele, hogy a lánynak igaza van. Semmi haszna, ha kimutatja, mennyire feldühítette ez a bolond parádé, és jól teszi, ha nem ellenkezik a herceg szeszélyeivel, amíg meg nem találják, és ki nem szabadítják Balinort. Csöndesen ült a hintóban, amikor lassú menetben áthaladtak a palota kapuján, a kifejezéstelen arcú katonák előtt, akiket a király személyes testőrei közül válogattak ki. A fanfárok tovább tutultak minden irányból, és a lovasság kicsiny alakulata tökéletes alakzatban fordult be az udvarra az érkezettek tiszteletére. Aztán a hintó zökkenés nélkül megállt, és Callahorn új uralkodójának magas alakja bukkant föl az ajtajában, széles arcán ideges örömmel.

– Shirl, Shirl, már azt hittem, sohasem látlak viszont! – Kezét nyújtotta, kisegítette a lányt a kis ajtón, egy pillanatig magához szorította, majd hátrébb lépett, hogy újfent megszemlélhesse. – Én… igazán azt hittem, hogy elveszítettelek. – A magában fortyogó Menion szenvtelen ábrázattal kiszállt a hintóból, melléjük lépett, és halványan mosolygott Palance-ra, amikor az feléje fordult. – Leah hercege, őszinte örömmel üdvözöllek királyságomban! – nyújtott melegen kezet a nagydarab férfi a karcsú felföldinek. – Te igazán nagy… szolgálatot tettél nekem. Jó barátok leszünk, te meg én! Jó barátok! Olyan régen volt… amikor… – Hirtelen elhallgatott, merően bámulta a felföldit, belegabalyodott a gondolataiba. A beszédmódja mesterkélt és ideges volt, mintha időnként nem egészen lenne biztos benne, mit is mond. Ha nem teljesen őrült máris, gondolta Menion, akkor is bizonyosan súlyos beteg.

– Nagyon örülök, hogy Tyrsisben lehetek – felelte –, noha jobb szerettem volna kellemesebb körülményeket találkozásunkhoz.

– A bátyámra gondolsz, igaz? – A kérdés úgy pattant, mintha Palance ismét eszén lenne. A király arca kivörösödött. Menion összerezzent meglepetésében.

– Palance, ő az északföldi támadásra, Kern fölégetésére céloz – avatkozott közbe gyorsan Shirl.

– Igen… Kern… – Ismét elkalandozott, ez alkalommal olyan aggodalmasan bámult, mintha valamit hiányolna. Menion feszengve nézett körül, és rájött, hogy Stenmin, a misztikus, érthetetlen módon távol van. Shirl és Janus Senpre szerint a herceg sohasem megy sehova a tanácsadója nélkül. Észrevette, hogy Shirl figyelmeztetően néz rá.

– Valami baj van, nagyuram? – használta a hivatalos titulust, hogy felkeltse a másik figyelmét. Gyorsan, bátorítóan mosolygott, jelezve, hogy ő jó barát, aki segíteni akar. Az ámítás váratlan eredménnyel járt.

– Segíthetsz nekem… és ennek a királyságnak, Menion Leah – felelte gyorsan Palance. – A testvérem a helyemre tör. Meg akart ölni. Tanácsadóm, Stenmin mentett meg ettől – de vannak más ellenségeim is… mindenütt! Mi bizonyosan barátok leszünk. Együtt kell szembeszállnunk azokkal, akik a trónomra fenekednek, hogy bántsák ezt a bájos lányt, akit visszahoztál nekem. Én… Én nem beszélhetek Stenminnel úgy, mint egy baráttal. De veled, veled beszélhetek! – Gyermeki lelkesedéssel nézett a döbbent Menion Leahra, és várta a válaszát. A felföldi hirtelen megszánta Ruhl Buckhannah fiát. Igazán szeretett volna segíteni ennek a szerencsétlen embernek. Szomorúan mosolyogva bólintott. – Tudtam, hogy mellém állsz! – kiáltotta felindultan a másik, és boldogan nevetett. – Mindketten királyi vérből származunk és ez… közelebb hoz minket. Te és én jó barátok lehetünk, Menion. De most… pihenned kell.

Úgy tűnt, hirtelen eszébe jutott, hogy a palotaőrség még mindig merev vigyázzban, türelmesen várja, hogy a herceg „pihenj”-t vezényeljen. Callahorn új uralkodója élénk mozdulattal invitálta két vendégét a Buckhannahok otthonába, menet közben biccentett személyes testőrsége parancsnokának, hogy a katonák oszolhatnak és dolguk után láthatnak. A két férfi és a lány belépett az ódon épületbe, ahol számos szolga várta őket, hogy a vendégeket a szobáikba kísérjék. Kis időre ismét megálltak, a házigazda vendégeihez fordult, közelebb hajolt, és azt súgta:

– A bátyám itt van alattunk elzárva a kazamatában. Nem kell félnetek. – Sokat sejtetően meredt rájuk, gyors pillantást vetve a tiszteletteljes távolban álló, kíváncsi szolgákra. – Tudjátok, mindenütt vannak barátai.

Menion és Shirl bólintott, mert ezt várták tőlük.

– Akkor nem tud elmenekülni a kazamatából, ugye? – ütötte még egy kicsit a vasat Menion.

– Múlt éjjel megpróbálta… egy barátjával. – Palance elégedetten mosolygott. – De mi elkaptuk és csapdába ejtettük őket… örökre csapdába ejtettük őket a kazamatában. Stenmin éppen ott van… találkoznotok kell vele.

Ismét kiegyenesedett, nem fejezte be a gondolatot. Figyelme a szolgákra terelődött, néhányat maga mellé intett. Utasítást adott nekik, hogy barátait kísérjék szállásukra, ahol megfürödhetnek és ruhát válthatnak, mielőtt csatlakoznának hozzá, hogy együtt reggelizzenek. Alig egy órája, hogy feljött a nap, és a kerni menekültek még nem ettek előző este óta. Menion lábán el kellett látni a sietősen bekötözött sebeket, a palota orvosa már készült, hogy kicserélje a tépést, és friss medicinákkal kezelje a sérüléseket. Pihenniük is kell, de az várhat. A kis társaság elindult a hosszú folyosón, amikor egy zavarodott hang kiáltott Shirl után. Callahorn uralkodója tétován odaimbolygott a csodálkozó lányhoz és gyorsan megölelte. Menion félrefordította az arcát, de a szavakat világosan hallotta.

– Nem szabad többé elmenned tőlem, Shirl! – Ez parancs volt, nem kérés, bár lágyan mondta. – Ezután Tyrsisben kell élned, mivel a feleségem leszel. – Egy hosszú pillanatig csönd volt.

– Palance, azt hiszem, mi… – Shirl hangja elcsuklott, bár megpróbált higgadtan magyarázni.

– Nem, ne szólj semmit! Nincs szükség most vitára… most nincs – szakította félbe Palance. – Később… amikor kettesben vagyunk, amikor már pihentél… akkor lesz idő. Tudod, hogy szeretlek… mindig is szerettelek. És azt is tudom, hogy te is szeretsz. – Ismét hosszabb hallgatás következett, azután Shirl elsietett Menion mellett, a szolgák kénytelenek voltak előrerohanva mutatni az utat a vendégszállás felé. A felföldi gyorsan utolérte a szép lányt, de nem merte megérinteni, amíg házigazdájuk ott áll a folyosón és utánuk néz. Shirl lehajtotta a fejét, arcára árnyékot vetett vörös haja, barnára sült vékony ujjait összekulcsolta maga előtt. Egyikük sem szólt, amíg a szolgák el nem vezették őket a nyugati szárny széles folyosójára, ahonnan a vendégszobák nyíltak. Ott kurtán elbúcsúztak, miután Menion megengedte a konok orvosnak, hogy írt és friss kötést tegyen sebeire. Tiszta ruha hevert a hatalmas baldachinos ágyon, már várta a forró fürdő, de a zaklatott Meniont egyik sem érdekelte. Gyorsan kiosont az üres folyosóra; halkan kopogtatott, kinyitotta Shirl szobájának ajtaját és belépett. A lány lassan fölemelkedett az ágyról, miközben Menion becsukta a nehéz ajtót, azután odarohant az ifjúhoz, átkarolta és szorosan magához ölelte.

Néhány percig némán ölelték egymást, érezték, ahogy a meleg élet sebesen áramlik testükben, és összeszövődik felbonthatatlan kötelékké. Menion gyengéden simogatta a sötétvörös varkocsokat, szelíden a mellére szorította a szépséges arcot. Shirl bízik benne, villant bele fáradt agyába a megkönnyebbült felismerés. Amikor saját ereje, bátorsága megbicsaklott, akkor Menionhoz fordult, és a felföldi rájött, hogy kétségbeesetten szereti a lányt.

Nagyon különös, hogy ez éppen most történt, amikor világuk omladozott, és a halál settenkedett minden sarokban. Meniont viharzó élete az elmúlt néhány hétben egyik rémítő küzdelemből a másikba lökte; olyan élethalálharcokat vívott, amelyek halandó ésszel felfoghatatlanok voltak, kizárólag a mitikus Shannara Kardja különös legendájának fénye adott nekik értelmet. Ezekben a Culhaven óta tartó szörnyű napokban az élet csataként tombolt körülötte, és ő sehová se nézve rontott bele a közepébe. Csupán mély szeretete és barátsága Shea iránt, meg a Paranorig és azon is túl merészkedő, immár megfogyatkozott csapat bajtársiassága jelentett valami kis állandóságot; ennyi szilárd támpont maradt a tovarohanó világban. Azután váratlanul megtalálta Shirl Ravenlockot, és a közösen megélt események és veszedelmek gyors egymásutánja, a kölcsönös érzelmek előre megjósolható fellobbanása elkerülhetetlenül sodorta őket egymáshoz. Menion lehunyta a szemét, és magához szorította a lányt. Palance legalább egy dologban segített: elmondta nekik, hogy Balinor és feltételezhetően a többiek valahol a palota alatti kazamatában raboskodnak. Egy menekülési kísérlet láthatólag balul ütött ki, és Menion elhatározta, hogy ő nem követ el hibát. Csöndes beszélgetésben próbálták eldönteni, mi legyen a következő lépés. Ha Palance ragaszkodik hozzá, hogy a lány védelmére a közelében tartsa Shirlt, akkor a lány mozgása erősen korlátozott lesz. Még rosszabb a herceg megszállott házasodhatnékja, amelyet az a hit táplál, hogy a lány szereti őt. Palance Buckhannah az őrület peremén tántorgott, ép elméje ijesztően ingadozott. Bármelyik pillanatban átfordulhat, és ha ez akkor történik, amikor Balinor még fogoly…

Menion megálljt parancsolt gondolatainak. Most nem szabad azon rágódni, mit hoz a holnap. Nem hozhat sokat, mert holnapra az északföldi megszálló már a kapuban áll, és akkor túl késő lesz bármiféle cselekvéshez. Balinort most rögtön ki kell szabadítani. Menion erős szövetségesre tett szert Janus Senprében, de a palotát lezárták a fekete testőrök, akik csak az uralkodót szolgálják, és e pillanatban ez az uralkodó Palance Buckhannah. Úgy tűnt, senki sem tudja, mi történt az öreg királlyal; hetek óta nem látták. Nyilvánvalóan képtelen kikelni a betegágyból, de ezt csupán a fia állítja – ő pedig a különös misztikusnak, Stenminnek a szavára hallgat. Shirl egyszer megjegyezte, hogy amióta ismeri Palance-t, legföljebb egy-két percig láthatta úgy, hogy ne lett volna a közelben a tanácsadója. Mégis, amióta megérkeztek Kernből, egyszer sem találkoztak Stenminnel. Ez furcsa volt, különösen mivel közismert, hogy a kizökkent herceg helyett Stenmin kezébe került a valódi hatalom. Shirl apja Kern tanácstermében kijelentette, hogy a gonosz misztikus sajátos hatalommal bír Ruhl Buckhannah fiatalabb fia fölött. Menionnak csak azt kell fölfedeznie, hogy minemű ez az erő, mert biztos volt benne, hogy a misztikus a fő oka a herceg kiegyensúlyozatlan viselkedésének. De hát nem maradt rá idő. Azzal a kevéssel kell gazdálkodnia, amit tud, méghozzá a lehető legjobban.

Amikor elvált Shirltől és visszatért a saját szobájába, immár készen a forró fürdőre és a tiszta ruhára, agyában már formálódott a terv Balinor kiszabadítására. Mikor befejezte a fürdőzést, és éppen a részleteket csiszolgatta, kopogtattak az ajtón. Belebújt a köpenybe, amelyet vendéglátója bocsátott a rendelkezésére, átment a szobán és kinyitotta az ajtót. Az egyik palotainas hozta Leah kardját. Menion hálásan mosolyogva megköszönte, és az ágyra helyezte az értékes fegyvert. Most jutott eszébe, hogy az utazás során a hintó ülésére tette, majd ott is felejtette. Öltözködés közben gondolatai visszatértek a kardra, büszkén emlékezett a szolgálatra, amelynek a hadviselt eszköz tanúja volt. Olyan sok mindenen ment keresztül, amióta néhány hete betoppant hozzá Shea – más emberrel egy életen át sem esik meg ennyi minden. Egy pillanatra megtorpant, szomorúan gondolt eltűnt barátjára, és ezredszer kérdezte magától, vajon él-e még a kis völgylakó. Nem kellett volna Tyrsisbe jönnie, korholta magát keserűen. Shea hozzá fordult védelemért, de úgy tűnik, súlyosan tévedett, amikor megbízott benne. Menion ismételten engedte, hogy Allanon parancsoljon neki, pedig az esze mindig arra figyelmeztette, hogy cserbenhagyja Sheát, ha megfogadja a druida tanácsait. Mérhetetlen düh fogta el, ha arra gondolt, hogy lerázta magáról a felelősséget a völgylakó iránt, és mégis, kizárólag ő döntött úgy, hogy idejön Tyrsisbe. Sheán kívül mások is léteztek, akiknek kétségbeesett szükségük volt rá…

Gondolataiban elmerülve, lassú léptekkel átment a téres hálószobán, nehézkesen lezöttyent a nagy ágy hívogató puhaságába, kinyújtott kezét megpihentette kardjának hűvös fémjén. Akkor is a kardot babrálta, amikor fáradtan hanyatt dőlt, és fontolóra vette a feladatokat, amelyekkel most kell szembenéznie. Shirl rémült arca lebegett előtte, amint az ő szemét keresi. A lány nagyon fontos neki; nem hagyhatja most el, azért, hogy folytassa Shea felkutatását, nem számít, mik lesznek a következmények. Keserű választás volt ez, ha egyáltalán választhatott, mivel kötelessége eme két életen túl kiterjed Balinorra, bebörtönzött társaira, és végső soron Callahorn népére. Allanon és Flick dolga lesz, hogy megkeressék az elveszett völgylakót és segítsenek neki, ha még életben van. Olyan sok minden függ tőlük, gondolta szórakozottan, miközben fáradt elméje és teste máris az oly nagyon kívánt álom felé sodródott. Csak imádkozhatnak a sikerért… imádkozhatnak és várhatnak. Imbolygott egy kicsit az elalvás peremén, majd lágyan belehullott az álom karjaiba. A következő pillanatban alvó tudata hirtelen összerándult, és ő azonnal felébredt.

Talán halk nesz tette, talán csak a rendkívül fejlett hatodik érzék, de mindenesetre olyan álomból riasztották fel, amely a halála lehetett volna. Mozdulatlanul feküdt a nagy ágyban, és a fülét hegyezte. Halk kaparászás hallatszott a szemközti falnál, és Menion résnyire nyitott szemhéja alól látta, hogy a kárpit meglibben. Mögötte elfordult a vastag kőfal egyik darabja, és görnyedt, skarlát ruhás alak surrant a szobába. Menion kényszerítette magát, hogy továbbra is egyenletesen lélegezzen, noha dörömbölő szíve arra ösztökélte, ugorjon föl az ágyból, és ragadja meg a rejtélyes betolakodót. Az ismeretlen arcú, köpenyes alak hangtalanul átosont a hálószobán, sebesen nézegetett ide-oda, majd pillantása visszatért az elterült felföldihez. A betolakodó már csak néhány lépésre volt az ágytól, amikor előhúzta keskeny kezét skarlát köpenye alól, és hosszú, gonosz tőrt szorongatott benne. Menion kinyújtott keze lazán pihent Leah kardján, de nem mozdult. Még egy pillanatig várt, hogy a betolakodó, a derékmagasságban előre tartott tőrrel, egy méternél közelebb kerüljön az ágyhoz, és akkor egy macska gyorsaságával támadott. Szikár teste rugóként pattant föl az ágyról és vágódott a meghökkent betolakodó felé, fél kezében a bőrhüvelyes karddal, és a penge lapjával lekevert egy csattanós pofont az orgyilkosnak. A rejtélyes alak megpördült, a tőrt védekezően fölemelte. A kard másodszor is lecsapott, és a tőr csengve hullott a padlóra, amikor a támadó elzsibbadt ujjai hirtelen fájdalmukban elengedték. Menion nem állt meg, rávetette magát a skarlát alakra, a padlóra döntötte a rúgkapáló embert, és gyorsan harcképtelenné tette; gorombán megcsavarta a karját, és elkapta a torkát.

– Beszélj, orgyilkos! – mordult rá fenyegetően.

– Ne, ne, várj, tévedtél!… nem vagyok az ellenséged… kérlek, nem kapok levegőt…!

Hangja elcsuklott, rekedten hörögve kapkodott levegő után. A felföldi ugyanolyan keményen markolta a torkát, és hideg, sötét szemével a fogoly arcát tanulmányozta, amelyet legjobb tudomása szerint még sohasem látott. Kis fekete szakállat viselő, száraz, éles vonású arc volt, amelyre a fájdalom írt barázdákat. Ahogy nézte a dühtől összecsikordult fogakat és a gyűlölettől lángoló szemet, a felföldi tudta, hogy szó sincs itt tévedésről. Mellé lépett, talpra rántotta a betolakodót, miközben egyik kezével még mindig keményen szorította girhes nyakát.

– Akkor mondd csak el, miben tévedtem! Egy perced van, mielőtt kivágnám a nyelvedet és átadnálak az őrségnek!

Lazított a szorításon, ehelyett a férfi skarlát zubbonyának elejét markolta meg. Kardját az ágyra dobta, sebesen fölkapta a leejtett tőrt, és döfésre készen tartotta, ha támadója netán próbálkozna valamivel.

– Ez csak egy ajándék, Leah hercege… pusztán egy ajándék a királytól! – A hang kissé megtört, miközben a fickó igyekezett visszanyerni az önuralmát. – A király szerette volna kimutatni a háláját, én meg… egy másik ajtón át jöttem, hogy ne zavarjalak álmodban. – Elhallgatott, mintha várna valamire, éles szemével a felföldi tekintetét kereste. Nem arra várt, hogy elhiggyék a történetét – valami másra számított, szinte mintha azt várta volna, hogy Meniontól lát még valamit… Leah hercege erősen megrázta, közelebb rántotta az aszott arcot a magáéhoz.

– Kétségtelenül ez a leggyengébb mese, amit életemben hallottam! Ki vagy, orgyilkos?

A szemekben felizzott a gyűlölet.

– Stenmin vagyok, a király személyes tanácsadója. – Úgy tűnt, hirtelen visszanyerte az önuralmát. – Nem hazudtam neked. A tőr Palance Buckhannah ajándéka, megkért, hogy hozzam el. Nem akartam ártani neked! Ha nem hiszel nekem, menj a királyhoz. Kérdezd meg tőle!

Egy árnyalatnyi magabiztosság volt a hangjában, amiből Menion tudta, hogy Palance meg fogja erősíteni tanácsadója történetét, akár igaz, akár nem. Callahorn legveszélyesebb emberét tartotta a markában, az ördögi misztikust, a királyság mögött lappangó erőt, az egyetlen embert, akit meg kell semmisítenie, ha segíteni akar Balinornak! Hogy ez az ember miért akarta megölni, amikor még sohasem találkoztak, az felfoghatatlan, de az világos, hogy ha elengedi, vagy Palance elé hurcolja és bevádolja, akkor elveszíti a kezdeményezést és ismét veszélybe kerül az élete. Durván egy közeli székre lökte a misztikust, és ráparancsolt, hogy maradjon nyugodtan. Stenmin csendesen ücsörgött, szeme céltalanul vándorolt a szobában, és idegesen simogatta hegyes szakállát. Menion szórakozottan bámulta, miközben a lehetőségeit latolgatta. Egyetlen pillanatba került határoznia. Nem húzhatja tovább az időt, a barátai kiszabadítására legalkalmasabb pillanatra várva. A döntést kivették a kezéből.

– Talpra, misztikus, vagy akárminek hívatod magad! – A gonosz arc fenyegetően nézett rá. Menion dühbe gurult, és gorombán fölrántotta a székből. – Habozás nélkül el kellene intéznem téged; Callahorn népének is sokkal jobb lenne így. De pillanatnyilag szükségem van a szolgálataidra. Vigyél el engem abba a kazamatába, ahol Balinort és a többieket tartjátok fogva, de tüstént! – Stenmin szeme kerekre nyílt a megdöbbenéstől Balinor nevének hallatán.

– Honnan tudsz róla… a királyság árulójáról? – kiáltotta elhűlten. – Maga a király parancsolta, Leah hercege, hogy börtönözzék be a testvérét, amíg el nem éri a természetes halál és még én… – A mondat fuldokló hördüléssel ért véget. Menion durván megragadta a torkát és szorítani kezdte. Stenmin arca lassan bíborszínűvé vált.

– Nem kértem kifogásokat, sem magyarázatot. Csak vezess oda hozzá!

Még egyet szorított rajta vas-kemény ujjaival, addig, amíg a levegőért kapkodó fogoly nem bólogatott szaporán. Menion egy rándítással eltaszította magától, a félig megfojtott ember bávatagon térdre rogyott. A felföldi sebesen kibújt a hálóköntösből, fölkapta ruháját, fölcsatolta kardját, a tőrt az övébe tűzte. Egy pillanatig gondolt rá, hogy fölébreszti a szomszéd szobában alvó Shirlt, de ezt az ötletet hamar elvetette. Éppen elég veszedelmes volt a terve; semmi értelme még a lány életét is kockáztatni. Ha sikerül kiszabadítania barátait, akkor még mindig elég ideje marad, hogy visszajöjjön érte. Foglyához fordult, előhúzta övéből a tőrt és fölemelte, hogy a másik is lássa.

– Az ajándék, amelyet voltál olyan kedves elhozni nekem, ellened fordul, gyilkos, ha megpróbálsz trükközni vagy bármilyen módon elárulni – figyelmeztette a lehető legfenyegetőbb hangon. – Ezért ne próbálj okoskodni! Amint elhagytuk ezt a szobát, végigvezetsz a hátsó folyosókon és lépcsőkön egészen a börtönig, ahol Balinort és társait tartják. Meg ne kíséreld riasztani az őröket – nem leszel elég gyors. Ha kételkedsz bármiben, amit mondtam, akkor ide hallgass! Engem Allanon küldött ebbe a városba! – Stenmin az óriás druida említésére elfehéredett, leplezetlen rettegés villant elkerekedő szemében. A skarlátszínű misztikus, látható félelemmel engedelmeskedve, némán megindult a hálószoba ajtaja felé, Menion egy lépéssel mögötte haladt, a tőrrel az övében, egyik kezével a markolaton. Most az idő volt a legfontosabb, mert gyorsan kellett cselekedni. Ki kell szabadítania Balinort és a baráti társaság fogoly tagjait, el kell fogniuk a zavart Palance-t, még mielőtt riaszthatná a palotaőrséget. Azután gyorsan üzenetet kell küldeni Janus Senpre embereinek, akik még hűek Balinorhoz, és a monarchia hatalmát vér nélkül helyre kell állítani. A hatalmas északföldi hadsereget mozgósítani fogják a füves síkságon, Kern szigete mellett, és akkor elindul Tyrsis ellen. Ha a Határőr Légiót elég gyorsan, még aznap sikerül újra összegyűjteni és fölállítani, akkor van esély, hogy a támadókat feltartóztassák a Mermidon északi partján. Csaknem lehetetlen feladat átjutni az áradó folyón, ha a túlsó partot a védelem tartja, jó néhány napba beletelik egy átkaroló hadművelet – ez több mint elég idő, hogy Eventine csapatai ideérjenek. Menion tudta, hogy minden a következő néhány percen múlik.

Óvatosan kiléptek a folyosóra. Menion gyorsan szétnézett, nem látja-e nyomát a feketébe öltözött őrségnek, de a környék kihalt volt. A felföldi intett Stenminnek, hogy induljon. A misztikus kelletlenül vezette foglyul ejtőjét a palota középső szárnyának belső helyiségei felé, végigkanyarogva az ódon épület hátuljában kígyózó folyosókon, óvatosan kerülve a lakott szobákat. Kétszer haladtak el a palotaőrség mellett, de Stenmin mindkét alkalommal tartózkodott bármiféle megjegyzéstől vagy üdvözléstől, sötét arcát komor határozottsággal hajtotta le. A kastély ablakainak vasrácsain át Menion láthatta a parkot a Buckhannahok otthona körül; a napsugarak meleg fényében villódzó, színes virágokat. Dél felé járt az idő, a látogatók, üzletemberek gyülekezni kezdtek. Palance Buckhannahnak semmi nyoma. Menion remélte, hogy a herceget más ügyek kötik le. Ahogy ballagtak a folyosókon, mindenfelől hangokat hallottak. Egyre több szolga tűnt föl, fürgén jártak a dolguk után. Amikor elmentek mellettük, tüntetően nem vettek tudomást Stenminről és kísérőjéről, ami világos jele volt annak, hogy nem szeretik a misztikust és nem is bíznak benne. Senki sem kérdezősködött, hogy mit keresnek erre. Végül fölbukkant a tömör ajtó, amely a kastély pincéibe vezetett. Két fegyveres őr állt az ajtó előtt, a reteszeket még egy hatalmas vas keresztrúddal is rögzítették.

– Vigyázz, hogy mit mondasz! – sziszegte foglyának Menion, amikor az őrök felé közeledtek. Ráérősen megálltak a tömör pinceajtó előtt. Az elővigyázatos felföldi szorosan Stenmin mögé állt, egyik kezét lazán nyugtatva a tőr markolatán. Az őrök egy kíváncsi pillantást vetettek rá, majd a király tanácsadója felé fordultak, aki így beszélt hozzájuk:

– Nyissátok ki az ajtót, őrök. Leah hercegével ellenőrizni akarjuk a borospincét és a kazamatákat.

– A király parancsára senkit engedhetünk ide, nagyságos uram – közölte határozottan a jobb oldali őrszem.

– Én is a király parancsára vagyok itt! – ordított rá Stenmin dühösen. Menion figyelmeztetően oldalba bökte.

– Őrszem, kegyelmed a király személyes tanácsadójával beszél, nem pedig a királyság valamelyik ellenségével – fuvolázta csalóka mosollyal a felföldi. – Körbejárunk a palotában, és mivel én voltam az, aki segítettem megszabadítani a király jegyesét, őfelsége úgy vélte, talán fölismerném a hölgy el-rablóit. Nos, ha muszáj, megzavarhatom a királyt azzal, hogy ide kéretem… – Sokat sejtetően elhallgatott, imádkozva, hogy a strázsák kellően tartsanak Palance oktalan viselkedésétől, és kétszer is meggondolják, mielőtt ide citáltatnák. Az őrök egy pillanatig haboztak, azután csöndesen biccentettek, elhúzták a reteszeket, oldalra léptek, kinyitották az ajtót, feltárva a pincékbe vezető lépcsőt.

Stenmin további megjegyzések nélkül indult lefelé. Láthatólag eldöntötte, hogy betű szerint követi Menion utasításait, ám az óvatos felföldi tudta, hogy a misztikus nem ostoba. Ha Balinor sikeresen kiszabadul és visszanyeri a Határőr Légió parancsnokságát, akkor bealkonyul Stenmin hatalmának Callahorn fölött. Kétségtelenül próbálkozni fog valamivel, de annak még nincs itt a helye és az ideje. A súlyos ajtó halkan becsukódott mögöttük, és ők elindultak a fáklyával megvilágított pincébe. Menion csaknem azonnal felfedezte a csapóajtót a padló közepén. Az őrök nem bajlódtak azzal, hogy másodszor is boroshordókkal álcázzák, hanem számos keresztrúddal és retesszel akadályozták meg, hogy a lenti rabok közül bárki is kitörhessen. Bár Menion ezt nem tudhatta, a reggeli balsikerű menekülési kísérlet után a foglyok nem tértek vissza cellájukba, inkább a kazamata folyosójának sötétjében járkáltak. Két őrszem állt az elzárt lejárat mellett, szemüket rászögezték a két emberre, akiket most engedtek le a palotából. Menion sajttal és kenyérrel félig telt tányért, két kupát és egy félig kiürített palackot látott az egyik boroshordón. Ittak. A felföldi kissé elmosolyodott. Ahogy leértek a pince kövére, Menion úgy tett, mintha nagy érdeklődéssel nézegetne körül a helyiségben, miközben kedélyes csevegésbe bocsátkozott a hallgatag Stenminnel. Az őrök feltápászkodtak és tisztelegtek, amikor meglátták a király tanácsadóját, bár az ugyancsak komor kedvében volt. A felföldi tudta, hogy a váratlan látogatás kizökkentette őket nyugalmukból, és elhatározta, hogy ezt a legnagyobb mértékben kihasználja.

– Értem, mire gondol, nagyuram – nézett öklelő szemmel a misztikusra, miközben egyre közelebb kerültek az őrökhöz. – Ezek az emberek szolgálat közben ittak! És ha a foglyok elmenekültek, miközben ezek az őrök részeg mámorukban fetrengtek? A királyt erről haladéktalanul tájékoztatni kell, amint végzünk idelent.

Az őrök a király említésére elsápadtak a félelemtől.

– Nagyuram téved – érvelt sietve az egyik. – Csak egy kevés bort ittunk a reggelihez. Nem aludtunk el…

– Ezt majd a király dönti el – szakította félbe Menion egy legyintéssel.

– De… a király nem fog meghallgatni… – Ettől a perfídiától (hűtlenség, hit-vagy szószegés, árulás, álnokság) Stenmin úgy nézett, mint aki ölni tudna, ám az őrök félreértették és azonnal arra gondoltak, őket akarja megbüntetni. A misztikus mondani próbált valamit, de Menion gyorsan elé lépett, mintha azt akarná megakadályozni, hogy közeledjen a szerencsétlen őrökhöz; kirántotta a tőrt és a misztikus mellének szögezte.

– Igen, természetesen, valószínűleg hazudnak – folytatta ugyanolyan változatlan hangnemben. – Mégis, a király elfoglalt ember és én nem szívesen zavarom apró-cseprő dolgokkal. Talán elég lenne egy figyelmeztetés…?

Hátrapillantott az őrökre, akik bambán bólogattak. Kapkodtak minden szalmaszál után, hogy megússzák Stenmin haragját. A királyság minden lakójához foghatóan őket is megrémítette az a hatalom, melyet a különös misztikus nyert Palance fölött, és igyekeztek elkerülni, hogy feldühítsék.

– Jól van, akkor csak figyelmeztetésben részesültök! – Menion a tokjába dugta a tőrt, és a még mindig reszkető őrök felé fordult. – Most pedig nyissátok ki a kazamata ajtaját, és hozzátok föl a foglyokat!

Odaállt Stenmin mellé és gyorsan, figyelmeztetően rápillantott. A sötét arcon nem látszott, hogy a misztikus egyáltalán érzékelné Meniont, a szemek üresen meredtek a kőlapra, amely elzárta útjukat a kazamaták felé. Az őrök nem mozdultak, újult kétségbeeséssel bámultak egymásra.

– Nagyuram, a király megtiltotta, hogy bárki láthassa a foglyokat… bármilyen okból – mondta az egyik őr, azután nagyot nyelt. – Nem hozhatom elő őket a kazamatából.

– Szóval ellentmondanál a király tanácsadójának és személyes vendégének? – Menion nem habozott. Ezt várta. – Akkor nincs más választásunk, ide hívjuk a királyt…

Ennyi elég volt. Megszűnt a habozás, az őrök rohantak, hogy levegyék a kőlapról a reteszeket és vasrudakat. Nekiveselkedtek a vasgyűrűnek, a csapóajtó nehézkesen fölemelkedett, súlyosan zuhant a kőpadlóra. Fekete lyuk tátongott alatta. Az őrök, kardjukat döfésre tartva leszóltak a sötétbe, megparancsolták a foglyoknak, hogy jöjjenek föl. Lépések kopogtak az ódon kőlépcsőkön, miközben Menion, immár karddal a kézben, izgatottan várakozott Stenmin mellett. Szabad kezével a misztikus karját markolta, sziszegve figyelmeztetve a keszeg Stenmint, hogy ne mozduljon és ne is beszéljen. Azután Balinor vállas alakja emelkedett ki a gödörből, sarkában az elf testvérekkel és a megtörhetetlen Hendellel, akinek mentési kísérletét alig néhány órája hiúsították meg. Először nem vették észre Meniont. A felföldi gyorsan előrelépett, de még mindig fogva tartotta a néma Stenmint.

– Ez az, mozgassátok őket, tereljétek össze! Az ilyen emberekkel óvatosan kell bánni. Mindig veszedelmesek.

A fáradt foglyok hirtelen felpillantottak, és alig tudták leplezni megdöbbenésüket, amikor meglátták Leah hercegét. Menion gyorsan rájuk kacsintott az őrök háta mögül, mire a négy fogoly elfordult; csak Dayel ifjú arcának lassan szétáradó mosolya árulta el, mennyire örül régi barátjuknak. Kikerültek a gödörből, nyugodtan álltak néhány lépésnyire az őröktől, akik a felföldinek háttal figyelték őket. De mielőtt Menion bármit tehetett volna, az eddig tétlen Stenmin kitépte cingár alakját foglyul ejtőjének acélos szorításából, félrepattant és odaordította a gyanútlan őröknek:

– Áruló! Őrség, ez csalás… – De nem tudta befejezni. Mikor az összezavarodott őrök sarkon fordultak, Menion macskaként vetette magát a menekülő misztikusra, és gorombán odavágta a kőpadlóhoz. A katonák túl későn látták be tévedésüket. A négy fogoly villámgyorsan megrohanta börtönőreit és lefegyverezték őket, mielőtt magukhoz térhettek volna. Pillanatok alatt legyűrték, fürgén megkötözték valamennyit, a szájukat felpeckelték, és a pince egyik sarkába hurcolták őket, ahol nem voltak szem előtt. A csúnyán összevert Stenmint minden ceremónia nélkül talpra rántották, hogy szembenézzen új foglyul ejtőivel. Menion aggodalmasan sandított a pincelépcső tetején a zárt ajtóra, de senki sem bukkant elő. Nyilván nem hallották Stenmin ordítását. Balinor és a többiek fáradt arccal, hálásan mosolyogva siettek a felföldihez, hátba veregették, és a kezét szorongatták.

– Menion Leah, többel tartozunk neked, mint amennyit valaha is törleszteni tudnánk! – A hatalmas határvidéki jól megropogtatta a kezét. – Nem hittem, hogy még egyszer találkozunk. Hol van Allanon?

Menion gyorsan elmagyarázta, hogyan hagyta ott Allanont és Flicket a rejtekhelyen az északföldi hadsereg tábora fölött és jött ide, hogy intse Callahornt a Tyrsist fenyegető támadásra. Egy pillanatra elhallgatott, amíg betömte a gonosz tanácsadó száját, arra az esetre, ha ismét figyelmeztetni akarná a pinceajtó előtt posztoló őröket, majd beszámolt Shirl Ravenlock megmentéséről, a Kernbe való menekülésről, majd a tyrsisi útról a szigetváros ostroma és elpusztítása után. Barátai komoran hallgatták.

– Akármi történjék is ezután, felföldi – jelentette ki halkan Hendel –, ma megálltad a próbát, és mi sohasem felejtjük ezt el neked.

– A Határőr Légiót újra kell alakítani, és azonnal el kell indítani, hogy tartsa a Mermidont – vágott a szavába Balinor. – Üzenetet kell küldenünk az alsóvárosba. Azután meg kell találnunk az apámat… és az öcsémet. De a kastélyt és a hadsereget küzdelem nélkül akarom megszerezni. Menion, bízhatunk benne, hogy Janus Senpre a segítségünkre jön, ha hívjuk?

– Hűséges hozzád és a királyhoz – bólintott határozottan Menion.

– El kell vinned neki egy üzenetet, amíg mi itt maradunk – folytatta Callahorn hercege, a fogoly Stenmin mellé lépve. – Ha egyszer megérkezik a segítséggel, akkor nem lesz gondunk, az öcsém támogatás nélkül marad. De mi van az apámmal…? – Fölé-magasodott a sötét misztikusnak, kitépte a szájából a pecket, és hidegen nézett le rá. Stenmin nem sokáig állta a tekintetét, alattomos szeme tele volt gyűlölettel. A misztikus tudta, hogy neki vége, ha Palance-t elfogják, és többé nem ő Callahorn uralkodója. Egyre jobban nekivadult, ahogy közeledett a vég, és tervei omladozni kezdtek. Menion, miközben az elf testvérek és Hendel oldalán állva figyelte Balinor összecsapását a titokzatos fogollyal, azon töprengett, mit remélt nyerni Stenmin azon, hogy Palance-t uszította? Az teljesen érthető, miért támogatta a zavarodott, tétova herceg törekvését a királyi trónra. Biztos helye volt Balinor testvérének uralma alatt. De miért szorgalmazta a Határőr Légió lefegyverzését, amikor tudta, hogy támadó sereg fenyegeti lerohanással és megsemmisítéssel a kis délföldi királyságot és felvilágosodott monarchiáját? Miért veszkődött ennyit, hogy bebörtönözzék Balinort, apját pedig elzárva tartsák a palota egy távoli szárnyában, amikor suba alatt is megszabadulhattak volna tőlük? És miért akarta megölni Menion Leahot, egy olyan embert, akivel még sohasem találkozott?

– Stenmin, uralmad a nép és az ország fölött véget ért, nem parancsolsz tovább az öcsémnek – jelentette ki hideg elszántsággal Balinor. – Hogy meglátod-e még a napvilágot, az attól függ, mit csinálsz mostantól fogva, amikor ismét én állok a város élén. Mit tettél az apámmal? – Hosszú csönd következett. A misztikus pillantása kétségbeesetten röpködött, sötét arca hamuszürke lett a félelemtől.

