Terry Brooks

A tündérkövek

- Shannara III. –

Fordította: SÓVÁGÓ KATALIN

A borító ODEGNÁL RÓBERT festményének felhasználásával készült

EURÓPA KÖNYVKIADÓ – BUDAPEST, 2001

Terry Brooks: The Elfstones of Shannara

A Del Rey® Book, Published by The Ballantine Publishing Group

Copyright © 1982 by Terry Brooks

This translation published by arrangement with The Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Térkép © 1996 by Laura Hartman Maestro

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2001

I.

KELETEN alig világosodott az éjszakai ég, amikor a Választottak beléptek az Élet Kertjeibe. A Kertek körül még mély és édes álmát aludta az elfek fővárosa, Arborlon. Ám a Választottaknak már elkezdődött a nap. Enyhe nyári szellő fodrozta hosszú, fehér köntösüket, miközben áthaladtak a Fekete Őrség katonái között, akik az évszázadok óta megszokott, merev, megközelíthetetlen tartásban őrizték az elefántcsont berakásos, ezüstcikornyákkal ékes, ívelt kovácsoltvas kaput. Csupán a fojtott pusmogás és a szandálos talpak alatt ropogó kavics hangja törte meg az új nap csendjét, amikor a Választottak tovasiettek az ösvényen, a sötét fenyőfák alatt. A Választottak gondozták az Ellcryst, a Kertek közepén álló különös csodafát, a legendás oltalmazót az Ős-gonosz ellen, amely valamikor réges-régen majdnem elpusztította az elfeket; a gonosz ellen, amely kivettetett a külső sötétségre azóta, hogy a földön felvirradt az emberfaj hajnala. Azóta mindig voltak Választottak, akik ápolták az Ellcryst. A szolgálat nemzedékről nemzedékre öröklődő hagyománya egyszerre volt magasztos kötelesség és irigyelt kitüntetés az elfek szemében.

Ám a társaságon, amely ezen a reggelen áthaladt a Kerteken, nemigen látszott fennköltség. A szolgálati évből már lepergett kétszázharminc nap, az ifjonti bohóság követelte a maga jogait. Régen elmúlt a felelősség áhítata. Kiválasztottak helyett csupán hat fiatal sietett eleget tenni az elhívatás óta naponta végrehajtott, ismerőssé kopott feladatnak: köszönteni a fát az első napsugárnál. Egyedül Lauren hallgatott, a legifjabb az idei Választottak között. Kissé lemaradt társaitól, nem vett részt a fecserészésben. Rőt fejét lehajtotta, arcára barázdákat húzott a komor összpontosítás. Annyira elmerült gondolataiban, hogy észre sem vette, amikor előtte félbeszakadt a pusmogás, és a közeledő lépésekről is csak akkor vett tudomást, mikor megérintették a karját. Idegesen fölkapta a fejét. Jase állt előtte.

– Mi a baj, Lauren? Nem jól érzed magad? – kérdezte Jase. Mivel néhány hónappal idősebb volt a többieknél, a Választottak őt fogadták el vezetőjüknek. Lauren megrázta a fejét, ám az arcán nem simultak el a ráncok.

– Semmi bajom.

– Pedig valami nyomaszt. Egész reggel borongtál. Bár most jut eszembe, este is nagyon hallgatag voltál. – Vállánál fogva maga-felé fordította az ifjú elfet. – Mondd el, mi az. Senki sem várja el tőled, hogy szolgálj, ha nem érzed jól magadat. – Lauren tétovázott, majd sóhajtott és bólintott.

– Jól van. Az Ellcrys az. Tegnap alkonyatkor, épp mielőtt magára hagytuk volna, foltosodást véltem látni a lombján. Olyan volt, mint a rothadás.

– Rothadás? Biztos? Az Ellcrys nem szokott rothadni. Nekünk legalábbis ezt mondták – tamáskodott Jase.

– Lehet, hogy tévedtem – mondta Lauren. – Sötétedett. Azzal nyugtattam magamat, hogy talán csak az árnyék volt a leveleken. De minél jobban erőltetem az emlékezetem, annál inkább úgy rémlik, hogy valóban rothadás volt.

A többiek hökkenten összesúgtak, majd az egyik megszólalt:

– Ez Amberle bűne! Előre megmondtam: baj lesz abból, hogy egy lány került a Választottak közé!

– Voltak más lányok is közöttük, mégse történt miattuk semmi – vitatkozott Lauren. Mindig kedvelte Amberlét. Sose viselkedett gőgösen, pedig Eventine Elessedil király volt a nagyapja.

– Ötszáz évvel ezelőtt, Lauren! – vágott vissza a másik elf.

– Jól van, ebből elég! – szakította félbe őket Jase. – Megegyeztünk, hogy nem emlegetjük Amberlét. – Egy darabig Lauren szavain töprengve hallgatott, majd vállat vont. – Nagy baj lenne, ha bármi történne a fával, főleg most, mikor mi viseljük gondját. De hát semmi sem tart örökké. – Lauren megrendült.

– Jase, ha a fa gyöngül, a Tilalom megtörik, és a démonok kiszabadulnak…

– Te tényleg hiszel ezekben a régi mesékben, Lauren? – kacagott Jase. Lauren döbbenten bámulta idősebb társát.

– Hogy lehetsz Választott, ha nem hiszel?

– Nem emlékszem rá, hogy kiválasztásomkor bárki is firtatta volna a hitemet, Lauren. Téged kérdeztek?

Lauren megrázta a fejét. A választottsággal megtisztelt fiataloktól sohasem kérdeztek semmit. Egyszerűen odaterelték a fához az ifjú elfeket, akik az előző évben értek férfivá és nővé. Újév hajnalán átvonultak az ágak alatt, egy-egy pillanatra megállva, hogy elfogadják őket. Azok, akiknek a fa megérintette a vállát, Választottak lettek, és szolgálták az Ellcryst, amíg le nem telt az év. Lauren máig emlékezett, milyen elragadtatott büszkeség töltötte el, amikor egy karcsú ág lehajolt hozzá, és a csodafa kimondta a nevét. Arra is emlékezett, hogy meghökkentek mindnyájan, ami-kor az Ellcrys Amberlét szólította…

– Ez csak mese, kisdedek rémítgetésére! – mondta Jase. – Az Ellcrys igazi rendeltetése az emlékeztetés: arra emlékezteti az elfeket, hogy hozzá hasonlóan mi is túléltük Négyföld történelmének összes változását! Népünk erejének jelképe, Lauren, semmi több. – Intett társainak, hogy menjenek tovább, és elkanyarodott. Lauren visszasüllyedt a tépelődésbe. Földúlta, hogy az idősebb elf így lefitymálja az Ellcrys legendáját. Hát persze, Jase városi, és Lauren megfigyelte, hogy az arborloniak mintha kevésbé komolyan vennék a régi hiedelmeket, mint abban az északi falucskában, ahonnan ő származott. Pedig az Ellcrys és a Tilalom mondája nem csak rege, hanem az elf-lét alapja, a legfontosabb része népük történelmének.

Réges-régen történt, az új világ születése előtt. Véres háború tombolt a jó és a Rossz között. A háborúban az elfek győztek, majd megteremtették az Ellcryst és a Tilalmat, száműzve a démonokat az időtlen sötétségbe. És amíg vigyáznak az Ellcrysre, a rosszat is elzárják a világtól. Amíg vigyáznak az Ellcrysre… Kétkedve csóválta a fejét. Talán csak képzelte a rothadást. Vagy a fény játéka tette. És ha mégsem, találnak rá írt. Mindig van ír. Néhány perc múlva odaértek a fához. Lauren lopva felnézett, és hatalmasat sóhajtott megkönnyebbülésében. Az Ellcrys ugyanolyannak tűnt. Tökéletesen formált, ezüstfehér törzse szimmetrikusan sarjadó ágak és gallyak hálóját feszítette a magasba, telezsúfolva ötszögletű, nagy, vérvörös levelekkel. Tövében, mint smaragd zuhatagok a hegyoldalon, zöld mohacsíkok futottak alá a sima fakéreg réseiben és repedéseiben. Vonalainak, ágainak épségét nem csúfította törés. De gyönyörű!, gondolta Lauren. Újból megnézte, de nem találta nyomát a betegségnek, amelytől rettegett. A többiek elmentek a szerszámokért, amelyekkel az Ellcryst ápolták és táplálták, valamint a kertet tartották rendben, ám Laurent visszatartotta Jase.

– Akarod ma te köszönteni, Lauren? – kérdezte. Lauren hebegve hálálkodott. Jase a legdicsőbb feladatra jelölte ki, biztosan azért, mert fel akarja vidítani. Előrelépett, be a szétterülő ágak alá, hogy rátegye kezét a bársonyos kéregre. Néhány lépéssel mögötte már gyülekeztek a többiek, hogy elmondják a reggeli köszöntést. Az elf fölemelte a fejét, várta az első napsugarat, amely az Ellcrysre hullik. Megtántorodott. Feje fölött a levelekre sötét szeplőket festett a rothadás. Lauren szíve összeszorult. És másutt is foltos, fertőzött volt az Ellcrys. Nem a fény és az árnyék játéka volt. Valóság. Lázasan integetett Jasének, és mutogatta, mit talált. Jase nem szólt, mert ilyenkor nem szabad, csak felhördült a baj láttán. Lassan megkerülték a fát, és mindenütt foltokat láttak: volt alig észrevehető, és volt olyan sötét, amely szinte lecsapolta a levelek vérét. Jase, bármit hordott is össze a fáról, mélységesen megrendült. Az arcára is kiült a rémület, amikor visszasietett a többiekhez, hogy összedugja velük a fejét egy suttogó megbeszélésre. Lauren is ment volna, de Jase hevesen rázta a fejét, és a korona csúcsára bökött, amelyet már majdnem megérintett a hajnalfény. Lauren tudta a kötelességét. Visszatért a fához. Akármi történjék, a Választottaknak köszönteniük kell az Ellcryst, mint ahogy köszöntötték rendjük fennállásának minden napján. Gyöngéden ráfektette tenyerét az ezüst kéregre, és a szája már formálta a köszöntő szavakat, amikor az ősöreg fa egyik gyönge ága könnyedén súrolta a vállát.

– Lauren… – Az ifjú elf ugrott egyet. Pedig senki sem beszélt. Csak magában hallotta a hívást, amely alig volt több annál, mintha önnön képe merülne föl a tudatában. Az Ellcrys szólott! Lauren visszafojtotta a lélegzetét, rásandított a vállán nyugvó ágra, majd elkapta a pillantását. Mélységes zavar lett úrrá rajta. Eddig az Ellcrys egyetlenegyszer szólt hozzá: azon a napon, amelyen kiválasztotta. Akkor kimondta a nevét; valamennyiüket nevükön szólította. Az volt az utolsó alkalom. Soha többé nem szólt hozzájuk, soha – kivéve természetesen Amberlét, de Amberle már nem tartozik közéjük. A többiekre sandított, akik értetlenül bámulták, nem tudták mire vélni társuk hallgatását. Ekkor Lauren válláról lesiklott az ág, és könnyedén átkarolta a Választottat. Az ifjú akaratlanul összeborzadt az érintéstől.

– Lauren, engedd hozzám a Választottakat… A képek gyorsan peregtek, majd eltűntek. Lauren tétován intett társainak. Azok, előreléptek, és kérdőn bámultak az ezüst kérgű fára. Mindegyikhez lehajolt egy ág, és az Ellcrys lágyan súgta: – Halljátok és emlékezzetek! Ne hagyjatok cserben…

Hideg borzongatta az elfeket, mély, süket csend borult az Élet Kertjeire, mintha a Választottakon kívül az egész világ megszűnt volna létezni. Patakzó képek töltötték be elméjüket, sebes árjuk iszonyatot sodort. A Választottak, ha tehették volna, legszívesebben futnak és elrejtőznek, hogy elő se jöjjenek addig, amíg el nem múlik, és feledésbe nem merül a lidércnyomás. De a fa nem engedte: a képek áradtak, az iszonyat nőtt, míg az elfek úgy érezték, nem bírják tovább. Aztán vége lett. Az Ellcrys elhallgatott, ágai elengedték Választottjait, és a magasba nyúltak, föl a reggeli meleg napsugárba. A sóbálvánnyá lett Lauren arcán patakzottak a könnyek. A Választottak megtörten bámulták egymást, és mindegyikük elméjében az igazság sugdosott hangtalanul. A legenda nem legenda volt, hanem maga az élet. Csakugyan a Gonosz lapított a Tilalom mögött, amelyet az Ellcrys tartott meg. Egyedül az Ellcrys védte az elfek népét. És most haldoklott.

II.