– Ő… az északi szárnyban van… a toronyban – suttogta.

– Ha bármi baja esett, misztikus… – Balinor hirtelen elfordult, otthagyta a rémült embert. Stenmin lekuporodott az egyik fal tövébe, onnan bámult a határvidéki magas alakja után. Egyik kezével idegesen simogatta kurta, hegyes szakállát. Menion csaknem sajnálattal nézte, amikor hirtelen kattant valami az agyában, és élesen fölvillant egy kép, egy jelenet emléke. Néhány napja volt a tanúja a Mermidonnál, Kerntől északra, amikor egy domb tetején lapulva bámult le a szeles folyópartra. Ugyanaz a modorosság – a kicsiny, hegyes szakáll simogatása! Most már tudta, mit forralt Stenmin! Vonásaira ráfagyott a düh, és úgy rontott el Balinor mellett, mintha az ott sem lenne.

– Te voltál az az ember a parton! A leányrabló! – vonta felelősségre lángoló dühvel. – Azért akartál megölni, mert attól féltél, felismerem benned azt az embert, aki elrabolta Shirlt – azt az embert, aki átadta őt az északföldieknek. Áruló! Valamennyiünket el akartál árulni, hogy átjátszd a várost a Boszorkánymesternek!

Társai kiáltozására ügyet sem vetve nekiugrott az immár hisztérikus misztikusnak, akinek valamilyen módon sikerült kitérnie az első roham elől, és a pincelépcső felé inalt. Menion egy szökkenéssel utána vetette magát. Az apai fényes kard fölemelkedett, hogy lesújtson. Stenmin félúton járt a kőlépcsőn, amikor Menion elkapta, és fél kézzel hátrarántotta a rémületében visító, rángatózó sötét alakot. A vég mégsem jött el, mert amikor a felföldi a kőfalnak nyomta az őrjöngő Stenmint, és lendületet vett a karddal, az ódon pince tömör, megvasalt ajtaja hirtelen kivágódott, hatalmas dörrenéssel nekicsapódott a falnak, és az ajtó keretében ott állt Palance Buckhannah nagydarab alakja.

XXIX.

EGY PILLANATIG senki sem mozdult. Még a rémült Stenmin is ernyedten dőlt a falnak, sötét ábrázata üresen meredt a néma alakra, aki szoborrá merevedett az ódon lépcső tetején. A herceg barázdált arcából kifutott a szín, tekintetében furcsán elegyedett a harag a zavarodottsággal. Menion Leah állta a pillantását, és lassan leengedte a kardját. Saját indulata elhalványodott az események hirtelen fordulata mellett. Valamennyiük élete rámehet, ha nem cselekszik gyorsan. Durván talpra rántotta Stenmint, és undorodva odataszította a herceg elé.

– Itt van az áruló, Palance! Itt van Callahorn valódi ellensége! Ez az az ember, aki átadta Shirl Ravenlockot az északföldieknek. Ez az ember az, aki át akarja adni Tyrsist a Boszorkánymesternek…

– Épp időben jöttél, nagyuram! – A misztikus annyira észre tért, hogy félbeszakítsa Meniont, mielőtt nagyobb baj történne. Feltápászkodott, felrohant a lépcsőn, Palance lábaihoz vetette magát és a barátokra mutatott. – Fölfedeztem, hogy meg akarnak szökni! Rohantam, hogy figyelmeztesselek! A felföldi barátja Balinornak! Azért jött, hogy megöljön téged! – Leplezetlen gyűlölettel bugyogtak belőle a szavak. Belekapaszkodott jótevője zubbonyába, és lassan álló helyzetbe húzódzkodott. – Engem akartak megölni, azután te következtél volna, nagyuram! Látod már, mi történik itt?

Menion megállta, hogy ne rohanjon fel a lépcsőn, és ne vágja ki a gonosz misztikus hazug nyelvét. Magára kényszerített nyugalommal tekintett a döbbent Palance Buckhannahra.

– Téged ez az ember árult el, Palance – folytatta nyugodtan. – Megmérgezte a szívedet és az elmédet. Elapasztotta benned az akaratot, hogy a magad fejével gondolkodj. Egyáltalán nem törődik veled; nem törődik ezzel az országgal sem, olcsón eladta az ellenségnek, amely máris elpusztította Kernt. – Stenmin dühösen felüvöltött, de Menion kőkemény elszántsággal folytatta. – Valamikor azt mondtad, hogy barátok lehetünk, és a barátoknak bízniuk kell egymásban. Ne hagyd, hogy most becsapjanak, különben királyságod bizonyosan elvész. – A lépcső tövében Balinor és barátai némán figyeltek, attól tartottak, hogy bármiféle hang megtörné Menion Leah különös igézetét. Mert Palance még mindig figyelt rá, és ködös agya megpróbált áttörni a zavarodottság falán. Lassan előrelépett a lépcsőpihenőn, csendesen becsukta maga mögött az ajtót, otthagyta Stenmint, mintha nem is látná. Tanácsadója elbizonytalanodva sandított a pince ajtajára, mintha azt nézné, mennyire lenne bölcs dolog elmenekülni. De még nem bírta tudomásul venni a vereséget. Gyorsan megfordult, elkapta Palance karját és odadugta aszott arcát a herceg füléhez.

– Megőrültél? Talán elment az eszed, ahogy néhányan állítják, királyom? – suttogta mérgezett szavait. – Most akarsz mindent eldobni, mindent visszaadnál a bátyádnak? Ő akar a király lenni, vagy te? Ez az egész hazugság! Leah hercege Allanon barátja. – Palance kissé feléje fordult, a szeme kitágult.

– Igen, Allanon! – Stenmin tudta, hogy érzékeny pontra talált. Tovább ütötte a vasat.

– Mit gondolsz, ki ragadta el a jegyesedet kerni otthonából? Ez az ember, aki barátságról beszél neked, összejátszott az emberrablókkal – az egész csak fortély volt, hogy bejuthasson a palotába és megölhessen téged. Te vagy az, akit le akarnak gyilkolni!

A lépcső tövében Hendel egyet lépett előre, de Balinor kinyújtott kézzel visszatartotta. Menion csöndesen állt, tudta, hogy minden hirtelen mozdulat csak alátámasztaná Stenmin vádját. Megsemmisítő pillantást vetett az agyafúrt misztikusra, gyorsan visszafordult Palancehoz és a fejét rázta.

– Ő az áruló! A Boszorkánymester szolgája! – Palance több fokot is lejött a lépcsőn. Futó pillantást vetett Menionra, azután rámeredt a testvérére, aki békésen várakozott a lépcső tövében. Tétova mosollyal, zavartan megállt.

– Te mit gondolsz, bátyám, én csakugyan… megőrültem? Ha nem én, akkor… miért, az is lehet, hogy mindenki más megőrült és csak én egyedül… vagyok épeszű. Mondj valamit, Balinor! Most kell beszélgetnünk… Mielőtt… Valamit mondani akartam… – De nem fejezte be a mondatot. Kihúzta szálas alakját, és visszanézett Stenminre, aki, mint egy veszedelmes, sarokba szorított állat, kushadva várta, hogy támadhasson.

– Szánalmas vagy, Stenmin. Állj föl! – csattant a csöndben a parancs. A meggörnyedt misztikus fölemelkedett. – Adj tanácsot, mitévő legyek! – utasította keményen Palance. – Ha mindegyiket megöletem, akkor nem lesz bajom?

Stenmin pillanat alatt ott termett a herceg oldalán. Szúrós szeme hideg dühvel nézett rá.

– Hívasd őreidet, nagyuram! Intézd el ezeket a gyilkosokat íziben!

Palance hirtelen mintha megingott volna, magas alakja megroskadt. Úgy bámulta a pince falát, mintha a kőművesmunkát tanulmányozná. Menion érezte, hogy Callahorn hercege ismét elveszítette kapcsolatát a valósággal, visszahullott az őrület felhős világába, amely elborította valamikor egészséges elméjét. Stenmin is azonnal fölismerte a változást, vad vigyorra húzta a száját, végigsimított rövid, hegyes szakállán. Azután ismét megszólalt Palance.

– Nem, nincs szükség katonákra… csak semmi gyilkolás. Egy királynak igazságosnak kell lennie… Balinor a testvérem, még akkor is, ha helyettem akart uralkodni. Neki és nekem most beszélgetnünk kell… nem eshet bántódása… nem szabad bántani. – A hangja elhalkult, váratlanul rámosolygott Menionra. – Visszahoztad nekem Shirlt… tudod, már azt gondoltam, hogy elveszítettem őt. Miért… tetted volna ezt… ha ellenségem lennél…?

Stenmin sivított dühében, eszeveszetten ráncigálta ura tunikáját, de a herceg mintha észre sem vette volna.

– Nehéz nekem… világosan gondolkodni, Balinor – folytatta halk suttogással, lassan csóválva a fejét. – Semmi sem világos többé… Még csak nem is haragszom rád, amiért király akarsz lenni. Én mindig is… ezt akartam. Én mindig. De nekem… barátokra van szükségem… valakire, akivel beszélgethetek…

Indulat nélkül fordult Stenmin felé, kiürült, kifejezéstelen pillantással. Tanácsadója valamit láthatott a szemében, mert elengedte a herceg karját, és ernyedten tántorodott a kőfalnak, álla leesett félelmében. Csak Menion állt elég közel, hogy rájöjjön, mi történt. Akármivel kötötte is magához a misztikus Palance Buckhannahot, ez a kötelék most elszakadt. A herceg eddig is zűrzavaros elméje átbillent azon a ponton, amelyen belül még fölismerhette az embereket. Most már Stenmin is csak egy arc volt a tenger-sok összemosódó kísértet között, Callahorn őrült hercegének lidércnyomásos világban.

– Ide figyelj, Palance! – szólt rá szelíden Menion, egy pillanatra átnyúlva a sötétség pókhálóján, amely belepte a másikat. A nagydarab alak kissé felé fordult. – Hívd le Shirlt a szobájából! Hívd le, és ő segíteni fog neked!

A herceg egy pillanatig habozott, mintha emlékezni akarna, azután halvány mosoly futott végig űzött arcán, és egész lényén mélységes nyugalom ömlött el. Eszébe jutott a lány selymes hangja, szelídsége, törékeny szépsége, mindmegannyi békés, derűs emlék, a senki más iránt nem érzett vonzalom. Ha egy kis ideig vele lehetne…

– Shirl! – mondta halkan, és kinyújtott kézzel fordult a zárt pinceajtó felé. Amikor átfurakodott Stenmin mellett, a kushadó misztikus váratlanul megveszett: Dühében és kétségbeesésében visítva rávetette magát, és vadul megragadta a herceg tunikájának mellrészét. Menion Leah azonnal nyargalni kezdett a lépcsőpihenő felé, hogy szétválassza a küzdőket. De még jó néhány lépcsőfok választotta el tőlük, amikor Stenmin keskeny keze felröppent, egy hosszú tőrt szorongatva, amelyet idáig a ruhája alá rejtett. A fegyver egy szörnyű pillanatig a másik fölött lebegett. Balinor kiáltott tehetetlen megdöbbenésében. Azután lecsapott a penge. Palance Buckhannah teljes hosszában kiegyenesedett, a tőr markolatig elmerült széles mellében, fiatal arcát szörnyű sápadtság öntötte el.

– Nesze, az öcséd, bolond! – rikoltotta az őrjöngő Stenmin, és lelökte a merev alakot a lépcsőn. A leszúrt herceg súlyosan belezuhant Menion kinyújtott karjába, és nekilökte a falnak. A felföldi elveszítette az egyensúlyát és a lehetőséget, hogy utolérje gyűlölt ellenségüket. Stenmin máris megpördült, hogy meneküljön, vadul rángatta a tömör pinceajtót. Balinor földübörgött a lépcsőn, kétségbeesetten próbálta megakadályozni a misztikus menekülését. Sarkában repültek az elf testvérek, az őrök után kiáltozva. A skarlát alak éppen kisurranóban volt a résnyire nyitott ajtón a szabadságba, amikor Hendel, aki még mindig a lépcső tövében állt, fölkapott egy elejtett buzogányt és vadul a menekülő után zúdította. A fegyver csontrepesztő erővel csapódott Stenmin vállának, fájdalomsikolytól visszhangzottak a nyálkás falak. De még ez sem volt elég, hogy megállítsa a misztikust.

Egy pillanattal később eltűnt az ajtónyílásban, és már csak a folyosóról hallatszott éles visítása, hogy a foglyok megölték a királyt. Balinor csak egy pillanatra torpant meg üldözés közben, hogy letekintsen a Menion Leah karjában elnyúló csöndes alakra, azután a nyitott pinceajtó felé száguldott. Hirtelen két feketébe öltözött őr bukkant föl kivont karddal a folyosón, hogy megállítsák a fegyvertelen határvidékit. Balinor egyszerűen felborította őket, felkapta az egyik elejtett kardot, és már el is tűnt a szemük elől. Durin és Dayel alig egy lépéssel maradt le mögötte. Menion egyedül térdelt a lépcsőn, utánuk bámult, és kíméletesen tartotta karjában a leszúrt Palance-t, az önjelölt callahorni királyt. Hendel csöndesen föllépdelt a fokokon, megállt mellette, szomorúan rázta deresedő fejét. A herceg még élt, gyengén, reszelősen lélegzett, a szemhéja időnként megrezzent. A törpe komoran lehajolt, és miközben Menion tartotta az ernyedt testet, Hendel kihúzta a gyilkos pengét, és undorodva félredobta. Ismét lehajolt, hogy segítsen fölemelni a sebesültet, és ekkor a herceg hirtelen kinyitotta a szemét. Palance halkan megszólalt, alig lehetett érteni a mormogását, azután visszamerült az öntudatlanságba.

– Shirlt hívja – suttogta Menion, és könnybe lábadt szemmel pillantott Hendelre. – Még mindig szereti. Még mindig.

A fenti folyosón Balinor és az elf testvérek igyekeztek elkapni a menekülő Stenmint. Kitört a zűrzavar, a testőrség, a palota szolganépe és a látogatók pánikba esve futkostak. Az ódon falak a félelem ordításait visszhangozták, amelyek a király halálán jajgattak, és mindenre elszánt gyilkosokra figyelmeztettek. Újabb összetűzés lármája csapott fel a kapuk felől, ami még tovább növelte a káoszt. Balinor és két társa keresztülvágott a rémült embergomolyokon, amelyek a kivont fegyverek látványától hisztérikus állapotba kerültek. Néhány őr itt-ott megpróbálta elállni az útjukat, de a hatalmas határvidéki, meg se állva, mindannyiszor félresöpörte a szerencsétleneket, és továbbra is csak az előtte botladozó vörös alakot követte. A három üldöző még a nagycsarnokban is látta Stenmint, aki aztán keresztülfurakodott a haladását akadályozó tömegen, és távolodni kezdett. Balinor hihetetlen dühvel nyomakodott előre, nem nézte, kit merre lök, arca komor és szörnyű volt. Azután a palota kapui hirtelen felpattantak a tucatnyi dulakodó súlyától, és reccsenve a falhoz vágódtak, egyenesen az óriás határvidéki és az elf testvérek előtt. Teljes lett a zűrzavar, egy csomó katona rontott eszeveszetten az előcsarnokba, Balinor nevét üvöltve és fegyvereikkel hadonászva.

A herceg egy pillanatig nem ismerte fel őket, de azután meglátta, hogy a Határőr Légió leopárdos címerét viselik. A néhány megmaradt palotaőr elmenekült, vagy eldobta a fegyverét, és megadta magát. A Légió katonái azonnal észrevették Balinort, hozzárohantak, és diadalordítással emelték a vállukra. Durin és Dayel kiverekedték magukat közülük, de a férfiak ujjongó tömege elzárta a gyorsan tovatűnő Stenmin üldözésének útját. Balinor kiabált, haragosan kapálózott, kétségbeesetten próbált szabadulni, de a sokaság puszta tömege megakadályozta, hogy ellenálljon az áradatnak, amely hirtelen visszafelé lökte a pince irányába. A kétségbeesett elfek végre áttörtek a testek tömegén, és az üldözött után futottak, de ő addigra befordult más folyosókra, és egyelőre eltűnt a szemük elől. Ám a karcsú elfek nagyon fürgék voltak, és néhány másodperc alatt lecsökkentették a távolságot, amely Stenmintől elválasztotta őket.

Amikor bekanyarodtak egy újabb folyosóra, ismét megpillantották a rettegéstől lángba borult, sötét arcot, az ernyedten lógó jobb kart. Durin némán szidta magát, amiért nem hozott íjat. A menekülő hirtelen megállt és rángatni kezdte a folyosó bal oldalán az egyik ajtót. A zár kitartott, a misztikus megfordult, és a következő ajtóval próbálkozott. Durin és Dayel alig néhány méterre járt tőle, amikor Stenminnek sikerült kinyitnia. Besurrant, dörrenve magára rántotta az ajtót. Az elfek pillanatok alatt odaértek. Mikor észrevették, hogy az ajtót belülről bezárták, a kardjukkal kezdték feszegetni. A nyelv erős volt, végeérhetetlen percekig tartott, míg bejutottak. Mire sikerült kinyitniuk az ajtót és karddal a kézben berontottak, a szoba üres volt.

MENION LEAR csöndesen ácsorgott a Buckhannah-palota kapuja előtt, ahol Balinor halkan beszélgetett a Határőr Légió parancsnokaival. Shirl az ifjú mellett állt a déli verőfényben, vékony kezét Menion karjába fűzve, fiatal arcára redőket vont az aggodalom. A herceg egy pillanatra ránézett, és biztató mosollyal közelebb húzta magához. Tyrsis városának hatalmas Külső Falán túl az újjászervezett Határőr Légió két hadosztálya várakozott türelmesen a parancsra, amely a félelmetes északföldi hadsereg ellen küldi őket. A hatalmas támadó erő megérkezett a kiáradt Mermidon északi partjára, és éppen most kezdte meg az átkelést. Ha a Légió akár csak néhány napig is tudja tartani a déli partot, az elf hadakat mozgósíthatják és azok a segítségükre siethetnek. Idő, gondolta keserűen Menion, nincs szükségük másra, csak még egy kis időre, és éppen ez az, amiből nem jutott nekik. A Határőr Légiót olyan gyorsan állították föl újra, amennyire lehetett, miután visszaszerezték a város uralmát, és Balinort ismét beiktatták parancsnoki tisztébe, de addigra az előretörő északföldi seregek elérték a Mermidont és készülődni kezdtek az átkelésre.

Balinor lett Callahorn királya, bár ez egyáltalán nem adott okot az ünneplésre. Öccse eszméletlenül feküdt, egyre gyengült, a halálán volt. Tyrsis legjobb orvosai vizsgálták aggályos türelemmel, hogy megtalálják ésszerűtlen viselkedésének okát, és egy idő után arra a következtetésre jutottak, hogy hosszú ideig valamilyen erős kábítószert adagoltak neki, hogy megtörjék ellenállását, ami után értelmetlen bábként lehetett mozgatni. Végül odáig növelték az adagot, amit a test és a lélek már nem bírt el, és a herceg megőrült. Balinor szótlanul hallgatta következtetéseiket. Egy órával ezelőtt megtalálta apját a Buckhannah-kastély északi tornyának egyik elhagyatott szobájában. Az öreg király már napok óta halott volt, az orvosi jelentés szerint apránként mérgezték meg. Stenminen és a már amúgy is megzavarodott Palance-on kívül senki sem léphetett be a szobába, így könnyen meg lehetett őrizni Ruhl Buckhannah halálának titkát. Ha a misztikusnak sikerült volna megölnie Balinort, pofonegyszerű lett volna rábeszélnie Palance-ot, hogy nyisson kaput a Boszorkánymester csapatainak, az pedig Tyrsis pusztulását jelentette volna. Egyszer már csaknem sikerült neki, és még mindig sikerrel járhat. Elillant az elf testvérek elől, és elbújt valahol a városban.

A Délföld jövője szó szerint Callahorn fejedelmének kezében volt. Tyrsis népe megbízható kormányzást, erős vezetést várt el a Buckhannah családtól. A Határőr Légió akkor működött a leghatékonyabban, amikor Balinor volt a parancsnoka. Most a hatalmas határvidéki, családjának utolsó sarja lett az az ember, akit nyíltan vagy öntudatlanul mindenki vezetőnek akart. Ha bármi történne vele, a Légió elveszítené legjobb parancsnokát, harci erejének szívét, a város pedig az utolsó Buckhannahot. Azon kevesek, akik teljes mértékben felfogták a helyzet súlyosságát, belátták, hogy Tyrsisnek kell megállítania az előretörő északföldi sereget, különben Délföld elveszett, és elszakítják egymástól az elfek és törpék hadait. Allanon figyelmeztette őket, hogy ha ez megtörténik, akkor a Boszorkánymester győz. A siker Tyrsisen múlott, Tyrsis sorsa pedig Balinoron.

Janus Senpre a maga részéről aznap reggel mindent megtett a város biztosítására. Miután elvált Meniontól a kapunál, megkereste Fandwick és Ginnisson légiós parancsnokokat. Titokban összegyűjtötték a szélnek eresztett Légió kulcsembereit, gyorsan, csöndesen lecsaptak, elfoglalták a kaszárnyákat, megszállták a kapukat, majd sebesen megindultak a palota felé. Szinte nem is ütköztek ellenállásba, úgy szerezték meg a várost a Buckhannah-palota körül és a kerteket. A palotán kívül vártak Menion jelére. Amikor a három parancsnok és híveik meghallották, hogy gyilkosságot ordítanak, a legrosszabbtól tartva nekirontottak a kapuknak, és éppen időben törtek át –, hogy megakadályozzák Balinort a menekülő Stenmin utolérésében. A gyors támadás során szinte nem is esett kár emberéletben, Palance párthíveit részben bebörtönözték, részben szabadon engedték, hogy csatlakozzanak régi egységükhöz a Légióban. A Légió öt hadosztályából kettőt máris felállítottak, napnyugtára a másik három is újjáalakul és föl is fegyverzik. De a város nyomkeresői jelentették Balinornak, hogy az északföldi hadsereg elérte a Mermidont és következtetésük szerint meg kell akadályozni átkelését.

Hendel és az elf testvérek, vegyes érzelmekkel, idegesen ácsorogtak a palota lépcsőjétől jobbra. A törpe éppen olyan határozottnak tűnt, mint mindig, korosodó arca rendíthetetlen egykedvűséggel fordult a felföldi és gyönyörű társa felé. Durin valahogy idősebbnek látszott, finom vonásait elfelhőzte a jövő tudata, míg Dayelnek, noha benne is ott lappangott a homályos bizonytalanság, sikerült megőriznie vidám mosolyát. Menion Balinort és a Légió parancsnokait figyelte. Ginnisson nagydarab volt, lángvörös hajjal, izmos karokkal; a koros, deresedő Fandwicknak fehér rozmárbajsza volt és fancsali képe; Acton középtermetű, hétköznapi ember, állítólag páratlan lovas; Messaline magas, vállas, aki már-már pökhendin hintázott a sarkain, miközben Balinor hozzá beszélt; végül Janus Senpre, akit csak most léptettek elő teljes jogú parancsnokká, elismerésül Kernnél tanúsított viselkedése és Tyrsis visszafoglalásában játszott életfontosságú szerepe miatt. Menion hosszú percekig tüzetesen tanulmányozta őket, mintha a külsejükből megállapíthatná érdemüket. Azután Balinor megfordult, odament hozzá, intett Hendelnek és az elf testvéreknek, hogy csatlakozzanak.

– Azonnal indulok a Mermidonhoz – mondta halkan, amikor összegyűltek körülötte. Menion szólni akart, de Balinor nem hagyta. – Nem, Menion, tudom, mit akarsz kérdezni, és a válaszom nem. Mindnyájan itt maradtok a városban. Bármelyikőtökre rábíznám az életemet, és mivel az életem másodlagos fontosságú Tyrsishez képest, megkérlek titeket, inkább a város biztonságával törődjetek. Ha bármi történne velem, tudni fogjátok, mi módon folytassátok a harcot. Janus veletek marad, hogy a város védelmét irányítsa, és utasítást adtam neki, hogy minden fontos kérdésben tárgyaljon veletek.

– Eventine eljön – mondta gyorsan Dayel, erősen igyekezve, hogy a hangja vidám legyen. Balinor elmosolyodott, bólintott.

– Allanon még sohasem tévedett. Most sem fog cserbenhagyni minket.

– Ne tedd ki magad szükségtelen veszélynek – figyelmeztette komoran Hendel. – A város és népe tőled függ. Élve van szükségük rád.

– Isten veled, öreg barátom – szorította meg Balinor a törpe kezét. – Mindenekelőtt rád számítok. Kétszer annyi tapasztalattal bírsz és kétszer akkora stratéga vagy, mint én. Vigyázz magadra.

Hirtelen elfordult, intett parancsnokainak, és beszállt a várakozó fogatba, amely a városkapuhoz vitte őket. Janus Senpre vigasztalóan integetett Menionnak, amikor a palota hintója tovagördült, mögötte pontos alakzatban felsorakozott a lovas kíséret, és a nyalka menet vaspatkók kopogása közepette, vágtában indult a Sendic híd felé. A négy barát és Shirl Ravenlock addig figyelte őket, amíg el nem tűntek a szemük elől, és a lópaták dübörgését el nem fújta a szél. Azután Hendel szórakozottan motyogott valamit, hogy elmegy és utánanéz, hátha megtalálja az eltűnt Stenmin nyomát, majd válaszra nem várva belépett a Buckhannahok otthonába. Durin és Dayel valami furcsa szomorúsággal követte. Amióta néhány hete elindultak Culhavenből hosszú útjukra, ez volt az első nap, amelyen néhány óránál többet töltöttek Balinortól távol, és nyugtalanította őket, hogy egyedül engedték el a Mermidonhoz.

Menion tudta, mit éreznek. Nyughatatlan természete arra ösztökélte, hogy menjen a határvidéki után, csatlakozzon hozzá a Boszorkánymester hordái ellen folytatott döntő harcokban. De hát úgyszólván teljesen kimerült, hiszen csaknem két napja nem aludt. A Kern szigete környékén vívott harcok, a hosszú menekülés a Mermidonon, az események villámgyors egymásutánja, amelyek Balinor és a többiek szabadulásához vezettek, kiszívták belőle hatalmas életerejének javát. Csaknem részegen kormányozta el a kerten át a palota oldalához Shirlt, és nehézkesen lezöttyent egy széles kőpadra. A lány csöndesen melléült, és az arcát figyelte. A herceg behunyta a szemét, és kényszerítette elméjét, hogy lazítson.

– Tudom, mire gondolsz, Menion – tört át a kimerültségen a szelíd, bársonyos hang. – Vele szerettél volna menni.

A felföldi elmosolyodott, lassan bólintott, gondolatai ködösek és zavarosak voltak.

– Most aludnod kell ám egy keveset. – Menion ismét bólintott, és hirtelen Sheára gondolt. Hol lehet? Merre vándorolhat a völgylakó, míg hajszolja Shannara megfoghatatlan Kardját? Gyorsan fölocsúdott, kiverte a fejéből a kérdést, és úgy fordult Shirl felé, mintha attól félne, hogy nincs mellette. Kimerült volt, de beszélgetni akart, szüksége volt a beszélgetésre, mert lehet, hogy nem lesz rá több alkalmuk. Halkan, komoran beszélni kezdett, beszélt magáról és Sheáról, barátságuk apró részleteiről, amelyek olyan közel hozták őket egymáshoz ismeretségük során. Beszélt éveiről Leah fennsíkjain, fokozatosan elmesélte az egész történetet, amely miatt elindultak Paranorba a Kard után. Időnként hiábavalóan kísérletezett, hogy föltárja a közös érzések és a megoszthatatlan nézetek mögött rejlő okokat. Miközben beszélt, Shirl rájött, hogy Menion nem is annyira Sheát igyekszik bemutatni, inkább saját magát. Végül belefojtotta a szót azzal, hogy egyszerűen rátette kis kezét az ifjú szájára.

– Ő az egyetlen, akit igazán sikerült megismerned, ugye? – kérdezte halkan. – Olyan volt neked, mint egy testvér, és felelősnek érzed magad amiatt, ami történt? – Menion vigasztalanul vállat vont.

– Nem tehettem semmit azon túl, amit tettem. Ha Leahban tartom, az csupán halogatta volna az elkerülhetetlent. Mégis, valahogy… bűnösnek érzem…

– Ha ő is éppen olyan mély érzelmekkel viseltetik irántad, mint te őiránta, akkor akárhol járjon most, ő is ugyanígy megérti tetteid igazságát – felelte gyorsan a lány. – Nincs ember, aki gyávaságban marasztalhatna el téged, ha tanúja volt annak, amit a legutóbbi öt napban tettél, és én szeretlek téged, Menion Leah. – Menion bambán bámult rá, a hirtelen közlés teljesen kizökkentette lelki egyensúlyából. A törékeny lány kinevette a zavarát, majd átölelte és ráfonódott. Rőt fürtjei puha fátyolként hullottak az ifjú arcába. Menion egy pillanatra magához szorította, azután a vállánál fogva gyengéden eltolta magától, hogy láthassa az arcát és a szemét. Shirl állta a pillantását. – Hangosan akartam kimondani, azt akartam, hogy halljad, Menion. Ha meghalunk… – Hirtelen elharapta a szót. A csodálkozó délföldi könnyeket látott a szemében, amelyek csillogva, lassan peregtek az arcán. Odanyúlt, gyorsan megtörölte Shirl szemét, miközben megint a régi mosolyával mosolygott. Fölállt, és a lányt is magával húzta.

– Hosszú, hosszú utat jártam meg – mormolta gyengéden. – Százszor meghalhattam volna, de életben maradtam. Láttam ennek a világnak a gonoszságát, és más világokét is, amelyekről az ember csak álmodni szokott. Semmi sem árthat nekünk. A szeretet olyan erőt ad, ami még a halállal is dacol. De egy kis hitre is szükséged van. Higgy nekem, Shirl. Higgy bennünk. – A lány akaratlanul elmosolyodott.

– Hiszek benned, Menion Leah. Te is higgy magadban. – A fáradt felföldi visszamosolygott, és megszorította Shirl kezét. Ő volt a legszebb nő, akit valaha látott, és jobban szerette az életénél is. Lehajolt hozzá és forrón megcsókolta.

– Minden rendben lesz – biztatta halkan. – Minden rendben lesz. – Még néhány percet töltöttek a kert magányában csöndes beszélgetéssel, miközben oda sem figyelve követték az ösvényeket, amelyek a meleg, illatos nyári virágok között kanyarogtak. De Menion alig bírt ébren maradni, és Shirl hamarosan megkérdezte, nem akar-e aludni, amíg lehet. Menion még mindig mosolyogva visszavonult palotabéli hálószobájába, ahol úgy, ruhástul összeesett és mély, álomtalan alvásba merült. Amíg ő aludt, a délután órái lassan elszivárogtak, a nap a nyugati látóhatár felé süllyedt, végül elmerült a horizonton a ragyogó vörös izzásban. Mire leszállt a sötétség, fölébredt a felföldi, teljesen kipihenten, de furcsa zavarodottsággal. Sietve megkereste Shirlt, és együtt járták végig a Buckhannah-ház csaknem kihalt folyosóit Hendel és az elf testvérek nyomán. Visszhangzó cipőkopogással siettek hosszú folyosókon szoborszerű őrök, sötét szobák mellett, csak egy pillanatra állva meg, hogy megnézzék a halotti mozdulatlansággal elnyúlt Palance Buckhannahot, akit szenvtelen orvosok gyógykezeltek. Az állapota nem változott, sérült teste, szétroncsolt szelleme még próbált küzdeni a halál összemorzsoló súlyával, amely lassan, elkerülhetetlenül nyomta lefelé. Amikor a két csendes alak otthagyta az ágyat, könnyek csillogtak Shirl sötét szemében.

Mivel Menion szerint barátaik a városkapuhoz mentek, hogy ott várják Callahorn hercegének visszatértét, fölnyergeltek két hátast, és kilovagoltak a Tyrsisi útra. Hűvös, felhőtlen éjszaka volt, a város tornyai tisztán kirajzolódtak a hold és a csillagok reszketeg ezüst fényében az éjszakai égre. Mikor a lovak felkanyarodtak a Sendic hídra, Meniont megcsapta a barátságos éjszakai szellő, amely hűvös hullámokban simogatta felhevült arcát. Szokatlan csönd volt a Tyrsisi út mentén, az utcák kihaltak, a házakban égett a lámpa, de nem hallatszott belőlük nevetés vagy baráti csevegés. Nyomasztó csönd telepedett az ostromolt városra, amely komoran várta a csata képében érkező halált. A lovasok aggodalmasan léptettek a kísérteties csöndben, igyekeztek valami vigaszt találni a csillagos égben, amely boldogabb holnapot ígért az emberi fajnak. A távolban komoran feketéllett a Külső Fal, a mellvédeken sok száz égő fáklya világította meg a tyrsisi katonák útját. Már régen elmentek, gondolta Menion. De talán nagyobb sikert aratnak, mint amit bárki remélni merne. Talán megvédték a Mermidont az ellenséges hordákkal szemben…

Néhány perccel később leszálltak lovaikról az óriási fal irdatlan kapujában. A Légió kaszárnyáiban pezsgett az élet, a pihenést nem ismerő laktanya lázasan készülődött az ütközetre. Mindenfelé katonák csoportosultak, Menionnak és Shirlnek elég nehéz volt elérni a rámpán a roppant bástyákra, ahol Janus Senpre üdvözölte őket melegen. Az ifjú parancsnok szüntelenül őrködött Balinor távozása óta, sovány arcára fáradtság és aggodalom vésett barázdákat. Néhány perc múlva Durin és Hendel vált ki a sötétből, hogy csatlakozzon hozzájuk, valamivel később Dayel is előbukkant. A kis csoport némán bámult az északi sötétségbe, oda, ahol a Mermidon és a Határőr Légió volt. A gunyoros szél elhozta a távolból a hallgatózóknak a csatázó emberek fojtott üvöltését, kiáltásait.

Janus zaklatottan közölte, miszerint fél tucat nyomkeresőt küldött ki, hogy megtudja, mi történik a folyó mentén, de egy sem tért vissza, és ez baljós jel. Többször elhatározta, hogy maga megy, de a zord Hendel mindannyiszor figyelmeztette, hogy az ő feladata a város védelme, és a katona mindannyiszor kelletlenül elállt a tervétől. Durin elhatározta, hogy amennyiben Balinor nem tér vissza éjfélig, elindul és megkeresi barátját. Egy elf csaknem minden ellenségen át tud jutni anélkül, hogy fölfedeznék. Ahogy telt az idő, egyre növekvő aggodalommal várakozott. Shirl kurtán beszámolt Palance Buckhannah változatlan állapotáról, de mivel csak közömbös válaszokat kapott, gyorsan föladta kudarcra ítélt próbálkozását, hogy elvonja figyelmüket a folyóparti csatáról. A kis csoport várt egy órát, majd még egyet. A hangok lassan erősödtek, mind kétségbeesettebbek voltak; úgy tűnt, a harc közeledik a városhoz.

Azután hirtelen lovasok és gyalogosok nagy csoportja bukkant elő a sötétből, csaknem pontosan a szikla előtt, és tépett oszlopban kanyarogtak a városba vezető széles sziklarámpa felé. A Külső Fal tetején állóknak elakadt a lélegzete, annyira észrevétlenül rajzolódott ki a had a semmiből. Janus Senpre riadtan ugrott az óriási kapukat záró gépezethez, mert attól félt, hogy az ellenségnek valamilyen módon sikerült megkerülnie Balinort. Ám Hendel nyugodtan visszahívta. A többiek még nem is gyanították, amikor ő már rájött, mi történik. Kihajolt a fal pereméről, élesen lekiáltott a saját nyelvén, amire csaknem azonnal választ kapott. Komoran biccentett a többieknek, és a magas lovasra mutatott, aki a hosszú oszlop élén haladt. Balinor poros arca nézett föl rájuk a puha holdfényben, és a szomorú látvány megerősítette a gyanújukat. A Határőr Légió nem tudta tovább tartani a Mermidont, és a Boszorkánymester hadserege megindult Tyrsis felé.

CSAKNEM ÉJFÉL VOLT, amikor a Culhavenből induló kis csapat öt együtt maradt tagja összegyűlt a Buckhannah-palota egyik kicsiny, elzárt ebédlőjébe némi vacsorára. Elbukott a délután és éjszaka folytatott hosszú küzdelem, amelyet az északföldi hadsereg ellen vívtak a Mermidon megtartásáért, noha az ellenségnek borzalmas veszteséget okoztak. Egy darabig úgy tűnt, a Határőr Légió veteránjainak sikerül megállítaniuk az északföldieket a sebes folyó déli partján. De az ellenséges katonák sok ezren voltak és hiába estek el százan, ha ezrek léptek a helyükre. Acton lovassága villámostorként csapott közéjük, meghiúsítva minden próbálkozást, amellyel az ellenség be akarta keríteni a körülsáncolt gyalogságot. A trollok és a gnómok százszámra hullottak, amikor be akartak törni a délföldi vonalak mögé. Ez volt a legfélelmetesebb mészárlás, aminek Balinor valaha is tanúja volt, és a Mermidon színe kezdett megváltozni a halottak és a haldoklók vérétől. De az északiak még akkor is támadtak, egyre támadtak, úgy támadtak, mintha esztelen, érzéketlen teremtmények lennének, akikből hiányzik az emberi belátás és az emberi félelem.

A Boszorkánymester hatalma olyan rabszolgaságba taszította a hadsereg közös tudatát, amelyben a halálnak sem volt többé értelme. Végül a vad hegyi trollok egy nagy csapata átszakította a Légió védelmi vonalának távoli, jobb oldali szögletét; noha csaknem egy lábig levágták őket, a megosztó taktika arra kényszerítette a tyrsisieket, hogy baloldalt rövidítsenek vonalaikon, és az északföldiek átjutottak. Ekkorra csaknem bealkonyult, és Balinor gyorsan rájött, hogy még a világ legjobb harcosai sem lesznek képesek visszafoglalni és megtartani a déli partot napszállta után. A Légió csupán csekély veszteséget szenvedett a délutáni küzdelemben, így a vezér elrendelte a két hadosztály visszavonulását egy dombig a Mermidontól néhány száz méterre, ahol újra harci alakzatba állította csapatait. A lovasságot a jobb és bal szárnyon helyezte el, és kurta, zavaró rohamokat intézett az északföldiek ellen, hogy megakadályozza a szervezett támadást. Azután kivárta a sötétséget. Napnyugtától az északföldi hordák megkezdték az átkelést a folyón; a Határőr Légió katonái félelemmel vegyes döbbenettel figyelték, hogy sok százan kelnek át, és még mindig ezrek várakoznak a túlsó parton. Rémítő látványnak voltak tanúi a határvidékiek: olyan hihetetlen méretű hadsereg volt, hogy az átkelési ponton teljesen ellepte a földet, ameddig a szem ellátott.