MESSZE nyugatra Arborlontól, a Káván túl megmozdult a levegő. Rángatózott és vergődött, mintha tépné valami, ami a hajnali sötétségnél is feketébb. A sötét kárpit kitartott egy darabig, aztán hosszú rést hasított rajta a mögé zárt erő. Lelkendező vonítás és sivítás harsant a résen túli áthatolhatatlan feketeségből, tucatnyi karmos mancs tépázta-marcangolta a hirtelen szakadást, a fény felé törekedve. Majd vörös tűz lobbant a nyílásban, és a mancsok összeégve hullottak le. Ádázul sziszegve merült fel a sötétségből a Dagda Mor. Tüzesen gőzölgő jogarával félresöpörte a türelmetleneket, és vakmerően a réshez lépett. Két sötét alak követte: az Arató és az Alakos. Mások is tolakodtak volna utánuk, de a szakadás gyorsan visszaforrt, elzárva a sötétséget és fajzatait. Néhány perc alatt nyomtalanul eltűnt a nyílás, és a különös hármas egyedül maradt. A Dagda Mor gyanakodva körülnézett. A Káva árnyékában álltak, a hajnal, amely már megrontotta a Választottak lelki békéjét, alig volt több fakó fénynél a hegylánc irdatlan fala fölött. A felhőket hasító, titáni csúcsok hosszú fekete árnyékokkal csíkozták a sivár Hoare-fennsíkot. A hegygerinctől nyugatra húzódó, semmibe vesző fennsík zord, kietlen átokföldje volt, ahol órákban és percekben mérték az életet. A Hoarén semmi sem mozdult, egyetlen hang sem törte meg a hajnali némaságot.

A Dagda Mor elmosolyodott, kivillantotta görbe fogait. Senki sem vette észre, hogy átjött, hogy ismét itt van, ennyi év után! Ismét rászabadult azokra, akik bebörtönözték! Távolról akár még közéjük valónak is lehetett volna nézni. Nagyjából emberszerű külseje volt. Két lábon járt, a karja is alig valamicskével volt csak hosszabb az emberénél. Háta meggörbült, nehézkesen mozgott, ám hogy miért, azt eltakarta a sötét palást. Csak közelről látszott a hatalmas púp, amely vállban úgyszólván kétrét hajlította a hátgerincet, a zöldes sörte sásként meredező, nagy foltjai, az alkart és a lábikrát borító pikkelyek, a karmos végtagok, a kissé macskaszerű pofa és a fénylő, fekete szempár ikertava, amelynek álnokul békés tükre alatt pusztító gonoszság lapított. Aki egyszer látta, annak nem maradtak kételyei a Dagda Mor kilétét illetően, mert amit látott, az nem ember volt, hanem démon.

Ez a démon gyűlölt. Az eszelősséggel határos hévvel gyűlölt. A Tilalom fala mögötti feketeségben átraboskodott évezredek bőségesen adtak rá időt, hogy kifakadásig érjen a gyűlölet kelevénye. A gyűlölet emésztett és adakozott. Hatalmat adott a Dagda Mornak, hogy szétzúzhassa nyomorúságának okozóit, az elfeket. Minden elfet. De most már nem érte be ennyivel. Sok ezer évre kirekesztették a világból, amely valaha az övé volt, ki egy pokoltornác örökös sötétségébe, lassú, nyomorult vegetálásra ítélten. Nem, az elfek kiirtása nem tenné jóvá a gyalázatot, amelyet el kellett szenvednie. Pusztuljanak a többiek is, emberek, törpék, trollok, gnómok, a gyűlölt emberiség minden tagja, minden emberi faj, amely elfoglalta és magának követelte a Dagda Mor világát!

El fog jönni a bosszúállás órája, mint ahogy eljött a szabadulásé is. Érezte. Száz és száz éven át várakozott a Tilalom falánál, próbálgatva erejét, keresve a gyönge pontokat, egész idő alatt tudva, hogy előbb-utóbb meg kell roggyannia a falnak. És most itt a napja! Az Ellcrys haldoklik! Ó, édességes szavak! Bár beleordíthatná őket a világba! Haldoklik! Haldoklik, nem tarthatja fent tovább a Tilalmat! A jogar vörösen izzott a démonban habzó gyűlölettől, földnek támaszkodó vége üszkösre égette a talajt. A Dagda Mor nyugalmat parancsolt magára, és a jogar kihűlt.

Egy ideig természetesen még tartja magát a Tilalom. Az összeomlás nem fog bekövetkezni egy nap alatt, akár hetekig is eltarthat. Még ehhez a likacshoz is irtózatos erő kellett. Ám a Dagda Mornak irtózatos ereje volt, nagyobb, mint mindazoknak együttvéve, akik még most is a Tilalom börtönében raboskodtak. A Dagda Mor úr és parancsoló volt fölöttük. Néhányan dacoltak szavával a száműzetés hosszú éveiben, de csak néhányan. Megtörte őket. Csúnya példákat statuált velük. Azóta mindenki szót fogadott és engedelmeskedett. És ők is gyűlölték azokat, akik ezt művelték velük. A gyűlölet volt az étkük, az korbácsolta bosszúszomjukat az eszelősségig. Ha egyszer kiszabadulnak, nagyon-nagyon sokáig fog tartani, hogy eloltsák ezt a szomjúságot! Egyelőre várniuk kell. Egyelőre türelemmel kell lenniük. Nem fog sokáig tartani. A Tilalom minden nappal gyöngébb lesz, úgy vékonyodik, ahogy az Ellcrys pusztul. Egyetlen dolog akadályozhatja meg: az újjászületés. A Dagda Mor bólogatott. Jól ismerte az Ellcrys történetét.

Nem volt-e ott, amikor az Ellcrys megszületett, és azon nyomban le is taszította a Dagda Mort és testvéreit a fényről a sötétség vermébe? Nem volt-e tanúja a varázslatnak, amely vereséget mért rájuk? Olyan hatalmas varázslat volt, hogy erőt vehetett a halálon is, sőt még most is megfoszthatja őt a szabadságától. Ha valamelyik Választott el tud vinni egy magot az Ellcrys hatalmának forrásához, a fa újjászülethet, és feltámaszthatja a Tilalmat. A démon tudta ezt, és ez a tudás hozta ide. Egyáltalán nem vette bizonyosra, hogy át tudja törni a Tilalom falát. Kockázatos játszma volt ennyi erőt tékozolni a kísérletre, mert a kudarc végzetesen legyöngítette volna a Dagda Mort. Voltak a fal mögött mások, akiknek hatalma úgyszólván vetekedett az övével; kapva kaptak volna az alkalmon, hogy elpusztítsák. De vállalni kellett a kockázatot. Az elfek még nem mérték föl a veszélyt. Egyelőre azt képzelték, biztonságban vannak. Nem hitték, hogy a bebörtönzötteknek van annyi erejük, amivel áttörhetik a Tilalom falát. Későn fogják belátni a tévedésüket. Addigra a Dagda Mor gondoskodik róla, hogy az Ellcrys és a Tilalom ne támadhasson fel.

Ezért hozta magával a másik kettőt. Körülnézett, hogy hol vannak. Rögtön megtalálta az Alakost, aki színeit-formáit folytonosan változtatva, szemkápráztató gyorsasággal másolta az itteni élőlényeket, az égen a szitáló sólymot és a kicsiny hollót, a földön a mormotát, a kígyót, majd egy ollós karú, soklábú rovart. Az Alakos minden lehetett. A sötétség börtönében, fajtestvérei között nem volt módja tehetségének kibontakoztatására, csak tékozolta talentumát. Ám az itteni világ határtalan lehetőségeket kínált. Mindent le tudott másolni, embert, állatot, halat, vadat. Tökéletesen mímelte tulajdonságaikat. Még a Dagda Mor sem tudta, milyen is igazából az Alakos, mert az olyan hévvel alkalmazkodott más létformákhoz, hogy gyakorlatilag állandóan különbözött önmagától. Ezt a rendkívüli adományt egy olyan kreatúra birtokolta, amelynek gonoszsága vetekedett a Dagda Moréval. Az Alakos is démonfajzat volt, tehát önző és gyűlölködő. Élvezte az álnokságot, kéjelgett mások szenvedésében. Ősi ellensége volt az elfeknek és szövetségeseiknek, gyűlölte szemforgatásukat, amellyel világuk alsóbb rendű létformáit ajnározták. Az Alakos fütyült az alsóbb rendű teremtményekre, amelyek sebezhető gyöngeségükben arra rendeltettek, hogy az erősebbek kihasználják őket. Az olyanok, mint az Alakos. Az elfek se voltak jobbak a teremtményeknél, amelyeket óvni akartak. Vagy nem tudtak, vagy nem akartak úgy csalni, mint az Alakos. Rabul estek létük börtönében, csak egyfélék lehettek. Az Alakos az lett, amivé lenni akart. Utálta őket. Nem voltak barátai, nem is akart ilyesmit, kivéve a Dagda Mort, mert az bírt az egyetlen dologgal, amelyet az Alakos tisztelt: a Dagda Mor erősebb volt. Ezért, kizárólag ezért szegődött szolgájául.

Az Aratót már percekig kellett keresgélnie a Dagda Mornak, mire alig háromméternyire rátalált a tökéletesen mozdulatlan árnyalakra a derengő pirkadatban. Mintha a fakuló éjszaka hagyta volna egy darabját a szürke fennsíkon. A tetőtől talpig vizes hamuszínbe burkolózott Aratót alig lehetett látni; arcát gondosan elrejtette bő csuklyája alá. Abba az arcba csak egyszer nézhetett bárki. Az Arató csupán kiszemelt áldozatainak mutatta meg magát, és azok mind meghaltak. Ha az Alakos veszedelmes volt, tízszerte inkább az volt az Arató. Az Arató ölt, az ölésért létezett. A két métert is bőven meghaladta, ha kihúzta vaskos izomzatú, hatalmas termetét. Ám nagysága félrevezető volt, mert egyáltalán nem tette nehézkessé. Olyan könnyedén és kecsesen mozgott, mint a legjobb elf vadász: ruganyosan, sebesen, zajtalanul. Ha egyszer vadászni kezdett, sohasem adta fel. Semmi sem menekülhetett előle. Az Aratóban még a Dagda Mor sem bízott, bár abból hiányzott az ő hatalma. Azért nem bízott, mert az Arató saját kedvéből szolgált, nem félelemből vagy tiszteletből, mint a többiek. Az Arató nem félt senkitől. A szörnyeteg semmibe vette az életet, még a sajátját is. Még csak nem is kéjből ölt, bár természetesen örömét lelte az öldöklésben, hanem ösztönszerűen. Azért ölt, mert így találta természetesnek. Néha szinte kezelhetetlenné vadult a Tilalom sötétségében, ahol nem létezett más életforma a fajtársakon kívül. A Dagda Mor kisebb démonokat volt kénytelen odavetni neki, miközben azzal az ígérettel tartotta féken, hogy ha egyszer megszabadulnak a Tilalomtól – mert egy napon szabadok lesznek! –, az Arató egy egész világot kap, hogy zsákmányolhasson. Addig vadászik, ameddig kedve tartja, és a végén megölheti mindet. Az Alakos és az Arató. A Dagda Mor jól választott. Az egyik a szeme lesz, a másik a keze, amely jó mélyen belemarkol az elf nép szívébe, és örökre szertefoszlatja az Ellcrys újjászületésének minden reményét.

Szúrós pillantást vetett keletre, ahol a napkorong gyorsan emelkedett ki a Káva mögül. Ideje indulni. Estére Arborlonban kell lenniük. A Dagda Mor ezt is kitervelte. Drága az idő, nem tékozolhatja, ha szundikálás közben akar lecsapni az elfekre. Akkor szerezhetnek tudomást az ittlétéről, ha már semmit sem tehetnek ellene. Intett társainak, megfordult, és cammogni kezdett a Káva véd-eresze felé. Fekete szemét lehunyta, hogy gondolatban minél jobban kiélvezze a ma éjszaka gyümölcseit. Holnaptól az elfek pusztulásra vannak ítélve. Holnaptól majd végignézhetik, hogy rohad szét a drágalátos Ellcrysük, és egy szemernyi reményük sem lesz az újjászületésre. Ma éjszaka meg fognak halni a Választottak.

TÖBB SZÁZ MÉTERRE a hegységtől a Dagda Mor megállt az oltalmazó árnyék sűrűjében. Fölemelte két kézre fogott jogarát, s egyik végét belefúrta a cserepesre aszott földbe. Fejét kissé lehajtotta, ujjai megszorultak a boton. Percekig állt mozdulatlanul. Sötét koloncként gunnyasztó társai értetlenül bámulták sárga fényszilánkszemükkel.

A jogar váratlanul fölizzott, fakó-vörösbe vonva a démon görnyedt alakját. Egy perccel később az izzás hirtelen fölerősödött és lüktetni kezdett. Átömlött a hosszú botból a Dagda Mor karjába, vérvörössé változtatva a zöldes bőrt. A démon fölvetette a fejét; a jogar csúcsából tűz vágódott a pirkadati égboltra, vékony, vakító ívben. Szemvillanás alatt eltűnt, mint egy rémült élőlény. A jogart áthevítő láng fellobbant és kialudt. A Dagda Mor egy lépést hátrált, a jogar lehanyatlott. Körülötte üszkös feketére égett a föld, hamu szaga érzett a nyirkos levegőben. Halálos csönd lett a fennsíkon. A démon elhelyezkedett, elégedetten behunyta opálos fényű szemét és nem mozdult többé. Társai sem. Eltelt harminc perc, egy óra, két óra. Ők csak vártak. Majd lecsapott Északföld pusztaságából a démon hívta szárnyas förtelem, hogy keletre vigye őket, Arborlonba.

– Most meglátjuk! – súgta a Dagda Mor.

III.

ÉPPEN FELJÖTT A NAP, amikor Ander Elessedil kilépett kis házából, és elindult az ösvényen a palotakert vaskapuja felé. Eventine elf király másodszülött fiaként joga lett volna palotai lakosztályra, de ő évekkel ezelőtt áthurcolkodott könyveivel a jelenlegi szállására, amelynek háborítatlanságát nélkülöznie kellett volna a fejedelmi lakban. Akkor legalábbis ezt gondolta. Ma már nem volt ennyire biztos benne; apjuknak annyira csak az elsőszülött Arionra volt szeme, hogy Ander háborítatlanul élhetett volna akárhol. Nagyot lélegzett az enyhe reggel tiszta levegőjéből, és elmosolyodott. Éppen lovaglásra való idő. Jól fog esni; neki is, kedvenc hátasának is.

A negyvenéves Ander már túl volt az ifjúságon, és ez látszott is éles vonású arcán, a keskeny vágású szem sarkaiba íródott szarkalábakon, a meredeken ívelő két szemöldök közötti mély redőkön, de a járása még mindig gyors és könnyed volt, az arca pedig szinte fiús, ha mosolygott – bár mostanában ritka vendég volt rajta a mosoly. A kapuhoz közeledve észrevette a vén kertész, Went meggörnyedt, vékony alakját. Ilyen korán már dolgozott, a virágágyakat kapálgatta. Ander lépteinek hallatán fölegyenesedett, és tenyerét a derekára tapasztotta.

– Jó reggelt, herceg. Szép, fényes napunk van. – Ander bólintott.

– Gyönyörű, Went. Már megint a hátad?

– Időnként belehasít. – Az öregember óvatosan dörgölte a gerincét. – Csak kifog rajtam is a kor. Bár még mindig lepipálom a fiatalokat, akiket segítségnek adnak mellém.

Ander bólintott. Amit Went mond, az nem csak amolyan üres dicsekvés. Már évek óta vissza kellett volna vonulnia, de ő konokul ragaszkodik a munkájához. Belépett a főkapun. Az őrök bólintással köszöntötték, a herceg visszabólintott. Közte és a testőrök között régóta megszűnt mindennemű szertartásoskodás. Arion, mint trónörökös ragaszkodhatott a tisztelethez, ám a csekélyebb rangú Andernek mérsékeltebb elvárásai voltak. Az út megkerült néhány díszbokrot, mielőtt bekanyarodott volna az istállóhoz. Patkók dübörgése és kiáltás törte meg a reggel csendjét. Ander félreszökkent Arion elől, aki szürke csődörén nyargalt feléje, majd hátsó lábaira ágaskodtatva fékezte meg kavicsokat rúgó hátasát. A ló még le sem engedhette a mellső lábait, amikor Arion már le is szökkent a nyeregből. Amilyen alacsony volt a sötét hajú Ander, olyan magasra nőtt a szőke Arion, aki szakasztott olyan volt, mint az apjuk az ő korában, ráadásul kiváló atléta, vadász és lovas, aki mesterien forgatta a kardot, így érthető, ha ő lett Eventine szeme fénye, azonkívül olyan lenyűgöző erő áradt belőle, amelyet saját magában Ander sohasem fedezett fel.

– Hová, szép öcsém? – érdeklődött Arion, azzal az enyhe gúnyolódással és lenézéssel, amelyet a testvérének tartogatott. – Én a helyedben nem háborgatnám apánkat. Sokáig éjszakáztunk sürgős államügyek miatt. Még akkor is aludt, amikor az imént benéztem hozzá.

– Az istállóba tartottam – felelte Ander nyugodtan. – Senkit sem akartam háborgatni.

Arion vigyorogva visszatért a lovához. Megragadta a kápát, és könnyedén felszökkent a nyeregbe, lábát be sem akasztva a kengyelbe.

– Én – tekintett le a lóról az öccsére – most kimegyek néhány napra a Sarandanonba. A gazdálkodókat nagyon felbolydította valami régi tündérmese, hogy itt a vég. Példátlan bárgyúság, de kénytelen vagyok megnyugtatni őket. Ne reménykedj, visszajövök, mielőtt apánk Kershaltba indul. Addig is, szép öcsém, vigyázz a házra, jó? – rendelkezett széles mosollyal. Megcsapta lovát a kantárszárral, kirúgtatott a kapun és elnyargalt. Ander mondott egy cifrát az orra alatt, és sarkon fordult. Elment a kedve a lovaglástól. Neki kellett volna elkísérnie a királyt a kershalti hivatalos útra, amelynek célja elfek és trollok kapcsolatainak erősítése volt. Az alapokat már lerakták, de még szükség lehet diplomáciára és körültekintő tárgyalásokra. Arion túlságosan türelmetlen és meggondolatlan, kevéssé érti meg a mások igényeit és elképzeléseit. Lehet, hogy Ander – bár őt sem lehet ügyetlennek nevezni – nélkülözi bátyja fizikai adottságait, és nem is született vezető, mint Arion, viszont ért az alapos, körültekintő érveléshez, s rendelkezik a diplomáciai tanácskozásokon nélkülözhetetlen türelemmel. Ritkán vették igénybe a tehetségét, de akkor kitett magáért.

Vállat vont. Nincs értelme ezen rágódni. Kérte Eventine-től, hadd kísérje el az útra, de apjuk elutasította Arion kedvéért. Egy napon Arion lesz a király; addig kell megszereznie a nélkülözhetetlen politikai gyakorlatot, amíg apjuk él, és útmutatást adhat neki. Ander elismerte, hogy ez így logikus. Valamikor a testvérek közel álltak egymáshoz – akkor, amikor még élt Aine, a legkisebb Elessedil fiú. Ám Aine tizenegy éve meghalt egy vadászbalesetben, és ezután már nem volt elég a vérségi kapcsolat. A kis Amberle, Aine árvája Andernél keresett gyámolítást, nem Arionnál, és a legidősebb fivér féltékenysége hamarosan átcsapott nyílt lenézésbe. Arion az öccse befolyásának tulajdonította, hogy Amberle lemondott a választottság kitüntetéséről, és lenézése alig titkolt utálattá fajult. Ander gyanúja szerint Arion most már az apjukat is ellene fordította, amit tehetetlenül volt kénytelen nézni.

Kijött a kapun, lefelé indult a házához vezető lépcsőn, amikor egy kiáltás rezzentette föl gondolataiból.

– Várj meg, herceg uram! – Ander csodálkozva látta, hogy fehér köntösű alak rohan felé, lázasan hadonászva. Az egyik Választott volt, a vörös hajú – hogy is hívják, Laurennek? Furcsa, hogy nincs a Kertekben ebben az órában. Megvárta a fáradtan botladozó fiatal elfet, akinek arcára és karjára csíkokat húzott a verejték. – Herceg uram, szólalnom kell a királlyal! – lihegte a Választott. – Márpedig nem engednének be, most még nem. Be tudsz vinni hozzá?

– A király még alszik… – tétovázott Ander.

– Azonnal beszélnem kell vele! – makacskodott a másik. – Kérlek! Ez halaszthatatlan!

Kétségbeesett elszántság ült a szemében és elgyötört, sápadt arcán. Hangja elcsuklott, annyira igyekezett hangsúlyozni kérése sürgős voltát. Andernek sejtelme sem volt, mi lehet ennyire égető.

– Ha bajban vagy, Lauren, talán én…

– Nem rólam van szó, herceg uram! Az Ellcrysről!

Ander tétovázása szertefoszlott. Bólintott, megfogta Lauren karját.

– Jöjj velem. – Sietve indultak a kapun át a palota irányába. Az őrök csodálkozva bámultak utánuk.

GAEL, A SÖTÉT RUHÁS, vékony fiatal elf, Eventine Elessedil személyi segédtisztje határozottan rázta a fejét, ám ugyanakkor kínosan toporgott, és nem volt hajlandó Ander szemébe nézni.

– Nem ébreszthetem föl a királyt, herceg. Egyértelműen utasított, hogy senki sem zavarhatja semmivel.

– Senki, Gael? – kérdezte Ander nyugodtan. – Még Arion sem?

– Arion eltávozott… – kezdte Gael, aztán elakadt a szava, és még keservesebben nézett maga elé.

– El, de én itt vagyok. Netán azt akarod tudtomra adni, hogy nem beszélhetek az apámmal?

Gael nem válaszolt. Amikor Ander elindult a király hálószobája felé, az ifjú elf futva megelőzte.

– Felébresztem. Kérlek, itt várjatok! – Percekig tartott, mire feldúlt arccal előkerült. Bólintott. – Fogad téged, Ander herceg, ám egyelőre csak téged.

A király még az ágyában ült, amikor Ander belépett; akkor hajtotta föl a bor utolját, amelyet Gael tölthetett a poharába. Bólintott a fiának, majd óvatosan kikászálódott a meleg takarók alól. Öreg teste pillanatra megborzongott a korai hűvösségtől. Elvette az Andert kísérő Gael kezéből az odatartott köntöst, belebújt és szorosan megkötötte a derekán. Eventine Elessedil, noha betöltötte a nyolcvankettőt, kiváló egészségnek örvendett. Szikár volt és izmos, még mindig meg tudta ülni a lovat, még mindig félelmetes gyorsasággal és biztonsággal forgatta a kardot. Elméje fürge volt és éles; ha a helyzet megkövetelte, márpedig gyakran megkövetelte, villámgyorsan tudott dönteni. Még mindig rendelkezett azzal a kísérteties arány-és egyensúlyérzékkel, amellyel egyszerre tudott mérlegelni minden lehetőséget, és előnyeik fölmérése után szinte mindig azt a megoldást választotta, amely a legkedvezőbb volt neki és azoknak, akiket vezetett. E nélkül az adomány nélkül nem maradhatott volna király – sőt, még életben sem maradhatott volna. Ander nem tévedett, amikor időnként arra gondolt, hogy ezt a tehetséget ő is örökölte, bár édeskevés hasznát vette jelen körülmények között. A király odament a túlsó falat takaró, szőttes függönyhöz, félrehúzta, és kitárta az erdőre nyíló, földig érő ablakszárnyakat. Szelíd, lágy fény és hajnali harmat illata töltötte be a szobát. Gael csendesen tett-vett ura háta mögött; meggyújtotta az olajlámpákat, hogy elűzze a szoba sarkaiból a homályt. Eventine megtorpant az egyik ablak előtt, és a bepárásodott üvegben egy pillanatig merően bámulta tükörképét, amely megdöbbentően kék, átható és éles szemmel nézett vissza rá. Olyan ember szemével, aki túl sok éven át látott túl sok rútságot. A király sóhajtott, és visszafordult a fiához.

– Nos, Ander, miről van szó? Gael valami olyasmit mondott, hogy az egyik Választottnak van üzenete számomra.

– Igen, felség. Azt mondja, hogy az Ellcrystől hozott sürgős üzenetet.

– A fától? – Eventine összevonta a szemöldökét. – Mikor is üzent utoljára az Ellcrys? Hétszáz éve? Hogy szól az üzenet?

– Nekem nem akarja megmondani – felelte Ander. – Ragaszkodik hozzá, hogy neked adja át. – Eventine bólintott.

– Akkor tegye. Vezesd be, Gael. – A segédtiszt könnyedén meghajolt és kisietett a hálószobából, résnyire nyitva hagyva az ajtót. A következő pillanatban hatalmas, bozontos kutya nyomakodott be a résen, és a királyhoz trappolt. Manx volt, Eventine farkaskutyája. A király örömmel köszöntötte az ebet, megvakargatta őszes pofáját, megcirógatta bozontos hátát és oldalát. Manx csaknem tíz éve volt minden embernél meghittebb és hűségesebb társa.

– Deresedik – mormolta kedvetlenül Eventine. – Akárcsak én.

Az ajtó kitárult. Bejött Gael, akit Lauren követett. A Választott egy pillanatra megtorpant a küszöbön, és bizonytalanul sandított Gaelre. A király elbocsátóan biccentett segédtisztjének. Ander is távozni akart, de apja könnyű intéssel jelezte, hogy neki maradnia kell. Gael meghajolt és kiment, ezúttal becsukva az ajtót. Miután a segédtiszt eltűnt, a Választott egyet lépett előre.

– Uram, kérlek, bocsáss meg… úgy gondolták, hogy én… hogy nekem… – Csaknem fuldokolt.