De méretük csökkentette mozgékonyságukat, és a parancsot továbbító láncolat szervezetlennek, zavarosnak tűnt. Meg sem próbálkoztak azzal, hogy összpontosított támadással vessék ki a tyrsisieket a kis domb tetejéről. Ehelyett a hatalmas hadsereg az átkelés után csak keringett a déli parton, mintha arra várna, hogy valaki megmondja, mi következik most. A páncélos trollok jó néhány támadást intéztek a Légió ellen, de a számuk nem haladta meg az övékét, és a veterán katonák gyorsan visszaverték őket. Amikor végül leereszkedett a sötétség, az ellenséges had sietve ötfős oszlopokba rendeződött, és Balinor tudta, hogy az első kísérletre darabokra zúznák a Légiót.

Azzal a hozzáértéssel és vakmerőséggel, amely a legendás Határőr Légió lelkévé és Délföld legkülönb hadvezérévé tette Callahorn hercegét, belevágott a legnehezebb taktikai manőverbe. Anélkül, hogy bevárta volna az északi csapást, hirtelen kettéosztotta a seregét és jobbról-balról megtámadta az ellenséges oszlopokat. A Légió katonái, teljes mértékben kihasználva a sötétséget a minden határvidékinek ismerős terepen, laza félkörben körülvették az ellenség oldalszárnyait. Balinor és Fandwick vezette a balszárnyat, Acton és Messaline a jobbot. A felbőszült ellenség eszeveszetten támadott. Ügyetlenül botladoztak az ismeretlen terepen a sűrűsödő sötétségben, de mindig lemaradtak néhány lépésre a hátráló Légiótól. Balinor lassan összébb vonta oldalszárnyait, rövidítette vonalait, magával csalva az északföldieket. Azután, amikor a gyalogosok már teljesen eltűntek a sötétségben a csatatérről, a gyakorlott lovasság összevonta szárnyait egy végső elterelő hadműveletre, majd átsiklott az ellenség két szárnya között tátongó csapdán és elillant. A felingerelt északföldi hadsereg két szárnya szembekerült egymással, mindkettő a másikat hitte a gyűlölt ellenségnek, amely órák óta vezeti őket az orruknál fogva, és habozás nélkül támadásba lendültek.

Hogy mennyi trollt és gnómot mészároltak le a saját bajtársaik, azt sohasem tudhatták meg, de a harcok még tartottak, amikor Balinor és a Határőr Légió két hadosztálya biztonságosan megérkezett Tyrsis falai elé. A lovak patáit, a katonák csizmáját ronggyal burkolták be, hogy ne árulják el menekülésük útját. Egy túlságosan nyugatnak kanyarodott lovasosztag kivételével, amelyet elvágtak a többiektől s megtizedeltek, a Légió sértetlenül menekült el. Azonban a seb, amelyet a gigászi ármádián ütöttek, nem állította meg az északföldi előrenyomulást, és a Mermidon, Tyrsis városának első védvonala elveszett. Az ellenség hatalmas tábora most a város körüli füves síkon terpeszkedett, és ameddig a szem ellátott, éjszakai tábortüzek égtek a holdfényes sötétségben. Hajnalban megkezdődik Tyrsis ostroma, amikor a Boszorkánymester akaratának engedelmeskedő sok ezernyi troll és gnóm egyesített ereje nekiront a Külső Falat alkotó, megvasalt sziklatömegnek. Valamelyik meg fog törni.

Hendel elgondolkodva ült Balinor oldalán a kis ebédlőasztal mellett, és ismét elfogta az a baljós érzés, ami akkor töltötte el, amikor Janus Senprével ellenőrizte a nagyváros erődítményeit. A Külső Fal minden kétséget kizáróan félelmetes védmű, valami még sincs rendjén. Hendel képtelen volt pontosan megállapítani, mi okozza kényelmetlen érzését; de még most, az ebédlő zavartalanságában, barátainak kellemes társaságában sem volt képes lerázni a kínzó gyanút, hogy elnézett valami életfontosságút, miközben az előttük álló hosszú ostromra készült.

Gondolatban végigment a kiterjedt város védvonalain. A szikla peremén Tyrsis lakói alacsony sáncot emeltek, hogy az ellenség ne vethesse meg a lábát a fennsíkon. Ha az északföldieket nem tudják a szikla alatti füves síkon tartani, akkor a Határőr Légió visszavonulhat a városba, és a gigászi Külső Falra bízhatja az ellenséges előretörés megállítását. Tyrsis elfoglalását hátulról a palota mögött tátongó, százméteres szakadék teszi lehetetlenné. Balinor biztosította a törpét, hogy a sziklát nem lehet megmászni; a sima kőlapokról hiányzik minden kapaszkodóul szolgáló bütyök és bemélyedés. Tyrsis védővonalai áthatolhatatlanok. Hendel mégse volt elégedett. Gondolatai egy pillanatra visszaszálltak otthonába, culhaveni családjához, akiket hetek óta nem látott. Sohasem időzött velük sokat, egész élete az Anar szüntelen határvillongásaiban telt. Hiányzott neki az erdővidék, a tavaszi és nyári hónapok zöld árnyalatai, és hirtelen az jutott eszébe, hogyan maradhatott távol ilyen sokáig anélkül, hogy egyszer is hazalátogatott volna. Talán sohasem tér vissza többé. A gondolat átsuhant az agyán, majd elenyészett; nem volt ideje sajnálkozásra.

Durin és Dayel komolyan beszélgettek Balinorral. Gondolataik Nyugatföld körül forogtak. Dayel a törpéhez hasonlóan az otthonára emlékezett. Félt az előttük álló küzdelemtől, de tudomásul vette félelmét, bátorságot merített a többiekből, és eltökélte, hogy nem lesz kevesebb náluk, szilárdan szembeszáll a hadsereggel, amely azért jött, hogy elpusztítsa őket. Lynlissre is gondolt, a szemérmes, gyöngéd arc örökre bevésődött az agyába. Éppen annyira harcol majd a leány biztonságáért, mint a sajátjáért. Durin fürkészőn nézett az öccsére, észrevette arcán a futó mosolyt, és kérdés nélkül is tudta, hogy az ifjú a leányra gondol, akit el akar venni. Durinnak semmi sem volt fontosabb Dayel biztonságánál; mindig a közelében próbált maradni, hogy megvédhesse. Paranori hosszú útjukon többször is előfordult, hogy majdnem mind meghaltak. Holnap még nagyobb veszélybe kerülnek, és neki megint az öccsére kell figyelnie. Eventine-re és a félelmes elf hadseregre gondolt. Vajon időben érnek Tyrsisbe? Ha az ő tetemes erejük nem támogatja a Határőr Légiót, akkor a Boszorkánymester hordái előbb-utóbb áttörik a város védelmi vonalait. Fölvette borospoharát, derekasan kortyolt, az ital megmelegítette a torkát. Éles szeme a többieket fürkészte, és egy pillanatra megállt Menion Leah gondterhelt arcán.

A szikár felföldi farkaséhesen esett neki a vacsorának, hiszen csaknem huszonnégy órája nem evett. Társainál hamarabb végzett, ivott egy pohár bort, és folyamatosan a délutáni küzdelemmel kapcsolatos kérdésekkel bombázta Balinort. Most, a kora hajnali csöndes órában, amikor elköltötte vacsoráját és a bor álmosító lassúsággal áradt el ereiben, hirtelen eszébe jutott, hogy mindennek, ami Culhaven óta történt, és ami történni fog, Allanon a kulcsa. Nem tudott többé Sheára vagy a Kardra, sőt még Shirlre sem gondolni, mert eltakarta őket a rejtelmes druida sötét, félelmes alakja. Allanon tudja a választ valamennyi kérdésre. Egyedül ő ismeri a talizmánt, amelyet az emberek Shannara Kardjának neveznek. Egyedül ő ismeri az okot, amely miatt megjelent a Shale völgyében a leples kísértet – Bremen, a druida, egy ember, aki ötszáz éve halott. Allanon az, aki minden esetben, a Paranorba vezető veszedelmes út minden lépésénél tudta, mire számíthatnak, és hogyan cselekedjenek. Ő maga mégis rejtély maradt.

Most, hogy eltávozott tőlük, csupán Flick kérdezheti meg Allanontól – ha ugyan él még –, mi fog történni velük. Valamennyien Allanon életben maradásától függnek – de mit tehet az óriás druida? Milyen lehetőség maradt számára, ha egyszer Shannara Kardja elveszett? Mi maradt, miután Jerle Shannara ifjú leszármazottja eltűnt, és valószínűleg már halott? Menion az ajkába harapott dühében, és gyorsan kiverte a fejéből a gyűlölt gondolatot. Sheának élnie kell! Átkozott mindent, ami idesodorta őket ehhez a siralmas véghez. Hagyták, hogy sarokba szorítsák őket! Már csak egy út maradt nyitva előttük. A holnapi csatában tömegek pusztulnak el, és csak néhányan fogják tudni, miért, már ha egyáltalán. Ez hozzátartozik a háborúhoz, hogy az emberek ismeretlen okokból halnak meg – így történik évszázadok óta. De ez a háború túl van az emberi megértés határán, ez anyagtalan szellemlények és halandók között zajlik. Hogyan pusztíthatnak el egy olyan gonosz teremtményt, mint a Boszorkánymester, ha még csak meg sem értik a természetét? Úgy tűnt, egyedül Allanon ismeri. De hol van a druida, amikor a legnagyobb szükség van rá?

A gyertyák már leégtek előttük az asztalon, a szoba sötétje elmélyült. A faburkolatos, kárpitokkal fedett falakon fáklyák szikráztak vastartókban, az öt férfi hangja halk mormolássá tompult, mintha az éjszaka gyermek lenne, akit nem szeretnének fölriasztani. Tyrsis városa már aludt, akárcsak körülötte a füves síkon az északföldi hadsereg. Mintha minden élet elpihent volna a hold-sütötte éjszaka békéjében és magányában, és ez a halált és szenvedést ígérő háború csupán bizonytalan, csaknem elfeledett emlék lenne sok év távolából. De ők öten, akik halkan beszélgettek a szebb napokról és a barátságról, még néhány pillanatra sem bírták teljesen elfojtani a lappangó tudatot, hogy a háború borzalma már csak olyan távoli, mint a napfelkelte, és olyan elkerülhetetlen, mint a Boszorkánymester sötétsége, aki lassan, megállíthatatlanul közeledik észak felől, hogy kioltsa törékeny életüket.

XXX.

ORL FANE KERGETÉSÉNEK harmadik reggelén végre elállt az északföldi kopár pusztaságokat korbácsoló felhőszakadás, és ismét előbukkant a nap fehér, fakó, elmosódott tűzgömbje, amely egy kazán hevével égette át a sáros-sziklás talajig a Boszorkánymester fekete falából maradt párás sötétséget. A vihar teljesen átalakította a környéket, az eső úgyszólván minden fölismerhető tereptárgyat elmosott, egyforma sziklás dombok, sáros völgyek látszottak a szélrózsa minden irányában. Először örültek a napnak. Sugarainak heve keresztülhatolt a földre ülepedett, örökkévalónak tűnő, gyűlöletes homályon, felmelegítette az elvonult vihar után maradó, dermesztő hideget. A hőmérséklet kitartóan emelkedett, a föld ismét változni kezdett. Ám néhány órán belül több lett harminc foknál, és itt még csak nem is állt meg a melegedés. Az eső-vájta kanyargós vízmosásokban hömpölygő folyók párologni kezdtek a hőségben, és valami még undokabb nedvesség itatott át mindent.

Az égiháború után előbújt gyér növényzet elaszott és megfulladt, elvágva a nap életadó fényétől, belepusztult a szürke párát átitató, fojtogató hőségbe. A forróságnak kiszolgáltatott sáros föld hamarosan megrepedezett, agyaggá keményedett, amelyen nem termett élet. A gyorsan szikkadó folyók, tavak és pocsolyák szinte pillanat alatt eltűntek. A cserepes földön szerteszét heverő hatalmas sziklák úgy felhevültek a napon, mint vasdarab az izzó szénen. A táj lassan, elkerülhetetlenül változott vissza olyanná, amilyen az égiháború kitörése előtt volt: szárazzá, kihalttá, élettelenné, némává és ijesztővé a hatalmas, felhőtlen ég alatt. Csupán a kortalan, közömbös nap mozgott, változatlan ívben járva örökös útját keletről nyugat felé, évekké nyújtva a napokat, századokká az éveket. A számtalan jellegtelen domb egyikének sziklás oldalából három hajlott alak kecmergett elő egy üregből. Lassan egyengették elgémberedett izmaikat, és borúsan kémlelték az összefüggő párafüggönyt. Hosszú percekig álltak az élettelen homályban, nézték a végtelenbe nyúló, haldokló földet, e komor temetőt, hol sziklás hantok domborodtak azoknak a porai fölött, akik bemerészkedtek a tiltott királyságba. Tökéletes csönd volt a párás szürkeségben, a halál kimondatlan figyelmeztetésként lappangott a három élő tudatában. Nyugtalan éberséggel figyelték az őket körülvevő pusztaságot.

Shea a társaihoz fordult. Panamon Creel lehajolt, megdörgölte lábait, hogy némi életet leheljen zsibbadt izmaiba. Sötét haja csapzott és bozontos volt, széles arcát háromnapos szakáll árnyékolta. Volt benne valami űzött, de a szeme gyanakvóan izzott, amikor találkozott Shea kérdő tekintetével. A hatalmas Keltset nesztelenül fölmászott a domb tetejére, és az északi látóhatárt vizsgálta. Csaknem három napon át kuporogtak sziklaüregük hitvány fedezékében, miközben az északi vihar őrjöngött körülöttük az üres tájban. Három nap veszett oda Orl Fane és Shannara Kardjának kereséséből, három nap, amely alatt a megfoghatatlan gnóm nyomai tökéletesen eltűntek! Ők csak kuporogtak a kőtömbök között, ettek, mert kellett, aludtak, mert mást nem tehettek. Shea és Panamon egyre jobban megértették egymást beszélgetéseik során, noha Keltset továbbra is rejtély maradt előttük. Shea kardoskodott, hogy nem kéne törődniük a viharral, a gnóm üldözésére kellene indulniuk, de Panamon még csak megvitatni se volt hajlandó ezt az ötletet. Senki sem juthat messzire egy ilyen viharban, Orl Fane is kénytelen lesz menedéket keresni, különben azt kockáztatja, hogy elnyeli a megcsuszamló föld, vagy belefullad egy vízmosásba. Szóval, érvelt nyugodtan a betyár, a gnóm nem juthatott messzire. Keltset leereszkedett a domb gerincéről, és gyorsan intett. A látóhatár tiszta. Ezúttal nem vitatkoztak azon, mi a teendő. Már döntöttek. Összeszedték szerény holmijukat, és fürgén legyalogoltak a meredek lejtőn északi irányban. Shea és Panamon ez egyszer tökéletesen egyetértett. Shannara Kardjának keresése több volt már a hiúságon esett csorbánál, több egy rejtélyes talizmán felkutatásánál. Veszedelmes, ádáz vadászattá vált, amelynek egyetlen, még ha meg is kérdő jelezhető célja volt: hogy ők maradjanak életben ezen a vad vidéken.

A Boszorkánymester erődje északon, a magas, fekete csúcsok között lapult. Mögöttük a gyilkos párafal emelkedett, amely a Koponya Királyság határát jelezte. Ahhoz, hogy erről a gyűlöletes földről elmenekülhessenek, erre vagy amarra át kell törniük. A nyilvánvaló választás az lett volna, hogy a párás sötéten törjenek át. Igaz, hogy a Tündérkövek megmutatták volna az átjárót dél felé, használatuk ugyanakkor elárulta volna hollétüket a szellemvilág lakóinak. Allanon mondta ezt Culhavenben Sheának, ő pedig továbbadta Panamonnak. Shannara Kardja az egyetlen fegyver, amely megvédheti őket a Boszorkánymestertől; ha a birtokukba kerül, legalább esélyük van a küzdelemre. Azt tervezték, hogy megszerzik a talizmánt és visszamenekülnek a sötétségen át, olyan gyorsan, ahogy lehet. Aligha lehetett ragyogó stratégiai húzásnak nevezni, de az adott körülmények mellett ezt kellett tenniük.

Az utazás éppen olyan nehéz volt, mint a vihar előtt. A föld kemény volt, a törmelék veszedelmessé tett minden lépést. Kúszva-mászva haladtak, hamarosan mindhármukat elborította a por, az állandó esésektől tele lettek zúzódásokkal. Az egyenetlen domborzaton nehezen tartották az irányt, és csaknem lehetetlen volt kiszámítani, mennyit jutottak előre. Nem léteztek jellegzetes földrajzi pontok, a táj minden irányban szinte teljesen egyforma volt. A percek kínzó lassúsággal teltek, és ők még mindig nem találtak semmit. A levegő páratartalma egyre nőtt, ruhájuk hamarosan átázott a verejtéktől. Levették köpenyüket, a hátukra kötötték; éjszaka majd hideg lesz megint.

– Ez az a hely, ahol utoljára láttuk.

Panamon mozdulatlanul állt az imént megmászott széles domb tetején, és zihált. Shea melléje kapaszkodott, és hitetlenül nézett körül. A környező dombok ugyanúgy festettek, mint ez, nem számítva a méret és a forma csekély különbségeit. Kétkedve pillantott a látóhatárra. Még abban sem volt biztos, hogy honnan jöttek.

– Keltset, mit látsz? – kérdezte a zsivány. A hegyi troll fölbaktatott a dombtetőre, körülnézett, nem látja-e az erre haladó kis gnóm valamilyen nyomát, de úgy tűnt, mindent elmosott a vihar. Néhány percig zajtalanul járkált körülöttük, azután tagadó fejrázással visszajött. Panamon piszokfoltos arca kivörösödött hirtelen dühében.

– Itt volt! Menjünk egy kicsit tovább. – Némán haladtak, lemásztak az egyik dombról, fölmásztak a másikra. Több szó nem esett közöttük. Nem volt mit mondani. Ha Panamon téved, akkor sincs jobb ötletük, mint hogy fürkésszenek. Tovavánszorgott egy óra, miközben ők csak baktattak észak felé. Még mindig nem találtak semmit.

Shea kezdett rájönni, milyen reménytelen feladatra vállalkoztak. Lehetetlen lesz az egész vidéket átfésülni kelettől nyugatig; ha az agyafúrt gnóm bármelyik irányban akár csak ötvenméternyire is eltért attól, amelyet ők követnek, sohasem fogják megtudni, hogy erre járt. Talán egy földcsuszamlás temette el a viharban a Karddal együtt, amelyet sosem fognak megtalálni. Izmai fájtak a szakadatlan mászástól. Azt fontolgatta, hogy egy kis időre megállítja társait, és új irányba mennek tovább. Talán sikerül keresztezniük a gnóm csapáját. Ám Panamon sötét ábrázatának láttán gyorsan lebeszélte magát az ötletről. A magas kalandornak ugyanolyan volt az arca, amilyennek Shea akkor látta, amikor néhány napja elintézte a gnómokat. Ismét ő volt a vadász. Ha Panamon utoléri Orl Fanét, a gnómnak vége. Shea önkéntelenül megborzongott, és másfelé nézett. Jó néhány dombbal odébb találtak valamit, amit a menekülő hagyott maga után. Keltset vette észre egy bucka tetejéről. Éles szeme azonnal fölfedezte a tárgyat, amely oda nem illően, félig eltemetve meredezett a porból egy kisebb szakadék mélyén. Intett a másik kettőnek, gyorsan leszánkázott a sziklákkal teli-szórt lejtőn, fürgén odaszaladt az elhajított tárgyhoz, fölkapta és átnyújtotta nekik. Nagy szövetdarab volt, olyan szövet, amelyből valaha egy zubbony ujját varrták. Egy pillanatig csöndben bámulták, azután Shea Keltsetre nézett bizonyságért, hogy csakugyan Orl Fane nyomában vannak. A hatalmas troll ünnepélyesen bólintott. Panamon Creel komor mosollyal szúrta a kelmét a tüskéje hegyére.

– Szóval ismét megtaláltuk. Ez alkalommal nem menekül!

De aznap nem találták meg, és más nyoma nem is maradt annak, hogy arra járt. A vastag porban tisztán ki kellett volna rajzolódnia a lábnyomának, mégsem látszott. Panamon korábbi vélekedése ellenére Orl Fane tovább bolyongott a viharban, valamiképpen megmenekült a földcsuszamlásoktól és a vízbefúlástól. Az eső elmosta nyomait, de bolondos szeszélyből föltárta a zubbony leszakadt ujját. Akárhova elsodorhatta volna, és akkor egyáltalán nem lehetett volna sejteni, merről jött vagy merre tart a gnóm. Estére a sötétség annyira elborította a tájat, hogy csupán néhány méterre lehetett látni. Éjjelre kelletlenül abbahagyták a keresést. Keltset vállalta az első őrséget, Panamon és Shea kimerülten összerogyott, és csaknem azonnal el is aludt. Az éjszakai levegő hűvös volt, de a nappal nyirkossága megmaradt. Mindhárman beburkolóztak félig megszáradt vadászköpenyükbe.

A reggel túlságosan hamar jött az ismerős szürkés párával. Nem volt olyan nyirkos, mint az előző, de semmivel sem ígérkezett kellemesebbnek az idő; a napot majdnem kioltotta a mozdulatlan, ólmos pára. Ugyanolyan kísérteties csönd volt, és a három ember úgy nézett körül, mint akiket örökre elvágtak az élők világától. A hatalmas üresség kezdett rossz hatással lenni Sheára és Panamon Creelre. Shea egyre idegesebb és türelmetlenebb lett az elmúlt néhány napban; a normális körülmények között derűs és beszédes Panamon csaknem teljes hallgatásba burkolózott. Egyedül Keltset őrizte meg szokott modorát, az arca ugyanolyan kifejezéstelen és kérlelhetetlen volt, mint mindig.

Gyorsan, étvágytalanul megreggeliztek, azután folytatódott a keresés. Már-már utálat volt csinálni; semmit sem akartak, csak azt, hogy mielőbb vége legyen ennek a fárasztó vándorlásnak. Részint az önfenntartási ösztön vitte őket tovább, részint nem mehettek másfelé. Panamonban és Sheában egyaránt felmerült a kérdés – bár ez egyikükben sem tudatosodott –, hogy Keltset vajon miért folytatja velük az üldözést? Itthon van, valószínűleg egyedül is életben tudna maradni, ha itt akarná hagyni őket. A két ember hasztalanul igyekezett rájönni, hogy miért is maradt velük a háromnapos eső után, és mivel most már túlságosan elfáradtak a további fejtöréshez, gyanakodva elfogadták jelenlétét, de egyre szilárdult bennük az elhatározás, hogy megfejtik titkát, mielőtt útjuk véget ér. Továbbgázoltak a porban és párában, miközben a délelőtt lassacskán déllé változott. Panamon teljesen váratlanul, hirtelen megtorpant.

– Nyomok! – A magas tolvaj vadul felkiáltott örömében, és fürgén odarontott a tőlük balra húzódó kis vízmosáshoz, faképnél hagyva a meglepetten bámuló Keltsetet és Sheát. Pillanatokkal később mindhárman lelkesen térdeltek a lábnyomok mellett, amelyek tisztán kirajzolódtak a porban. Nem lehetett eltéveszteni eredetüket; még Shea is fölismerte a sarkoknál berepedt, elnyűtt gnóm bakancsok lenyomatát. Nem álcázták őket, nagyjából észak felé vezettek, de ide-oda kanyarogtak, mintha az, aki a nyomokat hagyta, többé nem lenne biztos az irányban. Csaknem úgy tűnt, mintha Orl Fane céltalanul csavarogna. Még egy darabig ácsorogtak, azután Panamon parancsára továbbsiettek. A nyomok alig néhány órásak voltak és a kacskaringókból ítélve könnyű lesz legyűrniük a megfoghatatlan Orl Fanét. Panamon alig tudta leplezni azt a szinte gonosz örömöt, amely új élettel töltötte el, most, amikor látható közelségbe került a hosszú vadászat vége. Minden további társalgás nélkül fölvették nehéz csomagjaikat és komor elszántsággal elindultak északnak. Ez volt az a nap, amikor el akarták kapni Orl Fanét.

A kis gnóm csapája zavarba ejtő kuszasággal haladt át Alsó-Északföld poros dombjain. Időnként határozottan keletnek fordult, egyszer pedig teljes kört írt le. A délután unalmasan pergett, és noha Keltset jelzése szerint a nyomok egyre frissebbek lettek, úgy látszott, még mindig nem haladnak elég gyorsan. Ha leszáll az est, mielőtt elkapnák a gnómot, akkor ismét elveszíthetik. Már kétszer majdnem sikerült fülön csípniük, de váratlan események parancsára mindkét alkalommal föl kellett hagyniuk a kereséssel. Nem voltak abban a hangulatban, hogy ezt harmadszor is eltűrjék, Shea magában megfogadta, hogy ha kell, vaksötétben is követik Orl Fane nyomát. A félelmetes Koponya Királyság fenyegetően komorodott a távolban, a fekete, hegyes csúcsok késként hasítottak a látóhatárba. Lerázhatatlan félelem ülepedett a völgylakó tudatára, és egyre erősödött, ahogy mélyebbre hatoltak Északföld belsejében. Kezdte úgy érezni, hogy sokkal nagyobb dologba vágott bele, mint eredetileg képzelte, és a hajsza Orl Fane meg Shannara Kardja után csupán apró része sokkal nagyobb szabású eseményeknek. Ettől még nem esett pánikba, de egyre inkább szerette volna befejezni ezt az őrült üldözést, hogy mielőbb visszatérhessen a saját földjére.

Már délután volt, amikor a dombvidék hullámzó síksággá szelídült, amelyen messzebb lehetett látni. Amióta elhagyták a fekete falat, először haladhattak kényelmesen kiegyenesedve. Lélegzetelállítóan sivár volt az előttük elterülő vidék, a barna föld és a szürke kő üres lapálya, amely egyenetlen fodrokat vetett észak, a Koponya Királyságot, a Boszorkánymester hazáját határoló, magas csúcsok felé. Ahogy a tekintet északnak vándorolt, a síkság eltűnt, sziklák, hegygerincek emelkedtek ki belőle, amelyek lépcsőként magasodtak a gigászi csúcsok előtt. És ugyanaz a kísérteties, halálos csend honolt az egész kopár, forró, magányos végtelenségben. Semmi sem mozdult, egyetlen teremtmény sem illant tova, egyetlen rovar sem zümmögött, madár sem repült, még a szél sem kavarta föl a leülepedett porrétegeket. Mindenütt ugyanaz a megperzselt üresség, amelyen nem hagyott jelet az élet; a halál leple takarta a tájat. Orl Fane kanyargós nyomai ebbe az ürességbe vezettek és eltűntek a messzeségben. Mintha a föld nyelte volna el. Az üldözők álltak néhány hosszú percig, arcukon látszott, mennyire viszolyognak továbbhaladni ebben az ellenséges tájban. De hát nem sok idejük volt latolgatásra, és elindultak. A hullámzó lapályon előttük kanyargó csapát jó előre be lehetett látni, és a három üldöző szakadatlanul nyomon volt. Hátrányukat gyorsan behozták.

Nem egészen két óra múlva Keltset jelezte, hogy már csak egy órányira vannak a zsákmánytól. A szürkület gyorsan közeledett, messze nyugaton a nap eltűnni készült a csorba látóhatár mögött. A tompa alkonyatot még áthatolhatatlanabbá tette az állandó szürke pára, és a körvonalak furcsán felpuhultak. A három üldöző követte a gnóm nyomait egy éles sziklaereszekkel és hatalmas kiszögellésekkel határolt, mély vízmosásba. A fakuló napfény úgyszólván teljesen kialudt az elsötétülő völgy árnyékában, és Panamon Creelnek, aki valamivel korábban buzgón átvette a vezetést, hunyorogva kellett keresnie a mély porban a lábnyomok körvonalát. Lelassultak, szinte már csak sétáltak a mélyen meggörnyedt tolvaj mögött. Panamon Creel annyira csak az orra előtti nyomokkal törődött, hogy elképedt, amikor azok hirtelen megszakadtak. Shea és Keltset rögtön mellette termett, és csak tüzetes vizsgálat után vették észre, hogy valaki eltüntette a földről a kis gnóm továbbhaladásának nyomát. Ugyanebben a pillanatban hatalmas, sötét alakok váltak el a mélyút falától, és nehézkesen cammogtak előre a sűrűsödő sötétben. Shea látta meg elsőnek őket, de azt hitte, hogy káprázik a szeme. Panamon hamarabb értette meg, mi történik. Felszökkent, előkapta nagy pallosát, és a magasba emelte tüskéjét. Talán meg is rohamozta volna a szűkülő gyűrűt, ha a máskor könnyen kiismerhető Keltset nem tesz valami meglepőt. Gyorsan előreugorva visszarántotta a meghökkent tolvajt. Panamon csodálkozva nézett néma társára, azután kelletlenül leengedte fegyverét. Legalább tucatnyi alak állta körül a három embert, és a rémült Shea még a párás félhomályban is fölismerte a csapatnyi óriás trollt.

A KIMERÜLT ELF LOVASOK megállították tajtékos hátasaikat, és fásultan végignéztek a Rhenn széles völgyének ereszkedőin. Előttük két mérföld hosszan nyúlt el keleti irányba az üres völgy, a fák és bokrok gyérülő sávjával szegélyezett, éles taréjban végződő két meredély között. A legendás hágó, amely ezer éve szolgált bejáratként az Alsó-Streleheim síkjáról Nyugatföld erdős vidékére, természetes kapuja volt az elfek otthonának. Ebben a híres hágóban verték meg az elf légiók és Jerle Shannara a Boszorkánymester félelmetes hadát. Itt nézett szembe Brona a vén Bremennel és Shannara Kardjának titokzatos hatalmával, itt futott meg tőlük roppant seregével vissza a lapályra, hogy a közeledő törpe hadak állítsák meg, ejtsék csapdába és pusztítsák el őket. A Rhenn völgyében kezdődött bukása a legnagyobb veszedelemnek, amely a gyilkos Nagy Háborúk óta a világot fenyegette, ezért minden emberi faj történelmi emlékhelyként tekintett erre a békés völgyre. Némelyek a fél világot átutazták, hogy lássák, és úgy érezték: ők is részesei valamiképpen az iszonyú eseménynek.

Jon Lin Sandor parancsot adott a leszállásra, az elf lovasok hálásan engedelmeskedtek. A parancsnok most nem a múlttal törődött, hanem a közvetlen jövővel. Aggódva figyelte az északi Streleheimen elterpeszkedő vastag, fekete felhőt, amelynek párás árnyéka minden nappal közelebb kúszott Nyugatföld határához és az elfek otthonaihoz. Éles szeme messzire ellátott a keleti horizonton, ahol a sötétség már behatolt az ősi Paranort körülvevő erdőségekbe. Keserűen megrázta a fejét, és átkozta azt a napot, amikor eltávolodott királya és legjobb barátja mellől. Együtt nőttek föl Eventine-nel, és amikor barátjából király lett, Jon Lin mellette maradt, mint személyes tanácsadó és önjelölt testőrző. Együtt készültek a Fajok Második Háborújában elpusztultnak hitt Brona Szellemúr hadainak támadására. Allanon, a titokzatos vándor figyelmeztette az elf népet, és noha némelyek oktondi megvetéssel csúfolódtak rajta, Eventine-nek több esze volt. Allanon még sohasem tévedett; rémítő, de csalhatatlan pontossággal látott a jövőbe.

Az elf nép követte Eventine tanácsait, és felkészült a háborúra, de a támadás nem úgy következett be, ahogy várták. Elveszett Paranor, és vele Shannara Kardja. Ismét Allanon jött el hozzájuk, és megkérte őket, indítsanak őrjáratokat a Streleheim-síkságra, Paranor fölött, és akadályozzák meg a druida erődöt megszálló gnómokat, hogy a kardot északra vihessék, a Boszorkánymester palotájába. Akkor is kérdezősködés nélkül engedelmeskedtek. De valami váratlan dolog történt, és éppen akkor, amikor Jon Lin Sandor nem tartózkodott királya közelében. A Paranorban tanyázó gnómok hirtelen úgy döntöttek, hogy kitörnek a biztonságos észak felé. Három népes csapatot indítottak az elf vonalak átvágására. Eventine és Jon Lin két különböző csapattal támadták meg a gnóm erőket, és játszva szét is verték volna őket, ha nem avatkoznak be a Boszorkánymester északról lehömpölygő ármádiájából átirányított gnóm és troll erők. Jon Lin csapatát csaknem megsemmisítették, ő maga is alig bírt elmenekülni. Képtelen volt elérni Eventine-t, és az elf király egész csapatával eltűnt. Jon Lin Sandor csaknem három napon át kereste.

– Megtaláljuk, Jon Lin. Őt nem olyan könnyű megölni. Kimódolja, hogy életben maradjon. – A komor elf alig észrevehetően megbiccentette rövidre nyírott hajú fejét. Szeme rávillant a mellette álló fiatal férfi arcára. – Különös dolog, de én biztosan tudom, hogy életben van – folytatta a másik komolyan. – Nem is magyarázhatom meg, miből tudom, de ez olyasmi, amit érzek. – Breen Elessedil Eventine öccse volt; ő lesz a nyugatföldi elfek következő királya, ha bátyja meghal. Olyan feladat volt ez, amire még nem készült föl, és őszintén szólva nem is kívánt magának. Eventine eltűntje óta semmit nem tett, hogy átvegye a parancsnokságot a csüggedő elf seregek vagy a megrettent Királyi Tanács fölött, inkább azonnal csatlakozott a bátyját keresőkhöz. Ennek eredményeképpen az elf kormányzat csaknem káoszba süllyedt, és ami két héttel korábban még egységes nép volt az észak felől közeledő fenyegetéssel szemben, az elbizonytalanodott, megosztott csoportok halmazává hullott, amelyek iszonyúan féltek, mert senki sem állt készen, hogy átvegye a kormányzást. Az elfek azért nem estek pánikba; ahhoz túlságosan fegyelmezettek voltak, hogy hagyják szétzülleni az országot. Ám Eventine kétségtelenül erőteljes egyéniség volt, és az elfek szilárdan felsorakoztak mögötte, amikor trónra került. Fiatal volt, de szokatlan jellemerőről és tévedhetetlen józan észről tett tanúságot, mindig készen állt nála a jó tanács, és népe mindig meghallgatta. A király eltűnésének híre nagyon megrendítette őket.

Breen Elessedilnek és Jon Linnek egyelőre az volt a legnagyobb gondja, hogy megtalálják az eltűnt királyt. Miután kikerülték az őket kereső gnóm őrjáratokat és az északföldi derékhadat, a megtizedelt elf sereg űzött maradványai elérték a végvidéken az apró Koos falut, ahol kaptak élelmet és váltás lovat. Most éppen visszafelé tartottak, hogy folytassák a keresést. Jon Lin Sandor biztos volt benne, hol kell keresni Eventine-t, ha még él. Az óriási északföldi had csaknem egy hete indult meg dél felé, Callahorn királyság ellen, és onnan nem is megy tovább, amíg el nem pusztítja a Határőr Légiót. Eventine nagy valószínűséggel fogoly – Breennek és a testőrnek egyaránt ez volt a meggyőződése –, akkor pedig Brona megszálló hadseregének vezérkaránál őrzik értékes túsz gyanánt. Ha egyszer Eventine Elessedilt is legyőzték, olyan városok, amelyeket kevésbé érdemdús emberek irányítanak, hajlamosabbak lesznek megadni magukat. A Boszorkánymester fölismerte, milyen fontos Eventine az elf nép számára. Jerle Shannara óta ő volt a legnépszerűbb, legnagyobb tiszteletnek örvendő vezető, az elfek csaknem mindenre hajlandók voltak, hogy épségben visszakapják. Holtan nem szolgálhatja a Szellemkirály céljait, kivégzése pedig annyira felbőszítené az elfeket, hogy egyesülnének a Boszorkánymester elpusztítására. Ám élve hihetetlenül értékes, mert népe nem fogja kockáztatni, hogy kedvelt fiának baja essék. Jon Lin Sandor és Breen Elessedil nem áltatták magukat Eventine visszatérését illetőleg, még akkor sem, ha serege nem avatkozik be a Délföld elleni támadásba. Saját szakállukra jártak el, arra spekulálva, hogy meg fogják találni a barátot és a testvért, amíg még nem késő, azaz Délföld eleste előtt.

– Ennyi elég. Lóra! – Jon Lin türelmetlen hangja élesen hasított a rövid csöndbe. A pihenő lovasok fürgén fölugrottak. A parancsnok utoljára belebámult a távoli sötétségbe, azután megfordult, ruganyosan fölpattant várakozó hátasára, és könnyedén megrántotta a szárat. Breen máris mellette volt, néhány pillanat múlva a kis lovascsapat sebesen ügetett lefelé a völgy szélén. A reggel szürke volt, a levegő illatozott az éjszakai esőtől, amely még ott lógott a síkság fölött. A paták alatt meghajló vizes fű elfojtotta a lódobogás robaját. Messze délen egy darab mélykék égbolt látszott a felhők között. Hűvös volt, jólesett a lovaglás. Gyorsan elértek a völgy végére, ahol lassú ügetésre fogták fürge paripáikat, mikor bekanyarodtak a hágó keleti átjárójába. Halkan beszélgettek egymás között, mert Északföld határa közvetlenül a hágó torkolata előtt húzódott. A lovasok végigkígyóztak a keleti átjárót szegélyező magas gerincek között, és néhány pillanat múlva kint álltak a végtelen Streleheim-síkságon. Jon Lin csaknem egykedvűen tekintett végig az előtte elnyúló ürességen, azután hirtelen megrántotta a szárat.