– Nincs mit megbocsátanom – csitította Eventine. Hirtelen a fiatal elfhez lépett, és átkarolta a vállát, azzal az elbűvölő kedvességgel, amelyre egyedül ő volt képes. – Tudom, mennyire fontos lehet, hiszen másképp nem hagytad volna ott a munkádat a Kertekben. Gyere, ülj le és mondj el mindent. – Kérdő pillantást vetett a fiára, majd odavezette a Választottat egy apró íróasztalhoz, leültette az egyik székre, míg ő a másikra telepedett. Ander követte őket, de állva maradt. – Laurennek hívnak, ugye? – kérdezte Eventine.

– Igen, uram.

– Jól van, Lauren, akkor most mondd el, miért jöttél.

Lauren kihúzta magát, kezét az asztalra tette, ujjait görcsösen összekulcsolta.

– Uram, az Ellcrys szólt a Választottakhoz ma reggel. – Szinte csak suttogott. – Azt mondta… azt mondta, hogy halálán van. – Ander ereiben meghűlt a vér. A király egy pillanatig hallgatott és mereven nézte a Választottat.

– Ez valami tévedés – szólt végül. Lauren hevesen rázta a fejét.

– Nem tévedés, uram. Valamennyiünkkel beszélt. Valamennyien… valamennyien hallottuk. Haldoklik. A Tilalom porlani kezdett. – A király lassan fölállt, a nyitott ablakhoz ment, szótlanul bámulta az erdőt. Az ágy lábánál összegömbölyödött Manx föltápászkodott, követte urát. Ander látta, amint az apja gépiesen megvakargatja a kutya fülét.

– Biztos vagy ebben, Lauren? – kérdezte Eventine. – Egészen biztos?

– Igen… Igen! – Az ifjú a tenyerébe temette az arcát, és csendesen, szinte hangtalanul sírt. Eventine nem fordult meg, továbbra is az erdőt nézte merőn, amely otthont adott neki és népének. A sóbálvánnyá lett Ander az apját figyelte, még mindig kábán a sokktól. Csak nehezen bírta felfogni az irtózatot, ami történt. Az Ellcrys meghal! A Tilalom összeomlik! A leláncolt Gonosz elszabadul! Káosz, téboly, háború! Végromlás, amelyben minden elpusztul!

Legendák köntösébe burkolt történelmi ismereteit eleinte nevelőitől, majd saját könyvtárában szerezte. Valamikor réges-régen, még a Nagy Háborúk előtt, mielőtt felvirradt volna az óvilágban a civilizáció hajnala, sőt az ősi emberi faj megjelenése előtt volt egy háború a jó és a Gonosz mágia teremtményei között. Az elfek a Jó oldalán harcoltak ebben a háborúban. Hosszú, rettenetes, gyilkos küzdelem volt. Végül győzött a jó, és a Rossz vereséget szenvedett. Ám a Gonosznak olyan a természete, hogy nem lehet kiirtani, csak száműzni. Ezért az elfek és szövetségeseik összeolvasztották mágiájukat a föld életerejével, és megteremtették az Ellcryst, hogy létével vessék Tilalom alá a Gonosznak fajzatait. Amíg az Ellcrys élt és virult, a Gonosz nem térhetett vissza a földre. A sötétség kútjában voníthatta keserveit a Tilalom fala mögött, de a föld bezárult előtte. Eddig! Ám ha az Ellcrys meghal, a Tilalomnak is vége. Megíratott, hogy így kell lennie, mert nincs oly erős hatalom, mely örökké tartson. Az Ellcrys mégis örökkévalónak tűnt, annyi emberöltő óta állt már változatlanul, mint egyetlen szilárd pont az élet ingatag útvesztőjében. Az elfek végül elhitték, hogy ez mindig így lesz. Úgy látszik, tévedtek. Bolondul tévedtek. A király hirtelen megfordult, futó pillantást vetett Anderre, majd visszatért az asztalhoz, leült s vigasztalóan megfogta Lauren kezét.

– El kell mondanod mindent, amit tőle hallottál, Lauren. Az összes részletet. Semmit se hagyj ki! – A Választott némán bólintott. Szeméből felszáradtak a könnyek, arca megnyugodott. Eventine elengedte a fiatal elf kezét, és várakozón hátradőlt. Ander is hozott magának egy magas támlájú széket a szoba túlsó végéből, és melléjük telepedett.

– Uram, hallottál már róla, hogyan beszél hozzánk a fa? – kérdezte a Választott.

– Magam is Választott voltam egykor, Lauren – válaszolta Eventine. Ander meglepődött. Erről nem is tudott. De Lauren mintha bátorságra kapott volna ettől a ténytől. Bólintott, majd Anderhez fordult és megmagyarázta:

– Tulajdonképpen nem hangokkal beszél, hanem képekkel, amelyek megjelennek agyunkban. Szavakat ritkán használ; szavakba mi ültetjük át a gondolatokat, amelyeket sugároz. Így fordítom le, mikor a nevemet mondja. A képek rövidek, nem is teljesek, nekünk kell értelmezünk őket legjobb tudásunk szerint. – Elhallgatott, visszafordult Eventine-hez. – Én… mármint hozzám az Ellcrys a mai reggelt leszámítva egyetlenegyszer beszélt. Akkor szólított meg hatunkat, amikor kiválasztott magának. Ha tudtunk is valamit a közlésmódjáról, azt a mai reggelig leginkább rendünk feljegyzéseiből és a korábbi Választottak elbeszéléseiből merítettük. Ez az egész még most is elég zavaros.

Eventine bátorítóan bólintott. Lauren folytatta.

– Uram, az Ellcrys ma reggel hosszasan szólott hozzánk, amit még egyszer sem művelt. Magához hívott bennünket, elmondta, mi fog történni, és mit kell tennünk, mint Választottaknak. A képek zavarosak, de ahhoz nem fér kétség, hogy az Ellcrys haldoklik. Kevés ideje maradt, hogy pontosan mennyi, az nem tudható. A korhadás már elkezdődött. És ha az Ellcrys meghal, vele hal a Tilalom is. Egyetlen esélye maradt: az újjászületés. – Eventine megragadta Lauren kezét. Ander, akiről tökéletesen elfelejtkeztek, mélységesen megrendült az Ellcrys haláljóslatától. Újjászületés! Meg van írva a legrégibb krónikákban, hogy egyedül az Ellcrys újjászületésével tartható meg a Tilalom!

– Tehát még mindig van remény – suttogta. Eventine mereven nézte Laurent. – Mit kell tennünk az újjászületésért?

Lauren a fejét csóválta.

– Uram, az Ellcrys a Választottakra bízta a sorsát. Csupán általunk hajlandó újjászületni. Nem állítom, hogy pontosan megértettem volna okait, de a képek tiszták voltak. Át fogja adni magját egyikünknek, hogy melyikünknek, azt nem mondta. Nem mutatott arcot. De azt világosan kifejezésre juttatta, hogy a magot csak az utoljára elhívott Választottak valamelyike kaphatja. Másról szó sem lehet. Annak, akit az Ellcrys kiszemel, el kell vinnie a magot a föld életerejének ősforrásához, a Vértűz kútfőjéhez, és meg kell mártania a tűzben. A mag, miután visszahozták, gyökeret ereszt, és új Ellcrys hajt belőle a régi helyén.

Ander most már emlékezett a legenda részleteire: az Ellcrys magjára, a Vértűz szertartására, az újjászületésre. Így mesélték a különös, rituális nyelvezetű krónikák, amelyek olyan régiek voltak, hogy a legtöbb ember már elfelejtette őket, vagy sohasem is volt tudomása róluk.

– És hol fakad a Vértűz? – kérdezte hirtelen. Lauren összetörten bámult rá.

– Egy helyet mutatott nekünk, herceg uram, de… de nem ismertük fel. A képek bizonytalanok voltak, mintha az Ellcrys nem tudná körvonalazni őket.

– Mondd el, mit mutatott – szólt közbe Eventine nyugodtan. – Mindent. – Lauren bólintott.

– Vad vidéket láttunk: hegyeket és lápokat mindenfelé. Hol jött, hol felszállt a sűrű köd. A rengeteg közepén magányos kőszál, tövében járatok útvesztője, amely mélyen beette magát a földbe. Valahol az útvesztőben van egy üvegajtó, törhetetlen üveg, a mögött ég a Vértűz.

– Megnevezve nem voltak ennek a kirakósnak a részei? – kérdezte a király türelmesen.

– Csak egy, uram. De ezt a nevet nem ismerjük. Úgy rémlett, hogy a Vértüzet rejtő útvesztő neve Mentsvár.

Mentsvár? Ander erőltette emlékezetét, de a név semmit sem mondott neki. Eventine a fiára nézett, és a fejét ingatta. Felállt, néhány lépést tett, majd megtorpant, és visszafordult Laurenhez.

– Semmi mást nem mondott? Nem célozgatott? Nem hallottatok értelmetlennek tűnő részleteket?

– Semmit. Ez volt minden. – A király bólintott.

– Nagyon helyes, Lauren. Igazad volt, amikor ragaszkodtál hozzá, hogy azonnal értesíts. Várakoznál kint egy keveset? – Amikor az ajtó bezárult a Választott mögött, Eventine visszatért székéhez, és lassan leült. Arca ijesztően megöregedett, és úgy mozgott, akár egy vénséges vén ember. Manx odaállt elé, fölemelte őszes pofáját és együtt érzően nézett urára. Eventine sóhajtott, és fáradtan ejtette kezét a kutya fejére.

– Túl sokáig éltem volna? – mormolta. – Ha az Ellcrys meghal, miként védhetem meg népemet attól, ami jön? Királyuk vagyok, enyém a felelősség, hogy védjem őket. Mindig elfogadtam ezt a tényt. Ám életemben először szeretném, ha nem így lenne… – Kelletlenül elhallgatott, majd Anderhez fordult. – Meg kell tennünk, amit tehetünk. Mivel Arion kiment a Sarandanonba, a te segítségedre lesz szükségem. – Ander elvörösödött a szándéktalan pirongatástól. – Kísérd el Laurent, és alaposan kérdezd ki a Választottakat, hátha megtudhatunk tőlük még valamit. Akármit. Felhozatom a pinceboltból a régi krónikákat, és átnézem őket.

– Gondolod, hogy bennük, vagy a régi földabroszokban találsz valamit? – kételkedett Ander.

– Nem hiszem. Te később olvastad őket, de én már nem emlékszem semmire. Ezzel együtt mi mást tehetnénk? Ha meg akarjuk találni a Vértüzet, több támpontra lesz szükségünk, mint amennyit Laurentől hallottunk.

Elbocsátóan intett. Ander kiment Laurenhez, hogy visszakísérje a fához, ahol a Választottak várták őket. Megpróbál megtudni tőlük még valamit a titokzatos Mentsvárról. Eleve hiábavaló erőfeszítésnek tűnt, de mint az apja mondta, mi mást tehetnének?

IV.

A NYÁRI ESTE lángvörös és levendulaszín hullámokkal árasztotta el a nyugati szemhatárt. A napkorong hosszú, gyönyörű pillanatokra megült a Káva peremén, fénybe borította Nyugatföld lombmennyezetét, és puha árnyékpászmák hálójába fonta a vadont. Az idő lassan hűvösödött, enyhült a déli forróság, esti szellő sóhajtozott a csendes óriásfák között. Majd a világosság szürkületté tompult, és az éjszaka letörölte az égről a színeket.

Arborlon elfjei fáradtan szállingóztak hazafelé. Az Élet Kertjeiben Ander Elessedil fejét hátraszegve fürkészte az Ellcryst. A nagy fa megtévesztően egészségesnek, épnek tűnt az alkonyfényben. Ám a nap, mielőtt lebukott volna, jól láthatóan megvilágította a pusztító betegség jeleit. A métely gyorsan harapózott el. Az apróbb ágakon a rothadás már falta az ezüstfehér kérget. Végükön felpöndörödő levelek hatalmas fürtjeit ernyesztette el a fonnyadás, mélyvörös színük feketére változott. A Választottak gondosan bedörgölték a kérget növényi írekkel, leszedegették a beteg leveleket, a józan ész ellenére abban reménykedve, hogy ezzel talán útját állják a betegségnek, bár mindvégig tudták, hogy úgyis hiába. Ander látta az ifjak szemében az igazságot. Nem gyógyíthatják meg az Ellcryst. Senki sem gyógyíthatja meg. Az Ellcrys halódik, és ezt senki sem akadályozhatja meg semmivel. A herceg sóhajtott és elfordult.

Maga se tudta, miért szólt aznapi utolsó útja a Kerteknek. A fölöslegességük tudatától elszótlanodott Választottak már egy órája visszatértek tanyájukra, fáradtan és csüggedten. Ám Andernek jönnie kellett, hajtotta az esztelen remény, hogy itt találhat rá a válaszokra, amelyekre oly kétségbeejtő szüksége van. Persze nem talált semmiféle választ, és sötétedés után már nem is volt értelme a Kertekben tartózkodnia.