– Breen! Egy lovas! – A másik elf azonnal melléje rúgtatott, és együtt bámulták a sebesen közeledő, távoli lovast. Kíváncsian meregették a szemüket, mert nem tudták kivenni a közeledő arcát a párás fényben. Egy röpke pillanatig Breen Elessedil bizonyosra vette, hogy a bátyja tért vissza, ám reményei gyorsan elhervadtak. Ez az ember túl kicsi volt ahhoz, hogy Eventine legyen. És bizonyosan nem lovasember. Amikor odaért hozzájuk, egyszerre kapaszkodott görcsösen a gyeplőszárba és a nyeregkápába, széles arca kivörösödött és verejtékezett az erőfeszítéstől. Nem elf volt; délföldi. Hirtelen megállította lovát az elf csapat előtt, zihált, hogy lélegzethez jusson, mielőtt megszólalna. Végignézett a somolygó arcokon, és egy árnyalattal veresebbre vált.

– Találkoztam egy emberrel néhány napja – kezdte az idegen. Azután elhallgatott, hogy lássa, figyelnek-e rá. – Megkért, hogy keressem meg az elf király jobbkezét. – A somolygás legott megszűnt, az elf lovasok előrehajoltak.

– Jon Lin Sandor vagyok – szólt halkan a csapat parancsnoka. A kimerült lovas hálásan felsóhajtott és bólintott.

– Én pedig Flick Ohmsford vagyok, és Callahorntól nyargaltam idáig, hogy megtaláljalak. – Nem csekély erőfeszítéssel lemászott a lóról, és fájó hátsóját dörzsölgette. – Ha adtok néhány perc pihenőt, elvezetlek titeket Eventine-hez.

SHEA NÉMÁN BAKTATOTT két óriás troll között, és képtelen volt szabadulni attól az érzéstől, hogy Keltset elárulta őket. Ügyes tőrt vetettek nekik, de legalább megpróbálhattak volna kitörni belőle. Ehelyett Keltset váratlan parancsára nem tanúsítottak ellenállást, hagyták, hogy lefegyverezzék őket. Shea reménykedett, hogy Keltset ismeri valamelyik portyázót, hiszen ugyanabból a fajból származik, tárgyal velük és kieszközöli a szabadságukat. De az óriási troll meg sem próbált szóba elegyedni foglyul ejtőikkel, a legkisebb ellenállás nélkül, szelíden engedte, hogy megkötözzék. Panamon Creel és Shea fegyvereit elvették, összekötözték a kezüket, és elindultak a három fogollyal észak felé a kopár síkságon. A kis völgylakónál még mindig ott voltak a Tündérkövek, de azok használhatatlanok trollok ellen.

Bámulta az előtte bandukoló Panamon széles vállát, és azon tűnődött, mire gondolhat a harapós természetű tolvaj. Annyira meghökkentette cimborája hirtelen megadása, hogy azóta egyetlen szót sem szólt. Nyilvánvalóan képtelen tudomásul venni, hogy ennyire félreismerte a néma óriást, akinek megmentette az életét, és akinek nagyra értékelte a barátságát. Egyszerűen felfoghatatlan volt a troll viselkedése, de míg Shea csak értetlenkedett, Panamon Creel mélyen megbántódott. Akármi kötötte is össze őket, Keltset a barátja volt, az egyetlen barátja, akiben megbízott. A kemény kalandor hitetlensége gyorsan csapott át gyűlöletbe, és Shea tudta, hogy Panamon Creel minden körülmények között veszélyes ellenség. Lehetetlen volt megállapítani, merre viszik őket. A szurokfekete, holdtalan éjszakában Sheának ügyelnie kellett, hova teszi a lábát észak felé menet a szétszórt sziklák és magas gerincek között, a laza murvás talajon. A troll nyelvből egy szót sem értett. Mióta Panamon elmerült a sértett csöndbe, Shea semmit sem tudhatott.

Ha a trollok megorrontották, kicsoda ő, akkor a Boszorkánymesterhez viszik őket. A Tündérkövek iránti érdektelenségükből ítélve foglyul ejtőik közönséges határsértőknek is tekinthetik őket, és fogalmuk sincs róla, mi hozta hármójukat északra. Ez a lehetőség sovány vigaszt jelentett; a trollok úgyis egykettőre kiderítik, ki légyen Shea. Hirtelen az jutott eszébe, mi történt a menekülő Orl Fanéval. Nyomai ugyanott értek véget, ahol őket elfogták, így ő is rab lehet. De hova vitték? És mi lett Shannara Kardjával? Órákig meneteltek az áthatolhatatlan sötétségben. Shea gyorsan elveszítette az időérzékét, végül annyira kimerült, hogy összerogyott, és az út hátralevő részében egyik foglyul ejtője széles vállán lógott, mint egy zsák gabona. Akkor tért magához, amikor kis lánggal égő tüzekhez értek egy ismeretlen táborhelyen, majd beléptek egy nagy sátorba. Odabent ellenőrizték, hogy Shea csuklóján tart-e a kötelék, és a lábát is összekötözték, aztán egyedül hagyták. Panamont és Keltsetet máshova vitték.

Kis ideig küszködött a kezét-lábát béklyózó bőrszíjakkal, de nem tudta őket meglazítani, és végül feladta a küzdelmet. Álmos volt, a hosszú menetelés fáradtsága áradatként öntötte el sajgó testét. Igyekezett harcolni ellene, kényszeríteni magát, hogy találjon ki valamilyen menekülési tervet. Minél jobban igyekezett, annál nehezebb volt bármire is gondolnia, és fáradt elméje egyre ködösebb lett. Öt percen belül elaludt. Úgy érezte, alig néhány pillanatig alhatott, amikor durva kezek rázták föl mély álmából. Egy termetes troll mondott valami érthetetlent, és egy tányér ételre mutatott, majd kiment a sátorból a világosságba. Shea belehunyorgott a sátor sötétjébe, mintegy mellesleg megállapította, hogy kint reggeli szürkeség van, azaz újabb nap kezdődött. Enyhe meglepetéssel tapasztalta, hogy kötelékeit eltávolították. Fürgén dörzsölni kezdte csuklóját és bokáját, hogy helyreállítsa a vérkeringést, majd nekiesett az ételnek. Kint zajos izgalom támadt, tábor-szerte futkosó trollok kiáltozásával, bömbölésével telt meg a reggel.

A völgylakó végzett a falatozással, és éppen elhatározta, hogy megkockáztat egy kukkantást a sátorajtó leengedett lapja mögül, amikor az hirtelen félrecsapódott. Vaskos troll őr lépett be, és intett Sheának, hogy menjen vele. A völgylakó megmarkolta zubbonya mellrészét, hogy érezze a Tündérkövek vigasztaló dudorait, és kénytelen-kelletlen követte vezetőjét. Troll kíséret vitte a kis délit az alacsony gerincekkel övezett, széles sziklafennsíkon elterülő nagy táboron át, különböző méretű sátrak és kőkalyibák között. Ha a szemhatárra pillantott, megállapíthatta, hogy jó messzire eljutottak a kopár fennsíkon előző éjjel. A tábor kihaltnak tűnt, és a hangok, amelyeket Shea korábban hallott, mostanra elnémultak. Az éjszaka tüzei hamuvá omlottak, a sátrak és kunyhók üresen álltak. Hirtelen borzongás futott végig a rémült foglyon, mert arra gondolt, hogy valószínűleg a kivégzésére vezetik. Panamonnak, Keltsernek semmi nyoma. Allanon, Flick, Menion Leah és a többiek valahol Délföldön vannak, és nem tudják, mi vár rá. Egyedül volt és meghalni készült. Annyira megbénult a félelemtől, hogy nem is próbált menekülni. Fásultan ballagott őrei között, amíg keresztülkanyarogtak a néma táboron. Elöl alacsony dombsor jelezte a tábor szélét, aztán már túl is voltak a sátrakon, kunyhókon, és egy széles tisztáson álltak. Shea elbámult, nem hitt a szemének.

Többtucatnyi troll ült széles félkörben a dombokkal szemközt, és csak egy pillanatra fordultak oda, amikor Shea kilépett a tisztásra. A domb lábánál három különböző termetű, és – bár ebben Shea nem lehetett biztos – különböző korúnak is látszó troll ült, kezükben fekete zászlócskában végződő, tarkabarka bottal. Panamon Creelt a széles félkör egyik végébe ültették. A tolvaj furcsa, töprengő pillantása akkor sem változott, amikor észrevette Sheát. Mindenki más a hatalmas Keltsetet figyelte, aki mozdulatlanul állt a várakozó trollok között, és keresztbe font karokkal nézett farkasszemet a három bothordozóval. Nem fordult Shea felé, amikor a völgylakót bevezették a körbe, és leültették a tűnődő Panamon mellé. Egy hosszú percre mély csönd támadt. Ez volt a legkülönösebb látványosság, aminek Shea valaha is tanúja lehetett. Aztán a félkör közepén ülő három troll egyike ünnepélyesen fölállt, s botjával könnyedén megkoppintotta a földet. A gyülekezet egy emberként emelkedett föl. Kelet felé fordultak, néhány kurta mondatot kántáltak a saját nyelvükön, azután némán leültek megint.

– Nahát, hinnéd? Imádkoztak. – Ezek voltak Panamon első szavai. Shea összerezzent meglepetésében. Gyorsan a tolvajra pillantott, de a délceg zsivány Keltsetet bámulta. Most egy másik állt föl a három vezető közül, és röviden szólt a figyelő közönséghez, többször intve Panamon és Shea irányába. A kis völgylakó várakozóan fordult társa felé.

– Ez ítélőszék, Shea – közölte a tolvaj furcsán szenvtelen hangon. – De nem a tiéd vagy az enyém. Minket a Késél mögé, a Boszorkánymester Királyságába visznek, hogy… valamilyen célra. Nem hiszem, hogy tudnák, kik vagyunk. A Szellemúr parancsa, hogy minden idegent vigyenek elé, velünk sem fognak másképpen bánni. Mégis van remény.

– De az ítélőszék…? – kezdte Shea kétkedve.

– Keltset miatt ült össze. Követelte a jogot, hogy népe ítéljen fölötte, és ne vigyék Brona elé. Régi szokás, nem utasíthatják vissza. Velünk együtt találták, amikor háborúban állnak a fajunkkal. Az a troll, aki emberrel közösködik, áruló. Nincs kivétel. – Shea akaratlanul Keltsetre sandított. A hatalmas troll egy szikla rendíthetetlenségével ült a várakozó gyülekezet közepén. Az elnökölő troll tovább dörmögött. Tévedtek, gondolta hálásan a völgylakó. Keltset nem áruló, egyáltalában nem hagyta cserben őket. De miért tűrte, hogy ilyen könnyen elfogják, amikor tudta, hogy az életével fizethet érte?

– Mit tesznek vele, ha úgy döntenek, hogy áruló? – kérdezte ösztönszerűen.

Halvány mosoly jelent meg a magas férfi ajkán.

– Tudom, hogy mire gondolsz. – Cseppnyi gúny volt a hangjában. – Ez a törvényszék bármit megtehet. Ha bűnösnek találják, azonnal lelökik az első szikláról. – Jelentőségteljes szünetet tartott, és most először nézett egyenesen a völgylakóra. – Én sem értem. – A két ember visszasüllyedt a hallgatásba. A beszélő bevégezte hosszú szónoklatát, és leült. Aztán egy troll állt oda a három vezető elé, akikről Shea már sejtette, hogy ők a bírák, és rövid bejelentést tett. Őt számos troll követte, akik röviden válaszolgattak a bírák kérdéseire. Shea semmit sem értett abból, ami folyik, de feltételezte, hogy ezek a trollok annak a portyázó csapatnak a tagjai, amely előző este elfogta őket.

Örökkévalóságnak tűnő ideig tartott a vizsgálat, ám Keltset meg se rezzent. Shea a szenvtelen óriást bámulta. Nem értette, miért választotta ezt az utat. Shea és Panamon egy ideje tudta, hogy Keltset nem közönséges száműzött, akit azért zavartak el otthonából és népétől, mert nem tud beszélni. De nem is egyszerűen tolvaj és kalandor, aminek Panamon próbálta beállítani. Értelem volt azokban a különös, gyengéd szemekben. Kimondatlan tudást őrzött Shannara Kardjáról, a Boszorkánymesterről, olyasmit, amit még Shea sem ismert. Titokzatos múlt rejlett az óriás szívében. Most megint éppen olyan, mint Allanon, gondolta hirtelen Shea. Mintha mindkettő ismerné a Kard varázshatalmának titkát. Meghökkentő kinyilatkoztatás volt, a völgylakó kétkedve csóválta a fejét, maga se igen hitte, ami eszébe jutott. De nem volt több ideje gondolkodni. A tanúskodás befejeződött, a három bíró fölszólította a vádlottat, hogy álljon elő és védje magát. Irgalmatlanul hosszú, kínzó pillanatok teltek el feszült csöndben, miközben a bírák, az összegyűlt trollok, Panamon Creel és Shea, mind arra vártak, hogy Keltset fölkeljen. Az óriás hegyi troll azonban mozdulatlanul ült, mintha megtörhetetlen varázs tartaná fogva. Shea legszívesebben ordított volna, hogy ne legyen már ilyen elviselhetetlen a csönd, ám a hang a torkára forrt. Vánszorogtak a másodpercek. Azután Keltset váratlanul fölállt.

Szálegyenesre húzta vasizmú alakját, és hirtelen valahogy többnek tűnt, mint közönséges halandó. Büszkeség volt a tartásában, mikor szembenézett a várakozó törvényszékkel, a három bíróval. Egyfolytában a bíróságot nézve belenyúlt a derekán feszülő széles bőrtüszőbe, előhúzott egy láncra akasztott, nagy, fekete fémfüggőt, és odatartotta a döbbenten előrehajló bírák elé. Shea egy villanásra látta a gyűrűbe foglalt keresztet, azután az óriás ünnepélyesen fölemelte a láncot, és vaskos nyakába akasztotta.

– Az istenekre, akik életet adtak… ezt nem tudom elhinni! – horkant föl Panamon döbbenten. A bírák is elképedve pattantak föl. Amikor Keltset lassan körbefordult a csodálkozó hallgatóság előtt, izgatott kiáltások harsantak, a trollok nyomban felpattantak és vadul hadonásztak a középen álló, közömbös óriás felé. Shea elhűlve bámulta őket.

– Panamon, mi folyik itt? – kérdezte végül. A felindult harsogásban alig lehetett hallani a szavát. Panamon Creel ugyancsak talpra ugrott, és rácsapott Shea keskeny vállára.

– Nem tudom elhinni! – ismételte szilaj örömmel. – Ennyi hónapon át nem is gyanítottam! Egész idő alatt titkolta előttünk, ifjú völgylakó barátom! Ezért engedte, hogy harc nélkül elfogjanak. De még ezen túl is van valami…

– Megmagyaráznád, mi történik? – sürgette Shea.

– A nyakék, Shea! A kör és a kereszt! – rikoltotta Panamon. – Ez a Fekete Irix, a legmagasabb kitüntetés, amit a troll nép adhat fajtája-bélinek! Ha egész életedben három ilyet látsz, akkor szokatlanul szerencsés vagy. Ahhoz, hogy ilyet kapjál, meg kell testesítened mindazt, amit a troll nép nagyra becsül, és amire törekszik! Aki ezt megkapja, olyan közel áll az istenhez, amennyire halandó csak állhat. Keltset valamikor kiérdemelte ezt a megbecsülést és mi még csak nem is sejtettük!

– De mi köze mindennek ahhoz, hogy velünk együtt találták meg…? – kérdezte a kis völgylakó, aki csak részben kapott választ kérdésére.

– Aki az Irixet viseli, aligha árulja el a saját népét! – vágott a szavába élesen Panamon. – A megtiszteltetéssel feltétlen bizalom jár együtt. A viselő sohasem szegi meg népének törvényeit – azt tartják róla, hogy még csak eszébe sem jut ilyesmi. Hitük szerint a visszaélés az ilyen bizalommal olyan örökké tartó büntetést vonna maga után, amit elképzelni is szörnyű. Troll még csak nem is gondol erre! – Shea bambán bámulta Keltsetet, miközben tovább harsogott a kiáltozás. A hatalmas troll ismét szembefordult három bírájával, akik hiábavalóan igyekeztek rendet teremteni a megvadult tömegben. Jó néhány perc eltelt, amíg a zaj eléggé lecsökkent ahhoz, hogy bármit hallani lehessen. A trollok ismét leültek, feszülten várták, mit fog mondani Keltset. Kis szünet következett, amíg odajött egy troll tolmács a néma vádlotthoz, azután Keltset mutogatni kezdett. A tolmács, egyfolytában a roppant kezeket nézve, troll nyelvre fordította a bíróságnak szóló magyarázatot. Az egyik bíró kurtán válaszolt, amiből Shea egy kukkot sem értett, de szerencsére Panamon máris megkezdte a saját fordítását, és halkan suttogta aggódó barátja fülébe:

– Azt mondta, hogy Norbanéból való. Ez az egyik nagyobb troll város a Charnal-hegység északi részében. A családja neve Mallicos – nagyon régi, köztiszteletben álló család. De valamennyiüket lemészárolták, állítólag törpék, akik ki akarták rabolni otthonukat. A bal oldali bíró azt kérdezte, hogyan tudott Keltset elmenekülni; őt is holtnak hitték. Ugyancsak borzalmas dolog lehetett, ha még ebben az eldugott faluban is hallottak róla. De akkor – várj, ezt hallgasd meg, Shea! Keltset azt mondja, hogy a Boszorkánymester bérencei pusztították el a családját! Majdnem egy éve Koponyahordozók érkeztek Norbanéba, kezükbe ragadták a kormányzást, és engedelmességre szólították fel a troll csapatokat. A város lakóinak zömével sikerült elhihetniük, hogy Brona visszatért a halálból, hogy sok ezer évet élt túl, és halandó kéz nem ölheti meg. A Mallicos család, amely a város vezetői közé tartozott, megtagadta az engedelmességet, és szembe akarta fordítani a várost a Boszorkánymesterrel. Keltset szava sokat nyomott a latban, mivel a Fekete Irixet viselte. A Boszorkánymester kiirtotta az egész Mallicos családot, Keltset kivételével, akit a Késél erődjébe hurcoltak. A törpe martalócok meséje csak hazugság volt, hogy felbőszítsék a trollokat, és beleugrassák őket a délföldi támadásba. Ám Keltsetnek sikerült megszöknie, mielőtt a börtönbe került volna, és déli irányban bolyongott, amíg rá nem találtam. A boszorkánymester parancsára kiégették a hangszálait, így akadályozva meg, hogy halandóval szót válthasson, ő azonban megtanulta a jelbeszédet. Várta az, esélyt, hogy visszatérhessen Északföldre…

Az egyik bíró hirtelen félbeszakította, és Panamon is elhallgatott egy percre.

– A bíró azt kérdezte tőle, miért jött most vissza. Hatalmas barátunk azt válaszolja, hogy tudomására jutott Brona rettegése Shannara Kardjától és egy legendától, amely szerint fiú támad az elf királyi házból, és megszerzi a Kardot… – Panamon hirtelen elhallgatott, amikor a tolmács Keltset felé fordult. Az óriás troll először nézett Sheára. A különös, gyengéd szempár megállapodott a kis völgylakón. Azután roppant társuk röviden gesztikulált a várakozó bíróknak. Panamon habozott, majd halkan megszólalt: – Azt mondja, hogy el kell menniük a fiúval a Koponya Királyságba, és ha egyszer sikerül bejutni az erődbe, akkor te, Shea, el fogod pusztítani a Boszorkánymestert!

XXXI.

PALANCE BUCKHANNAH hajnalban halt meg. A halál csöndesen, szinte váratlanul jött érte, amikor a napfény első arany sugarai fürkészőn végigtapogatták a keleti látóhatár sötétjét. Úgy halt meg, hogy nem nyerte vissza az öntudatát. Amikor Balinornak megvitték a hírt, csak bólintott és elfordult. A barátai mellette maradtak egy kis ideig, aztán Hendel némán intett, hogy ideje távozni. Összeverődtek a halottas szoba melletti folyosón, és halkan beszélgettek. Balinor az utolsó Buckhannah. Ha az elkövetkező csatában meghal, akkor a család neve eltűnik a földről. Csak a történelem emlékezik majd meg róluk.

Ugyanebben az órában megkezdődött Tyrsis ostroma. Ez is halkan kezdődött, az éjszaka elmúltával. Amikor a Határőr Légió katonái lepillantottak a város hatalmas falairól a szürke síkságra, látták a lassan emelkedő nap fényében, hogy a messzi Mermidonig mindent elborít a gigászi északföldi hadsereg; alakulatai sakktáblát rajzoltak a sötétzöld fűre. Az ármádia az egyik pillanatban még néma mozdulatlansággal állt Tyrsis alatt a lapályon, miközben a hajnal hússá és vérré, vassá és kővé változtatta át a sötétségből kihasított árnyékokat, a következőben megindult a tyrsisi védők felé. A csöndet széttörte a gnóm harci dobok dübörgése, mély hangjuk baljós ütemre lüktetett Tyrsis kőfalai körül. Az északföldiek lassan, rendületlenül meneteltek a csatába, a csizmás lábak a dobok pergésével egy ütemre dübörögtek, a fémpáncélok és fegyverek élesen csörömpöltek. Ezernyi arctalan, páncélos alak közeledett némán a reggeli sűrű homályban. Vészjóslóan csikorogtak abroncsos kerekeiken a vassal pántolt gerendákból készült, hatalmas, otromba rámpák, míg vonszolták és tolták őket a félhomályban, hogy mozgó pallóként szolgáljanak a sziklaerődhöz. Peregtek a másodpercek, a roppant ostromló sereg néhány száz méterre megközelítette a várakozó Légiót, és a dobok még mindig lassú lépéshez verték az ütemet. Keleten élesen kirajzolódott a nap pereme, a megfogyott éjszaka végképp eltűnt a nyugati látóhatáron. A dobok hirtelen elhallgattak, az embertenger megtorpant.

Egy szempillantásig mély, töretlen csönd lógott riadtan a reggeli levegőben. Azután fülsiketítő ordítás szakadt föl az északföldiek torkából; a hatalmas, könyörtelen erő nekilendült, egyik hullám a másik után hömpölygött előre, hogy összecsapjon a Határőr Légió katonáival. Széles arcán hideg egykedvűséggel nézte Balinor a toronymagas Külső Fal zárt kapujának tövéből a rémítő északföldi rohamot. Rendületlen nyugalommal osztogatta kurta utasításait futárjainak, az egyiket elküldte, hogy keresse meg Actont és Fandwickot a bal szárnyon, egy másikat jobbra indított Messalinéhez és Ginnissonhoz. Tekintete visszatért a sáncok alatti rettentő látványhoz. Az ostromlók közeledtek.

A sietve fölhúzott védővonalak mögött a Légió íjászai és lándzsásai türelmesen várták a parancsot. Balinor tudta, hogy rendkívül jó pozíciójukból még egy ilyen félelmetes támadást is meg tudnak akasztani, de először az öt széles rámpát kell elpusztítaniuk, amelyeket lassan gurítottak a szikla tövébe. Számított rá, hogy ilyen berendezések segítségével akarnak majd fölmászni a fennsíkra és annak alacsony sáncaira, mint ahogy az ellenség is számított rá, hogy ő majd meg akarja semmisíteni ezeket a feljárókat. Az északiak előőrsei már csak ötven méterre jártak a sziklától, Callahorn új királya azonban még mindig csak figyelt és várt. Azután hirtelen nagy lyukak bukkantak fel a földben a támadó ellenség lába alatt, és a rohamozók sikoltva buktak alá a fennsíkot övező, álcázott vermekbe. Két megfékezhetetlen, roppant, guruló rámpa belezuhant a vermekbe, kerekeik lepattantak, a fa összetört. A roham első hulláma megingott; Balinor rég várt jelére fölemelkedtek az alacsony sáncokról a Légió íjászai, és közvetlen közelről lőni kezdték a megzavarodott ellenséget. Hullottak a síkon a halottak és sebesültek, a második támadó hullám pedig legázolta őket, amikor hozzá akartak férkőzni a sáncokon túl a Légió katonáihoz.

Három súlyos rámpa kikerülte a rejtett gödröket, és akadálytalanul gurult az alacsony sáncok felé. A légió lángoló nyilak záporát zúdították a faburkolatra, de fürge sárga testek tucatjai futottak fel azonnal a feljárókra, hogy elfojtsák a tüzeket. Ekkorra a gnóm íjászok is lőtávolba értek, és jó néhány percen át nyílfellegek vágtak rendet mindkét oldalon. A rámpákon nyüzsgő, teljesen védtelen gnómokat szétszaggatták a nyílvesszők. Mindenfelé emberek hullottak fájdalomtól üvöltve az öldöklő nyilak alatt. A Határőr Légió sebesültjeit bevonszolták az alacsony sáncok mögé, ahol ellátták sebeiket. De az elhullott északföldiek tehetetlenül, védtelenül hevertek a nyílt mezőn és százak pusztultak el, mielőtt elmenekíthették volna őket. A három megmaradt rámpa még mindig gurult a sziklaerőd felé, noha az egyik már lánggal égett, és pár száz méteren belül mindenkit elvakítottak a nagy, bodorodó füstfelhők. Amikor a két megmaradt rámpa már csak húsz méterre volt a sáncoktól, Balinor elindította a védekezés utolsó hullámát. Hatalmas, olajjal teli üstök emelkedtek a délföldi védelmi vonalak fölé, tartalmuk alázúdult a füves síkságra, egyenesen a guruló rámpák útjába. Még mielőtt a támadó északföldieknek idejük lett volna kitérni, fáklyák hullottak a szétfröccsenő olaj kellős közepébe, majd minden eltűnt a lángok és a sűrű fekete füst tengerében.

Az állhatatos támadás megtört, az ostromlók hullámai rémülten torpantak meg a lángfalnál. Az első sorok elevenen égtek meg; csak keveseknek sikerült elmenekülni a Légió védelmi vonalainak tövében tomboló mészárlásból. A szél a síkságon át nyugat felé hajtotta a füstöt, a szemben álló két nagy hadsereg közepe és balszárnya elvesztette egymást szem elől, a sebesültek és haldoklók bénultan hevertek a fojtogató füstben. Balinor azonnal meglátta a lehetőséget.

Egy hirtelen ellenlökés most megtörné az északföldi sereg lendületét, és szétzilálná soraikat. Felugrott, intett a Külső Fal tetején álló Janus Senprének, aki a város védelmének parancsnoka volt. Tüstént nyílni kezdett a hatalmas, nehézkes, vasalt kapu, a Határőr Légió kurta kardokkal és hosszú, horgos pikákkal fölszerelt lovasosztaga színpompás, leopárdos lobogói alatt kirobogott a sziklára, majd élesen balra kanyarodott a fal menti úton. Másodperceken belül odaértek a Légió védelmi vonalának balszárnyára, ahol Acton és Fandwick parancsnokolt. Sietve leeresztettek egy hordozható rámpát a szikla pereméről a füsttel borított síkságra. A lovasok, Actonnal az élen, ledübörögtek és nagy ívben balra fordultak. Balinor azt parancsolta, hogy a híres ezred vágjon át a füstfalon, és rontson neki az ellenség jobbszárnyának. Amikor az északföldiek megfordulnak az ellentámadáshoz, Balinor egy ezrednyi gyalogost küld, hogy csapjanak le a védtelen északföldi arcvonalra, visszanyomva az ellenséget a Mermidonig. Ha az ellentámadás kudarcot vall, mindkét parancsnok azonnal vonuljon vissza az álcázó füstfal mögé, és rohanjon föl a rámpákon.

Merész, kockázatos játszma volt. Az északföldiek száma legalább hússzorosan meghaladta a Légióét, és ha a tyrsisieket megakadályozzák a visszavonulásban, akkor elpusztulnak. A Légió gyalogosainak kis csoportjai már ereszkedtek is le a balszárny mozgatható rámpáin, és rövid csapásokkal zaklatták az ellenséget, hogy megvédjék a lovasság egyetlen összeköttetését az ostromolt várossal. A balszárnyon pillanatokra teljesen eltűntek a katonák a füst mögött, amely vakító felhőkben emelkedett az égő ostromtornyokból a védvonal közepén. A védők jobbszárnyán eszeveszett harc tombolt. Itt csak a ritkás füstlepel és a por zavarta a két fél kilátását. Az északföldiek féktelenül támadtak.

A Légió védekező íjászai megtizedelték a támadók első hullámát, de a második hullám elérte a szikla tövét és sebtében összebarmolt, kezdetleges létrákon próbált följutni a megerősített magaslatra. A gnóm íjászok sok száz vesszőt lőttek ki az alacsony sáncokra, hogy megpróbálják addig lekötni a védőket, amíg az ostromlók felmászhatnak a lajtorjákon. A Légió íjászai viszonozták a tüzet, miközben társaik vashegyű lándzsákkal lökték le a sánc széléről a támadó ellenséget. A hosszú véres harcban egyik fél sem pihenhetett. Egy helyen a hatalmas hegyi trollok egyik különösen ádáz csapata áttört a védvonalakon, és futásnak eredt a sziklafennsíkon. Rövid ideig veszettül tombolt a tusa; aztán a testes Ginnisson, a Légió parancsnoka, akinek a képe ugyanolyan veres volt, mint hosszú haja, összegyűjtötte katonáit és szembefordult a hatalmas trollokkal; véres közelharc kezdődött, a legionáriusok megölték a behatolók kis csapatát, és lezárták a rést. A magas Külső Fal tetején négy régi barát állt csöndesen Janus Senpre oldalán, és nézte az előttük kibontakozó szörnyű látványt. Hendel, Menion Leah, Durin és Dayel valamennyien a városban maradtak, feladatuk az volt, hogy figyeljék a csata menetét, és segítsenek Balinornak a Légió mozgásának összehangolásában.

A gomolygó füstfelhők teljesen eltakarták a hatalmas határvidéki szeme elől a lovasezredet, csak a magas városfalon állók tájékoztathatták Balinort, hogy a megfelelő pillanatban indíthassa el a rohamot a centrumban. A király különösen Hendel ítélőképességében bízott, mivel a hallgatag törpe csaknem harminc éve harcolt az Anar menti határháborúkban. A deresedő harcos, a délföldi és az elf testvérek aggodalmasan figyelték a képet, amely lent a síkságon bontakozott ki. A jobbszárnyon a leghevesebb csata tombolt, mivel az elszánt északföldiek tovább rohamozták a Légió védekező katonáit, hogy följussanak a sziklára. A Határőr Légió kitartott, de mindent be kellett vetnie, hogy visszaverje a szilaj rohamokat. A síkságot a városkapu alatt, a sáncok közepénél elsötétítette az égő olaj és a lángoló rámpák füstje, amelyekből nem maradt egyéb izzó üszökhalomnál. A füst szélén a szétzilálódott északföldiek hasztalanul igyekeztek hátrébb vonni összekuszálódott vonalaikat, hogy ismét megpróbálkozzanak egy támadással.

Balról akkor törtek elő a Légió lovasai a gomolygó fekete füst takarásából. A gnóm lovasság egy nagy csapatteste a támadó szárny jobb oldalán állt, éppen azért, hogy elhárítsa a most kibontakozóhoz hasonló hadmozdulatokat. Noha az északföldiek sejtették a fenyegetést, az oldalazó támadás teljesen készületlenül érte őket. A rosszul kiképzett gnóm lovasok hamar szétszóródtak a támadó Légió előtt. A Légió teljes erővel rohamozta tovább az északföldi hadsereg védtelen oldalszárnyát. Észak felé haladva a legyező alakban szétnyíló legendás ezred lebocsátotta horgos végű lándzsáját, és háromoszlopnyi mélységű falat képezve nekirontott a megdöbbent ellenség centrumának. Acton célzottan támadott, olyan mélyen belehasított lovasaival az északi jobbszárnyba, hogy csaknem levágták a szélét.

A kis csoport a fal tetején izgatottan figyelte, amint az ellenség tüstént átcsoportosítja sorait a jobbszárny közepén, hogy hárítsa az új támadást; ezt látva Hendel intett Balinornak. Egy második rámpát is lebocsátottak a védelmi vonalak közepén; a Légió egyik ezrede a szálas Messalinéval az élen gyalogosan ereszkedett alá a füst-lepte füves síkságra. Egy osztag hátra maradt, hogy védje a mozgatható rámpa végét, miközben a második ezred eltűnt a sötét füstben. Balinor zárta a védelmi vonalakat, és fölsietett barátaihoz a nagy fal tetejére, hogy megnézze ellencsapásának eredményét. A hadműveletet tökéletesen hajtották végre. Amikor a hatalmas északföldi hadsereg meghökkent jobbszárnya elfordult, hogy felvegye a harcot a Határőr Légió lovasezredével, Messaline gyalogosai kirontottak a füstből a centrumban. Szoros falanxban, az összeillesztett pajzsok közeiből kimeredő lándzsákkal tört előre a jól képzett Légió a készületlen, összezavarodott ellenség közepén. Barmok gyanánt terelték vissza az északföldieket, minden lépésnél rengetegen estek össze haldokolva és sebesülten. Acton lovasai tovább támadtak bal felől. Az egész északi jobbszárny kezdett összeomlani, az emberek olyan fülsiketítően ordítoztak félelmükben, hogy még a védelem jobbszárnya ellen irányuló támadás is megingott egy pillanatra, és az északföldiek hökkenten bámultak nyugat felé, nem értve, mi történik ott. Menion Leah elképedten meresztette a szemét a Külső Fal tetejéről.

– Ez hihetetlen! A Légió valósággal visszanyomta a sereget. Megvertük őket!

– Még nem – sóhajtotta Hendel. – A valódi próba most következik.

Menion tekintete visszatért a csatához. Az északföldiek még mindig hátráltak a támadó Légió elől, de most megújult a tevékenység a hátráló vonalak mögött. A Boszorkánymester hadát nem lehetett ilyen könnyen megverni; ami hiányzott kiképzésben, az megvolt létszámban. Máris hatalmas gnóm lovascsapat vágtázott a gyalogos katonák mögé, és előretörtek, hogy összecsapjanak a Légió lovasaival. A gnómok azonnal fölsorakoztak Acton lovasai előtt, és több sor íjász meg parittyás támogatásával támadásba lendültek. Az ellenséges derékhad hátsó vonalából talpig páncélos óriások szoros, nagy négyszöge vált ki, és a saját elgyávult fegyvertársain átgázolva megindult a Légió gyalogosai ellen. A fal tetején álló emberek egy pillanatig értetlenül bámulták őket, azután hátrahőköltek, mert a páncélos harcosok a tulajdon embereiken át vágtak utat maguknak karddal és lándzsával az ellenség felé. Menion még sohasem látott ehhez fogható barbárságot.

– Hegyi trollok! – kiáltotta Balinor. – Lemészárolják Messalinét és az egész csapatot! Rendelj el visszavonulást, Janus! – Legújabb parancsnoka engedelmeskedett, és hatalmas, vörös zászlót húzatott föl egy közeli rúdra.

Menion Leah csodálkozva nézett a hallgatag határvidékire. Úgy tűnt, csaknem megnyerték a csatát, mégis visszavonulást rendel el. Pillantása összeakadt a királyéval. A határvidéki komoran elmosolyodott, mikor kiolvasta Menion szeméből a kérdést.

– A hegyi trollokat születésüktől harcra képezik. Ez az életük. Kézitusában jobbak a Határőr Légiónál. Felkészültebbek és sokkal erősebbek. Semmink sincs, amivel megállíthatnánk a támadásukat, viszont máris súlyos károkat okoztunk nekik, és még mindig tartjuk a sziklát. Ha meg akarjuk verni őket, ez csak úgy sikerülhet, ha minden alkalommal lecsippentünk belőlük egy szilánkot.

Menion megértően bólintott. Balinor intett és lement a várfalról, vissza a saját csapatához. Pillanatnyilag az volt a legnagyobb gondja, hogy megvédje a két ezred visszavonulási útvonalát, vagyis a két hordozható rámpát, amelyek a katonák egyetlen összeköttetését jelentik a várossal. A felföldi addig nézett a vállas alak után, amíg el nem tűnt a szeme elől, majd ismét megfordult. A mészárlás félelmetes méreteket öltött a síkságon. A sziklától az északföldi hadsereg hátsó vonaláig mindent beterítettek a levágott és sebesült emberek. Ez volt a legszörnyűbb öldöklés, aminek a kis csapat valaha is tanúja volt. Némán figyelték az élethalálharcot.

A távolban a Légió gyalogosai Messaline parancsnoksága alatt rendezetten megkezdték visszavonulásukat a város védelmi vonalai felé, de a hatalmas hegyi trolloknak már csaknem sikerült keresztülverekedni magukat saját hadseregük kavargó frontvonalán, és üldözőbe akarták venni a gyűlölt tyrsisieket. Míg a gyalogosok nehézség nélkül vonultak vissza, a lovasok váratlanul beleütköztek a tárriadó gnóm lovasságba. A két erő vadul összecsapott a közeledő trollok balján. Acton nem tudott vagy nem akart kitérni a rendületlenül támadó ellenség elől. Az északra elhelyezkedő két sor gnóm íjász pusztító nyílfellegeket szórt a tryrsisiekre. Gnóm és troll katonák is körülvették a lovasságot, amelynek Acton parancsára most háromfelé kellett védekeznie.

Hendel dühösen motyogott magában. Menion most először aggódni kezdett. Még Janus Senpre is idegesen járkált a falon. Pillanatokkal később igazolódtak legkomiszabb félelmeik. A trollok üldöző csapata, amely alig várta, hogy belevethesse magát a küzdelembe, olyan gyorsan rontott előre, hogy a hátráló tyrsisiek, akiket elfárasztott és megviselt a támadás, képtelenek voltak elérni a sziklafal biztonságát. Százméternyire a rámpától megfordultak, hogy harcoljanak. A szétszórtan égő tüzek füstje, amely fekete falként hömpölygött az alacsony sáncok előtt, teljesen eltakarta őket Balinor szeme elől, aki a város kapujában várta a katonáit, viszont a toronymagas fal tetején álló emberek iszonyodva és tisztán látták a váratlan fordulatot.

– Figyelmeztetem Balinort! – kiáltotta hirtelen Hendel, és leugrott a mellvédről. – Az egész csapatot levágják!