Kilépett a kapun. Érezte, hogy a Fekete Őrség darabontjai megbámulják. A katonák nem tudtak a fa betegségéről, de sejthetik, hogy baj van, elég látniuk, hogyan viselkednek a Választottak. Hamarosan elindul a szóbeszéd, gondolta Ander. Hamarosan a néppel is közölni kell.

Ám egyelőre csend volt és nyugalom. Kezdték oltogatni a lámpákat, sok házban nyugovóra tértek a lakók. A herceg irigyelte őket. Neki álmatlan éjszakája lesz – vagy neki, vagy a királynak. Ismét sóhajtott. Bár tehetne az apjáért valamit. Eventine mindig olyan határozott volt, annyi fölényes magabiztossággal hitte, hogy minden problémára létezik megoldás. De Ander, amikor másodjára is csak sikertelenségről kellett számot adnia, kissé bizonytalannak találta az öreg királyt. Fásultan próbálta leplezni a fia előtt, de lesírt róla, hogy porba sújtja egész élete munkájának közelgő pusztulása. Ez a kihívás még az ő erejét is meghaladta. Alig szólt Anderhez, csak visszaküldte a Választottakhoz, hogy segítsen, amit tud. Meddő igyekezet volt. Először külön-külön faggatta ki az ifjakat, majd összegyűjtötte őket, és kollektív emlékezetükhöz fordult, keresve bármely apró, Mentsvárra utaló emlék-foszlányt. De nem hallott semmi újat. A Választottak rendjének gondosan őrzött évkönyveiben sem talált semmit. Több száz éves történeteket tanulmányozott át újra és újra. Ismételten felbukkantak hivatkozások a világot és minden lényét éltető, szent Vértűzre. De sehol egy mégoly jelentéktelen utalás a titokzatos Mentsvárra. Az Ellcrys nem adott több támpontot.

Ander javaslatára a Választottak visszatértek a fához. Elébe járultak egyenként és csoportosan, könyörögtek, segítsen, hogy jobban érthessék a képeit. Ám az Ellcrys nem volt hajlandó szólni, konokul hallgatott. Feltűnt a Választottak sötétbe borult háza. Úgy látszik, győzött a megszokás, és az ifjak nyugovóra tértek vacsora után. Ander szívből kívánt nekik nyugodalmas jó éjszakát. reménytelenség és a kétségbeesés néha fárasztóbb a robotnál, és a Választottaknak más sem jutott ezen a hosszú napon. Csendesen ballagott a ház mellett az ösvényen a királyi palota felé, hogy egy utolsó jelentést tegyen az apjának. Ekkor az ösvény melletti alacsony fa törzsétől elvált egy árnyék.

– Herceg uram!

– Lauren? – kérdezte Ander. Az árnyék közelebb jött, és a herceg látta, hogy valóban az ifjú elf az. – Te miért nem alszol?

– Próbáltam, de nem bírtam. Lát… láttalak, amint végigmész a Kerteken, és azt reméltem, erre jössz vissza. Beszélhetek veled, Ander herceg?

– Most is azt teszed, Lauren – mutatott rá Ander, ám a csekélyke próbálkozással nem sikerült fölvidítania a Választottat. – Eszedbe jutott valami?

– Talán. Nem azzal van kapcsolatban, amit az Ellcrys mondott, de olyasmi, amiről szerintem tudnod kell. Elkísérhetlek egy darabon? – Ander bólintott. Lassan ballagtak az ösvényen, elmaradt mögöttük a Választottak háza. – Úgy érzem, ezt a feladatot nekem kell megoldanom – szólt rövid hallgatás után Lauren. – Talán azért, mert az Ellcrys velem beszélt először; úgyszólván személyes kötelességemnek érzem, hogy felkutassam Mentsvárat. Tudom, hogy ezzel talán túlzott jelentőséget tulajdonítok önmagamnak, de akkor is ezt érzem. És semmi esetre sem akarok a hanyagság bűnébe esni. Érted, mit próbálok mondani? – pillantott a hercegre.

– Gondolom. Ezek szerint átsiklottunk valamin?

– Eszembe jutott valami, amiről szólnom kell. – Ander megállt, és ránézett az ifjú elfre.

– A királynak nem akartam – feszengett egyre kínosabban Lauren. – Se a többieknek. Magam se tudom, mennyiben tartozik ez rájuk… különben sem szoktuk emlegetni… – Elhallgatott. Ander türelmesen várt. – Amberléről van szó, uram. Az Ellcrys, miután kiválasztotta, sokszor beszélt vele hosszasan. – Akadozva buktak ki a száján a szavak. – Vele másként bánt az Ellcrys, mint velünk. Nem tudom, Amberle észrevette-e valaha. Sohasem beszélgettünk róla…

Ander megdermedt. Lauren hadarva folytatta:

– Talán ismét szólna Amberléhez az Ellcrys. Vagy talán Amberle jobban megértené, mit mond a fa. Ő talán olyasmit is megtudhatna tőle, amit mi nem. – Hosszú csend lett. A két elf egymást nézte. Aztán Ander lassan csóválta a fejét.

– Amberle nem segíthet rajtunk, Lauren. Elment. Még a szülőanyja sem tudja, hova. Mire felkutatnánk, már késő lenne. – A vörös hajú elf lassan bólogatott. Minden remény eltűnt az arcáról.

– Csak úgy eszembe jutott – mondta végül, majd visszafordult a házuk irányába. – Jó éjszakát, Ander herceg.

– Jó éjszakát, Lauren. Mindenképpen köszönöm, hogy szóltál. – A Választott még egyszer bólintott, majd nekivágott halkan suhogó fehér köntösében az ösvénynek, és hamarosan eltűnt az éjszakában. Ander bámult utána egy darabig, sötét, zaklatott arccal. Apja tudni akar minden adatról – mindenről –, ami támpont lehet Mentsvár felkutatásához. Bár Amberle megtalálásában nem reménykedhetnek. Akárhol lehet Négyföldön. És ez most aligha az az idő, amikor ki lehet ejteni a nevét Eventine előtt. Hogy örült, milyen büszke volt, amikor kedvenc unokáját kiválasztotta az Ellcrys! Annál fájóbb volt az árulás; még Amberle apjának, Ainének halálánál is jobban megsebezte a királyt.

Ander lassan csóválta a fejét, és folytatta útját a palota felé. Még mindig a fáradtságtól beesett arcú, űzött tekintetű Gael volt szolgálatban. Előle sehogy sem lehetett eltitkolni a bajt, ám bizonyos volt, hogy csukva tartja a száját. Állt volna fel, de Ander intett neki, hogy maradjon.

– A király vár – mondta Gael. – A dolgozószobájában van, nem hajlandó visszavonulni. Te talán rábeszélhetnéd, hogy aludjon, ha csak pár órát is…

– Majd meglátom, mit tehetek – ígérte Ander.

Eventine Elessedil fölpillantott belépő fiára, és rögtön leolvasta vonásairól a kudarcot. Eltolta székét az olvasóasztaltól, és fáradtan dörgölte a szemét. Felállt, nyújtózkodott, majd lassan odament az elfüggönyözött ablakhoz, és a redők között kémlelte a sötétséget. Az asztalon, a mindent elborító könyvek között, félretoltan árválkodott egy tálca; az ételből alig hiányzott valami. A leégett gyertyák viaszkönnyei tócsákba gyűltek a fém gyertyatartókban. Csend és sötétség volt a kis dolgozószobában, ahol tölgyfa könyvszekrények és megfakult faliszőnyegek sötét tónusai olvadtak össze tompa árnyalatokban. Mindenfelé tornyokban álltak a könyvek, amelyeket Gael álló nap cipelhetett föl a pinceboltból. Eventine a fiára villantotta a szemét.

– Semmi? – Ander némán rázta a fejét. A király elhúzta a száját. – Én se… – Vállat vont, a könyvre mutatott, amely kinyitva feküdt az asztalán. – Az utolsó remény. Egyetlen célzás az Ellcrys magjára és a Vértűzre. Olvasd el magad.

A könyv annak a krónikának volt egyik része, amelynek több száz kötetét az elf királyok a mítoszok homályába vesző idők óta vezettették írnokaikkal. A rézveretes, bőrkötésű, kortól kopott könyveket olyan burkolatba zárták, amely megvédte őket az idő kártételétől. Túlélték a Nagy Háborúkat, és az ősi emberfaj pusztulását. Túlélték a Fajok Első és Második Háborúját. Túlélték a korokat, túlélték a nemzedékeket, amelyeknek emlékét őrizték. Gondosan teleírt oldalak ezreiben tartalmazták az elfek népének történetét. Ander a nyitott könyv fölé hajolt. A tinta megbarnult a kortól, a helyesírás régies volt, de a szavakat tisztán lehetett olvasni: „Akkor pedig az Egyetlen Mag átadatik a Hordozónak, aki a Választott. És a Hordozó elviszi a Magvat a Vértűz Kamráiba, és megmártja a tűzben, hogy az annak utána visszatérhessen a földbe. Ezen módon a Fa újjászületik, és a Nagy Tilalom mindörökre megtartatik. Imigyen szóla halála órájában a Fő-fő Varázsló az ő elfjeihez, hogy a Tudás el ne vesszen.” Ander föltekintett. Apja bólintott.

– Mindeme könyveket átolvastam, tanulmányoztam valamennyi passzust, amely esetünkben hasznos lehet. Találtam másokat is, de egy sem mondott annyit, mint az, amelyet most olvastál. – Visszament az olvasóasztalhoz, megállt, gépiesen babrálta az aranymetszésű lapokat. – Ez a legrégibb kötet. Sok mindent tartalmaz, ami talán csak legenda: a fehér és a fekete mágia ősi háborújának meséjét, a héroszok neveit, a Tilalom előzményeit. Ám nem említi Mentsvárat vagy a Vértűz helyét. És egyetlen szót sem szól arról, milyen természetű varázslat hívta életre az Ellcryst és ruházta föl hatalommal a Tilalmat.

Ander ebben nem talált semmi különöset. Ősei ritkán foglalták írásba mágiájuk titkait. Az ilyesmit szájról szájra hagyományozták, hogy ellenségeik ne lophassák el. És voltak oly hatalmasnak mondott bájolások, hogy csak egyetlenegyszer és egyetlenegy helyen lehetett alkalmazni őket. Talán ilyen az a varázslat is, amely megteremtette az Ellcryst. A király letelepedett a székébe, még egy percig tanulmányozta a könyvet, majd szótlanul becsukta.

– Arra a kevésre kell hagyatkoznunk, amit megtudtunk az Ellcrystől – mondta halkan. – Ennek segítségével kell meghatároznunk a Vértűz lehetséges helyeit, majd sorra fel kell kutatnunk őket.

Ander szótlanul bólintott. Reménytelen vállalkozásnak tűnt. Ha nem támaszkodhatnak másra, mint egy ködös leírásra, nagyon csekély esélyük van Mentsvár megtalálására.

– Bár itt lenne Arion – mormolta Eventine váratlanul. Ander hallgatott. Maga sem vitatta, hogy a királynak ebben a helyzetben Arionra van szüksége. Ehhez a kutatáshoz ő a tökéletes vezető. Azonkívül a jelenléte meg is nyugtatná kicsit az apjukat. Most nem szabad megsértődnie.

– Aludnod kellene egy kicsit, apám – javasolta rövid hallgatás után. – Pihenten kell szembenézned azzal, ami ránk vár. – A király felállt és oltogatni kezdte a gyertyákat.

– Jól van, Ander. – Megpróbált mosolyogni a fiára. – Küldd be Gaelt. De neked is hosszú napod volt. Feküdj le te is, és aludj, ha tudsz.

Ander visszatért a nyári lakba. Meglepetésére el tudott aludni. Miközben elméje fásultan írta le értelmetlen köreit, erőt vett rajta a közönséges fizikai fáradtság. Egyetlenegyszer riadt föl, olyan kimondhatatlanul iszonyú lidércnyomásra, hogy egész teste fürdött a verejtékben. Ám néhány pillanat múlva már vissza is aludt, tökéletesen elfelejtve az álmát, és ettől kezdve semmi sem zavarta többé.

MÁR HAJNALRA JÁRT, amikor fölébredt. Kiugrott az ágyból és felöltözött, megújult elszántságtól fűtve. Kapkodva reggelizett, hogy minél előbb elhagyhassa a házat. Kell, hogy legyen válasz erre a kérdésre! Meg lehet találni Mentsvárát! Talán a haldokló Ellcrys tudja, talán a Választottak, de kell lennie válasznak, mindenképpen léteznie kell!