Janus Senpre a törpével együtt távozott, de Menion és az elf testvérek tehetetlenül figyelték tovább az eseményeket, nem bírtak elszakadni attól a látványtól, ahogy az óriás trollok rávetették magukat Messaline fáradt embereire. A Légió katonái összeillesztették pajzsaikat, kidugták a pajzsok között a földnek támasztott lándzsák hegyét, úgy várták a rohamot. A trollok is falanx alakzatban közeledtek, amely valamennyivel szélesebb volt, mint amilyen hosszú, láthatóan az volt a szándékuk, hogy három oldalról támadják a délföldieket, és puszta tömegükkel felmorzsolják ellenállásukat. Menion a falra pillantott, de Balinor nem mozdult, még nem jött rá, hogy a híres Határőr Légió egy egész ezrede a megsemmisülés szélén áll. Mikor Menion a síkságra tekintett, látta, hogy Hendel és Janus akkor érnek oda vad hadonászással a magas határvidékihez. Nincs idő, kiáltotta magában Menion. Elkésnek!

Ám ekkor különös dolog történt. Acton csapata, amelyről egy pillanatra megfeledkeztek a városfalon bámészkodók, hirtelen rohammal kitört a támadó gnóm lovasok gyűrűjéből, és tökéletes alakzatban, éles ívben egyenesen kelet felé kanyarodott, az üldöző hegyi trollok mögé. Sebes vágtában törtek át a nagyszerű katonák az útjukat elálló gnóm lovasokon. Nem törődve a nyilakat záporozó, nekibőszült gnóm íjászokkal, egyenesen közé nyargaltak a troll soroknak. Az ezred katonái lebocsátott lándzsával végigszáguldottak a troll falanx hátsó sorai között, majd a síkságon tovavágtattak keleti irányba. A hatalmas harcosokat teljesen váratlanul érte a roham; tucatnyian hullottak a földre, ahogy a pikák végigboronálták őket. Ezek azonban a világ legjobb harcosai voltak; azonnal, fegyelmezetten összezárták soraikat és megfordultak, hogy szembeszálljanak az új fenyegetéssel. Amikor Acton lovasai ismét nyugat felé kanyarodtak, és nyaktörő sebességgel indultak visszafelé, hogy újra végigsöpörjenek a troll falanx hátulján, az északföldiek ádázul visszavágtak, dárdákat és buzogányokat hajigálva. Tucatnyi lovas zuhant le élettelenül a lováról, és ugyanennyien görnyedtek sebesülten a nyergükre, miközben az ezred elvágtatott kelet felé, majd élesen délnek fordult Tyrsis biztonságos falainak irányába. Acton elérte célját; a jól időzített támadás lehetővé tette Messaline ostromolt ezredének, hogy hirtelen eltűnjön az álcázó füstfal mögött. Ragyogóan végrehajtott hadművelet volt; a figyelők a Külső Fal tetején fölkiáltottak mérhetetlen csodálatukban. Noha a feldühödött trollok első sorai üldözőbe vették őket, a Légió gyalogosai az oltalmazó füstfelhő segítségével egérutat nyertek, és Balinor meg egy mentő szakasz segítségével zömük elérte a várakozó rámpán át a biztonságot. Heves küzdelem alakult ki a szikla lábánál, amikor az ezred föl akarta vonni a rámpát, mielőtt az ellenség elfoglalná. Végül egyszerűen leengedték a sáncról, alázuhintották a síkságra, ahol csak pillanatokig heverhetett, mert a tyrsisiek felgyújtották és megsemmisítették.

A balszárnyon a megtámadott hátvéd hősies küzdelemben tartotta a másik rámpát. Acton csapata ismételten nekirontott a bősz gnóm íjászoknak, és még többet lekaszabolt. Vágtából támadtak, egy alkalommal annak a vékony gyalogos vonalnak a közepén vágtak keresztül, amely azért loholt, hogy elzárja menekülésük útját. Végül a portyázó lovasok elérték a feljáró biztonságát, szinte nem is lassítva fölnyargaltak rajta és a nyitott városkapu felé kanyarodtak, ahol éljenző katonák és polgárok fogadták őket. Amikor az utolsó lovas is elérte a sziklafennsíkot, a hátvéd sietve visszavonult, és a rámpát felhúzták. Addigra dél lett, és a tikkasztó nap nyirkos takarót borított mindkét sereg katonáira. Az északföldi had kelletlen mogorvasággal visszavonult a csatatérről, hogy újraszervezze erőit.

Vitte magával a sok száz halottat és sebesültet. Az égő olaj füstje mozdulatlan páraként lebegett a furcsán csöndes rónán, mivel a reggeli szél elült. A sziklafal előtt a földet elborították az üszkös tetemek, még mindig égtek makacs kis tüzek, míg az összetört rámpák roppant gerendái lassan elhamvadtak. Fokozatosan orrfacsaró bűz emelkedett föl a borzalmas csatamezőről, megjelentek a szárnyas meg a négylábú dögevők, és éles, mohó kiáltozással nekiláttak a zabálásnak. A feldúlt mezőn át leplezetlen gyűlölettel bámulta egymást a két hadsereg, amely kifáradt, elgyötörte a fájdalom, de alig várta, hogy újra kezdje a gyilkolást, amint parancsot kap rá. Hosszú órákra kiürült a felhőtlen, kék ég alatt a valaha zöld mező, sebhelyei pörkölődtek és aszalódtak a nyári nap hevében. Azok, akik hajlottak a vágyálmokra, kezdték azt képzelni, hogy a csata véget ért, nem lesz több pusztítás. A gondolatok reménykedve fordultak el a gyilkolástól és a túléléstől a család és a szerettek felé. A halál árnyéka egy időre szertefoszlott.

Majd a kései délutánban az északföldi hadsereg ismét támadásba lendült. Miközben a gnóm íjászok végeérhetetlennek tűnő nyílzáporral árasztották el az alacsony sáncokat, a gnómok és trollok vegyes csapatai megrohanták a délföldieket, hasztalanul keresve rajtuk gyenge pontokat. Hordozható rámpákat, kis ostromlétrákat, kötél végére csomózott horgokat, mindent bevetettek, hogy rést leljenek a Légió védővonalain, de a támadókat minden esetben visszaverték. Fárasztó, kegyetlen roham volt, azért indították, hogy kifárasszák és elcsüggesszék Tyrsis védőit. A hosszú nap lassan alkonyatba fordult, de az ádáz csata tovább tombolt. Sötétben ért véget, és gyászba borította a Határőr Légiót. Amikor az alkony leszállt a véres földre, a fáradt ellenfelek nyilakkal és lándzsákkal gyilkolva, utoljára támadtak egymásnak. Egy eltévedt nyílvessző átütötte Acton torkát, aki éppen visszatért a csapatához a balszárny ellenőrzése után, és a nyeregből a szárnysegédje karjába taszította a vitéz harcost, ahol néhány pillanat múlva meghalt.

A BOSZORKÁNYMESTER KIRÁLYSÁGA a legsivárabb, legbaljósabb darabja volt az ismert világnak: áthatolhatatlan, gyilkos csapdák kopár, élettelen gyűrűje. A természet gyengéd, életadó kezét régen eltaszították a sötétség e hálátlan birodalma fölül, és a lent maradt pusztaságra rátelepedett a némaság. A keleti határ a sötét, hatalmas, dögletes bűzű Malg-mocsárban rothadott; ezen az elterpeszkedő, gonosz ingoványon még nem jutott át élőlény. A sekély víz alatt, amelyen egyetlen nap alatt sarjadó és elpusztuló, színtelen burjánok foltjai úszkáltak, sárból és futóhomokból állt a talaj; amit megragadott, egykettőre magába szívta. A Malgról azt állították, hogy feneketlen, és noha itt-ott még lehetett szilárd földfoltokat látni, és a haldokló fák kiszáradt, csontvázszerű ágait, ezek egyenként enyésztek el.

A Malgtól nyugatra, a legmagasabb északon alacsony hegyláncok húzódtak, amelyek a sokatmondó Borotva nevet kapták. Ezeken a hegyeken nem volt átjáró, széles, meredek hátuk kiugró kőtáblái mintha a föld beleiből türemkedtek volna elő. Egy tapasztalt és elszánt hegymászó még így is megostromolhatónak találta volna a Borotvát – egy-két ember meg is próbálkozhatott vele –, ha nem éltek volna fölös mennyiségben feltűnően mérges pókok a kopár hegyek között. A halottak napszítta csontjai apró foltokban fehérlettek a sötét sziklákon, a pókok kikerülhetetlenségének néma tanúságaként. Volt egy hézag a halálos gyűrűn, ahol a Borotva dombokká töppedt a királyság északnyugati sarkában; itt öt mérföld hosszan húzódott a könnyebben járható vidék, nem lévén rajta természetes védelem a behatolók ellen. Csakhogy mivel ez a kis kapu jelentette a logikus utat, amelyen meg lehetett közelíteni a királyságot, ezért az úr és Mester telerakta a ketrec bejáratát csapdákkal, amelyek csak arra vártak, hogy a vigyázatlan beléjük lépjen.

A keskeny földsávot szemek és fülek őrizték, amelyek egyedül Bronának engedelmeskedtek. A gyűrűt rögtön be lehetett zárni. Rögtön a hegyláb tövében kezdődött egy hatalmas, aszott síkság, a Kierlak-sivatag, amely úgy ötven mérföldön át húzódott délnek. A széles homokpuszta fölött súlyos, gyilkos pára lebegett láthatatlanul, amely a Léthe vizéből szállt föl; a déli perzselő ürességből induló, lomhán kanyargó, mérgező folyó egy kis tóba torkollott. Még a madarak is pillanatok alatt elhullottak, ha túl közel merészkedtek a vízhez. A homok szörnyű kemencéjében és a mérges levegőben elpusztult állatok néhány óra alatt felbomlottak és elporlottak, így semmi nyom nem maradt utánuk.

De minden akadály legborzalmasabbika a tiltott birodalom déli határain nyúlt el fenyegetően, a Kierlak-sivatag délkeleti szegélyétől a keleti Malg-mocsár ingoványos partjáig. Ez volt a Késél. Több ezer méteres ormai úgy szaggatták az eget, mint gigászi dárdahegyek, amelyeket holmi szörnyeteg óriás döfött a földbe. Nem is annyira hegységnek látszott, inkább rémítő szirtek sorozatának, amelynek fűrészfogas vonala fájdalomtól vonagló ujjak módjára mart a szemhatárba. A nagy sziklasorompó tövében mérgezően kavargott a Malg-mocsárból fakadó Léthe, amely nyugat felé kígyózva tűnt el a Kierlak-sivatag átható párájában. Csak egy megmagyarázhatatlan őrülettől béklyózott ember kísérletezhetett a Késél megmászásával. A sorompónak volt egy átjárója. Ráncos előhegyek között kezdődött a kicsiny, kanyargós szakadék, és sok ezer méter után érkezett meg a gyűrű déli peremén egy vészjóslóan magányos csúcshoz.

Ennek a hegynek a tépett felszínét összeszabdalta, elnyűtte a kor és az elemek, ami különösen fenyegető külsőt kölcsönzött a déli oldalnak. Még a legfelületesebb szemlélőt is azonnal és rémítően emlékeztette egy emberi koponyára, amelyről lemállott a hús és az élet: gömbölyű, csillogó kupola, ásító szemüregek, horpadt orcák, az állkapocsban csorbán vicsorgó fogak. Ez volt az otthona az úrnak és Mesternek. Ez volt Bronának, a Boszorkánymesternek a királysága. Mindenre rávetette árnyát a Koponya, a halál eltörölhetetlen jele. Dél volt, de itt furcsa mód mintha megállt volna az idő. Előttük különös némaságba burkolózott a hatalmas, pusztuló erőd. Ismerős szürkeség takarta az eget és a napot, a piszokszín sziklás talajon nem lehetett látni élet nyomát. Ám ezen a napon volt a levegőben még valami, ami áthatolt a csöndön és ürességen, bele azoknak a húsába és vérébe, akik tekergőző oszlopban haladtak a hatalmas Késél egyetlen kapuja felé. A szorongató türelmetlenség lebegett a Boszorkánymester királyságának roncsolt ábrázata fölött, mintha a túl gyorsan rohanó események egymásra torlódva várnák, hogy eljöjjön az ő pillanatuk.

A trollok óvatosan nyomakodtak a kanyargós szakadékon át, hatalmas termetük eltörpült a toronymagas csúcsok mellett, szinte hangyáknak látszottak a szétterjedő, kortalan sziklák között. Úgy léptek be a halál királyságába, ahogy a kisgyermek egy ismeretlen, sötét szobába, rettegve, habozva, ugyanakkor elszántan, hogy megnézze, mi van odabent. Akadálytalanul, noha nem észrevétlenül haladtak. Várták őket. Megjelenésük nem okozott meglepetést, és a Mester szolgái nem zaklatták, nem bántották őket. Kifejezéstelen arcuk leplezte valódi szándékaikat. Sohasem juthattak volna el a Léthe déli partjáig, ha nem menetelt volna közöttük a Szellemkirály hite szerint elpusztított fa utolsó hajtása, az elf Shannara-ház legutolsó fia. Shea rögtön Keltset széles háta mögött gyalogolt, tessék-lássék hátrakötött kézzel. Őt Panamon Creel követte, ugyanilyen béklyóban, s veszedelmesen villogó szürke szemmel méregette a nagy sziklafalakat a menetoszlop két oldalán. A csel tökéletesen bevált.

A hegyi trollok látszólagos foglyaikkal, a két délföldivel elérték a Léthe déli partját, a lomha, gusztustalan folyót, amely a Koponya Királyság legdélibb határát alkotta. A trollok és néma rabjaik egy rothadó fából és rozsdás vastüskékből barmolt széles tutajon keltek át, amelynek szótlan révésze, egy hajlott, csuklyás teremtmény sokkal inkább tűnt fenevadnak, mint embernek: arcát eltakarták a dohos fekete köpeny ráncai, de kampós, pikkelyes keze tisztán látszott, amikor megragadta a göcsörtös póznát, és tovalökdöste az ódon járművet a langyos, mérgező vízen. A kínosan feszengő utasokban fokozódó undort ébresztett a révész, és láthatóan megkönnyebbültek, amikor kiszállhattak a túlparton, a hajós pedig ódon járművével együtt beleveszett a folyó sötét vizének párájába. Északföld alsó része ezzel el is tűnt a szemük elől; a szürkeség olyan súlyosan megülte az állott, száraz levegőt, hogy a túlpartból semmi sem látszott. Annál sötétebben magasodtak előttük a Késél fűrészes ormai, a hatalmas sziklaujjak megrepesztették a ködöt az északföldi dél szürkületi fényében. A csapat szótlanul keresztülment az átjárón, amely kettéhasította a hatalmas hegységet, és egyre mélyebbre hatolt a Boszorkánymester tiltott birodalmába.

A Boszorkánymester. Shea valamiképpen úgy érezte, hogy a kezdetektől, amikor Allanon mesélt híres őseiről, attól a naptól tudta, hogy ez fog történni: a körülmények rákényszerítik, hogy szembenézzen ezzel a félelmetes teremtménnyel, aki olyan elszántan próbál végezni vele. Egyetlen pillanattá mosódott össze az idő és az események, villámként lobbantak fel kusza emlékek menekülésben telt hosszú napokról, a futásról, hogy életben maradjon, és tovább rohanjon újabb és még iszonytatóbb összecsapások felé. A pillanat egyre közeledett, és neki gyakorlatilag egyesegyedül kell szembenéznie vele az ismert világ legvadabb vidékén, legjobb barátai szétszórattak, egyetlen társasága egy csapat hegyi troll, egy számkivetett tolvaj és egy bosszúvágytól fűtött, titokzatos óriás. Ennek sikerült rávennie a bíróságot, hogy adjon a keze alá egy csapatnyi harcost – nem mintha elhitték volna, hogy a jelentéktelen völgylakó képes elpusztítani a halhatatlan Bronát, hanem mert hatalmas vérük a becses Fekete Irixet hordozta.

A három bíró fölfedte Orl Fane sorsát is. A trollok egy órával az elszánt üldözők előtt csípték el a kis szökevényt, és őrséggel kísértették fő táborukba. A maturen bíróság egyhamar arra a következtetésre jutott, hogy a gnóm sült bolond. Őrülten hablatyolt titkokról és kincsekről, aszott sárga arcára ráfagyott az ocsmány vigyor. Időnként mintha a levegőnek beszélt volna, és hevesen dörzsölte pőre karját és lábát, mintha eleven dolgok tapadnának rá. Egyetlen tárgy kapcsolta még a valósághoz, egy vén kard, láthatólag egyetlen vagyona, ehhez viszont olyan erősen ragaszkodott, hogy rabtartói nem tudták elvenni tőle. Megengedték hát, hogy megtartsa a vacak vasdarabot, és hozzákötözték markolászó sárga mancsát a rozsdás hüvelyhez, majd egy órán belül elküldték északra, a Boszorkánymester kazamatáiba. A szakadék gonoszul kanyargott a Késél toronyló csúcsai között, a széles út olykor annyira elkeskenyedett, hogy alig volt több sziklarepedésnél. A megtermett trollok pihenés nélkül kapaszkodtak át a szakadékon. Néhányan jártak itt korábban is, ők vezették a többieket, egyenletes, kimerítő tempót diktálva. A legfontosabb most a gyorsaság. Ha túl sokáig késlekednek, a Szellemkirály intézkedik, hogy Orl Fanét és az ódon fegyvert, amelytől a gnóm egy villanásra sem hajlandó megválni, zárják el a Mester legsötétebb pincebörtönébe.

Shea megborzongott ettől a lehetőségtől. Lehet, hogy ez máris megtörtént, és ők egyenesen a saját kivégzésükre mennek. A Culhavenből induló hosszú utazás során akárhányszor úgy tűnt, hogy a Boszorkánymester minden mozdulatukról tud; mintha mindig is várta volna őket. Ez őrültség! Szörnyű a kockázat! De még ha sikerrel járnak, és ő végül kezébe foghatja is Shannara Kardját… akkor mi van? Magában fölnevetett. Úgy kell szembenéznie a Boszorkánymesterrel, hogy Allanon nincs mellette, és neki fogalma sincs, mivel hozhatja működésbe a mesés talizmán rejtett erejét! Még azt sem fogják megtudni, hogy Shea megszerezte a Kardot. Nem tudta, a többieknek mi a szándékuk, ő azonban már elhatározta, hogy amennyiben valamilyen csoda folytán a kezébe kerül a talányos fegyver, akkor ő bizony futni fog, ahogy a lába bírja. Bizonyos volt benne, hogy Panamon Creel helyeselné a tervet, de alig váltottak tíz szót egymással, amióta megkezdődött útjuk a Koponya Királyságba. Sheának volt egy olyan érzése, hogy jobbára hajszálon múló menekülésekből és hajmeresztő csínyekből álló élete során a skarlát tolvaj először kóstolja meg a félelmet. Mégis Keltsettel és Sheával tart; velük ment, mert nem voltak más barátai, mert a büszkesége nem tűrte, hogy ne menjen. Mindenekelőtt életben akart maradni, de még a túlélés sem bírhatta rá, hogy szégyenben maradjon.

Keltset indokai kevésbé látványosak ebben a veszedelmes kalandban. Shea úgy hitte, tudja, miért ragaszkodik annyira az óriás troll Shannara Kardjának megszerzéséhez. Sokkal több volt ez annál, hogy meg akarta bosszulni kiirtott családját. Volt valami benne, ami Balinorra emlékeztette Sheát, az a csöndes önbizalom, amely erőt adott a tétovábbaknak is. A völgylakó akkor is ezt érezte, amikor Keltset javasolta, hogy menjenek Orl Fane és a Kard után. Az a szelíd, okos tekintet azt mondta, hogy Keltset hisz a völgylakónak, Shea pedig tudta, bár nem voltak rá ésszerű indokai, hogy neki roppant barátjával kell tartania. Ha most fordulna vissza, miután annyi hetet töltöttek Shannara Kardjának felkutatásával, ugyanúgy elárulná barátait, mint saját magát.

Kétoldalt hirtelen visszavonultak a sziklafalak, a nyiladék lejtős völggyé tágult, amely szélesen mélyedt a Koponya Királyság gyűrött belsejébe. Kopár, szikkadt felszínét kiszáradt folyóágyak hasogatták köves buckák ragyái között. A csapat némán megállt, minden szempár önkéntelenül a kis völgy mélyén álló magányos hegyre tévedt, amelynek déli oldala vakon bámult rájuk, koponyáéra emlékeztető két hatalmas, ásító szemüregével. A roncsolt arc időtlen türelemmel várta a Mester érkezését. A völgy bejáratánál álló Shea tarkóján égnek meredt a haj, és hirtelen borzongás futott végig apró termetén. Két oldalról, a sziklák közül idétlen, lomha teremtmények csoszogtak elő: nagy testük olyan piszokszínű, mint a haldokló föld, arcukon szinte nem is voltak vonások. Valaha emberek lehettek, de többé nem voltak azok. Két lábon álltak, két kar lógott oldalukon, ám ezzel véget is ért a hasonlatosság. A bőrük olyan volt, akár a meszes gitt, csaknem gumiszerű, és úgy mozogtak, mintha nem lenne eszük. Ezek a lidérces jelenések körülvették a trollokat, és üresen bámultak fakéregszerű arcukba, mintha azt néznék, kik jöttek hozzájuk. Keltset kissé oldalra fordult, és intett Panamon Creelnek.

– A trollok muteneknek hívják őket – suttogta halkan a kalandor. – Maradj nyugton! Emlékezz rá, te most fogoly vagy. Nyughass! – Az egyik formátlan lény reszelős hangon mondott valamit az élen álló trollnak, és a két megkötözött ember felé intett. Kurta megbeszélés következett, azután az egyik troll hátraszólt Keltsernek, aki intett Sheának és Panamonnak, hogy kövessék. Ők hárman elváltak a csapattól, és két másik troll társaságában némán követték az egyik csoszogó mutent, aki megfordult és imbolygó kacsázással megindult a balra eső sziklafal irányába. Shea egyszer hátrapillantott, és látta, hogy a trollok a szoros bejáratának két oldalán lebzselnek, nyilván a társaik visszatérésére várva. A többi muten nem mozdult. Ismét előrenézett és észrevette, hogy a sziklafalon hosszú, több száz méteres hasadás fut fölfelé, és ez valaminek a bejárata. A kis csoport belépett a sziklafalba, a szemük igyekezett alkalmazkodni a hirtelen sötétséghez. Megálltak, amíg vezetőjük elővett egy fáklyát a falon levő polcról, meggyújtotta, és bambán odaadta az őt követő trollnak. Az ő szemét nem zavarta a tinta-fekete sötétség. Ismét megindult előttük.

Bementek egy nyirkos, büdös barlangba, amelyből végeérhetetlen aknák ágaztak el. Shea mintha sikoltásokat hallott volna valahonnan messziről, amelyeket újra és újra visszavert a sziklafal. Panamon rekedten káromkodott a vibráló fáklyafényben, széles arcára csíkokat húzott a verejték. A kuka muten lanyhán becsoszogott az egyik folyosóba, és a hasadék halvány fénye elenyészett a feketeségben. Kizárólag csizmás lábuk visszhangzó dobogása kísérte őket, miközben egyre mélyebbre hatoltak a sötét folyosón. Futólag láttak ablaktalan, zárt vasajtókat a járat két oldalán. Valahol még mindig sikoltoztak, de most mintha távolabbról jött volna. A cellákból, amelyek mellett elhaladtak, nem szüremlett ki emberi hang. Végül vezetőjük megállt az egyik súlyos ajtó előtt, kurtán intett, és torokhangon odaszólt a trolloknak. Megfordult, hogy továbbmenjen a folyosón, de csak egy lépést tehetett, amikor az élen álló troll hatalmas vasbuzogányával bezúzta otromba fejét. A muten élettelenül zuhant a folyosó padlójára. Keltset sietett kioldozni Sheát és Panamont, miközben a másik két troll a cella ajtaját őrizte. Amikor barátai kiszabadultak, a hatalmas északföldi macskafürgeséggel a vasajtóhoz lépett, és elhúzta a reteszt. Megragadta a vasrudakat, és feltépte az ősrégi ajtót. A súlyos szerkezet éles nyikorgással kitárult.

– Na, most meglátjuk! – szusszantott Panamon. Elvette a fáklyát Keltsettől, óvatosan belépett az apró cellába, két társa követte. Orl Fane görnyedten ücsörgött a hátsó falnál, aszott lábain béklyóval, amelyet a sziklapadlóhoz rögzítettek, szinte felismerhetetlenül elkoszolódott rongyokban. Nem ugyanaz volt, akit napokkal ezelőtt ejtettek foglyul a Streleheim-síkságon. Bamba közönnyel bámulta a három arcot, vékony, sárga képére ráfagyott az ocsmány vigyor, és értelmetlenül motyogott. Pupillája különös módon tágnak tűnt a ragyogó fáklyafényben, beszéd közben körbepillogott, úgy viselkedett, mintha más is lenne a kis cellában, olyan teremtmények, amelyek mindenki másnak láthatatlanok. A két ember és az óriás troll szempillantás alatt fölmérték állapotát, és tekintetük azonnal a csontos kezekre siklott, amelyek még mindig féltékenyen markolták az ütött-kopott, fémveretes bőrhüvelyt, amely hosszú kutatásuk folyton tovatűnő célját rejtette. Az ódon markolat tompán csillogott a fáklyafényben, homályosan sejlett a lángoló szövétneket tartó kéz. Meglelték. Rátaláltak Shannara Kardjára! Egy pillanatig senki se mozdult. Az eszelős gnóm aszott mellére szorította a kardot, szemében a fölismerés pillanatnyi szikrája lobbant, amikor meglátta Panamon lassan fölemelkedő karcsonkjának végén a csillogó fémtüskét. A kalandor fenyegetően előrelépett, és lehajolt a gnóm beesett arcához.

– Eljöttem érted, gnóm! – mondta nyersen. Mintha hirtelen átalakuláson ment volna át Orl Fane, amikor meghallotta Panamon Creel hangját. Rémülten fölvisított és fickándozva próbált távolodni. – Add ide a Kardot, te alattomos patkány! – parancsolta a tolvaj. Válaszra nem is várva megragadta a fegyvert, és igyekezett kitépni a halálra rémült gnóm meglepően erős szorításából. De Orl Fane még így, a halál szemébe nézve sem volt hajlandó megválni drága kincsétől, és úgy visított, mint akit nyúznak. Panamon hirtelen méregbe gurult, és rávágott tüskés kezének nehéz vaskapcsaival a kis fickó koponyájára. A gnóm eszméletlenül rogyott a padlóra.

– Hogy egész idő alatt erre a nyomorultra vadásztunk! – kiáltotta Panamon. Hirtelen rekedt suttogássá tompult a hangja. – Azt hittem, a végén legalább örömem lesz a halálában, de… nem ér ez még annyit se. – Utálkozva lehajolt, hogy kihúzza a Kardot a hüvelyéből, ám Keltset előrelépett, vállára tette a kezét, visszatartotta. A tolvaj, még mindig hideg haraggal, ránézett, de a hegyi troll a figyelő Shea felé intett, majd mindketten hátraléptek.

Shannara Kardja Shea tulajdona volt születése jogán, ő mégis habozott. Olyan messziről jött, annyi mindenen ment keresztül, mindezt ezért a pillanatért, és most rájött, hogy fél. Dermedten bámulta az ősi fegyvert. Egy pillanatig azt fontolgatta, hogy visszautasítja. Tudta, hogy énje egy része nem képes elfogadni a rákényszerített iszonyú felelősséget. Felvillant benne a három Tündérkő szörnyű ereje. Shannara Kardjáé vajon miben rejlik? Lelki szemei előtt megjelent Flick, Menion és a többiek, akik keményen harcoltak, hogy ő hozzájuthasson a Kardhoz. Ha most félreáll, elárulja a többiek bizalmát. Végső soron azt üzeni nekik, hogy minden tűrésük céltalan volt. Ismét maga előtt látta Allanon sötét, rejtélyes arcát, amint kigúnyolja az ő gyermeteg eszméit, azért, mert nem hajlandó olyannak látni az embereket, amilyenek. Neki is számot kellene adnia, és Allanon nem lenne elégedett ezzel a számadással…

Fásultan odament az összerogyott Orl Fanéhez, fölé hajolt, ujjai rázárultak a fegyver markolatának hideg fémjére, érezték az égő fáklya domborművű vésetét. Megmerevedett. Azután lassan kivonta Shannara Kardját.

XXXII.

TYRSIS OSTROMÁNAK második napján ugyanolyan temérdek északföldit mészároltak le, mint az első napon. Az óriási ármádia hajnalban, a gnóm harci dobok mély dübörgésére indított támadást. Szabályos alakzatban meneteltek a szikla felé, onnan száz méterre megálltak, majd fülrepesztő ordítással az egész hadsereg előrerontott, hogy véres küzdelemben megmássza a magaslatot. Egyik hullám a másik után zúdult a védekező Határőr Légió legkülső vonalaira, ugyanazzal a tökéletes közönnyel a saját életük iránt. A roppant rámpák segítsége nélkül jöttek, mert nem volt idejük, hogy újjáépítsék őket, ehelyett a sok ezer kis ostromlétrában és kampós végű kötélben bíztak. Vad, könyörtelen, ádáz tusa volt ez. Már az első percekben sok száz északföldi halt meg. Acton halála után Balinor nem kockáztatta, hogy a Légió lovasságának parancsot adjon egy második ellentámadásra az óriási északi ármádiával szemben. Ehelyett úgy döntött, hogy elsáncolják magukat a sziklán, és kitartanak, ameddig tudnak. Az égő olaj és a Légió íjászai megritkították az első északi hullámot, de a támadók most nem torpantak meg és nem eredtek futásnak. Végtelen hullámokban hömpölyögve átverekedték magukat a nyilakon és a lángokon a fennsík szélére, ahol ostromlétrákat támasztottak a szirtnek. Vijjogó rajokban hemzsegtek fölfelé a létrákon, és a küzdelem kézitusává szilajult.

Tyrsis hős védői csaknem nyolc órán át kitartottak a hússzor annyi ellenséggel szemben. Az ostromlétrákat és kampós köteleket rendszeresen eltörték, átvágták, az északföldieket tüstént lelökték, mihelyt elérték a sziklaperemet, a védővonalakon keletkezett lyukakat gyorsan betömték, mielőtt réssé szélesedhettek volna. A híres Légió tagjai olyan sok vitézi tettet hajtottak végre egyenként is, hogy azt lehetetlen lett volna számba venni. Noha semmi esélyük nem volt, megállás, pihenés nélkül harcoltak, tudva, ha kudarcot vallanak, az ellenség nem ad kegyelmet. A feldühödött északföldi hadsereg nyolc órán át küzdött hasztalanul, hogy áttörjön a Légió sáncain. Végül azonban rés keletkezett a védők balszárnyán. Az ellenség rekedt diadalüvöltéssel rontott föl a sziklára. Acton halála után a koros Fandwick maradt az egyetlen parancsnok a védelmi vonalnak ezen a részén. Összegyűjtötte kevéske tartalékát, hogy elzárja az északiak beözönlését. Hosszú perceken át tartott a dühödt küzdelem a résnél, amelyet az ostromlók minden elszántságukkal próbáltak szélesíteni. Mindkét oldalon sok tucat ember hullott el, köztük a hős Fandwick is.

Balinor újabb tartalékot küldött oda a középső állásokból, hogy befoltozzák a rést, de pillanatokkal később egy második, azután egy harmadik lyuk is keletkezett a balszárny védelmi vonalán, az egész haderő megingott, a vonalak szakadozni kezdtek. Callahorn királya rájött, hogy hadserege többé nem képes védekezni a külső vonalakon, ezért utasította megmaradt parancsnokait, hogy kezdjék meg a rendezett visszavonulást a városba. Összegyűjtötte a balszárny maradékát, és a külső vonalon sakkban tartotta az ellenséget, majd gyorsan visszavonta az egész hadat a városba. Keserű pillanat volt ez a délföldieknek, akik most rohantak védeni a Külső Falat. De az északföldi hadsereg nem tört előre, hogy támadjon. Ehelyett elkezdték lebontani saját védelmi állásaikat, és előrébb, a fennsíkon, éppen csak kívül az íjászok lőtávolján újraépítették azokat. A Határőr Légió fáradt katonái némán figyelték őket a városfalakról, miközben a napfényes délután lassan fordult alkonyatba a serény ostromlók fölött. Az északföldi tábor előreköltözött a város alatti fennsíkra, és mikor köréjük zárult a sötétség, meggyújtották őrtüzeiket.

Az utolsó világos pillanatokban az ellenség részben elárulta, hogyan akarja megmászni Tyrsis falait. Nagy rámpákat cipeltek föl sietve a síkságról, és kővel-fával kiékelve beállították őket az összetört feljárók helyére. Majd a szürkületből kibontakozott három irdatlan, kerekes ostromtorony: mindegyiknek a tetejéről játszva el lehetett érni a Külső Fal tetejét. A tornyokat éjszakára az ellenséges tábor túlsó végébe állították, ahol jól lehetett látni őket a városból. Ez nyilvánvalóan hozzátartozott az ostromlott Határőr Légió ellen folytatott lélektani hadviseléshez.

Balinor, oldalán parancsnokaival és culhaveni társaival, egykedvűen tekintett le a városkapu ormairól. Kis ideig eljátszott a gondolattal, hogy éjszakai támadást indít az északföldiek tábora ellen, pontosan azért, hogy fölgyújtassa az ostromtornyokat, de hamar elvetette az ötletet. Azok épp arra számítanak, hogy valami hasonlót tesz, és nyilván egész éjszaka lesik a kapukat. Mellesleg, ha a tornyokat előretolják a támadáshoz, a Légió ugyanolyan simán felgyújthatja őket, mint a rámpákat. Balinor megrázta a fejét, és összeráncolta a szemöldökét. Volt valami félrevezető az egész északföldi támadás tervében, de nem tudott rájönni, mi az. Ezek tudják, hogy az ostromtornyokkal sohasem fognak rést ütni a Külső Falon. Valami mást forralnak. A király századszor töprengett azon, hogy idejében ér-e az elf hadsereg az ostromlott Tyrsishez. Nem tudta elképzelni, hogy Eventine cserbenhagyná. Most már besötétedett. Balinor minden falszakaszon megkettőztette az őrséget, és hívta társait, hogy vacsorázzanak vele.

SOK MÉRFÖLDRE Tyrsistől, egy alacsony domb tetejéről, a fák takarásából kis lovascsapat figyelte az alkonyati csatamezőn tomboló mészárlást. Szótlanul nézték, amint a hatalmas tornyokat helyükre tolják az északföldi hadsereg hátában, hogy reggel megkezdhessék a vár ostromát.

– Üzenetet kell küldenünk nekik – súgta Jon Lin Sandor. – Balinor abból tudni fogja, hogy seregünk már úton van.

Flick várakozóan pillantott a sebesült, bekötözött Eventine-re. A különös szempár valósággal égett, ahogy az ostromlott várost tanulmányozta.

– Remélem, hogy a sereg már úton van – mormolta az elf király alig hallhatóan. – Breen csaknem három napja elment. Ha holnapra sem tér vissza, magam megyek. – Barátja megértően rátette a kezét az uralkodó ép vállára.

– Nem vagy olyan állapotban, hogy utazhass, Eventine. A testvéred nem fog cserbenhagyni. Balinor tapasztalt katona, és Tyrsis falait fennállásuk óta nem vette még be ostromló. A Légió még elég sokáig képes védeni.

Hosszú csönd következett. Flick a sötét városra nézett, és azon tűnődött, jól vannak-e a barátai. Biztosan Menion is ott van a falak mögött. A felföldi nem tudhatta, mi történt Flickkel vagy Eventine-nel. Bár azt sem, mi lett a kiszámíthatatlan Allanonnal, aki minden ok nélkül elpárolgott röviddel azután, hogy a völgylakó visszatért az elfek portyázó csapatával. Noha a druida árnyas-völgyi feltűnése óta szándékosan homályban hagyott nagyon sok dolgot, még sohasem tűnt el magyarázat nélkül. Talán Eventine-nel beszélt…

– A várost körülfogták és őrzik – szólalt meg Eventine a sűrűsödő sötétségben. – Rendkívül nehéz áttörni a vonalaikon, még annyi időre is, amíg üzenetet küldünk Balinornak. Azonban igazad van Jon Lin: Balinornak tudnia kell, hogy nem feledkeztünk meg róla.

– Ahhoz nincs elég erőnk, hogy áttörjünk Tyrsisig, vagy hogy lecsapjunk az északföldiek hátvédjére – tűnődött a király barátja. – Mindazonáltal… – Az ostromtornyok sötét tömegére pillantott, amelyek elhagyatottan álltak alattuk a síkságon. – Egy apró gesztust tehetünk – fejezte be sokat sejtetően a király.

MÉG NEM VOLT ÉJFÉL, amikor Balinort sürgősen elhívták a városkapu fölötti őrtoronyba. Néhány perccel később szótlanul állt a följárón Hendel, Menion, Durin és Dayel társaságában, és letekintett a zűrzavarra, amely hatalmába kerítette az álmából riadt ellenséget. Az elterpeszkedő tábor túlsó végében, a három óriás torony középsője máglyaként égett, és mérföldekre bevilágította a síkságot. Fejvesztett északföldiek nyargaltak a két másik toronyhoz, és kétségbeesetten igyekeztek megakadályozni, hogy átterjedjenek rájuk a lángok. Valaki láthatólag meglepte az északiakat. Balinor a többiekre nézett, és fanyarul elmosolyodott. Tehát már nincs olyan messze a segítség.

A harmadik napon komor csöndre virradtak, amely szemfödélként lebegett Callahorn, Észak és Dél seregei fölött. Nem szóltak a félelmetes gnóm dobok, nem dübörögtek tompán a csatába induló, bakancsos lábak, nem harsogtak csatakiáltások. Messze keleten láz-vörösen jött fel a nap, a sötétlő vér árnyalata átfestette a halványuló éjszakát. Sűrű köd ült a harmatos földön. Nem volt mozgás, hang. Tyrsis falain idegesen várakoztak a Határőr Légió katonái, szemük hiába fürkészte a homályban az ellenséget. Balinor a Külső Fal középső részének parancsnoka volt. Ginnisson a jobb-, Messaline a balszárnyat vezényelte, Janus Senpre ismét a kaszárnyák és a tartalékok fölött rendelkezett. Menion, Hendel és az elf testvérek némán álltak Balinor mellett, és vacogtak a hajnali hidegben. Nem sokat pihentek, de szokatlanul ébernek és különösen nyugodtnak érezték magukat. Az elmúlt negyvennyolc órában csöndesen tudomásul vették helyzetüket. Láttak sok ezer halált, és a saját életük szinte jelentéktelennek tűnt az ősi földet elöntő, szörnyű vérözön mellett – ugyanakkor fel is értékelődött. Keréknyomok, kátyúk szaggatták a város alatti füves rónát, a vérbe köpült földet ellepték a holttestek. Nem számíthattak másra, mint ugyanerre, és még ennél is többre, amíg az egyik vagy a másik hadsereg meg nem semmisül. Tyrsis védőinek már nem volt más céljuk az életben maradáson kívül; a háborúból gépies reflex lett, ami önmagában mentséget jelentett mindenre, amit ember elkövethet.