Sietett a kavicsos ösvényen. Az új nap fénye akkor szivárgott át a környező erdőségeken. Először a Választottakhoz megy – az Élet Kertjeiben lesznek, számukra már elkezdődött a nap –, hátha megtud tőlük valami újat. Bizonyára őket is foglalkoztatja a dolog, többször meghányhatták-vethették magukban, és egyiküknek talán eszébe jutott még valami. Esetleg az Ellcrys újfent szólt hozzájuk ma hajnalban. Először benézett a palotába, ahol Gael már fölvette a szolgálatot, ám az ifjú elf ujját ajkához emelve mutatta, hogy a király még alszik, nem szabad zavarni. Ander bólintott és távozott. Örült, hogy az apjának van egy kis nyugovása. Még harmatosan ragyogott a palotakert pázsitja, amikor a kapuhoz közeledett. Meglepetésére nem találkozott Wenttel. Még jobban meglepődött, amikor a rózsaágyás mellett szétdobálva, sárosan látta a kerti szerszámokat. Ez nem jellemző Wentre, hogy félbehagyja a munkát. Ha ennyire fáj a háta, orvoshoz kell mennie. Bár ez várhat, pillanatnyilag sürgősebb dolgaik vannak. Még egy pillantást vetett a virágágyak melletti sűrű bokrokra, és elsietett. Néhány perccel később már a borostyánnal befuttatott fal tövében kitaposott ösvényen, az Élet Kertjeinek kapuja felé vitték hosszú léptei. A Carolanról – a Rill Song keleti partjáról meredeken felszökkenő sziklafalról, amely a magasba emelte Arborlont – látni lehetett észak-déli irányban Nyugatföld tágas térségeit. Az elf városok összebújó tornyait az ősvadonban; messze délen felszabdalt kék pántlikát a Sarkantyú-hegység és a Pykon ködszürke fűrészfogai között, ahol a hosszú keleti útra induló Mermidon feszíti szét az őskövet; nyugaton, a Carolan tövében, a gyors folyású Rill Songon túl pedig ott a Sarandanon, a nemzet éléstára. Az elfek otthona, gondolta Ander büszkén. Meg kell találniuk a módját – az apjának, neki, a Választottaknak –, hogy megmentsék! Néhány perccel később az Ellcrys előtt állt. A Választottak sehol. A fa egyedül volt. Ander értetlenül bámult. Az képtelenség, hogy a Választottak elaludjanak, akkor se, ha megzavarta a napirendjüket az Ellcrys kinyilatkoztatása! Sok száz év alatt a Választottak egyszer sem mulasztották el az első napsugárnál köszönteni a fát.

Kisietett a Kertekből, és majdnem futott a Választottak fallal körülvett házához. Örökzöld futotta be a házat, virágok nőttek a kővel és téglával kirakott ösvények mellett, mögötte palánták rajzoltak szabályos zöld sorokat a veteményes fekete földjére. A kertet megkopott sziklákból rakott alacsony fal övezte, amelynek mind a négy oldalán fehér léckapu nyílt. Sötétség és csend volt a házban. Ander lassított. A Választottak már bizonyosan ébren vannak. Életnek még sincs nyoma. Mintha egy hideg ujj érintette volna meg az elfek hercegét. Ismét sietni kezdett, a nyitott ajtó mögött sötétlő árnyékokat fürkészve.

– Lauren! – szólította a küszöbről a fiatal elfet. Semmi válasz. Abban a pillanatban, ahogy belépett az árnyékok közé, mintha moccant volna valami az örökzöldben. Hirtelen jeges félelem borzongatta meg a herceget. Mi az ott? Már bánta, hogy otthon hagyta a fegyvereit. Egy darabig mozdulatlanul állt és várta, hogy ismét mozogjon az a valami, de nem mozdult, hang sem árulkodott más élőlényről. Ander eltökélten ment tovább. – Lauren…?

Addigra a szeme megszokta a sötétséget, és a torkára forrt a szó. Szétdobált tetemek hevertek a nagy szobában, összetörten, szétmarcangolva, élettelenül. Lauren, Jase, a Választottak mind! Mintha veszett állatok szaggatták volna darabokra őket. Nincs többé Választott, aki elvigye az Ellcrys magját Mentsvárba, a Vértűzhöz! A fa nem születhet újjá, az elfeknek nincs menekvés! Ander szédelgett a vérfürdő látványától, mégse bírt megmozdulni. Undor és iszony rohant át rajta váltakozó hullámokban, miközben agyában egyetlen szó vijjogott: Démonok!

EGY IDŐ UTÁN kivánszorgott a házból. Öklendezve támaszkodott a falnak, és erőlködött, hogy ne reszkessen. Amikor sikerült összeszednie magát, nyomban riadóztatta a Fekete Őrséget, majd sietett a városba. Az apjának tudni kell erről, és az a legjobb, ha a fiától hallja a hírt. Világos, mi történt a Választottakkal. Az Ellcrys halódik, a Tilalom porlani kezdett, az erősebb démonok elszabadultak. Csakis egy démon képes vagy hajlandó ezt művelni a Választottakkal. Egyetlen csapással elintézték, hogy soha többé ne börtönözhessék be őket. Elpusztítottak mindenkit, aki hozzájárulhatna az Ellcrys újjászületéséhez és a Tilalom helyreállításához. Ander berontott a palota kapuján, és futásnak eredt az öreg Went kertjét átszelő, kavicsos ösvényen. Went már ott volt, ásott és gyomlált. Egy pillanatra fölemelte szikkadt arcát, és a herceg után nézett. Ander nem vett tudomást róla, szinte nem is látta, annyira sietett.

Went pillái elégedetten leereszkedtek, ujjai lanyhán turkáltak a fekete földben. Az Alakos folytatta a munkáját.

V.

ISMÉT ESTE VOLT. Ander Elessedil utoljára csukta be és reteszelte el az ajtót a házon, amely valaha a Választottak rendjének adott otthont. Megállt a csendben, és belebámult a sűrűsödő homályba. A ház kiürült, a hat meggyilkolt fiatal holttestét rég elvitték, Ander az utolsó személyes apróságot is összeszedte, hogy eljuttassa a rokonokhoz. Néhány kurta pillanatra egyedül lehetett gondolataival. Ám ezek nem olyan gondolatok voltak, amelyeknél szívesen időzött. Ő irányította a megcsonkított holtak elszállítását, ő vitette át a Rend krónikáit az Elessedil-palota pinceboltjainak biztonságába. Apja javaslatára előbb laponként átnézte a krónikákat, keresve Mentsvár talányának azt az apró mozaikkövecskéjét, amely eddig talán elkerülte a figyelmüket. Nem talált semmit. Mi értelme, gondolta csüggedt fejcsóválással. Számít még, amit megtudnak Mentsvárról? Minek keressék a Vértüzet, ha nincs Választott, aki megmártsa benne az Ellcrys magját? Ennek ellenére örült, hogy csinálhatott valamit – akármit –, ami elterelte a gondolatait Lauren és társai látványáról. Otthagyta az üres házat, keresztülment az udvaron, befordult az Élet Kertjeihez vezető ösvényre. Fáklyák lobogtak a sötétségbe burkolózó Carolanon. Mindenfelé katonák nyüzsögtek. A Fekete Őrség körülvette az Élet Kertjeit; a Honi Gárda – a király elf vadászokból szervezett, személyes testőrsége – a város utcáin és sétányain járőrözött. Az elfek érthetően megrémültek a történtektől. Amikor híre ment a Választottak lemészárlásának, Eventine sietős intézkedésekkel nyugtatta meg népét, hogy senki más nem fog erre a sorsra jutni. Igazság szerint nem is hitte, hogy közvetlen veszély fenyegetne. Az a valami, amely megölte a Választottakat, nem tett kárt másban. A Választottakra vadászott. Így logikus. Ennek ellenére nem ártott az elővigyázat. A város védelmére hozott intézkedésekkel elejét lehetett venni az érlelődő pániknak is, amelynek előszelét a király nagyon jól megérezte.

Az igazi baj persze már megtörtént. A fa halódott, és most már nem születik újjá. Amint az Ellcrys elpusztul, a Tilalom összeroppan, és a Gonosz elszabadul. És amint elszabadul, utolsó szálig felkutatja és elpusztítja az elfeket. És ugyan minő mágiával akadályozhatnák meg, ha az Ellcrys halott? Ander megállt a Kertek falánál. Lassan, mélyen szívta be a levegőt, hogy megnyugodjék, és elfojtsa magában a tehetetlenség érzését, amely egész nap, mint egy alattomos kórság, gyűlt benne. Most mit tegyenek? Ha életben volnának is a Választottak, akkor sem tudják, hol keressék a Vértüzet. A Tilalom málladozik, idejük se lett volna megkeresni. És most, hogy a Választottak halottak…

Amberle. Amberle, súgta egy hang. Lauren is őt említette a halála előtt. A vörös hajú Választott arra célzott, hogy Amberle talán segíthetne. Akkor képtelenségnek tűnt az ötlet. De annál, ami most van, minden csak jobb lehet. Ander esze sebesen járt. Mivel győzhetné meg az apját, hogy vegye fontolóra a dolgot? Mivel érveljen, hogy Eventine hajlandó legyen egyáltalán beszélni a lányról? Még nem felejtette el, milyen keserű haraggal fogadta az öreg király a hírt, hogy unokája elárulta választottságát. Ander azt a kétségbeesést vetette a mérleg másik serpenyőjébe, amelyet ma reggel látott apja arcán, mikor hírül vitte neki a Választottak lemészárlását. Nem volt nehéz döntenie. A királynak rettentő szüksége van segítségre. Mivel Arion kint van a Sarandanonban, a segítség csak tőle származhat. És mi mással segíthetne, mint azzal a javaslattal, hogy keressék meg Amberlét?

– Herceg! – A hang a semmiből jött. Ander annyira meghökkent, hogy felhördült és ugrott egyet. Éjszakánál sötétebb árnyék suhant elő a Kertek falának közelében nőtt fenyőfák mögül. Andernek egy pillanatra elállt a lélegzete és megbénult a tanácstalanságtól. Mire az övére szíjazott rövid kardhoz kapott, az árnyék már oda is ért hozzá, és egy vasmarok fogta le a herceg kezét. – Nyugalom, Ander Elessedil! – szólt halkan, de parancsolóan. – Nem vagyok ellenséged!

Ander most már látta, hogy az árnyalak ember, méghozzá két méternél is magasabb, óriás alak. Sovány termetét fekete köntös takarta, úti-köpenye csuklyáját mélyen a homlokába húzta, arcából csak a keskeny vágású szem látszott, amely úgy villogott, akár a macskáé.

– Ki vagy? – sikerült kinyögnie. Az idegen kéz elengedte a herceg csuklóját, és hátradobta a redős csuklyát. Nagy, mosolytalan szája, hosszú, egyenes orra, sovány, barázdált arca volt, amelyre rövidre nyírt, fekete szakáll és vállig érő haj vetett árnyékot. Sűrű, sötét szemöldökét fenyegetően összevonta szúrósan villogó macskaszeme fölött. Mereven bámulta Andert, aki rádöbbent, hogy nem tudja elfordítani a pillantását.

– Apád megismerne – súgta a nagy ember. – Allanon vagyok. – Ander hitetlenkedve nézte.

– Allanon? – Lassan csóválni kezdte a fejét. – De hiszen… Allanon meghalt! – A macskaszem megvillant.

– Halottnak látszom, herceg? – kérdezte gúnyosan a mély hang.

– Nem… nem is… – Ander hangja megbicsaklott. – De hát több mint ötven éve… – Elnémult, akkora erővel zúdultak rá az emlékek apja elbeszéléseiből: Shannara Kardjának felkutatása; Eventine kiszöktetése az ellenség táborából; a tyrsisi csata; a kis völgylakó, Shea Ohmsford győzelme a Boszorkánymester fölött. Allanon mindenütt ott volt, erejével és bölcsességével segítette Négyföld népeinek szövetségét. Amikor minden véget ért és a Boszorkánymester megsemmisült, Allanon eltűnt. Mint mondták, Shea Ohmsford látta utolsónak. Később azt híresztelték, hogy más időkben, más helyeken megjelent Négyföldön, de a nyugatföldi elfeknél nem járt. Nem is számítottak rá, hogy viszontlátják, noha, mint Eventine mondogatta nemegyszer, a druida egykettőre megtanítja rá az embert, hogy a kiszámíthatatlanra számítson. Vándor, történész, filozófus és misztikus, a fajok őrizője, az utolsó az új világ bölcsei, az ősi druidák között – ez volt Allanon. De kicsoda igazából?, motoszkált Anderben a kérdés.

A nagy ember közelebb lépett.

– Nézz meg jól, elf herceg! – parancsolta. – Látni fogod, hogy igazat beszélek! – Ander belebámult a sötét arcba, a villogó fekete szempárba, és hirtelen elpárologtak a kétségei. Nem volt több kérdése. Aki előtte áll, valóban Allanon.