Tüzesebb lett a fölkelő nap vérvöröse, emberek meg lovak árnyalakjai rajzolódtak ki sugaraiban; előkerült az északföldi hadsereg. Alakzatainak útvesztője a szirt sáncaitól a két összeomlott, üszkös ostromtoronyig mindent kitöltött a tegnapi csatatéren. Nem mozdultak, nem beszéltek, csak vártak. Hendel rájött, mit lát, és gyorsan súgott valamit Balinornak. A Légió parancsnoka sietve futárokat küldött szét a falon, figyelmeztetve főtisztjeit, mi várható, és arra intette őket, nyugtassák meg katonáikat, és vigyázzanak, hogy azok ne hagyják el a helyüket. Menion éppen meg akarta kérdezni, mi történik, amikor hirtelen mozgás támadt a fennsíkon, közvetlenül a városkapu alatt. Szálfa termetű, magános, páncélos alak bontakozott ki a homályból, és megállt a roppant fal előtt. Egyik kezében hosszú nyelű, vörös zászlót tartott. Lassan, körülményesen beleszúrta a nyelet a földbe, azután ünnepélyesen hátralépett, megfordult és visszatért övéi közé. Megint néma csönd lett. Egy távoli kürt hosszú, jajongó kiáltása zúgott gyászosan a síkság felett egyszer, kétszer, harmadszor. Aztán ismét csend.

– A halál jele – törte meg Hendel suttogása a némaságot. – Ez azt jelenti, hogy nem adnak kegyelmet. Valamennyiünket meg akarnak ölni.

Hirtelen gnóm dobok dübörgése reszkettette meg a levegőt, és mindenki egyszerre lendült mozgásba. Sok ezer hussanó gnóm nyíl sötétítette el az eget, majd becsapódtak a városfal mellvédjébe. Lándzsák, dárdák, buzogányok szálltak a magasba a támadó északföldiek soraiból. A síkság ködéből fölbukkant az utolsó megmaradt ostromtorony. Nyikorgott-recsegett saját borzasztó súlyától, miközben több száz ellenséges katona húzta és tolta az új rámpán a Külső Fal irányába. A városból a Légió íjászai lőtték ide-oda cikázó ellenségeiket, miközben a legionáriusok a bástyák kövéhez tapadva várták Balinor parancsát. A hatalmas határvidéki megvárta, amíg az irdatlan ostromtorony huszonöt méternyire megközelíti a falat. Az ellenség, kampós kötelekkel és létrákkal máris nekiveselkedett a félelmetes gátnak, alakok hemzsegtek az érdes kőfalon, hasztalanul próbálva följutni a fal tetejére. Hirtelen emberre-gépre üstszám ömlött az olaj a bástyáról, és lucskosan megállt a szirten. Égő fáklyák követték az olajat, és az északföldi hadsereg egész támadó egységét elnyelték a lángok. Az ostromtorony és személyzete egyszerűen eltűnt az égre szálló fekete füstben, amely eltakarta a védők elől a pusztítást, de nem fojtotta el a félelem és a kín üvöltését. A Külső Fal ostromlói csapdába estek. Néhányuknak sikerült elérni a mellvédet, ahol gyorsan elintézték őket, de a zöm elvétette a fogást, vagy a vastag füsttől szédülten, sikoltva zuhant a tűzbe. Perceken belül megtört a roham, megint eltűnt az északföldi sereg. A mellvéden álló emberek hiába meresztették a szemüket, nem láthatták a kavargó füsttől, milyen formát ölt a következő támadás. Balinor a társaira nézett és kétkedve csóválta a fejét.

– Ez tökéletes bolondság volt. Tudniuk kellett, mi fog történni, mégis megindultak. Megőrültek ezek?

– Talán össze akartak zavarni… – motyogta halkan Hendel. – Akárcsak ezzel a füstfallal, amelyet olyan előzékenyen húztunk föl nekik.

– Ennyien haltak meg egy füstfalért? – kiáltotta hitetlenül Menion.

– Ha így van, akkor valóban forgatnak valamit a fejükben, valamit, amivel hitük szerint nem vallhatnak kudarcot – jelentette ki Balinor. – Vigyázzátok itt az eseményeket! Én lemegyek a kapuhoz. – Megpördült és csaknem futva eltűnt a csigalépcsőn. A többiek szótlanul néztek utána, majd visszafordultak a falhoz. Előttük égig értek a sűrű füstfelhők, mivel a fennsíkra kiöntött olaj még égett. A haldoklók jajgatása elnémult, és különös csend ült meg mindent.

– Mit forralnak? – kérdezte végül Menion. Egy pillanatig nem kapott választ.

– Bárcsak sikerült volna elkapnunk Stenmint – motyogta Durin. – Még ezek között a falak között sem érzem biztonságban magam, amíg az az eszelős szabadon rohangászik a városban.

– Majdnem elkaptuk – vágta rá Dayel. – Egészen addig szobáig követtük, de ott eltűnt, mintha levegővé vált volna, Kell ott lennie valamilyen titkos folyosónak. – Durin bólintott, és a beszélgetés ismét abbamaradt. Menion a füstbe bámult és Shirlre gondolt, aki őt várja a palotában, majd Shea jutott eszébe, az apja, otthona. Képeket hömpölygettek az elkószált gondolatok. Mi lesz ennek a vége?

– A mindenségit! – bökte meg Hendel olyan erővel, hogy a felföldi összerázkódott. – Ostoba vagyok! Itt volt egész idő alatt az orrom előtt! Egy titkos folyosó! A palota mélyén, a borospincék alatt, az évek óta lezárt kazamatákban, egy folyosó, amely a hegyen keresztül a lenti síkra vezet! Az öreg király említette egyszer, sok évvel ezelőtt. Stenmin bizonyára tud róla.

– Út a városba! – kiáltotta Menion. – Hátba támadhatnak bennünket! – Hirtelen elállt a lélegzete. – Hendel! Shirl ott van!

– Nincs sok időnk. – Hendel máris indult lefelé a lépcsőn. – Menion, gyere velem! Dayel, keresd meg Janus Senprét, és mondd meg neki, hogy azonnal hozzon erősítést a palotába! Durin, figyelmeztesd Balinort! Siessetek, és imádkozzatok, hogy ne legyen túl késő! – Szempillantás alatt leértek a lépcsőn, és szétszóródtak a kaszárnyák között, mint akiket űznek. Hendel és Menion lélekszakadva loholt a Tyrsisi út felé, félrelökdösve a katonákat. Túl lassúak vagyunk, sikoltotta rémülten Menion agya. Majdnem felborította Hendelt, annyira igyekezett jobbra terelni a kis csoport fölnyergelt, kikötött tartalék lovakhoz. Félretaszítottak egy okvetetlenkedő lovászt, rohanvást felpattantak a két legközelebbi lóra, és elszáguldottak a város felé. Vágtában suhantak át a nyitott kapun, el a meghökkent őrség, a kapunál gyülekező tartalék mellett; ahogy kitisztult előttük az út, nyaktörő sebességgel galoppoztak a palota irányába.

Ami ez után következett, az olyan sebességgel zajlott le, ami úgyszólván ellentmondott az idő és a tér törvényeinek. Emberek, épületek villantak el mellettük összemosódva, ahogy a két lovas végigrepült a Tyrsisi út ódon kövein. Drága pillanatokat veszítettek, mire fölmagasodott a távolban a Sendic híd íve, amely a Nép Parkjába és a Buckhannahok palotájához vezetett. A híd lábánál szerteszét szóródtak a társzekerek, amikor a két lovas lassítás nélkül keresztültört közöttük, áthajszolták az állatokat a kőíven, a királyi palota nyitott kapuja felé. Miután berobbantak a kertekkel körülvett udvarra, Hendel és Menion hamar megfékezték csatakos lovaikat és leugrottak a nyeregből.

Csend volt, látszólag rendben volt minden. Egyetlen szolga ballagott elő majdhogynem lomhán a nagy fűz árnyékából. Átvette a gyeplőszárakat a kimelegedett lovasoktól, de a szemében nem volt több lanyha érdeklődésnél. Hendel egy szúrós pillantást vetett rá, és elküldte. Maga után intette Meniont, és rohant a bejárathoz. Még mindig semmi. Talán időben érkeztek. Még az is lehet, hogy tévedtek… Az ódon épület folyosói üresen és némán ásítottak. A két kutató újra megállt az előcsarnokban, gyors pillantásokat vetettek a nyitott ajtókon túlra, a mély fülkékbe, összehúzott kárpitok, ablakfüggönyök mögé. Menion indult volna Shirlhez, de társa egy szavával megállította. A királyok vörös fürtű unokájának várnia kell. A kis ember lábujjhegyen, óvatosan vezette az aggódó felföldit az ellenkező irányba tartó folyosón a pinceajtó felé. A kanyarban haboztak, azután a fényezett fához simulva, óvatosan kilestek a sarok mögül. A hatalmas, vasalt ajtó, amely az ismerős borospincébe vezetett, résnyire nyitva állt. Előtte három fegyveres tartotta szemmel az üres folyosót. Valamennyien a sólymos címert viselték. Menion és Hendel visszahúzódott. Leah hercege most döbbent rá, hogy fegyvertelen. Leah kardját otthagyta a ló nyeregkápáján. Gyorsan hátranézett, tekintete rátalált a túlsó falon egy sorozat keresztbe tett dárdára. Egy dárda aligha olyan fegyver, amire éppen szüksége lenne, de nincs más. Nesztelenül leemelt magának egy nehézkes dárdát, és csatlakozott Hendelhez. Összenéztek. Gyorsan kell cselekedniük. Ha a pinceajtót becsukják, mielőtt odaérnének, akkor oda az esély, hogy elkapják Stenmint és lezárhassák az alagutat. Viszont csak ketten vannak. Vajon hány ellenség ólálkodik odalent?

Nem töprengtek tovább. Hirtelen előrontottak rejtekhelyükről és végigvágtattak a folyosón. A három őrnek körülnézni is alig volt ideje, amikor támadóik odaértek. Menion keresztüldöfte a legközelebbit, és rögtön nekiment a másiknak. A harmadik őr némán összeesett Hendel nagy buzogányának csapása alatt. A küzdelem, ahogy elkezdődött, szinte azonnal véget is ért, és a két harcos az ajtón berobbanva leszáguldott a kopott kőlépcsőn életük leggyilkosabb tusájába. Az ódon borospince ragyogó fáklyafényben úszott. Minden falon apró tüzek lobogtak, hajnali párás napsütés fényébe borítva a dohos sötétséget. A hatalmas terem közepén nyitva állt a lenti elfelejtett kazamatákba vezető csapóajtó kőtáblája, és a szuroksötétből sziklának ütődő fém hangja hallatszott. A pincében hemzsegtek a fegyveresek, és minden irányból rárontottak a behatolókra. Hendel és Menion vadul visszavágott. A közelharc kellős közepében találták magukat. A felföldi a lépcső tetején elragadta az egyik halott őrtől a kardot. Hátukat egymásnak vetették Hendellel és kaszabolni kezdték a támadókat. Menion a szeme sarkából ismerős skarlát ruhás alakot pillantott meg, amint előoson a kazamata szuroksötétjéből; a gyűlölt Stenmin láttán majd szétrobbant a dühtől.

Újult haraggal rontott az őrökre, át akarta vágni magát az árulóig. A beesett képű misztikus rémülten hőkölt vissza a szörnyű küzdelemtől. Hátukat egymásnak vetve úgy harcolt a törpe és a felföldi, mint az eszeveszett. Mindketten tucatnyi sebből véreztek, de nem érezték a fájdalmat. Menion kétszer is megcsúszott a véres padlón és elesett, és mindkét alkalommal Hendel volt az, aki visszatartotta támadóikat, amíg a herceg föltápászkodott. Már csak öt ellenfelük maradt állva, de Hendel és Menion is csaknem ereje végére ért. Most már gépiesen vagdalkoztak, testük átázott a vértől és az izzadtságtól, ólomnehéz tagjaik elzsibbadtak. A rémült Stenmin hirtelen eszére tért, a gödör pereméhez rohant és segítségért kezdett visítozni. Leah hercege azonnal reagált. Ereje végső megfeszítésével ráugrott két ellenfelére és fellökte őket. A nekirontó harmadikba markolatig döfte a kardját, majd otthagyta.

Felkapott egy földön heverő lándzsát, rárontott a kushadó misztikusra, széles ívben meglendítette hosszú fegyverét, és leütötte Stenrnint. Amikor a keszeg alak a kőpadlóra rogyott, Menion Leah elkapta a súlyos csapóajtó szélét, és apadó erejét összeszedve megrántotta. A kő nem mozdult, mintha a pince kőpadlójához láncolták volna. Odalent bakancsos lábak dobogása váltotta föl a fémcsörömpölést, katonák rohantak a nyitott csapóajtó felé. Csak másodpercek maradtak. Ha elérik a lépcsőt, Menionnak vége. A sebesült megfeszítette izmait, egész súlyát bevetve próbálta fölemelni a tömör kődarabot, amely ezúttal engedett. Menion a szörnyű erőlködéstől nyögve addig emelte, amíg az nagy, morajló döndüléssel a helyére nem zúdult az ódon kőpadlón. Zsibbadt, verejtékező ujjakkal fűzte a láncot a zárógyűrűbe, és egy vasrúddal rögzítette. A folyosó le volt zárva. Ha az északföldi hadsereg erre akar bejutni, méternyi követ és vasat kell átvágnia.

– Menion! – Kásás hangon elsuttogott neve megtörte a hirtelen csendet. A felföldi négykézlábra rogyott, de rátapintott egy elejtett kardra, és arra támaszkodva fölemelte zúzott arcát. Leah hercegének tekintete a halott vagy haldokló ellenséges őrök összegubancolódott, kifacsarodott tagjaival beterített padló túlsó végénél megtalálta a barátját. A törpe a pince lépcsője melletti falnak vetette a hátát, és még mindig markolta a nagy buzogányt. Körülötte halottak hevertek. Valamennyiüket megölte. Senki sem menekülhetett. Acélos pillantásával úgy nézett Menionra, mintha most találkoznának először a Feketetölgy-erdő mögötti pusztaságon. Az öreg Hendel volt megint, a hallgatag, a komor, az örök leleményes. Ekkor kicsúszott a kezéből a buzogány, a szeme megüvegesedett, és egy hosszú sóhajjal, lassan aláhullott a halálba, amely végül csak eljött érte.

Hendel! A név ide-oda cikázott Menion hűdött, hitetlenkedő agyában. Zsibbadtan feltápászkodott és részegen imbolygott az ugráló árnyékok között. Könnyek fakadtak kivörösödött szeméből, és fekete csermelyeket húztak megviselt arcára. Tehetetlen dühében hörögve, ólomnehéz lábbal gázolt át az ellenséges tetemeken. Csak homályosan jutott el a tudatáig, hogy valahol mögötte Stenmin magához tért. A törpe mellé térdelt, és gyengéden magához ölelte az ernyedt testet. Hányszor mentette meg az életét Hendel? Hányszor mentett meg mindenkit, csak azért, hogy…? Nem tudta befejezni a gondolatot. Csak sírni tudott. Mintha minden összetört volna benne.

Stenmin lassan fél térdre emelkedett, és üresen bámulta a cellában feltorlódott hullahegyet. Emberei mind meghaltak, a kőajtó zárva, lelakatolva és… Rémület borzongatta fájdalomtól nyilalló testét. Még él az egyik betolakodó, a felföldi! Hogy gyűlölte ezt az embert, annyira gyűlölte, hogy egy pillanatig még azt is fontolgatta, megpróbál végezni vele, de aztán győzött a félelem, és Stenmint a szökés kezdte foglalkoztatni. El kell menekülnie, akkor életben marad! Csak egy kiút volt, föl a lépcsőkön, el a térdelő ember mellett, keresztül a nyitott pinceajtón. Már talpon is volt, és nesztelenül osont a tetemek között az őrizetlen lépcső felé. A felföldi a hátát fordította feléje, és még mindig a törpét szorította magához. Izzadtság gyöngyözött Stenmin homlokán, vékony szája fenyegetően eltorzult, pedig csak a félelem hajtotta előre. Már csak néhány lépés. Ismét szabad lehet. A városnak vége, meghal mindenki, minden ellensége. De ő életben marad! Alig bírta megállni, hogy ne hahotázzon. Egyik kezével megérintette az öreg lépcső kövét, egyik lábával rálépett; a felföldi csak egy lépésnyire volt, még mindig nem gyanított semmit, a külső pinceajtó résnyire nyitva, és senki sem őrzi. Szabadság! Csak néhány lépés… Ekkor Menion megfordult. A misztikus felvonított rettegésében, amikor meglátta Leah hercegének iszonyú arcát. Stenmin rémülten iszkolt a nyitott ajtóhoz, vakon bukdácsolva hosszú vörös ruhájában. Félúton járt, amikor Menion elkapta.

TYRSIS FALAIN megtörtént a lehetetlen. Balinor, miután leereszkedett a Külső Falról, gyorsan haladt a tömör városkapu felé. A Légió őrei, akik a hatalmas vaskapu előtt állomásoztak, vigyázzba vágták magukat. Úgy tűnt, minden rendben van. A belső zárak, amelyeket a torony kapusfülkéjéből kezeltek, szilárdan illeszkedtek a kapu vájataiba. A pótlólagos biztonságot jelentő nehéz vasrúd szorosan tartotta teljes szélességében a kaput. Balinor merően nézte a nagy falat, és viaskodott makacs balsejtelmeivel. Érezte, hogy történik valami! A kapu a város kulcsa, az egyetlen gyenge láncszem Tyrsis máskülönben áthatolhatatlan kőfalán. Ostromtorony, kampós kötél, létra – csupa hiábavaló kísérlet a nagy fal ellenében, és ezt a Boszorkánymesternek is tudnia kell. A kapu a kulcs!

Pillantása fölsiklott a torony kapusfülkéjére, egy szögletes, ablaktalan kőkamrára, amely a belső zárak vezérlő szerkezetét rejtette. A Légió két katonája vigyázta éberen az ajtót. Egy válogatott különítménynek jutott az életfontosságú szerkezet őrzésének felelőssége, őket maga Balinor szemelte ki, és Sheelon kapitány volt a parancsnokuk. A házacska két oldalán a Határőr Légió emberei védték a falakat. Képtelenség, hogy az északföldiek el akarják foglalni a kapusfülkét! És mégis… Máris ott állt a fülkéhez vezető, szűk lépcső aljában, és fölfelé indult a kopott grádicsokon. Hirtelen kiáltások hallatszottak a falról. Balinor megállt, figyelt. A levegő zengett a sok ezer íjhúr mély dönögésétől. Nyílzápor verte végig a Külső Fal mellvédjét. Balinor fölszaladt a bástyára, és három kurta lépéssel a falon termett. Óvatosan lenézett a hullákkal és omladékkal elborított sziklára, amelyen apró olajtüzek égtek elmosódó lánggal a reggeli párában. Az északföldiek pillanatnyilag felhagytak a közvetlen rohammal, ehelyett íjászokat állítottak föl ötsornyi mélységben, akik nyíltengert árasztottak a védőkre. Rögtön lehetett látni az új taktika okát.

A szikla peremén nehézfegyverzetű trollok alakulata tolt előre egy irdatlan faltörő kost, amelyet felül és oldalt vaslemez ernyő védett. Miközben a Határőr Légió mozdulni se tud a nyílfellegben, a hatalmas trollok odatolják a nagy kost a kapu elé, hogy betörjék. Ez a terv első pillantásra felületesnek és elhibázottnak tetszett. Bár, ha a kapusfülke az ellenség kezére jut, és a belső zárakat kinyitják, csak a hosszú vasrúd tartja meg a kaput. Ez önmagában nem elegendő, hogy ellenálljon az irdatlan faltörő kosnak. Balinor rohanvást indult a kis kapusház felé. Az őrök némán tisztelegtek. A király futó pillantást vetett rájuk, keze aggodalmasan kereste a kilincset. Sheelont sehol sem látta. Az ajtó kitárult, és Balinor már tett egy lépést befelé, amikor rájött, hogy sehol sincsenek az őrök. A hatalmas határvidéki ösztönszerűen reagált: oldalra szökkent a hátulról támadó őr lándzsája elől, amely majdnem súrolta a hátát, megmarkolta a fegyvert és kicsavarta támadója kezéből. A király a falnak vetette a hátát. Mindössze egyetlen perce volt, hogy körülnézzen a félhomályos kamrában. Oldalt hevert Sheelon az embereivel, halálos görcsbe csavarodott, pőre tetemüket kivetkőztették a ruhából és a páncélból. A fülke-mélyi árnyak közül tőrt emelő arctalan támadók rontottak gyilkos szándékkal a határvidékire. Balinor közéjük vágta a nehéz lándzsát, és a nyitott ajtó felé rohant. De odakint a második őr, a király jöttét látva gyorsan becsapta az ajtót. A tőrbe hullott királynak nem maradt ideje a kitörésre.

Még arra is alig futotta, hogy kirántsa pallosát, és rá is ugrottak a támadók. A földre taszították, tőreik a láncinget döfködték, amely annyiszor mentette meg Balinor életét. A király hatalmas erőfeszítéssel lerázta őket és fölugrott. Támadóiból a zárt szoba félhomályában csak árnyékokat látott, de a szeme már alkalmazkodott a sötéthez, és rögtön odavágott, ha megindultak felé. Két sötét alak felsikoltott és élettelenül esett össze, ahogy a nagy penge derékon találta őket, de társaik már belül kerültek a penge hatótávolságán, és rárohantak a királyra. Másodszor is legyűrték, de ismét kiszabadította magát. A harc ide-oda hullámzott a kis szobában. A kinti csatazaj teljesen elfojtotta a kőházacskában tomboló küzdelem hangjait; a határvidéki tudta, hogy ha nem bírja kinyitni az ajtót, akkor senki sem jön a segítségére. Ismét a falnak vetette a hátát, és hirtelen meglendítette pallosát, amikor az összegyülekezett ellenséges árnyak rohamra indultak. Hárman meghaltak, és többen megsebesültek, de a megmaradtak kezdték kimeríteni Balinort ismételt rohamaikkal. Gyorsan ki kell innen jutnia! Emelők és gépek csikorgása hangzott fel a kapusfülkében, és a király rémülten jött rá, hogy valaki működésbe hozta a zárszerkezetet. Vadul odarontott a gépezethez, de mindenre elszánt támadói eltorlaszolták az útját, kerülnie kellett. A következő pillanatban fém csikorgott élesen a fémen, amit egy sor döndülés követett. Tönkreteszik a zárat! Saját életével fikarcnyit sem törődve, a feldühödött Balinor rávetette magát a megmaradt ellenséges katonákra. Ekkor kivágódott a kapusházikó ajtaja, és berepült rajta az áruló őrszem hullája. Szürke nappali fény öntötte el a sötét szobát és a semmiből Durin vékony alakja szökkent oda barátja mellé. Dühödt némasággal aprították a kevés megmaradt támadót, elűzték őket a zárszerkezettől, a szabadulást jelentő nyitott ajtótól, be a házikó sarkába, majd vad kézitusában elpusztították őket. A vérző király, egy pillantással sem pazarolva többet rájuk, visszarohant a sérült zárszerkezethez. Arca eltorzult a dühtől, mert látta, hogy az emeltyűk és fogantyúk fémjét összevissza csavargatták. Dühödten ránehezedett a központi emeltyűre. Meg sem mozdult. Durin elsápadva értette meg, mi történt.

– Nincs elég időnk! – robbant ki Balinor, és vadul cibálta az elrontott zárat. Hangos, dübörgő reccsenés morajlott át az őrházon, megrázta a falakat és a két embert.

– A kapu! – kiáltotta rémülten Durin. Egy második reccsenés rázta meg a kapusházikót, majd egy harmadik. Csizmás lábak dobogása hallatszott a kinti falakról és egy pillanattal később Messaline sötét arca jelent meg a nyitott ajtóban. Nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de Balinor máris osztogatta a parancsokat.

– Takarítsátok ki ezt a szobát, hozzátok ide a lakatosokat, hogy javítsák meg a berendezést! Kinyitották a zárakat, azután tönkretették! – Messaline úgy nézett rá, mint aki halálos döfést kapott. – Ékeltesd ki a kapukat gerendákkal, és állítsd oda a legjobb ezrededet falanx alakzatban, kétfelől, ötven lépés távolságban. Az északföldiek nem fognak áttörni! Két sor íjász álljon föl a Belső Falon, hogy közrefoghassák a bejáratot. A tartalék és a laktanyai állomány védje a Belső Falat! Mindenki más marad, ahol volt, a Külső Falon. Tartjuk, ameddig tehetjük. Ha elesik, a Légió visszahátrál a második védelmi vonalra, és azt tartja tovább. Ha azt is elveszítjük, akkor a Sendic hídnál csoportosulunk. Ez lesz az utolsó védelmi vonalunk. Még valami?

Durin gyorsan elmagyarázta, hova tűnt Hendel. Balinor fáradtan megcsóválta a fejét.

– Mindenütt elárulnak minket. Hendel egyelőre a segítségünk nélkül tegye, amit tehet. Ha a palota elesik, és hátulról áttörnek, úgyis végünk. Messaline, te vezeted a falanx jobbszárnyát, Ginnissoné a balszárny, én középen leszek. Az ellenség nem törhet át! Imádkozzatok, hogy Eventine időben érkezzen, mielőtt elfogy az erőnk.

Messaline meggörnyedt és kirohant. A hatalmas faltörő kos zúzó csapásai folyamatosan rengették a falat. Balinor és Durin egymást nézte a kis szobában. A nappal máris halványodott, ahogy a Boszorkánymester baljós árnya közelebb kúszott a halálra ítélt városhoz. A hatalmas határvidéki lassan kinyújtotta a kezét és megfogta elf barátja keskeny vállát.

– Isten veled, Durin. Ez a vég. Kifutottunk az időből.

– Eventine nem hagy cserben… – kezdte az elf szenvedélyesen.

– Tudom, tudom – bólintott Balinor. – Allanon sem. Nem találta meg a Kardot, sem Shannara örökösét. Ő is kifutott az időből. – Kis ideig csönd volt, amit csak a falakon álló emberek kiáltozása és a Tyrsis kapuját döngető faltörő kos dohogása tört meg. Balinor kitörölte a vért a szeme fölötti mély vágásból. – Keresd meg a testvéredet, Durin. De mielőtt elhagyod a Külső Falat, a maradék olajat öntesd le a faltörő kosra és gyújtasd is meg. Ha végképp nem tudjuk őket megállítani, akkor legalább melegítsük meg egy kicsit a helyet, ahol dolgoznak.

Komoran elmosolyodott, és némán kiment a házikóból. Durin üres tekintettel bámult utána, azon tűnődve, miféle kaján sors ítélte őket arra, hogy ilyen igazságtalan végük legyen. Balinor volt a legnagyszerűbb ember, akivel az elf valaha találkozott. Mégis elveszített mindent, családját, városát, otthonát és most az életét is elveszik. Miféle világ ez, amely tűri ezt az iszonytató igazságtalanságot, hogy a jókat mindenüktől megfosszák, és értelmetlen halálukban a gonoszság és a gyűlölködés lélektelen fajzatai kéjelegjenek? Milyen biztosra vette Durin valaha, hogy nem vallanak kudarcot, módot találnak a gyűlölt Boszorkánymester elpusztítására, Négyföld megmentésére. Ennek az álomnak vége. – Kábultan nézett föl. A Légió néhány zömök gépésze lépett a kapusházikóba, hogy megkezdjék reménytelen munkájukat a tönkretett zárószerkezeten. A karcsú elf kisietett a mellvédre. Ideje megkeresnie Dayelt.

Hihetetlenül kegyetlen harcban próbálták tartani a Külső Falat. Noha a lenti szikláról a gnóm íjászok pusztító nyílfellegeket zúdítottak a Határőr Légió embereire, a hős védőknek sikerült elkergetniük azokat a trollokat, akik a meggyengült kapu előtt a faltörő kost kezelték. Az erődítményből odacipelték a maradék olajat a kos fölé, és ráöntötték a szerkezetre és a kezelőire. Fáklyákat vetettek utána, és a környéket nyomban elnyelték a lángok meg a gomolygó fekete füst. A fém megolvadt, füstölgött, a trollok percek múlva elevenen sültek meg a szörnyű hőségtől, páncélzatuk kazánná változott, amelyből nem menekülhettek. Ám új ellenséges katonák töltötték be fürgén a rést, és a hatalmas kos tovább döngette mennydörgő, fülrepesztő csapásokkal a városkaput, amely először meghajlott, azután megroppantotta a keresztrudat és a gerendákat, amelyekkel bentről megtámasztották.

A szürke ég feketére változott az égő róna olajos füstjétől, amely sűrű, zavaros homályba burkolta a városfalakat és védőit. Égett hús bűze facsarta a Légió katonáinak orrát, fojtogatta tüdejüket, mivel a troll támadók elszenesedett, megfeketedett tetemei halmokban hevertek a Külső Fal tövében. A két ellenség mindenáron igyekezett megtörni egymás erejét, de a patthelyzet nem változott. Rövid ideig úgy látszott, hogy ez a nap sem hoz döntést. De végül a nagy keresztrúd elpattant, a támaszgerendák meghajoltak, összetörtek, és a roppant kos felfeszítette Tyrsis kapuját. Az első északföldiek berontottak a díszszemlék terére, és azonnal áldozatul is estek a Belső Falon felállt íjászoknak. A Külső Fal felé nyitott falanx bekerítette az ellenség katonáit, az összeillesztett pajzsok mögül hosszú lándzsák meredeztek. A kos ismét meglendült, a kapu még tágasabbra nyílt, azután az északföldi ostromlók átviharzottak a nyíláson, és rávetették magukat a Határőr Légió lándzsáira. A védők kissé meghátráltak, de kitartottak, visszavetették az egymást taposó, fejvesztett támadókat, akiket egyfolytában lőttek az íjászok az előttük és mögöttük magasodó falakról. A díszszemlék terét másodpercek alatt elborították a halott és sebesült északföldiek, és a kapun keletkezett rést egyelőre olyan alaposan lezárták, hogy a behatolók nem tudtak előrejutni. Durin beállt a Külső Falon a kapuőrség házikója mellé, ahonnan láthatta, amint az északföldi támadás megtörik a Légió falanxán. Megtudta, hogy testvére Janus Senprével a palotába ment, és kénytelen-kelletlen úgy döntött, hogy Balinorral marad, ameddig lehetséges. Az ellenség most igyekezett visszanyerni lendületét; a lenti síkságon maturenek vezették a hegyi trollok osztagait az ostromolt város kapujához. Az északföldi hadsereg minden erejét összeszedte egy elszánt erőfeszítésre, hogy egyszer s mindenkorra megtörje a délföldieket. A Külső Falat minden oldalról támadták, gnómok és trollok hordaszám rohamozták létrákkal, kötelekkel, kampókkal. A légiósok, akik még megmaradtak, megritkult sorokban, kétségbeesetten harcoltak a mellvédeken, hogy megakadályozzák a betörést, de sorra hullottak el, és az északföldi hadseregnek számlálhatatlanul volt katonája. A csata átváltozott licitálássá, amelyen Tyrsis lakói nem nyerhettek.

Miközben az ostromolt város fölött egyre feketébbé vált az ég, két fenyegető, szárnyas alak csapott a magasba. Durin ereiben megfagyott a vér. Koponyahordozók! Annyira biztosak a győzelemben, hogy már nappal is mutatkoznak? Az elf szíve összeszorult. Mindent megtett, amit tehetett; ideje, hogy megkeresse az öccsét. Akármilyen sors vár is rájuk, legalább együtt fogadják. Bódultan megfordult, és megrogyasztott térddel addig futott a mellvéd mellett, amíg be nem jutott a Légió falanxának balszárnya mögé. Ott egy meredek rámpa vezetett a városfal melletti kaszárnyákhoz, néhány tucat méternyire a légió hátsó soraitól. Mennydörgő üvöltés hallatszott a falon harcoló emberek irányából. Amikor Durin leért a rámpáról, látta, hogy vértbe öltözött nagy hegyi trollok ömlenek a Külső Fal bezúzott kapujának résén át. Önkéntelenül megtorpant. Érezte, hogy a következő néhány perc rendkívül fontos lehet a Határőr Légió szempontjából. A falanx szorosabbra zárta sorait, úgy várta a hatalmas trollok támadását. Azok közép felé húzódtak, ahol maga Balinor parancsnokolt. Tíz méter választotta el a harcosokat egymástól, amikor általános megdöbbenésre a troll csapat hirtelen balra fordult és nekitámadt a Légió szárnyának. Csikorogva ütköztek egymásnak, fülsiketítő csattogással csapott össze lándzsa a buzogánnyal, pajzs a vérttel. A Légió falanxa egy darabig keményen kitartott, az óriás trollok első sorait megölték, leterítették. De a túlerő és az északföldiek puszta súlya visszanyomta a Határőr Légió kisebb termetű katonáit, és a jobbszárny elkezdett felbomlani. Ginnisson lobogó vörös hajjal vetette oda impozáns alakját a résbe, hogy megtartsa a sort. A trollokat lépésről lépésre szorították vissza. Balinor is közeledett jobbról, Messaline pedig hátulról. Ez volt a legvadabb kézitusa, amit Durin ebben a szörnyű háborúban látott. Rettegő ámulattal figyelte a hatalmas hegyi trollokat, ahogy visszaverik a Határőr Légió katonáit, és ismét előretörnek.

A következő pillanatban újabb rés nyílt a falanxban, és Ginnisson eltűnt szem elől. A roppant támadók átgázoltak rajta, majd elrohantak a kaszárnyák és a Belső Fal irányába. Durin éppen az útjukban állt. Még lett volna ideje, hogy fölmeneküljön a falakra, de ő máris fél térdre ereszkedett, és megfeszítette kőrisfa íját. Az első troll ötvenlépésnyire esett el, a második tízzel közelebb, a harmadik huszonötre volt az elftől. A falakról támadtak a légiósok, az íjászok a Belső Fal alacsonyabb mellvédjéről kétségbeesetten igyekeztek megállítani a trollokat. Az elf előtt összezavarodott a világ, trollok és légiósok ölték egymást gyilkos kézitusában. A hatalmas északföldiek egyre közelebb értek, és Durin utolsó nyílvesszőjét is kilőtte. Ledobta íját, és először gondolt menekülésre. Ám erre nem maradt ideje, még arra is alig volt érkezése, hogy felkapjon egy elhajított kardot, már el is kapta a harcosok hulláma. Az elf vadul küzdött, hogy ne borítsák fel, miközben a kaszárnyák felé hátrált. Óriási hegyi troll magasodott föléje, kérges bőr és páncél fekete tömege, és az elf kétségbeesetten ugrott félre a lecsapó irdatlan buzogány elől. Iszonyú fájdalmat, majd furcsa dermedtséget érzett a bal vállában. Kétségbeesetten küszködött, hogy ne ájuljon el, de olyan hullámban öntötte el ismét a fájdalom, hogy vékony teste összegörnyedt. Aztán mégis elesett, arccal a földnek, és nehezen kapkodta a levegőt. Szörnyű súly nyomta, és érezte, hogy áthömpölyög rajta a csata árja. Próbált látni valamit, de ez is túl nagy erőfeszítést jelentett, és Durin csöndesen elveszítette öntudatát, bár a fájdalom nagy lökései mintha még ezen a falon is áthatoltak volna.

MENION LEAH vércsíkos arccal hajolt Hendel fölé. Óvatosan fölemelte az ernyedt testet. Gépies, kimért lépésekkel átvágott az elesett ellenséges katonák között, és lassan felkapaszkodott a nyitott ajtóhoz. A lába alá nézett, mégis elkerülte tekintetével az ősrégi lépcső közepén heverő, laza vörös köntösbe gabalyodott, fejetlen torzót. Bódultan kifordult a pinceajtón, és elindult a palota üres folyosóján, magához szorítva a törpe élettelen alakját. Vaktában bolyongott, ijesztően üres tekintettel, az arcán valami szörnyű döbbenettel, ami néma kínnal kiáltott enyhülésért. Az előcsarnokba érve megtorpant. Ekkor futó lábak lépéseitől visszhangzott a keleti folyosó. Menion gyengéden leengedte terhét a fényes padlóra és csöndesen várt. A rőt hajú, karcsú lány lelassított előtte, és hirtelen könnyek peregtek szépséges arcán.

– Ó, Menion! – suttogta halkan. – Mit tettek vele? – A férfi szeme megvillant, a szája néma erőlködéssel formálta volna a szavakat, de nem járt sikerrel. Shirl gyorsan átkarolta, vékony karjával magához szorította a görnyedt alakot, arca Menionéhoz simult. A következő pillanatban érezte, hogy a férfi is átöleli erős karjaival, és hangtalanul kiszakad belőle a kín, hogy elenyésszen Shirl csendjében és melegében.

BALINOR, miután utoljára ellenőrizte a Belső Fal mellvédjein a Légió védelmi vonalait, fáradtan megállt az elbarikádozott kapunál. Az északföldiek a végső rohamra készülődtek. Percekkel ezelőtt esett el a bevehetetlen Külső Fal, a Határőr Légió bátor katonái visszakényszerültek a második védelmi vonalba. Balinor komoran nézte a toronymagas fal peremén nyüzsgő ellenséget, és annyira szorította hatalmas pallosának markolatát, hogy belefehéredtek az ujjpercei. Köpenye, zekéje rongyokra szakadt a szörnyű küzdelemben, amikor igyekeztek megállítani a támadást. Ő kitartott a falanx közepén, de mindkét szárny összeomlott, Ginnissont megölték, Messaline súlyosan megsebesült, sok száz délföldi hullott el. Addig tartották a Külső Falat, amíg minden remény el nem veszett. Még Durin is eltűnt csata közben, és Callahorn királya egyedül maradt. Intett a férfiaknak, akik a lenti kaput ékelték ki gerendákkal. Karján fényesen villant a páncéling. A szürke fényben tucatnyi repedés és horpadás látszott a fémen. Egy pillanatra elgyengülve hagyta, hogy eluralkodjon rajta a kétségbeesés. Kudarcot vallott, valamennyien csődöt mondtak. Eventine és az elf hadsereg. Allanon. Az egész Délföld. Tyrsis és Callahorn a pusztulás peremén áll, mégsem segít senki.

A Légió egyedül harcolt, hogy megmentse őket, a Délföld utolsó bástyáját. Mire mentek vele? Gyorsan összeszedte magát, gorombán félrelökve minden kétséget, csüggedést. Nem volt idő önmarcangolásra. Túl sok életet kellett megmenteni, és mind őbenne bíztak. Az északföldi hadsereg közelebb helyezte állásait, közvetlenül a Külső Fal tövébe: az ismerős ostromlétrák, kampós kötelek készen álltak a rohamra. Hegyi trollok csoportjai már a díszszemlék terén tomboló csata idején megmászták a Belső Falat, és betörtek a városba. Balinor kis ideig tűnődött, mi történhetett a hűséges Hendellel és Menion Leahhal. Nyilván megvédték a palotát és útját állták a hátulról érkező támadásnak, különben a város már elesett volna. Most csak az ellenség elszigetelt csoportjait kell megállítaniuk, amelyek rést leltek a Belső Falon és a palota felé nyomulnak. Az olajos füstfelhőkből hulló koromszemcsék szúrták a szemét. Addig dörgölte, amíg könnyezni kezdett. Mintha minden vastag, szürke párába burkolózott volna. Gyors pillantást vetett a megerősített falakra. A Légió képtelen védekezésre kényszerült egy olyan ellenséggel szemben, ahol sok száz elesett katona jelentéktelen veszteségnek számít. Hendel szavaira gondolt, amelyet apja és testvére halála után mondott. Ő az utolsó Buckhannah. A név vele együtt pusztul, akárcsak Tyrsis és lakói. Az északföldiek ismerős, mennydörgően visszhangzó üvöltéseiket hallatva, szüntelenül támadták a Légió állásait a falakon. A magas határvidéki arcán mély-bíborrá sötétedett a hosszú sebhely, és ő fenyegetően kihúzta pallosát.

Csaknem ugyanebben a pillanatban érkeztek meg a benyomuló troll csapatok szétszórt előőrsei a Sendic hídhoz, ahol tétován megtorpantak. Mindenre elszánt legionáriusok sorakoztak a híd kőívének közepén, elzárva az utat a Buckhannahok otthona felé. Janus Senpre állt az élen, egyik oldalán a megtépett Menion Leahhal, aki szálegyenesre húzta a gerincét, és két marokra fogta Leah kardját, másik oldalán a beesett, de konok arcú, ifjú Dayellel. A hegyi trollok mögött a levegő sűrű volt a gomolygó füsttől, ahogy új és új tüzek lobbantak a város házai között. Rémült kiáltások törtek át a Belső Fal csatazaján. A messzeségben alakok rohantak a kihalt Tyrsisi úton otthonaik biztonsága felé. A csapatok némán nézték egymást, az északföldiek számát gyorsan gyarapították a mindenfelől érkező trollok.

A hivatásos katonák hideg, hozzáértő pillantásával mérlegelték a délföldieket, magabiztossá tette őket a tudat, hogy ők a legjobban kiképzett alakulat a világon. A hidat nem egészen ötvenen védték. A délutáni ég hirtelen elfeketedett, és kísérteties némaság ült a két hadseregre. Valahonnan az égő városból Menion tisztán hallotta egy kisgyerek gyönge sírását. Dayel érezte, hogy tőle néhány méterrel balra halk, sóhajtó suttogással csitul el a hideg északi szél. Szemben velük az óriás trollok ráérősen alakzatba álltak, lazán lógatva buzogányaikat, azután előrelódultak. A híd közepén a város utolsó védvonala felkészült az északföldi rohamra.

A VÁROSTÓL NYUGATRA húzódó domb nyergén Flick Ohmsford és az elf lovasok kis csapata figyelte tehetetlenül Tyrsis pusztulását. A völgylakó, akit Eventine és Jon Lin Sandor fogott közre, érezte, ahogy szertefoszlanak utolsó reményei, amikor a gigászi északföldi hadsereg hordái roppant számban beözönlöttek a Külső Fal kapujának résén. Sötét füstfelhők emelkedtek Tyrsis fölé, a büszke Határőr Légió utolsó maradékát elűzték a falakról. A város védelme megtört. Flick rémülten nézte a Koponyahordozók torz alakját: fekete szárnyukat széttárva, tisztán láthatóan lebegtek a rohamozó ellenség fölött a déli sötétségben. A legrosszabb az volt, hogy Allanon előre látta, mi fog történni. A Boszorkánymester győzött. Ekkor Flick balján éleset rikkantott a lovas, és a kipirult arcú Eventine előreszöktette paripáját, türelmetlenségében félrelökve a völgylakót. Az üres síkság teljes szélességében, még mindig sok-mérföldnyire, nyugati irányban vékony sötét vonal húzódott a látóhatár szélén. Patadobogás tompa moraja hallatszott a távolból, a mögöttük tomboló csatazajon át. A sötét vonal gyorsan növekedett, sok ezer fős lovassággá változott, zászlók és lándzsák színe és fémje villogott. A sereg érkezését csatakürtök tiszta és harsány zengése hirdette. Éljenzés harsant az elfek kis csapatában, amikor a lovashadsereg elárasztotta a síkot, nyaktörő sebességgel száguldva Tyrsis felé. Az északföldi hátvédek, észrevéve közeledésüket, máris kezdték rendezni soraikat, hogy összecsapjanak a fenyegető áradattal. Végre megérkezett az elf hadsereg, hogy segítsen Tyrsis védőin, a három Föld ostromlott lakóin, mindenen, amiért az emberiség olyan keményen harcolt korokon át. De lehet, hogy későn érkezett!

XXXIII.

SHEA EGYETLEN SIMA, hangtalan mozdulattal kivonta az ősi pengét az ütött-kopott hüvelyből. A fém mélykék árnyalatban csillogott a fáklyafényben, a vas felszíne olyan folttalan volt, mintha a legendás Kardot sohasem használták volna csatában. Szokatlanul könnyű volt, a keskeny, kiegyensúlyozott penge rendkívüli mesterségbeli tudásról árulkodott, a markolatba a már ismerős címert vésték, amelyben egy fölemelt kéz tart egy égő fáklyát. Óvatosan fogta a fegyvert, Panamon Creelre és Keltsetre sandított, a jóváhagyásukat leste, hirtelen félni kezdett attól, ami történhet. Komor társai nem mozdultak, arcuk üres, egykedvű maradt. Shea két kézzel megmarkolta a Kardot, és addig emelte, amíg a hegye az ég felé mutatott. Tenyere bőségesen izzadt, teste egyre jobban kihűlt a cella sötétjében. Oldalt mocorgott valami, és Orl Fane halkan felnyögött. Peregtek a pillanatok. Shea érezte a vésett címer nyomását a markában. Még mindig nem történt semmi.

…A Koponya-hegy csúcsán, az üres kamra szürke félhomályában a kőmedence vize sötét volt és sima. Az erő, ami a Boszorkánymester volt, aludt…

Shannara Kardja hirtelen megmelegedett Shea kezében, a sötét vasból különös, lüktető hőhullám hatolt a meghökkent völgylakó tenyerébe, majd elenyészett. Shea hüledezve hátrált egy lépést, és kissé leengedte a pengét. A következő pillanatban a hirtelen meleg helyett tüzes bizsergést küldött a teste felé a fegyver. Nem fájt, de annyira váratlan volt, hogy Shea megrázkódott, izmai összehúzódtak. Ösztönszerűen el akarta engedni a talizmánt, de, megdöbbenésére, nem tudta. Valami a lelke mélyén megtiltotta, és a völgylakó keze továbbra is rátapadt az ősi markolatra. A bizsergés végigfutott rajta. Shea rájött, hogy ez egy energiafolyam, amely az ő életerejét viszi a kardhoz, addig, amíg a hideg fém eggyé nem válik az emberrel. A cizellált markolatot fedő aranyozás lemállott a völgylakó keze alatt, fénylő ezüstjében izzó fénycsíkok vöröslöttek, amelyek szinte élőn fickándoztak a ragyogó fémben. Shea érezte első ébredező rezzenéseit valaminek, ami az ő része volt, mégis idegen mindentől, amit tudott magáról. Finoman, de ellenállhatatlanul vonta Sheát egyre mélyebbre önmagába. Néhány lépésnyire Panamon Creel és Keltset növekvő aggodalommal figyelte a kis völgylakót, aki szemmel láthatóan nem volt magánál: szemhéja súlyosan leereszkedett, lélegzete lelassult, szobormerevséggel állt a cellát bevilágító halvány fáklyafényben. Két kézzel tartotta maga előtt Shannara Kardját, a penge hegye fölfelé mutatott, a csiszolt ezüstmarkolat fényesen ragyogott.

Panamon gondolt rá, hogy megragadja a völgylakót, és alaposan megrázza, de valami visszatartotta. Az árnyékból Orl Fane kúszni kezdett a sima köveken a drága kard felé. Panamon egy pillanatig habozott, azután gorombán visszalökte a csizmájával. Shea érezte, hogy befelé húzzák, úgy lebeg, mint parafa a hullámzásban. Kezdett minden elhalványodni a szeme előtt. A falak, a mennyezet, a cella padlója tűnt el elsőnek, azután a kushadó, nyüszítő Orl Fane; végül Panamon és Keltset gránitból vésett alakját sem látta többé. A különös áramlat teljesen beborította, és Shea nem bírt ellenállni. Lassan befordították önmaga legmélyebb bugyraiba, ahol minden vaksötétbe borult.

…Pillanatnyi didergés borzolta a medence csöndes vizét a barlang mélyén, a magányos halálfej kupolájában, és a Mestert szolgáló, rémült csúszómászók előiramodtak a kőfalak rejtekeiből. A Boszorkánymester gyanakodva mocorgott megzavart álmában…

Az érzelmek, a legmélyebb én örvényében Shannara Kardjának hordozója szemtől szemben állt saját magával. Egy pillanatig a bizonytalan benyomások zűrzavara vette körül; azután az áramlat visszafordult önmagába és más irányba sodorta tovább. Képek és benyomások rontottak rá. Hirtelen kitárult előtte annak a világnak a múltja és jelene, amelyben született és amelytől életerejét kapta. Mentesen a gondosan ápolgatott önámítástól, a létezés teljes tisztaságában. Nem színezték édes álmok, nem ékesítették ábrándok döntéseinek nyerseségét, nem lágyították remények ítéleteinek keménységét. Shea megmérte ebben az irdatlaniságban a saját pillanatnyi életszikrájának szánalmas jelentéktelenségét. Elméje mintha befelé robbant volna, és teljesen megbénította, amit látott. Kétségbeesetten kapkodott az énképért, amelynek segítségével megőrizhette ép eszét, harcolt, hogy eltakarhassa szemét belső pőreségének félelmetes látványától, annak a valaminek a gyöngeségétől, amelyet önmagaként kellett elismernie.

Majd mintha elcsitult volna az erő áramlása. Kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét, és ne lássa többé a belső képeket. Előtte vakítóan lángolt a fölemelt Kard abban a fehér fényben, amely a penge hegyétől futott végig a markolat gombjáig. A kardon túl látta Panamont és Keltsetet, akik mozdulatlanul álltak, és mereven nézték őt. Azután az óriás troll szeme kissé megmozdult, a Kardra siklott. Különös nógatás és megértés volt ebben a gesztusban. Shea ismét Shannara Kardjára pillantott, amelynek fénye lázasan lüktetni látszott. Türelmetlen volt ez a lüktetés, mintha a fény nagyon szeretne behatolni Shea testébe, de valami akadályozná. Shea ellenállt még egy pillanatig ennek a mohóságnak, azután megint becsukódott a szeme, és a látomás visszatért. A kinyilatkoztatás első megrendülése elmúlt, és a völgylakó igyekezett megérteni, mi történik. Shea Ohmsford képére összpontosított, elmerült önnön gondolataiba, érzelmeibe, ítéleteibe és késztetéseibe, amelyek egyszerre tették jellemét idegenné és ismerőssé.

A képek rémítő élességgel tisztultak föl, Shea hirtelen látta önmaga másik oldalát, azt, amelyet sohasem volt képes fölismerni – vagy talán egyszerűen nem volt hajlandó elfogadni. Végtelen eseményfüzérből állt, mindmegannyi torzképéből azoknak az emlékeknek, amelyekben olyan erősen hitt. Ez az oldal számon tartott minden sérelmet, amelyeket másoknak okozott, minden kicsinyes irigykedését, minden mélyen gyökerező előítéletét, szándékos féligazságait, önsajnálatát, félelmeit, minden sötétséget, amelyet elrejtett önmaga elől. Itt volt az a Shea Ohmsford, aki elmenekült a völgyből, de nem azért, hogy megmentse és megvédje a családját és barátait, hanem mert a saját életét féltette, és csak ürügyet keresett a saját rémüldözésére – az a Shea Ohmsford, aki önző módon engedte Flicknek, hogy osztozzon lidércnyomásaiban, és átvegyen tőle egy darab fájdalmat. Itt volt a völgylakó, aki gúnyosan csepülte és lefitymálta Panamon Creel erkölcsi kódexét, ugyanakkor tűrte, hogy a tolvaj az életét kockáztassa őérette. És itt volt…

Végtelen sorban jöttek a képek. Shea Ohmsford iszonyodva hőkölt vissza attól, amit látott. Nem tudta elfogadni. Sohasem fogadja el! Ám az elme, ki tudja, mely forrásából merítve a belső erőnek és megértésnek, engedékenyen megnyílt, kitárult, hogy magába ölelje e képeket, rábeszélve, vagy talán kényszerítve Sheát, hogy ismerje el mindannak a valóságát, ami megmutatkozott előtte. Ha ésszel él, nem tagadhatja meg e másik oldalát; ama csökevényes jellemképhez hasonlóan, amelynek magát hitte, ez is csak egy része volt a valódi Shea Ohmsfordnak – de hozzá tartozott, bármilyen nehéz volt is elfogadnia. De el kellett. Mert ez volt az igazság.

…Fehéren izzó haragtól sisteregve, a Boszorkánymester immáron ébren volt…

Igazság? Shea ismét kinyitotta a szemét, hogy ránézzen Shannara Kardjára, amely hegyétől markolatáig fehéren ragyogott. Meleg, gyors lüktetés áradt el a fiatalemberben, de ez nem új énképet hozott, csak egy mély, bensőbb tudatosságot. Hirtelen rádöbbent, hogy ismeri a Kard titkát. Shannara Kardja azzal a hatalommal bír, hogy föltárja az Igazságot – arra kényszeríti azt az embert, aki a kezében tartja, hogy megismerje önmaga igazságát – de talán a másokét is, akiknek közük van a Kardhoz. Egy pillanatig nem bírta elhinni. Kétségbeesetten próbált találni valami többet, mert többnek kell lennie! De nem volt. Ennyiből állt a Kard híres mágiája. Ezt leszámítva nem volt több annál, aminek látszott: míves fegyvernél egy másik korból. Belehasított az agyába, hogy ez mit jelent. Bávatag hüledezés maradt a nyomán. Hát nem csoda, ha Allanon sohasem árulta el a Kard titkát! Miféle fegyver ez a Boszorkánymester hihetetlen erejével szemben? Hogy védheti meg egy olyan lénytől, amelynek úgyszólván csak kívánnia kell, és máris kiszorítja belőle a szuszt? Dermesztő bizonyossággal tudta, hogy elárulták. A kard legendás ereje hazugság! Kezdett pánikba esni. Szorosan behunyta a szemét, mert vacogtató hideget érzett. Olyan viharosan kavargott benne a feketeség, hogy elszédült, és mintha teljesen elveszítette volna az eszméletét.

…Sziklaodúja szürke sivárságában a Boszorkánymester lesett és fülelt. Dühe lassan csillapult, a sötét köd a csuklyán belül elégedetten bólogatott. A völgylakó, akiről azt hitte, hogy elpusztult, életben maradt. Mindennek ellenére meglelte a Kardot. De szánalmasan gyenge, hiányzik belőle a tudás, amely a talizmán megértéséhez szükséges. Máris elborította a félelem, és sebezhetővé vált. A Mester gyorsan, nesztelenül kisiklott a barlangszerű cellából…

ALLANON szálas alakja tétován megtorpant a széljárta, kopár dombtetőn. Sötét szeme egészen eltűnt a vastag szemöldök alatt, ahogy azt az elhagyatott, fűrészes hegyvonulatot tanulmányozta, amely kísértetiesen magasodott a szürke északi látóhatár peremén. És a hegyek mintha visszanéztek volna; ragyás, varas, roncsolt arcuk annak a tájnak a lelkét tükrözte, amely réges-rég megalkotta őket. Mély, várakozó csönd lebegett az egész kietlenség fölött, amelynek Északföld a neve. Még a vad hegyi szelek is elültek. A druida összehúzta magán fekete köpenyét, és nagyot sóhajtott. Nem tévedhet, az elme előrenyúló tapogatója nem vezetheti félre! Amiért olyan sokat fáradozott, most végre bekövetkezik! A Késél mély hasadékain túl, a misztikustól még mindig roppant messzeségben Shea Ohmsford kivonta Shannara Kardját. Csakhogy ez baj! Még ha kibírná és elfogadná is az igazságot önmagáról, talán még a Kard titkát is megértené, akkor sincs felkészülve rá, hogy megfelelően használja a Boszorkánymesterrel szemben. Egyedül, segítség nélkül, híján a tudásnak, amelyet egyedül Allanontól kaphatna meg, nem lesz ideje kicsiholni magából a szükséges határozottságot. Eltölti majd a kétely, marcangolja a félelem, könnyű zsákmánya lesz Bronának. A druida innen is érezte ellensége ébredését. A Sötét úr megkezdte alászállását sziklaodújából, abban a magabiztos tudatban, hogy a Kard hordozója vak a talizmán valódi erejére. Gyorsan, könyörtelenül fog támadni, és Shea elpusztul, mielőtt ideje lenne megtanulni az életben maradást. Csak néhány perc volt hátra az összecsapásig. Allanon tudta, hogy nem érkezhet időben a segítséggel. Amikor végre megértette, hogy Sheának és Shannara Kardjának sikerült valamiképpen eljutni északra, a többieket otthagyta Callahornnál és a völgylakó segítségére sietett. De a dolgok túl gyorsan történtek. Most már csak egy esélye maradt – ha ugyan maradt –, hogy hasznára legyen Sheának – és még mindig túl messze van! Összehúzta köpenyét vékony termetén, és járás közben apró porfelhőket kavarva, eltökéltségtől megkövült arccal lesietett a dombról.

PANAMON CREEL előrelépett, amikor Shea fél térdre rogyott, ám Keltset hatalmas keze megragadta. A troll az ajtón túli barlangjárat felé fordult és fülelt. Panamon semmit sem hallott, de hirtelen olyan félelem és iszonyat kerítette hatalmába, hogy földbe gyökerezett a lába. Keltset a szemét forgatta, ezzel jelezve, hogy jön valaki a cellán kívül, a folyosón, és Panamon rettegett. Azután mindent beborított az árnyék. Hirtelen elfakult az apró barlangodút megvilágító fáklyafény. Fekete palástos, magas alak állt a cella ajtajában. Panamon Creel ösztönösen tudta, hogy a Boszorkánymester az. Ahol az arcnak kellett volna lenni a mélyen behúzott csuklya alatt, ott nem volt semmi, csak sötétség és mélyzöld pára, amely lomhán örvénylett két rőt szikra körül. Az ikerszikra először Panamon és Keltset felé fordult, akik azonnal szoborrá dermedtek, és életük minden félelme, rettegése átviharzott bénult testükön. A tolvaj erőlködött, hogy figyelmeztetően odakiáltson a kis völgylakónak, de nem bírt szólni. Tehetetlenül figyelte, ahogy az arctalan csuklya lassan siklani kezd Shea felé. A völgylakó tudatában ismét fölmerült a kis cella árnyékos nyirkossága. Minden furcsán távolinak tűnt, noha valahol az elhomályosodott tudat mélyén mintha szólt volna egy bizonytalan, figyelmeztető jelzés. Ám Shea lomhán reagált, és egy ideig nem érzékelt az állott levegő meg a szikla áporodott szagánál és az egyetlen fáklya pislákolásánál egyebet. Mintegy homályon át, magától alig több, mint méternyire sötétlett Panamon és Keltset mozdulatlan árnya. A kemény arcokon rémület. Orl Fane a cella végében kuporgott, nyöszörgő és makogó, apró, sárga gubanccá gömbölyödve. Előtte Shannara Kardja ragyogott fényesen.

Azután hirtelen ismét eszébe jutott a kard titka, és vele együtt helyzetének reménytelensége. Fel akarta emelni a fejét, de a tekintete nem akart mozdulni. Hirtelen rázúdult a félelem és kétségbeesés jeges árja, úgy érezte, rögtön belefullad. Hideg verejték ütött ki rajta, keze reszketni kezdett. Egyetlen gondolat sikoltott benne: Menekülni! Elfutni, mielőtt fölfedezné jelenlétét és elpusztítaná az iszonyatos úr, akinek tiltott birodalmába bemerészkedett! Már nem számított a cél, amelyért mindent kockára tett. Csak egyet akart: menekülni. Megingott. Lényének minden rostja azt sikoltotta, hogy hagyjon itt mindent, iszkoljon az ajtó felé, dobja el a Kardot és fusson. Mégsem tudta megtenni. Énjének mélyén valami nem volt hajlandó elengedni a fegyvert. Kétségbeesetten küzdött félelme ellen, keze megfeszült a Kard markolatán, annyira szorította a fémet, hogy ujjpercei fájdalmasan kifehéredtek. Csak ez maradt neki, csak ez állt közte és a pánik között. Görcsösen kapaszkodott a kardba, ép eszét az a talizmán tartotta össze, amelyről tudta, hogy használhatatlan.

HALANDÓ LÉNY, ITT VAGYOK! – A szavak vérfagyasztóan visszhangzottak a mély csöndben. Shea erőlködött, hogy az ajtó irányába nézzen. Először csak árnyakat látott; azután ezek az árnyak lassan palástos Boszorkánymesterré álltak össze. Ijesztően lengett a cella ajtajában egy áthatolhatatlan, sötét, formátlan palást. A csuklya nyílásában zöld köd örvénylett, a két szikra, ami a szeme volt, kigyúlt, és növekedni kezdett.

HALANDÓ TEREMTMÉNY, ITT VAGYOK, HAJOLJ MEG ELŐTTEM!

Shea elfehéredett a félelemtől. Valami hatalmas és fekete vágódott a tudatába, és ő veszélyesen imbolygott a vakrémület szűk párkányán. Feneketlen szakadék tátongott előtte. Elég egy kis lökés… Kényszerítette magát, hogy a Kardra és kétségbeesett élni akarására összpontosítson. Bíbor köd ült elméjére, számtalan kárhozott lény hangját hozva, akik reménytelenül jajgattak kegyelemért. Araszoló, ficamodott lények kapaszkodtak Shea karjába, lábába, vonszolták volna lefelé a szakadékba. A bátorsága elpárolgott. Olyan kicsi, olyan sebezhető volt. Hogyan állhatna ellen egy olyan félelmetes lénynek, mint a Boszorkánymester?

Panamon Creel a cella túlsó végéből figyelte, ahogy a fekete köpenyes alak közeledik Sheához. A Boszorkánymester anyagtalannak, arctalannak látszott, mintha a semmire húztak volna csuklyás palástot. De nyilvánvalóan túl nagy falat volt ahhoz, hogy Shea, karddal vagy anélkül, elbánhasson vele. Panamon biccentett a trollnak, visszaparancsolta bénító vakrémületét, és támadásra lendítette tüskés karját. A fekete alak csaknem szórakozottan felé fordult, és már nem látszott üresnek, mert tele volt félelmetes erővel. Intett, és a tolvaj úgy érezte, hogy egy vasmarok a nyakánál fogva odacsapja a falhoz. Vergődve próbált szabadulni, de valami lefogta, és vele együtt a trollt is. Bénultan bámulta, ahogy a Boszorkánymester visszafordul a völgylakóhoz.

Sheának már csaknem véget is ért a küzdelem. Még tartotta maga előtt védekezőn a kardot, ám ellenállásának utolja is megtört a Sötét úr támadásától. Többé nem bírt ésszerűen gondolkodni. Erőtlen volt ellentmondásos, marcangoló érzéseivel szemben. A csuklya sötétjéből szörnyű parancs rontott felé.

TEDD LE A KARDOT, HALANDÓ TEREMTMÉNY!

Shea kétségbeesetten küszködött, hogy ne engedelmeskedjék. Minden elködösült, és ő alig bírt lélegezni. A tudata mélyéből, valahonnan messziről mintha ismerős hang szólongatta volna. Válaszolni akart, magában segítségért sikoltott. Azután ismét belé-hasított a Boszorkánymester parancsa.

TEDD LE A KARDOT! – A penge hegye kissé megbillent. Shea érezte, hogy tudata zsibbad, a sötétség közelebb kúszik. A Kardnak semmi haszna. Miért is ne dobná el és fejezné be ezt az egészet? Semmi ő ezzel a félelmetes lénnyel szemben. Csak egy, törékeny, jelentéktelen halandó. A kard tovább hajlott lefelé. Orl Fane esztelen rémülettel sikoltott, és zokogva zuhant az elsötétedett cella padlójára. Panamon elfehéredett. Keltset hatalmas alakját mintha rásajtolták volna az üreg falára. Shannara Kardjának hegye a kőpadlótól néhány ujjnyira remegett. Ekkor tudata mélyéből ismét szólította a hang. A semmiből jöttek el hozzá a suttogó szavak, olyan halkan, hogy a völgylakó alig értette.

– Bátorság, Shea! Bízz a Kardban! – Allanon! A druida hangja áttört a félelmen és kétségen, amely satuként szorította a völgylakót. De olyan távoli volt – olyan távoli… – Higgy a Kardban, Shea! Minden más látszat csupán!

A druida szavai elvesztek a Boszorkánymester dühödt vijjogásában, ahogy a kreatúra kizárta a völgylakó tudatából a gyűlölt druida hangját. De Brona túl későn kapott észbe. Allanon mentőkötelet dobott, Shea belekapaszkodott, visszahúzta magát a vereség széléről. A félelem és kétség visszavonult. A Kard kissé följebb emelkedett.

A Boszorkánymester mintha előrelépett volna, és az arctalan csuklya kissé elfordult Orl Fane felé. A nyöszörgő gnóm egy bábfigura merev mozgásával tüstént fölegyenesedett. A Sötét úr akaratát vesztett bábja előrerontott, bütykös, sárga keze kétségbeesetten kapott a Kard felé. Ujjai rázárultak a drága pengére, és hiábavalóan rángatták. Azután hirtelen felsikoltott a fájdalomtól, és visszakapta kezét a talizmántól. Eltorzult arccal zuhant a padlóra, és a szemére csapta a tenyerét, mintha borzalmas látomás jelent volna meg előtte. A Boszorkánymester ismét intett. A remegő alak kínlódva feltápászkodott, és a gnóm ismét küzdeni indult, miközben üvöltött az iszonyattól. Ismét megragadta a villogó pengét. Ismét visított fájdalmában és térdre esett, másodszor is elengedte a talizmánt, szeméből patakzottak a könnyek. Shea lenézett az elgyötört alakra. Megértette, mi történt. Orl Fane, akárcsak ő, megtudta magáról az igazságot, amikor először érintette a Kardot. De a gnómnak elviselhetetlen volt az igazság. Bár ez azért különös.

Miért nem Brona próbálja kicsavarni a kezéből a Kardot? Csak egy kis erőfeszítés kellene hozzá. Ehelyett először Sheát akarta rákényszeríteni, hogy engedje el, azután az eszelős Orl Fanét használta bábként. Ilyen hatalmas erő ura, és képtelen elragadni a kardot? Csak egy kis fáradságába kerülne. Shea tapogatózva kereste a választ, amelyhez már egészen közel került – aztán fölcsillant benne a megértés első szikrája. Orl Fane megint fölpattant, még mindig reménytelen engedelmességgel a Boszorkánymester iránt. Eszelős kétségbeeséssel rontott Sheára, göcsörtös keze vadul kaszabolta a levegőt a völgylakó előtt. Shea megpróbált kitérni a roham elől, de Orl Fane már túljutott az értelem határán, esze elhagyta, lelke nem volt az övé. Rettegő és dühös visítással ugrott a Kardnak. Vonagló, keszeg alakja egy pillanatra ráfonódott a ragyogó fémre, az egyetlenre, ami még fontos volt neki. Mégis az övé lett egy pillanatra. Azután meghalt. Shea hátrahőkölt, kiszabadította a pengét az élettelen testből. A Boszorkánymester azonnal új támadásba lendült, gonoszul rávetette magát a völgylakó elméjére, igyekezvén összezúzni minden ellenállást.

Brutálisan, szembe támadott, nem alkalmazta a kétség ravasz csavarintását, a settenkedő bizonytalanságot, az öncsalás trükkjeit. Csak a mindent legyűrő, pusztító félelem pörölyként sújtó erejét használta. Látomások úsztak át Shea agyán, a Boszorkánymester félelmetes hatalmát mutatták ezernyi módon, amelynek mindegyike az ő elpusztítására tört. Úgy érezte, ő a legkisebb, leggyatrább lény, aki valaha csúszott-mászott a földön; még egy pillanat, és a Boszorkánymester ízzé-porrá zúzza a tehetetlen emberfajzatot! Ám Shea győzte bátorsággal. Egyszer már majdnem megadta magát az őrületnek, de ez alkalommal szilárdan kitartott, hitt magának és Allanonnak. Két kézzel markolta a Kardot, és megparancsolta magának, hogy egy kis lépést tegyen az összehúzódó árnyék felé, előre a rettegésbe, amely falként zárta körül. Megpróbálta hinni, hogy ez csak látszat, hogy nem is a maga félelmét és vakrémületét érzi.

A fal engedett kissé, mire ő keményebben küzdött. Felidézte magában Orl Fane halálát, és maga elé képzelte mindazokat, akik meghalnak, ha most kudarcot vall. Eszébe jutottak a szavak, amelyeket Allanon súgott. Arra összpontosított, amit a Boszorkánymester gyengeségének vélt, vagyis hogy semmiképpen sem akarja megragadni a pengét. Parancsolt agyának, hogy higgyen, és hitte, hogy a talizmán titka egy hétköznapi törvény, amely még egy ilyen Brona-szerű borzalomra is érvényes. A pára hirtelen megritkult, a félelem fala megrepedezett. Shea ismét ott állt a Boszorkánymester előtt. A vörös szikrák vadul villództak a csuklya alatti tompazöld ködben. A köpenyes karok hirtelen fölemelkedtek, mintha valamilyen veszedelem ellen védekeznének, és a fekete alak hátrahőkölt. A sötét hátsó falnál Panamon Creel és Keltset hirtelen kiszabadult, és fegyvert rántva rontott előre. A völgylakó érezte, hogyan morzsolódnak és fakulnak a Boszorkánymester ellenállásának utolsó roncsai. Ekkor lecsapott Shannara Kardja.

Az iszonyat hátborzongató, hangtalan sikolya kélt a vonagló szemfödél alól, és egy hosszú csontkar vágódott a magasba. A völgylakó keményen nekinyomta a ragyogó pengét a vonagló alaknak, és a szemközti falhoz szorította. Most nincs menekvés, esküdött halkan. Most vége e fajzat iszonyú gonoszságának. Előtte megremegett a sötét palást, horgas ujjak karmolták a cella nyirkos levegőjét. A Boszorkánymester összegyűrődött, és fölvisított gyűlölt elpusztítójára. Visítását ezrek visszhangozták, követelve a bosszút, amelyet túl sokáig tagadtak meg tőlük.

Shea érezte, amint a teremtmény iszonyata felsiklik a pengén át a tudatába, de vele együtt érkeztek azok a bátorító hangok is, és ő nem hátrált. A kard az igazság erejével sújtott, amelyet a Boszorkánymester semmiféle csalással és ámítással nem tudott elkenni. Olyan igazság volt, amelyet nem bírt elfogadni, tudomásul venni, elviselni, olyan igazság, amely ellen nem tudott védekezni. A Boszorkánymesternek az igazság jelentette a halált.

Brona e világi léte csak látszat volt. Azok az eszközök, amelyeket halandó életének meghosszabbítására használt, réges-rég cserbenhagyták, és a teste elpusztult. De olyan rögeszmésen hitte, hogy ő nem halhat meg, ami életben tartotta egy részét; annak a boszorkányságnak a segítségével vegetált tovább, ami az őrületbe kergette. Meghazudtolta tulajdon halálát, egyben tartotta élettelen testét, hogy kiharcolja az elérhetetlen halhatatlanságot. Egyszerre létezett két világban, iszonytatónak látszó hatalommal bírt. De a Kard most rákényszerítette, hogy lássa meg, kicsoda igaz valójában: önnön valóságának álhitétől mozgatott, élettelen, bomló héj, egy káprázat, kizárólag akaraterőből alkotott rémkép, ugyanolyan múlékony, mint a test, amelyet mímel. Brona hazugság volt, amelyet a halandók félelmei és kétségei puffasztottak naggyá, egy hazugság, amelyet magának agyalt ki, hogy elrejtse az igazságot. De most fény derült a hazugságra. Shea Ohmsford képes volt elfogadni, hogy ő gyenge és gyarló is, mert ez hozzátartozik minden emberi léthez. De a Boszorkánymester sohasem fogadhatta el, amit a Kard föltárt, mivel a teremtmény, akinek játszotta magát, már csaknem ezer éve megszűnt létezni. Nem maradt más Bronából, csak a hazugság, és most azt is elpusztította a Kard ereje. Még egyszer, utoljára fölkiáltott, tiltakozó nyüszítése gyászosan visszhangzott a cellában, összevegyült a többi kísértet győzelmi üvöltésével. Azután minden hang elhallgatott. A kinyújtott kar megfonnyadt és porrá lett; hamuként pergett alá a reszkető alak, ahogyan a test széthullott a palást alatt. A két pici, rőt szilánk még egyet villant a gyérülő zöld ködben, aztán kihunyt. A köpeny üres kupaccá gyűrődött a földön, a csuklya fokozatosan összelappadt. Végül nem maradt egyéb egy koszlott rongycsomónál.

Shea kábán megingott. Túl sok érzelem futott át túlságosan sokáig megfeszített idegein, és a végsőkig megterhelt test most nyújtotta be a számlát. A padló megdőlt a lába alatt, és ő lassan, lassan belesiklott a sötétségbe.

TYRSIS VÁROSÁBAN döbbenetes hirtelenséggel hágott tetőfokára a föld-szülte halandók és a szellemteremtmények hosszú, rettenetes csatája. A föld sziklás gyomra morajlani kezdett, a rengések kitartó, fenyegető hullámokat hánytak sebhelyes bőrén. Tyrsistől keletre, az alacsony dombokon az elfeknek keményen kellett zabolázniuk rémült hátasaikat, miközben a feldúlt Flick Ohmsford értetlenül bámulta, hogy körülötte furcsán rázkódik a vidék. A Belső Fal tetején a hatalmas, megtörhetetlen Balinor sorra verte vissza a rohamokat, amelyekkel az északföldi hadsereg hiábavalóan igyekezett rést találni Délföld védelmén, és a csata hevében néhány percig észre sem vették a föld rengését. A trollok megtorpantak a Sendic hídon, és kínos pillogással hallgatták az erősödő morajlást. Menion Leah összerezzent, mert hosszú repedések jelentek meg az ősi kövön, és a híd védői futásra készen álltak. A mélyből jött remegés gyorsan erősödött, iszonyú erejű, mennydörgő rándulások lettek belőle, amelyek megrázták a földet és a sziklát.

A szél vad lökésekkel csapott le a földre, és szétszórta az elf hadsereget, amely vágtában közeledett Tyrsis megsegítésére. Az anari Culhaventől a hatalmas Nyugatföld legtávolabbi zugáig ért a bömbölő orkán. Hatalmas erdei fák hasadtak meg és törtek ketté, hegycsúcsok omlottak porrá, amikor a szél és a földrengés mindent lebíró ereje megragadta Négyföldet. Az ég elfeketedett, felhőtlen lett, naptalan, üres, mintha egy gigászi spongya egyetlen húzással letörölt volna róla mindent. Vörös villámok óriás fűrészfogai haraptak a sötétségbe, szemhatártól szemhatárig feszítve az elektromos energia kimondhatatlan pókhálóját. Eljött a világ vége. Minden élet vége. A beszélt nyelvek kialakulása óta ígért végítélet, íme, megérkezett. Ám egy pillanat alatt véget is ért, és minden beleveszett a teljes, tökéletes csöndbe. A némaság lepelként borult a világra. Az áthatolhatatlan sötétségből gyászos jajveszékelés hallatszott, amely a fájdalom üvöltésébe csapott át. Tyrsis városában megfeledkeztek a harcról. Északföldiek és délföldiek rémült szeme láttára csaptak az égnek a vonító Koponyahordozók idomtalan kísértetei. Vonaglottak a kíntól, kampós karmaik a semmit marcangolták. Egy pillanatig jól láthatóan lebegtek az iszonytól sápadt emberek feje fölött, akik nem bírták levenni a tekintetüket róluk. Azután a szárnyas alakok elkezdtek széthullani, sötét testük lassan hamuvá omlott, és alászitált a földre. Másodpercekkel később már semmi sem maradt, csak a roppant, üres feketeség, amely hatalmas lendülettel iramlott északnak, és a széle felpöndörödött, mintha takarót csavarnának össze. Először délen, azután keleten és nyugaton is kibukkant a kék ég, a napfény szemkápráztató élességgel zuhogott a földre. A halandók elborzadva nézték messze északon az egyetlen fekete felhőt, amivé az alvilági sötétség töpörödött. Mozdulatlanul megállt a látóhatár fölött, azután lesüllyedt a földre, és örökre eltűnt.

AZ IDŐ TOVASODRÓDOTT. Shea érzéketlenül lebegett a hatalmas, fekete űrben.

– El sem hiszem, hogy megcsinálta. – Valahonnan messziről egy hang hatolt el az agyáig. Kezével, arcával érezte a kő hirtelen hidegét felhevült bőre alatt. – Várj csak, pislog. Azt hiszem, magához tér!

Panamon Creel! Shea szeme kinyílt és látta, hogy a padlón hever a sötét kis cellában, ahol sárgás fáklyaláng hunyorog elmosódva. Ismét önmaga volt. Egyik kezével még mindig Shannara Kardját markolta, de a talizmán ereje elhagyta, a különös kötelék, amely összefűzte őket, eltűnt. Ügyetlenül négykézlábra állt, ám ekkor mély, baljós morgás rázta meg az üreget, és ő hasra esett volna, de erős kezek kaptak utána.