– Vigyél apádhoz – szólt Allanon halk, fojtott hangon. – Olyan ösvényt válassz, amelyen kevesen járnak. Titokban akarom tartani a jövetelemet. Gyorsan, mielőtt felbukkannak az őrök! – Ander nem vitatkozott. Kiosont az Élet Kertjeiből és sietni kezdett a város felé, sarkában a druidával, aki követte, mint az árnyék.

A PALOTAKERT MELLETT kuporogtak, egy örökzölddel befuttatott, leláncolt s bezárt kis oldalbejáratnál. Ander kulcskarikát húzott elő a zsebéből, és az egyik kulcsot a zárba illesztette. Az ajtó éles kattanással kinyílt. Pillanatok alatt bent voltak a kertben. A palotában általában csak a főkapunál állt őrség. Ám kevéssel az után, hogy megtalálták a legyilkolt Választottakat, a kert déli szélén előkerült egy bokor alól Went kitört nyakú teteme. Halálának körülményei annyira különböztek a Választottakétól, hogy nem volt értelme kapcsolatba hozni őket. Ám ezt az utóbbi gyilkosságot a király aggasztó közelségében követték el, így a Honi Gárda pótlólagos óvintézkedéseket foganatosított. Dardan és Rhoe, a király személyi testőrei Eventine ajtaját vigyázták. Ander nem hitte volna, hogy valaki észrevétlenül eljuthasson a külső faltól a kastélyig. Valamilyen okból az őrök most mégsem tartóztatták fel őket. A herceg sarkában suhanó Allanon teljesen beleolvadt az éjszakába. A király dolgozószobájánál megálltak egy időre, amíg a druida hallgatózott az elfüggönyözött ablakoknál. Azután megragadta a vaskilincset és elfordította. A földig érő ablak nesztelenül feltárult, a druida és a herceg belépett a szobába. Eventine Elessedil fölállt a krónikákkal beterített asztaltól és hitetlenkedő pillantást vetett a fiára és a nyomában besurranó emberre.

– Allanon! – súgta. A druida bezárta az ablakot, gondosan összehúzta a függönyt, majd előrejött a gyertyafénybe. – Ennyi év után! – csóválta a fejét Eventine, és megkerülte az asztalt. Innen tisztán látta a szálas jövevény arcát, és hitetlenkedése megdöbbenéssé változott. – Allanon! Te nem is öregedtél! Te… nem is változtál azóta, hogy… – Elakadt a szava. – Hogy lehet…?

– Az vagyok, aki voltam – szakította félbe a druida. – Legyen elég ennyi, elf király.

Eventine szótlanul bólintott. Még mindig nem tért magához a hirtelen jelenéstől. Lassan visszament olvasóasztalához. Leültek egymással szemközt. Ander tétován ácsorgott, maga se tudta, menjen vagy maradjon.

– Ülj mellénk, herceg! – mutatott Allanon egy harmadik székre. Ander gyorsan letelepedett. Hálás volt, amiért nem küldik ki, ugyanakkor szorongva várta, mit fog hallani.

– Tudod, mi történt? – kérdezte a király. A druida bólintott.

– Ezért jöttem. Törést éreztem a Tilalomban. Valami átjött a világunkba, valami roppant hatalmas. E fajzat megjelenése… – Halk léptek hangzottak fel a folyosón, a dolgozószoba ajtaja előtt. A druida nyomban felugrott, majd megtorpant és nyugodtan nézett a királyra. – Senkinek sem szabad megtudnia, hogy itt vagyok!

Eventine nem kérdezősködött, csak bólintott. Felállt, az ajtóhoz sietett és kinyitotta. Manx ült ott, őszbe csavarodott pofáját fölemelve, és lassan csapkodott a farkával. Eventine kilépett a folyosóra, és meglátta Gaelt, aki gyógyteát hozott tálcán. A király elmosolyodott, és átvette segédtisztjétől a tálcát.

– Menj haza, és aludj egy kicsit – parancsolta. Gael tiltakozni próbált, Eventine hevesen rázta a fejét. – Ne vitatkozz! Holnap sok dolgunk lesz. Menj haza! Nem lesz semmi bajom. Szólj Dardannak és Rhoének, hogy őrködjenek, amíg lefekszem. Senkit sem akarok látni. – Sarkon fordult, visszatért a dolgozószobába, és erélyesen becsukta az ajtót. Manx addigra már besurrant, érdeklődve megszaglászta az olvasóasztalhoz telepedett idegent, majd látható elégedettséggel elterült az emberek szomszédságában, a kandalló előtt, fejét kényelmesen elhelyezte mancsain, és úgy hunyta be barna szemét, mint aki jól végezte dolgát. Eventine is leült.

– Tehát ez a fajzat ölte meg a Választottakat? – vette föl a beszélgetés fonalát. A druida bólintott.

– Így kellett lennie. Éreztem, hogy veszedelem fenyegeti a Választottakat, és jöttem, amilyen sebesen tudtam. Sajnos, ahhoz nem elég sebesen, hogy megmenthessem őket. – Eventine szomorúan mosolygott.

– Az én hibám. Védtelenül hagytam őket, holott figyelmeztettek, hogy a Tilalom gyengül. Bár talán nem is fontos. Nem tudom, hogy a Választottak, még ha életben is maradnak, megmenthették volna-e az Ellcryst. Olyan részleteket mutatott a Vértűz helyéről, amelyek ismeretlenek. Ezt a Mentsvár nevű helyet sem tudjuk hova tenni. Hát te?

Allanon megrázta a fejét.

– Feljegyzéseink – mind elődeimé az uralkodásban, mind a Választottaké – nem említik Mentsvárat – folytatta a király. – Képtelen helyzetben vagyok. Az Ellcrys halódik. Ahhoz, hogy megmenthessük, egyik szolgáló Választottjának el kellene vinnie a magját a Vértűzhöz, meg kellene mártania a lángokban, majd vissza kellene adnia a földnek, hogy megtörténhessék az újjászületés.

– Ismerem a történetet – szúrta közbe a druida.

A király elvörösödött. Kezdett nehezére esni, hogy magába fojtsa dühét és tehetetlenségét.

– Akkor figyelj! Nem tudjuk, hol a Vértűz. Nincs feljegyzésünk Mentsvárról. A Választottak meghaltak. Senkink sincs, akire rábízzuk a magot. A következmény egyértelmű. Az Ellcrys meghal, a Tilalom összeroppan, a Gonosz ismét rászabadul a világra, az elfek, és valószínűleg Négyföld minden népe olyan háborúra kényszerül, amelyben könnyen ottveszhetünk mindannyian! – Indulatosan előrehajolt. – Király vagyok, csak ennyi, semmi több. Te druida vagy, varázsló. Ha tudsz segítséget ajánlani, tedd meg. Az én tudományom kimerült.

A druida kissé félrehajtotta a fejét, mintha a kérdést fontolgatná.

– Mielőtt eljöttem volna hozzád, Eventine, az Élet Kertjeiben jártam, és beszéltem az Ellcrysszel.

A király hitetlenül meredt rá.

– Te beszéltél…?

– Talán szabatosabb lenne úgy mondani, hogy szólt hozzám. Ha ő nem egyezik bele, természetesen nem beszélhettünk volna egymással.

– De ő csak a Választottakkal áll szóba! – bökte ki Ander, majd mélyen elhallgatott, mert látta, hogy apja bosszúsan összehúzza a szemöldökét.

– A fiamnak igaza van, Allanon – fordult vissza a druidához Eventine. – Az Ellcrysnek csupán a Választottakhoz van szava, és még hozzájuk is ritkán.

– Az Ellcrysnek azokhoz van szava, akik őt szolgálják – felelte Allanon. – Az elfek között csupán a Választottak a szolgái. De a druidák is szolgálták az Ellcryst, noha más módon. Én felajánlottam magamat neki, ő pedig úgy döntött, hogy beszél hozzám. És amit mondott, abból arra kell következtetnem, hogy legalább egy dologban tévedsz.

Eventine várt, hogy a druida folytassa. Allanon nem folytatta. Csak ült és kérdőn meredt az elfre.

– Jó, akkor megkérdezem. – A király nyugalmat kényszerített magára. – Miben tévedek?

– Mielőtt megmondanám – hajolt előre Allanon –, azt akarom, hogy érts meg. Azért jöttem ide, hogy megadjak minden segítséget, ami tőlem telik, mert Négyföld minden élőlényét fenyegeti a Gonosz. Ami segítséget adni tudok, önzetlenül adom. De van egy feltételem. Mindenben úgy akarok eljárni, ahogy jónak látom. Még akkor is, ha te helyteleníted, Eventine Elessedil. Még akkor is. Megértettél?

A király habozott. Kék szeme a válaszokat kereste a sötét arcon, de hiába. Végül bólintott.

– Megértettem. Belátásod szerint járhatsz el ebben a dologban.

A druida hátradőlt. Vigyázott, hogy a király és a fia semmilyen érzelmet se láthasson rajta.

– Először is, hiszem, hogy segíthetek Mentsvár felkutatásában. Mint mondtam, nekem sem volt ismerős, amit az Ellcrys Mentsvár hollétéről mutatott. Azért nem ismertem meg, mert a kép az ő emlékezetéből származik, és olyannak ábrázolja a világot, amilyen az ő születésekor volt. Ez a kép félrevezető, mert a Nagy Háborúk gyökeresen megváltoztatták az óvilág földrajzát. Ezzel együtt megvan a Mentsvár szó. Azt mondtad, az elf királyok és a Választottak krónikáiban nem szerepel a neve. De utánanézhetünk másutt. A druidák paranori Öregtornyában olyan feljegyzések rejtőznek, amelyek kizárólag az óvilág tudományaival és misztikus jelenségeivel foglalkoznak. Ezekben a könyvekben talán megemlítik az Ellcrys teremtését és a Vértűz helyét. Minden alap megvan rá, mert a Krónikák adatainak többségét az első Druidatanács tagjaitól gyűjtötték össze, a vész óta hagyományozódó alakban. Arra is emlékezzetek, hogy a Tanács vezércsillaga az elf Galaphile volt! Ő bizonyosan gondoskodott róla, hogy megőrizzék az Ellcrys teremtésének körülményeit és a Vértűz kútfőjének helyét. – Rövid hallgatás után folytatta. – Ma éjszaka, ha itt végeztünk, indulok Paranorba. A Krónikák rejtve vannak mindenki elől, a druidákat kivéve, tehát nekem kell mennem. De hiszem, hogy lapjaikon találkozni fogok Mentsvár nevével, és reménykedhetünk, hogy rátalálunk a Vértűzre.

Összekulcsolta ujjait az asztal szélén, és farkasszemet nézett a királlyal.

– Mármost, Eventine, a Választottakat illetően tévedtél. Nem haltak meg mind.

Egy pillanatra halálos csönd lett a szobában. Amberle!, gondolta döbbenten Ander. Amberlére céloz!

– Mind a hatot megölték… – kezdte Eventine, majd hirtelen elhallgatott.

– Hét Választott volt – szólt a druida halkan. – Hét. – A király megmerevedett, és olyan görcsösen markolta az asztal szélét, hogy az ujjpercei kifehéredtek. A szeme égett a hitetlenkedő haragtól.

– Amberle! – súgta fojtottan. Úgy mondta, mint egy káromlást. A druida bólintott.

– Ő is Választott. – A király felpattant.

– Nem! – kiáltotta. – Nem, druida! – Futó lépések közeledtek a folyosón, majd valaki dörömbölt a dolgozószoba ajtaján. Ander megértette, hogy az apja hangja riasztotta Dardant és Rhoét. Az ajtóhoz sietett, kinyitotta. Meglepetésére nemcsak a testőrök voltak a folyosón, de Gael is. Lestek volna be a dolgozószobába, de az elővigyázatos herceg elállta a rést. Akkor már Eventine is odaért. – Megmondtam, Gael, hogy menj haza! – dorgálta szigorúan az elfet. – Azonnal indulj! – Gael megbántott arccal, gépiesen bókolt, majd szó nélkül eltűnt a folyosón. A király egy biccentéssel megnyugtatta a két elf vadászt, akik visszatértek őrhelyükre. Eventine egy percig némán állt a küszöbön, majd becsukta az ajtót. Kék szeme élesen nyilazott Allanonra. – Honnan tudsz Amberléről? – kérdezte.

– Amikor az Ellcrys szólt velem, elmondta, hogy heten hívattak el a szolgálatra. Köztük egy fiatal lány. A neve Amberle Elessedil. – Elhallgatott, feszülten figyelte az elf királyt. Eventine szürkére sápadt, arcára mély barázdákat húzott a keserűség. – Szokatlan, hogy leányt emeljenek a Választottak közé – folytatta Allanon nyugodtan. – Fél kezemen össze tudnám számolni a választott lányokat. Félezer éve hívatott el az utolsó, ha jól emlékszem.

A király haragosan rázta a fejét.

– Amberle semmibe vette a választottság dicsőségét! Elrúgta magától ezt a megtiszteltetést! Szégyent hozott népére és családjára! Nem Választott többé, és nem tartozik az elfek nemzetéhez! Kitaszított, a tulajdon akaratából!