– Nyugi, lassíts egy percre! – Panamon nyers hangja szinte a füle mellől szólt. – Hadd lássalak! Na, nézz már rám! – A szó szoros értelmében a levegőbe rántotta a kis völgylakót. Pillantásuk összekapcsolódott. A tolvaj szúrós nézésében árnyalatnyi félelem lappangott, aztán elmosolyodott. – Semmi baja, Keltset. Most pedig tűnjünk innen.

Talpra állította Sheát, a nyitott ajtó felé indultak. Keltset hatalmas alakja néhány méterrel előttük haladt. Shea néhány bizonytalan lépés után megállt. Valami visszatartotta.

– Jól vagyok – motyogta alig hallhatóan. Azután hirtelen eszébe jutott minden – ahogy a Kard ereje végigfutott a testén, összeköttetést teremtve kettejük között, belső látomásai önmaga igazságáról, a rémítő harc a Boszorkánymesterrel és Orl Fane halála… Felsikoltott és megtántorodott. Panamon Creel ép kezével elkapta, és ösztönösen magához szorította a kis völgylakót.

– Nyugi, nyugi, túl vagy rajta, Shea! Megcsináltad, győztél! A Boszorkánymesternek vége. De az egész hegy repedezik. Ki kell jutnunk innen, mielőtt ránk omlik! – A halk moraj kitartóan erősödött. Szikladarabok váltak le az üreg faláról és mennyezetéről, por és kavics apró zuhatagait fakasztva. Repedések jelentek meg az ódon kövek között, ahogy fokozódott a rengés. A völgylakó ránézett Panamonra, és bólintott. – Nem lesz semmi bajod. – A skarlát tolvaj gyorsan fölállt. – Kiviszlek innen. Ezt vedd ígéretnek.

A három ember fürgén kisietett a cellából a folyosóra. A hepehupás alagút rángatózott és hánykolódott a Késél mélyében, durva falait cikcakkos repedések hasogatták. A morajlás erősödött, újabb hasadékok nyíltak, a falak rogyadoztak, kezdtek beomlani. A Késél rengett és rázkódott, mintha a föld azzal fenyegetné, hogy megnyílik, és mindjárt elnyeli mindenestül, a mélység gyomra éhesen korgott. Sheáék számtalan kis átjárót, összefüggő fülkét hagytak maguk mögött, mégsem találtak egy ajtót, amelyen kijuthattak volna a biztonságba. Nemegyszer kerültek – hol egyikük, hol többjük is – kövecses-poros zuhatagok alá, de mindannyiszor kiásták magukat. Hatalmas kőtömbök dübörögtek alá előttük, hogy elzárják az alagutat, de az erős Keltset félrelökte az omladékot, és a kis csapat továbbtörtetett. Shea már képtelen volt követni az eseményeket, különös fáradtság öntötte el a testét, és kifacsarta belőle a kevés megmaradt életerőt. Amikor arra gondolt, hogy nem bírja tovább, Panamon mindig ott volt mellette, és erős karja hol átemelte, hol átlökte a törmeléken a völgylakót. Olyan részen jártak, ahol feltűnően összeszűkült és élesen jobbra kanyarodott a járat, amikor viharosan megrázkódott a haldokló hegység. A mennyezet csikorogva végigrepedt, és lassan omlani kezdett. Panamon rémülten felüvöltött, a földre lökte maga előtt Sheát, saját testével próbálta védeni a völgylakót. Keltset azonnal ott termett, és aláékelte roppant vállát a repedező szikla tonnáinak.

Egy pillanatra minden eltűnt a vakító porfelhőben. Azután Panamon Creel talpra rántotta a völgylakót, és elrohant vele a feszülő izmú hegyi troll mellett. Shea pillantása, miközben mászott és evickélt a széthasadt kövek között, egyszer találkozott a szelíd szempáréval. A mennyezet többujjnyival alászállt, a roppant emberi oszlop a hegyi trollok pattanásig feszülő, irtózatos erejével tartotta, a kéregszerű test megmerevedett a szörnyű erőlködéstől. Shea habozott, de Panamon keményen megszorította a vállát, előretolta, és átlökte a kanyaron egy szélesebb folyosóra. Lerogytak a kő és por laza kupacára, és levegő után kapkodtak. Egy pillanatra látták Keltsetet, aki még mindig támasztotta irdatlan testével az omladozó sziklát. Panamon fölpattant, hogy beugorjon az aknába, de akkor mély mordulás tört fel a hegy zsigereiből; mögöttük nyögtek a megcsuszamló, suvadó sziklák, az alagút végighasadt és összeomlott. Többtonnányi kő zúdult alá, teljesen eltűnt az út a hátuk mögött. Shea felsikoltott és a sziklafalnak vetette magát, de Panamon durván visszarántotta, és a völgylakó arcába dugta tüskés kezét.

– Ő meghalt! Már nem segíthetünk rajta. – A völgylakó űzött kétségbeeséssel meredt rá. – Mozgás! Kifelé innen! – A tolvaj elszürkült a haragtól. – Azt akarod, hogy értelmetlen legyen a halála? Mozogj!

Gorombán talpra rántotta Sheát, és továbblökdöste az alagút járható része felé. A hegységet még mindig rázta a mély morajlás, a sorozatos rándulások majdnem felbuktatták a két vergődő embert. Shea most már vaktában futott, nem látott a portól és a könnyektől, hunyorgott, pislogott. A füle mellett hallotta Panamon ziháló lélegzetét, a vastüske fémfoglalata a hátát bökdösve ösztökélte gyorsabb futásra. Sziklaszilánkok pattogtak az átjáró faláról és mennyezetéről, összevissza zúzták és metélték Shea védtelen testét, rongyokká tépték verejtékező vékony alakján az erdei ruhát. Szorította a fénylő Kardot, amely most teljesen haszontalanná lett, csupán bizonyítékként szolgált arra, hogy ami történt, nem csupán egy őrült elme képzelgése volt. Az alagút hirtelen átvezetett az északföldi ég szürke fényébe. Kijutottak a hegyből, a szabad ég alatt álltak. Előttük szerteszét halálra zúzott trollok és mutenek tetemei hevertek. A két ember nem lassított, csak futott a hatalmas Késélt kettéhasító hágó felé. A kemény föld vadul remegett, hosszú, cikcakkos repedések nyíltak a Koponya-hegy tövében, és ferdén kígyóztak a tiltott földet övező, természetes akadályok felé. Hirtelen minden előzőnél erősebb, csikorgó reccsenés hallatszott, és a két futó megpördült. Szótlan ámulattal nézték, ahogy a koponya beesett arca megroggyan és széthasadozik. Mintha minden egyszerre omlott volna össze. A Boszorkánymester jele eltűnt a sok-sok tonnányi szikla zuhatagában, a Koponya-hegy megszűnt létezni. Sárga porfelleg emelkedett az égnek, hangos morajlás tört föl a föld mélyéből, végigvisszhangzott Északföld hatalmas ürességében. Vad szél söpört végig a haldokló hegy maradványain, és a föld ismét megreszketett. Shea rémülten látta, hogy az irtóztató Késél belevonaglik az újabb görcsökbe. Az egész királyság széthullott!

Panamon bukdácsolva rohant a hágó felé, magával ráncigálva a kábult Sheát. De a völgylakót most nem kellett sürgetni, hamar átvette a zsivány ütemét, repült az összegubancolódott hullákon át. Ereje végső megfeszítésével merített a bátorság és elszántság valamely titkos forrásából, és a meghökkent Panamon Creel egyszer csak azon kapta magát, hogy alig bír lépést tartani Sheával. Amikor elérték a hágó száját, a toronyló Késél omlani és hullani kezdett. A szikla éles reccsenésekkel hasadozott, miközben a morajló rengések tovább rázták a földet. Irdatlan sziklák zuhogtak mindent összezúzó erővel a kanyargós szakadékba, a laza omladék egyre bővebben, folyamatos lavinában csuszamlott alá az ősi csúcsokról. Ebben a pusztulásban két délföldi vergődött és bukdácsolt: a rongyos félelf, aki az ősi kardot cipelte, és a félkezű rabló. Hátukat szél ostorozta, hajtva őket a hulló kövön és poron át. Kanyarokkal és beszögellésekkel suhant el mellettük a sziklafal. Tudták, hogy közelednek a szakadék végéhez és a mögötte emelkedő előhegyekhez. Shea pillantása megint elhomályosodott. Megbotlott, szabad kezével dühösen dörgölte a szemét, hogy tisztábban lásson. A szakadék nyugati fala hirtelen meghasadt és a két emberre omlott, betemetve őket fojtogató, földes omladékkal. Valami éles vágódott Shea védtelen fejének, és ő egy pillanatra átcsúszott a feketeségbe. Félig eltemetve feküdt az omlásban, agya zavarodottan kapkodott az eszméletért. Azután Panamon erős karja kiásta, kitépte a törmelék alól és fölkapta. Shea a szürke párán át látta, hogy a szálfa termetű férfi arca vérzik. Lassan feltápászkodott, és nehézkesen támaszkodott Shannara Kardjára. Panamon továbbra is térdelt. Tüskében végződő keze a hágóra mutatott a hátuk mögött. Shea riadtan pillantott oda. Rémületére egy formátlan, csoszogó alak mászott elő a fölcsapó porfelhőből. Egy muten! A gyurmapofa feléjük fordult, a szörnyeteg csoszogva közeledett. Panamon fölnézett Sheára és komoran elmosolyodott.

– A bejárat óta jött utánunk. Azt hittem, lerázzuk a sziklák között, de ez kitartó legény. – Lassan fölemelkedett, kivonta hosszú pallosát. – Eredj, Shea! Majd én föltartom.

A völgylakó döbbent némasággal rázta a fejét. Bizonyára rosszul értette.

– Lehagyhatjuk! – robbant ki végül. – Már majdnem kiértünk a hágóból! Majd ott megharcolunk vele – együtt!

Panamon megrázta a fejét és szomorúan elmosolyodott.

– Attól tartok, ez alkalommal nem fog menni. Valami történt a lábammal. Nem tudok futni. – Megrázta a fejét, amikor Shea kinyitotta a száját, hogy válaszoljon. – Nem akarom hallani, Shea. Most pedig futás, és meg ne állj!

A völgylakó potyogó könnyekkel nézett rá.

– Nem bírom megtenni! – Hirtelen összerándult a Késél, Panamon és Shea ismét térdre rogyott. Sziklák hasadtak le a felgyűrődő hegyoldalakról a föld mélyéből felvonagló görcsök nyomán. A muten bambán csoszogott feléjük, ügyet sem vetve a rengésre. Panamon kínlódva föltápászkodott, és maga mögé rántotta Sheát.

– Az egész hágó leszakad – közölte halkan. – Nincs időnk vitatkozni. Én tudok vigyázni magamra – már jóval azelőtt is tudtam, hogy találkoztam veled és Keltsettel. Most pedig rohanj! Tisztulj ebből a hágóból!

Egyik kezét a völgylakó keskeny vállára tette, és gyengéden megtaszította. Shea néhány lépést hátrált és megállt. Majdnem fenyegetően fölemelte Shannara Kardját. Meghökkenés villant át Panamon Creel széles arcán, azután ismét kiült a ajkára az ismerős ördögi vigyor, a szeme tűzben égett.

– Találkozunk még, Shea Ohmsford! Csak várj! – Búcsút intett tüskés kezével, aztán szembefordult a közeledő mutennel. Shea még bámulta egy darabig. Bizonyára megcsalta a szeme, mert egy pillanatra úgy tűnt, hogy a skarlátszín tolvaj nem is sántít. Azután újabb súlyos remegés rázkódtatta meg a hágót, és a völgylakó rohant az előhegyek biztonsága felé. Bukdácsolt földes omladékon, kitért hulló kő és kavics elől, ami a Késél ormairól zuhogott alá a szűk szakadékba. Így futott tovább egyesegyedül.

XXXIV.

MÁR MAJDNEM ELTELT a délután. A napfény hosszú, párás sugarakkal nyilazott át a sodródó, fehér felhők között, melegen dédelgette a kopár, üres északföldi tájat. Itt-ott gondoskodóan cirógatta végig az apró zöld foltokat, első jeleit az életnek, amely egy napon, nem is olyan sokára, kivirul ezen az oly régóta kiaszott, szomorú földön. A messzeségben csorbán meredtek az égnek a meghasadt Késél ormai, és a mögötte fekvő, elpusztult völgyben még mindig porfelhő szállt a Koponya Királyság romjaiból. A semmiből előbukkant Shea céltalanul bolyongott a Késél lábánál kezdődő, összevissza vízmosások és tarajok között. Alig lehetett ráismerni a félvak, elcsigázott, rongyos alakra. Allanon felé tartott, anélkül hogy látta volna, két kézzel szorítva az ezüstmarkolatú kardot. A druida egy pillanatig némán nézte a botladozó, rongyos kardforgató különös kísértetét. Azután a megkönnyebbülés éles kiáltásával odarohant, hogy átölelje, és magához szorítsa Shea Ohmsford vékony, meggyötört alakját.

A VÖLGYLAKÓ sokáig aludt, és éjszaka volt, mire fölébredt. Egy sziklakiszögellés alatt feküdt, ahonnan egy mély, lapos fenekű völgyre lehetett látni. Kis tűz ropogott békésen, tetézve a szorosan rácsavart köpeny melegét. Elhomályosult látása tisztulni kezdett és rájött, hogy az éjszakai, ragyogó, csillagos eget bámulja, amely sátorként borult a dombok csúcsaira. Akaratlanul elmosolyodott. Megint oda tudta képzelni magát Árnyas-völgybe. A következő pillanatban Allanon sötét árnya suhant a tűz fénykörébe.

– Jobban érzed magad? – kérdezte üdvözlésül, és leült. Volt benne valami különös. Jóval emberibbnek tűnt, kevésbé félelmetesnek, szokatlan melegség vibrált a hangjában. Shea bólintott.

– Hogy találtál meg?

– Te találtál meg engem. Semmire nem emlékszel?

– Nem, semmire – semmire, azután, hogy… – Tétován elhallgatott. – Volt ott valaki… nem láttál valaki mást?

Allanon egy pillanatig úgy tanulmányozta a völgylakó szorongó arcát, mintha a választ mérlegelné, azután megcsóválta sötét fejét.

– Egyedül voltál. – Shea úgy érezte, valami elszorítja a torkát. Nagyot nyelt, hanyatt dőlt a takarók melegében. Akkor hát Panamon is elment. Valahogy nem azt várta, hogy így legyen vége. – Jól vagy? – hallotta a sötétségből a druida mély hangját. – Nem ennél valamit? Szerintem jót tenne.

– Igen. – A köpenybe bugyolált Shea ülő helyzetbe tornászta magát. A tűz mellett Allanon levest öntött egy kis szilkébe. Shea mélyen belélegezte az ínycsiklandó illatot. Hirtelen eszébe jutott Shannara Kardja. Nézte, hogy hol lehet a sötétben. Azonnal észrevette, mellette feküdt, fémje halványan csillogott. Csak ezután jutott eszébe, hogy a zsebébe nyúljon, a Tündérkövek után. Nem találta őket. Pánikba esve, kétségbeesetten kutatta ruhájában a kis tasakot, de mindhiába. Eltűnt. Összeszorult a gyomra, és elgyengülve visszadőlt a földre. Hátha Allanon…

– Allanon, nem találom a Tündérköveket – mondta gyorsan. – Te sem…? – A druida melléje lépett, a kezébe nyomta a gőzölgő leveses szilkét meg egy kis fakanalat. Arcán áthatolhatatlan fekete árnyék ült.

– Nem, Shea. Nyilván te hagytad el, amikor menekültél a Késélből. – Látva Shea csüggedt arcát, vigasztalóan megveregette a völgylakó keskeny vállát. – Semmi értelme most ezen rágódnod. A kövek elvégezték a munkájukat. Megetetlek, azután feküdj vissza, pihenned kell.

Shea gépiesen nyeldekelte a levest. Képtelen volt ilyen könnyen beletörődni a Tündérkövek elvesztésébe. Kezdettől vele voltak, védték az út minden lépésénél. Többször mentették meg az életét. Hogyan lehetett ilyen hanyag? Egy darabig törte a fejét, igyekezett emlékezni, hol is veszíthette el őket, de hiába. Bármikor megtörténhetett.

– Sajnálom a Tündérköveket – szólt halkan, bocsánatkérően, érezve, hogy még valamit mondania kell. Allanon vállat vont, és halványan elmosolyodott. Fáradtnak és valahogy öregebbnek tűnt, ahogy leült a völgylakó mellé.

– Talán még előkerülnek. – Shea némán kiürítette szilkéjét, amelyet Allanon kérés nélkül újratöltött. A meleg leves csillapítóan hatott a még mindig kimerült völgylakóra, lassan egész testében szétterjedt a zsibbadt álmosság. Ismét alhatnékja volt. Olyan könnyen engedhetett volna a csábításnak, de nem tette. Még annyi minden foglalkoztatta. Túl sok megválaszolatlan kérdés maradt. Most rögtön feleletet akart kapni attól az egyetlen emberről, aki megadhatja. Ennyit megérdemel, azok után, amiken átment. Nehézkesen felült. Érezte, hogy Allanon feszülten kémleli a tüzecske mögötti sötétségből. A távolban éjszakai madár éles kiáltása hasított a mély csöndbe. Shea akaratlanul fölfigyelt. Oly sok idő után Északföldre visszatér az élet. Maga mellé tette a földre a leveses tálkát, és Allanon felé fordult.

– Beszélgethetnénk egy kicsit? – A druida némán bólintott.

– Miért nem mondtad meg az igazat a Kardról? – kérdezte halkan a völgylakó. – Miért nem?

– Mindent elmondtam, amit tudnod kellett – felelte Allanon sötét, kifejezéstelen arccal. – A többit elmondta neked a Kard. – Shea hitetlenül meredt rá. – Az kellett, hogy magadtól ismerd föl a Kard titkát – folytatta szelíden a druida. – Ez nem olyasmi, amit elmagyarázhattam volna, ezt meg kellett tapasztalnod. Meg kellett tanulnod, hogy elfogadd az igazságot magadról, mielőtt talizmánként használhattad volna a Kardot a Boszorkánymester ellen. Olyan folyamat volt, amibe közvetlenül nem avatkozhattam bele.

– De legalább annyit nem árulhattál volna el, hogy a Kard miként pusztítja el Bronát? – makacskodott Shea.

– És abból ugyan mi hasznod lett volna? – A völgylakó elkomorodott.

– Nem értlek.

– Ha elmondok neked a Kardról mindent, amit mondhatok – ne feledd, akkor még nem rendelkeztél a mostani tisztánlátásoddal –, talán segített volna rajtad? Folytattad volna a kutatást a Kard után? Képes lettél volna kivonni a Kardot Brona ellen, tudva, hogy nem tesz egyebet, csupán megmutatja neki az igazságot? Talán elhitted volna, ha azt mondom, hogy ilyen egyszerű dolog szétzúz egy ilyen hatalmas szörnyet, mint a Boszorkánymester? – Közelebb húzódott Sheához a halvány tűzfényben. – Vagy ott és akkor fölhagysz a kutatással? Mennyi igazságot bírtál volna elviselni?

– Hát nem tudom – felelte bizonytalanul Shea.

– Akkor mondok valamit, amit korábban nem árultam volna el neked. Ötszáz éve Jerle Shannara mindezt tudta – mégis kudarcot vallott.

– De hát én azt gondoltam…

– Hogy sikerrel járt? – fejezte be Allanon a mondatot. – Ha sikerrel jár, talán nem pusztította volna el a Boszorkánymestert? Nem, Shea, Jerle Shannara nem járt sikerrel. Bremen elmondta az elf királynak a Kard titkát, mert ő is úgy gondolta, hogy ha tudja, miként működik a talizmán, akkor viselője jobban fölkészülhet a Bronával való összecsapásra. Nem ez történt. Még ha figyelmeztette is, hogy önmagáról is megtudja az igazságot, Jerle Shannara akkor sem volt fölkészülve arra, ami föltárult előtte. Valószínűleg nincs is olyan módszer, amellyel előre és kellően föl lehet készülni. Túlságosan sok falat húzunk föl ahhoz, hogy teljesen becsületesek lehessünk magunkhoz. Énszerintem ősöd egyszerűen nem is hitte el Bremen figyelmeztetését, hogy mi fog történni, ha fölemeli a Kardot. Jerle Shannara harcos király volt, természetes ösztöneire támaszkodva fizikai fegyverként használta a Kardot, noha figyelmeztették, hogy az így nem segít. Amikor összecsapott a Boszorkánymesterrel és a talizmán pontosan úgy kezdett el működni, ahogy Bremen megmondta, Jerle Shannara pánikba esett. Hiába volt minden testi ereje, vitézsége, katonai tapasztalata. Ez túlságosan sok volt ahhoz, hogy elfogadja, és ennek következtében a Boszorkánymester elmenekülhetett.

Sheán nem látszott, hogy meg lenne győzve.

– Lehet, hogy nálam másképp történt volna. – A druida ezt elengedte a füle mellett.

– Veled kellett, volna lennem, amikor rátalálsz Shannara Kardjára, és amikor a talizmán fölfedi titkát előtted, el kellett volna magyaráznom, mi a jelentősége, mint fegyvernek a Boszorkánymester ellen. De elveszítettelek a Sárkányfogaknál, és csak később jöttem rá, hogy te már meglelted a Kardot, és nélkülem indultál el északra. Utánad jöttem, de még így is majdnem túl késő lett. Megéreztem, hogy pánikba estél, amikor fölfedezted a Kard titkát, és azt is tudtam, hogy a Boszorkánymester is megérezte. De még túlságosan messzire voltam ahhoz, hogy időben elérjelek. Próbáltalak megszólítani, belevetítettem a hangomat az elmédbe. Nem volt elég időm, hogy elmondjam, mit csinálj; a Boszorkánymester megelőzött. Mindössze néhány szót szólhattam. – Elhallgatott, csaknem úgy, mintha önkívületbe esett volna. Sötét szeme a levegőt bámulta kettejük között. – De te magadtól is rájöttél a válaszra, Shea, és életben maradtál. – A völgylakó elfordította a tekintetét. Hirtelen eszébe jutott, hogy noha ő él, meghalt mindenki más, aki vele tartott a Koponya Királyságba.

– Másképpen is történhetett volna – ismételte fásultan.

Allanon hallgatott. Lábánál a kis tűz lassan vörös parázzsá lohadt, ahogy az éjszaka köréjük zárult. Shea fölvette a tálkát, és gyorsan bekanalazta a levest, mert érezte, hogy a fáradtság ismét eluralkodik rajta. Már bóbiskolt, mikor Allanon váratlanul megmoccant a sötétben és mellé telepedett.

– Úgy véled, rosszul tettem, hogy nem árultam el neked a Kard titkát? – suttogta halkan. Inkább kijelentés volt, mint kérdés. – Talán igazad van. Talán mindenkinek jobb lett volna, ha már a legelején mindent elmondok.

Shea ránézett. A sötét barázdákból, éles vonalakból álló sovány arc mintha egy örök talány burkolata lett volna.

– Nem, neked volt igazad – felelte szelíden. – Nem vagyok biztos benne, hogy bánni tudtam volna az igazsággal.

Allanon kissé oldalra hajtotta a fejét, mintha fontolóra venné ezt a lehetőséget.

– Jobban kellett volna hinnem benned, Shea. De féltem. – Elhallgatott, amikor látta a kétely árnyát a völgylakó arcán. – Nem hiszel nekem, pedig ez az igazság. Neked és a többieknek én mindig valamivel több voltam, mint ember. Ez szükségszerű volt, különben sohasem fogadtad volna el azt a szerepet, amelyet neked szántam. De a druida is emberi lény, Shea. És valamiről megfeledkeztél. Mielőtt Boszorkánymesterré vált volna, Brona druida volt. Ilyen módon, legalábbis bizonyos mértékig a druidák is felelősek azért, amivé vált. Mi tettük lehetővé, hogy Boszorkánymester legyen. A mi tanulmányaink adták meg neki a lehetőséget; későbbi elzárkózásunk a világtól tette lehetővé kibontakozását. Az egész emberi fajt rabszolgává tehette vagy kiirthatta volna, és ebben mi lettünk volna a bűnösök. A druidáknak kétszer is módjukban állt volna elpusztítani, és mindkét alkalommal kudarcot vallottak. Népemből én vagyok az utolsó, és ha én is kudarcot vallok, akkor senki sem marad, hogy megvédje a fajokat eme szörnyűséges lény ellen. Igen, féltem. Egyetlen kis hiba, és Brona örökre elszabadul.

Hangja suttogássá tompult, egy pillanatra a földet nézte.

– Van még valami, amit tudnod kell. Bremen nem egyszerűen az ősöm volt. Ő az apám.

– Az apád! – Shea egy pillanat alatt fölébredt. – De hát ez nem leh…

Elhallgatott, nem tudta befejezni. Allanon halványan elmosolyodott.

– Bizonyára voltak pillanatok, amikor sejtetted, hogy vénebb vagyok, mint amennyire normális ember lehet. A druidák a Fajok Első Háborúja után fölfedezték a hosszú élet titkát. De ezért is fizetni kell – és ezt az árat Brona nem volt hajlandó megfizetni. Sokat követel az embertől, és nagy fegyelem kell hozzá, Shea. Nem valami fényes ajándék. Ébrenléteink alatt olyan adósságot halmozunk föl, amit egy különleges álomban kell megfizetnünk. Ez óv meg minket az öregedéstől. Csakhogy számos lépés szükséges a valódi hosszú élethez, és némelyik… nem kellemes. Egyik sem könnyű. Brona a többi druidától eltérő utat keresett, hogy ne kelljen megfizetni ezt az árat, ne kelljen meghozni ezt az áldozatot; végül azonban csak látszatot talált.

Egy hosszú pillanatra mintha magába merült volna, aztán folytatta:

– Bremen az apám volt. Neki volt rá esélye, hogy véget vessen a Boszorkánymester fenyegetésének, de túl sok hibát követett el, és Brona megszökött előle. Meneküléséért az apám volt a felelős, és ha a Boszorkánymester tervei valóra válnak, az apámat vádolhatták volna érte. Én ezzel a félelemmel éltem, és a megszállottja lettem. Megesküdtem, hogy nem követem el ugyanazokat a hibákat. Féltem, Shea, mivel sohasem hittem igazán benned. Féltem, túl gyengének tartottalak ahhoz, hogy megtedd, amit meg kellett tenned, és a saját céljaim érdekében eltitkoltam az igazságot. Tisztességtelen voltam hozzád. De te voltál az utolsó esélyem, hogy helyrehozzam apám hibáját, megszabaduljak a lelkifurdalástól amiatt, amit ő tett, és örökre feloldozzam a druidákat a felelősség alól, ami Brona megteremtéséért terheli őket. – Habozott, majd egyenesen Shea szemébe nézett. – Tévedtem, völgylakó. Különb ember vagy, mint gondoltam. – Shea elmosolyodott és lassan megcsóválta a fejét.

– Nem, Allanon. Éppen te emlegetted gyakran az utólagos bölcsességet. Tartsd magad ahhoz, amit mondtál, történész. – A druida szomorkásan visszamosolygott a sötétből.

– Bárcsak… bárcsak több időnk lenne, Shea Ohmsford. Időnk, hogy jobban megismerhessük egymást. De adósságom van, amit törlesztenem kell… nagyon hamar… – Csaknem szomorúan elhallgatott. A sovány arc árnyékba merült. A völgylakó zavartan várt egy pillanatot, azt hitte, Allanon mond még valamit. De nem mondott.

– Akkor hát, reggel folytatjuk. – Fáradtan nyújtózott, és jól behúzódott a köpeny alá. Fölmelegítette és elernyesztette a leves meg a tűz. – Hosszú lesz az utunk Délföldre. – Allanon nem válaszolt azonnal.

– Barátaid már közel vannak, majd ők vigyáznak rád – felelte végül. – Ha megtalálnak, elmondod nekik azt, amit meséltem? – Shea alig hallotta, gondolatai Árnyasvölgy és a hazatérés reménye körül csapongtak.

– Te jobban értesz ehhez, mint én – mormogta álmosan.

A csönd újabb hosszú pillanata következett. Shea végül hallotta, hogy Allanon hátrébb húzódik a sötétben, és amikor a magas férfi ismét megszólalt, a hangja különös módon távolinak tetszett.

– Lehet, hogy nem leszek rá képes, Shea. Nagyon fáradt vagyok… kimerítettem magam testileg. Nekem most egy ideig… aludnom kell.

– Akkor holnap – motyogta Shea. – Jó éjszakát.

– Jó éjszakát, ifjú barátom – súgta a druida. – Jó éjszakát, Shea. – De a völgylakó már aludt.

SHEA HIRTELEN ÉBREDT, záporozó reggeli napsütésre. Lópatkók és csizmás lábak dobogására pattantak fel a pillái, és látta, hogy lomb-zöldbe öltözött, szikár, karcsú alakok veszik körül. Ösztönösen kapott Shannara Kardja után, ülő helyzetbe kecmergett, és erősen pislogott, hogy lássa őket. Elfek voltak. Egy magas, markáns arcú férfi kivált a csoportból, és lehajolt hozzá. Sötétzöld szeme áthatóan nézett a völgylakóra, és megnyugtatóan tette erős kezét a fiatalember vállára.

– Barátok között vagy, Shea Ohmsford. Eventine emberei vagyunk.

Shea lassan fölállt, de még mindig markolta a Kardot.

– Allanon? – Körülnézett, hogy hol a druida. A magas férfi egy pillanatig habozott, aztán megrázta a fejét.

– Nincs itt senki. Csak te.

Shea döbbenten furakodott át a lovasok gyűrűjén, szeme végigpásztázta a széles völgyet. Szürke szikla és por nézett vissza, üres, kihalt átjáró, amely kanyarogva tűnt el a szeme elől. Az elf lovasokon és rajta kívül senki más nem volt itt. Azután eszébe jutott valami, amit a druida mondott – és tudta, hogy Allanon csakugyan elment.

– Aludni… – hallotta a druida suttogását. Fásultan visszafordult a várakozó elfekhez. Tétován megállt, könnyek peregtek beesett arcán. De Allanon úgyis visszajön hozzájuk, ha kell, mondta magának haragosan. Ahogy korábban is, mindig is megtette. Letörölte a könnyeket, és fölnézett az északi ég ragyogó kékségére. Egy pillanatra mintha a druida hangja szólt volna hozzá, messziről, nagyon messziről, és Shea halványan elmosolyodott.

– Isten veled, Allanon – felelte halkan.

XXXV.

HÁT ÍGY ÉRT VÉGET. Úgy tíz nappal később azok, akik megmaradtak a sok hete Culhavenből indult kis csapatból, végső búcsút vettek egymástól. Ragyogó, derűs nap volt, telve fénnyel és nyári frissességgel. Nyugat felől nyájas szellő legyezgette a tyrsisi gyep smaragdzöld szőnyegét, a csöndes reggelben idáig hallatszott a messzeségből a Mermidon lusta moraja. Együtt áll a falakkal övezett városból kivezető úton Dayel és Durin, aki nem tudta használni a bal karját, mert eltört és fel volt kötve. Dayel a sebesültek között bukkant rá bátyjára, aki most már rohamosan gyógyult. Ott volt Balinor Buckhannah páncélban és királykék lovaglópalástban, a még mindig sápadt Shea Ohmsford, a hűséges Flick és Menion Leah. Egy ideig halkan beszélgettek, hősiesen mosolyogtak, nem túl nagy sikerrel igyekeztek vidámnak és oldottnak tűnni, időnként a kipányvázott lovakra pillantottak, amelyek elégedetten legelésztek mellettük. Végül félszeg csönd állt be, volt kézrázás, motyogó ígéretek mielőbbi látogatásokról. Fájt a búcsú, bánat bújt meg a mosolyok és parolák mögött. Azután ellovagoltak, ki-ki hazafelé. Durin és Dayel nyugatra, Belealba tartottak, ahol Dayel végre elveheti imádott Lynlissét. Az Ohmsford testvérek délnek mentek Árnyasvölgy és – amint azt Flick ismételten közölte öccsével – a jól megérdemelt pihenés felé. Ami Flicket illeti, számára véget értek a kalandok. Menion Leah velük tartott a völgybe, mivel személyesen akart ügyelni rá, hogy Sheának ne essen bántódása. Onnan egy időre visszamegy apjához a felföldre, aki mostanra bizonyára hiányolja. De tudta, hogy nagyon hamar itt lesz megint a végeken, ahol a királyok vörös hajú leánya várja.

Balinor némán állt az üres úton és nézte, hogyan lesznek barátaiból apró árnyékok a síkság távoli zöldjében. Akkor lassan fölszállt várakozó hátasa nyergébe, és visszalovagolt Tyrsisbe.

Shannara Kardja Callahornban marad. Shea ragaszkodott hozzá, hogy itt hagyja a talizmánt a határvidékieknek. Négyföldön senki sem áldozott náluk többet a szabadság megőrzéséért. Senkinek nincs több joga, hogy vigyázza és őrizze a talizmánt. Így hát a legendás Kard pengéjét vörösmárvány tömbbe foglalták és egy boltív alá helyezték el a tyrsisi Néppark közepén, a Sendic híd széles, oltalmazó íve mellé, hogy örök időkre ott maradjon. A boltív kövére azt vésték:

E helyt láthatod a nemzetek szívét és lelkét,

Jussukat a szabadsághoz,

Vágyukat a békés életre,

Igazságot kereső bátorságukat,

E helyt láthatod Shannara Kardját.

Hetekkel később Shea fáradtan kuporgott az egyik magas széken a fogadó konyhájában, és üres tekintettel bámulta maga előtt a tányért a pulton. Mellette Flick akkor esett neki a második adagnak. Kora délután volt, az Ohmsford testvérek egész nap a veranda tetejét javították. A nyári nap forró volt, a munka unalmas; Shea elfáradt, mégse volt ehetnékje. Javában piszkálta az ételt, amikor az apja jelent meg az ajtóban, sötéten morogva. Curzad Ohmsford szótlanul közelített hozzájuk, és megveregette Shea vállát.

– Meddig tart még ez az ostobaság? – kérdezte. Shea csodálkozva nézett rá.

– Nem tudom, mire gondolsz – felelte őszintén, és Flickre pillantott, aki értetlenül vállat vont.

– Látom, nem sokat ettél. – Apja a tányérra sandított. – Hogy akarod visszanyerni az erődet, ha nem táplálkozol megfelelően? – Egy pillanatra elhallgatott, azután mintha eszébe jutott volna, hogy nem azt mondta, amit akart. – Az idegenekre gondolok. Most nyilván megint elmész. Pedig azt hittem, ennek már vége. – Shea rámeredt.

– Nem megyek sehova. Mi a csodáról beszélsz?

Curzad Ohmsford nehézkesen lezöttyent egy üres székre, és jól megnézte magának nevelt fiát. Nyilván belenyugodott, hogy nem fog simán, egy kis fölösleges erőlködés nélkül egyenes választ kapni.

– Shea, mi sohasem hazudtunk egymásnak, igaz? Amikor visszajöttetek a Leah hercegénél tett látogatásotokról, sohasem firtattam, mit csináltatok ott, noha éjnek évadján hagytatok itt anélkül, hogy bárkinek is szóltatok volna, aztán úgy jöttetek vissza, mint a saját árnyékotok, és gondosan kerültétek az alkalmat, hogy pontosan el kelljen mondanotok, mit műveltetek. Most válaszolj nekem – folytatta gyorsan, amikor Shea közbe akart vágni. – Még sohasem kértem tőled, hogy mondj el valamit, ugye? – Shea némán megrázta a fejét. Az apja elégedetten bólintott. – Nem, mert történetesen azt hiszem, hogy a férfi dolga csak őrá tartozik. De azt nem tudom elfelejteni, hogy amikor legutoljára eltűntetek a völgyből, az közvetlenül azután történt, hogy idejött az a másik idegen, és téged keresett.

– A másik idegen? – kiáltottak kórusban a testvérek. Azonnal visszatértek a régi emlékek – Allanon rejtélyes eltűnése, Balinor figyelmeztetése, a Koponyahordozók, a menekülés, a félelem… Shea lassan lekászálódott a székről.

– Valaki odakint… engem keres? – Apja bólintott, széles arca sötétre felhősödött, amikor észrevette, milyen aggodalommal sandít fia a bejárat felé.

– Egy idegen, mint korábban. Jó néhány perce érdeklődött utánad. Odakint vár a teremben. De nem tudom…

– Shea, mit tegyünk? – vágott közbe Flick. – Még a Tündérkövek sincsenek itt, hogy megvédjenek!

– Én… én nem is tudom – motyogta öccse, és kétségbeesetten igyekezett kifundálni valamit. – Hátul megléphetnénk…

– Hé, várjatok csak! – Curzad Ohmsford eleget hallott. Megmarkolta a vállukat, maga felé fordította őket és hitetlenül bámult rájuk. – Nem arra neveltem a fiaimat, hogy elinaljanak a baj elől! – Egy pillanatig figyelte szorongó arcukat, azután megcsóválta a fejét. – Meg kell tanulnotok, hogy szembenézzetek a gondjaitokkal, ahelyett hogy elfutnátok előlük. Hiszen a saját otthonotokban vagytok, a családotok, barátaitok körében, akik kiállnak mellettetek. Erre ti menekülésről beszéltek! – Elengedte őket, hátrált egy lépést. – Most pedig valamennyien kimegyünk, és szembenézünk ezzel az emberrel. Elég kemény fickónak látszik, de azért nyájasan eldiskuráltunk. Mellesleg nem hinném, hogy egy félkezű fölérne három ép férfival – még azzal a tüskéjével sem. – Shea összerázkódott.

– Félkezű…?

– Úgy fest, mint aki messziről jött – folytatta az idősebb Ohmsford, mintha nem is hallotta volna a fia kérdését. – Egy kis bőrszütyőt hozott, azt állítja, a tiéd. Ajánlottam, hogy átveszem, de nem adta. Azt mondta, senki másnak nem adja, csak neked. – Flick hirtelen mindent megértett. – Valami fontos dolog lehet – vélte az apja. – Azt mondta, hazafelé jövet ejtetted el. Most mi legyen? – Curzad Ohmsfordnak egy kicsit várnia kellett a válaszra. Fiai elnyargaltak mellette, ki a konyhaajtón, végig a folyosón, be a nagyterembe.