Allanon váratlanul felállt, az arca megkeményedett.

– Amberle az unokád, te pedig úgy beszélsz, mint egy bolond! – Eventine hátrahőkölt a szidalomtól, de nem szólt. A druida odalépett mellé. – Hallgass rám! Amberle Választott. Igaz, hogy nem szolgálta az Ellcryst úgy, mint a többiek. Igaz, hogy elutasította a választottsággal járó feladatokat. Igaz, hogy a felelősségnek fittyet hányva, kizárólag általa ismert okok miatt elhagyta Arborlont és otthonát, Nyugatföldet, igaz, hogy szégyenbe hozta családját, és főleg téged, a királyt, a nép előtt. Igaz, hogy kitaszítottá tette magát. Igaz, hogy már nem hiszi magát Választottnak. De tudd meg! Sem te, sem a nép nem foszthatja meg Amberlét attól, amit az Ellcrystől kapott. Még ő sem dobhatja el magától. Kizárólag az Ellcrys veheti vissza. Amíg az Ellcrys másképp nem dönt, Amberle Választott marad, az Ő szolgálója. Választott, aki elviheti a magot a Vértűzhöz, Választott, aki új életet adhat a fának. – Pillanatra elhallgatott. – Egy király sem érthet meg mindent, Eventine Elessedil, hiába király. Vannak dolgok, amelyeket egyszerűen el kell fogadnod. – Eventine szótlanul nézte a druidát. Szemében kialudt a harag, fájdalom és értetlenség foglalta el a helyét.

– Hogy szerettem – mormolta végül. – Aine fiam halála után én lettem az apja. Kisgyermek volt, alig ötéves. Esténként együtt játszottunk… – Elhallgatott, nem tudta folytatni. Mély lélegzetet vett, hogy lecsillapodjon. – Azóta se találkoztam olyan kedvességgel, ártatlansággal, jósággal, amely az övéhez lett volna fogható. Öregember vagyok, az unokámról beszélek, de nem vakít el a szeretet. Ismertem Amberlét.

Allanon nem szólt. A király visszament a székéhez, és lassan leült.

– A krónikák Jerle Shannara óta nem jegyzik fel más leány nevét, aki elhívatott volna a szolgálatra. Amberle volt az első, az első, több mint ötszáz év után! Ezért a dicsőségért mások bármit megadtak volna. – Értetlenül csóválta a fejét.

– Amberle mégis eldobta magától. Nem magyarázta meg – se nekem, se az anyjának, senkinek. Egy szóval sem. Csak elment. – Tehetetlenül elhallgatott. Allanon leült vele átellenben, és áthatóan nézett a királyra sötét szemével.

– Vissza kell hozni. Ő az elf nép egyetlen reménye.

– Apám! – csúszott ki Ander száján, mielőtt meggondolhatta volna magát. Hirtelen felindulással letérdelt az öregember mellé. – Apám, a halála előtti napon Lauren elmondott nekem valamit. Azt mondta, hogy az Ellcrys többször beszélt Amberlével, miután kiválasztotta. Még sohasem történt ilyen. Talán okkal bizakodunk Amberlében. – A király üres pillantással nézte, mintha nem értené, amit hall. Majd rátette tenyerét a kopott asztallapra és bólintott.

– Sovány reménynek találom én ezt, Ander. Népünk talán visszafogadja, ha másért nem, szükségből. Bár ebben egyáltalán nem vagyok biztos; az, amit Amberle elkövetett, megbocsáthatatlan bűn az elfek szemében. És talán az Ellcrys is elfogadja, mint Választottját, és mint magjának hordozóját. Nem állítom, hogy tudnám a választ e kérdésekre. Az én érzéseim itt nem számítanak. – Ismét Allanonhoz fordult. – Maga Amberle szegül szembe velünk, druida. Amikor elhagyta ezt a földet, örökre távozott. Szentül hitte, hogy így lesz; valami így hitette el vele. Te nem ismered őt úgy, mint én. Nem fog visszatérni. – Allanon meg se rezzent.

– Majd elválik. Legalább meg kell kérdeznünk tőle.

– Nem tudom, hol van. – Váratlanul megkeseredett a király hangja. – Kétlem, hogy bárki tudná.

A druida gondosan kiporciózott egy csésze gyógyteát, és a királynak nyújtotta.

– Én tudom. – Eventine szótlanul bámult rá. Arcát elfelhőzték az ellentmondó érzések. Váratlanul könnyek szöktek a szemébe, de ugyanolyan gyorsan el is tűntek, ahogy jöttek.

– Sejthettem volna. – Felállt, néhány lépést távolodott az asztaltól, arca félig elrejtőzött az árnyékok között. – Belátásod szerint járhatsz el ebben a dologban, Allanon. Ezt már tudod.

A druida is felállt, majd Ander meghökkenésére azt mondta:

– Mielőtt távoznék, rövid időre szükségem lesz fiad szolgálataira. – Eventine nem fordult hátra.

– Ahogy óhajtod.

– Ne felejtsd, senkinek sem szabad megtudnia, hogy itt jártam! – A király bólintott.

– Senki sem fogja megtudni. – Egy perccel később a druida már el is tűnt az ablakfüggöny mögött. Ander tétován ácsorgott egy pillanatig, apjára nézett, majd Allanon után sietett. Tudta, hogy az öregember gondolatai most úgyis Amberlénél járnak.

A DAGDA MOR NÉMÁN, lehunyt szemmel gunnyasztott a Carolantól északra, a nyugatföldi erdők fekete mélyén. Aztán kinyitotta a szemét, amely ragyogott az elégedettségtől. Jól szolgálta az Alakos. Lassan felállt, megmarkolta jogara csiszolt fáját. A hatalom jelvénye felvillant.

– Druida! – mormolta. – Tudok rólad!

Intett egy szétfolyó árnynak. Az éjszakából fölmerült az Arató. A Dagda Mor kelet felé pillantott. Várni fog a druidára Paranorban. De nem egyedül. Érezte a druida erejét, tartott tőle. Az Arató talán elbírna ezzel az erővel, ám neki különb feladatot szán. Nem, itt más segítségre lesz szükség. Majd áthoz a Tilalom málladozó falán egy maroknyit a testvérek közül… Annyit, hogy tőrt vethessen a druidának. Annyit, hogy megölhesse.

VI.

ALLANON a gyertyafényes dolgozószoba előtt várt Anderre. Visszatértek a palotakerten át a kis mellékajtóig, és kimentek a kocsiútra. Ott Allanon megkérte a herceget, hogy vigye el az istállóba. Szótlanul végigsiettek egy keskeny csapáson, átvágtak egy vékony erdősávon és megérkeztek az istállókhoz. Ander néhány megnyugtató szóval elküldte az öreg lovászt, aztán beléptek. Olajlámpák világították meg a két sor állást, és csak az állatok nyihogása törte meg a csendet. Allanon lassan ballagott az állások között, megnézett minden lovat az egyik oldalon, a sor végén visszafordult, és ugyanezt megismételte a másik oldalon. Ander a nyomában baktatott, és figyelt. A druida egyszer csak megállt, és a herceghez fordult.

– Azt – mutatta. – Arra lesz szükségem. – Ander bizonytalanul sandított a lóra, amelyet Allanon választott. Artaqnak hívták. Tizennyolc markos (183cm) magasságú, koromfekete csődör volt, olyan hatalmas és erős, hogy elbírt egy akkora termetű lovast is, mint Allanon; és roppant szívós. Vadászni jártak vele. Inkább kitartó volt, mint gyors, bár Ander tudta róla, hogy rövid távon sebes vágtákra is képes. Keskeny és – hatalmas testéhez képest – aránylag kis feje volt. Megdöbbentően égszínkék szeme ragyogott az értelemtől. Nem tudta akárki megülni. Sok gondot okozott. Akaratos állat volt, teljesen kiszámíthatatlan. Élvezettel tréfálta meg lovasait, és a tréfa rendszerint azzal végződött, hogy levetette őket. Nem egy ember köszönhette sérüléseit Artaqnak. Ha valaki nem volt elég gyors és elég erős, a csődör megtalálta a módját, hogy pillanatok alatt lerázza magáról, amit kevesen kockáztattak. Mostanában már a király se sokat lovagolta, bár egykor a kedvence volt.

– Nem inkább egy másikat… – kezdte tétován Ander, ám Allanon rögtön megrázta a fejét.

– Ez megfelel. Mi a neve?

– Artaq – felelte a herceg. Allanon egy darabig tanulmányozta a lovat, aztán elhúzta a reteszt, és bement az állásba.

Ander figyelt. Allanon csendesen állt egy darabig a nagy fekete előtt, majd hívón fölemelte a kezét. Ander meghökkenésére Artaq odaballagott a druidához. Allanon lassan, gyöngéden simogatta az állat atlasz-selyem nyakát, majd előrehajolt, és a fülébe sugdosott. Aztán pányvát vetett a csődörre és kivezette az állásból a nyerges kamrához. Ander fejcsóválva követte őket. A druida kiválasztott egy nyerget és egy hámot, levette Artagról a kötőféket, és fölszerszámozta a csődört. Még egy bátorító szót mondott neki, majd nyeregbe pattant. Ander visszafojtotta a lélegzetét. A druida lassan végigléptetett az állások között, megfordult, visszajött. Artaq engedelmesen és készségesen viselkedett; ezzel az emberrel nem lehetett tréfálkozni. Allanon a várakozó Anderhez lovagolt, és leszállt a nyeregből.

– Herceg – mondta, fekete pillantásával rabul ejtve Ander tekintetét –, amíg távol leszek, viselj gondot apádra! Vigyázz, hogy ne bánthassák. Számítok rád. – Ander bólogatott. Tetszett neki a bizalom. A druida még egy darabig nézte, aztán elfordult. Az istálló végébe vezette Artagot, és kilökte a kétszárnyú széles ajtót. – Isten áldjon, Ander Elessedil – búcsúzott, azzal nyeregbe pattant, és elvágtatott a sötétségbe. Ander addig nézett utánuk, amíg ló és lovasa el nem tűnt.

ALLANON EGÉSZ ÉJSZAKA és ezt követően majdnem három napon át lovagolt keletnek Paranor felé. Nyugatföld sűrű erdeit elhagyva, a történelmi Rhenn-völgyön át érkezett Streleheim széles pusztaságába. Sehol sem állt meg. Kizárólag akkor tartott szünetet, ha Artaqnak kellett ennie, innia, pihennie; nem ment nyílt terepre; nagy ívben elkerülte a karavánok útvonalait és a forgalmas országutakat. Így egyedül az elf király és a fia tudhatta, hogy visszatért Négyföldre. Csak Eventine és Ander tudhatott a paranori Druida Krónikákról és a hetedik Választottról. Ha a Tilalmat megtörő gonoszok bármelyike tudomást szerezne róla, az komoly veszélybe sodorná küldetését. A titoktartás volt a druida legfontosabb szövetségese, és Allanon azt akarta, hogy ez így is maradjon.

Utazása második napján, alkonyatkor érkezett Paranorba. Bizonyosra vette, hogy nem követték. Artaqot némi távolságra az ősi erődtől egy kis lucfenyőligetben hagyta, ahol a ló talált vizet, legelőnek való füvet, ő maga pedig az út hátralevő részében gyalogolt. Az erdőben már nem ólálkodtak farkasfalkák. Eltűnt a mérgező tüskebozót, amely gyűrűként fogta körül a várat. Csendes, békés alkonyat volt, az erdő megnyugtató neszezéssel készülődött az éjszakára.

Allanon néhány perc múlva megérkezett az erőd lábához. Az ősi vár egy irdatlan sziklakitüremlésen épült, amely úgy emelkedett az erdő fái fölé, mintha egy óriás kéz lökte volna a magasba a földből. Mesébe illő, lélegzetelállító látomás volt, bástyák és falak, tornyok és mellvédek szédítő útvesztője, amelynek idő-marta fehér köve élesen rajzolódott ki az esti ég sötétkékjén. Allanon megállt. Paranor története az ő elődeinek, a druidáknak a történetét jelentette. Ezer évvel a Nagy Háborúk után kezdődött, amelyek majdnem elsöpörték az emberi nemet, és örökre megváltoztatták az óvilág arcát. A barbárság és a nyomorúság évei után a végromlás túlélőinek meg kellett verekedniük a létért az öldöklő új világban, ahol már nem az ember uralkodott. A druidák története az után kezdődött, hogy az addigi egyetlen faj az emberek, törpék, gnómok, trollok új fajaiban született újjá, és ismét megjelentek az elfek is.

Paranorban kezdődött, ahol összeült az első Druidatanács, kétségbeesetten próbálva megmenteni az új világot a teljes anarchiától. Galaphile hívta össze őket, Galaphile, a legnagyobb a druidák között. Itt jegyezték föl a Krónikákban az óvilág beszélt és írott történeteit, hogy megőrizzék őket az emberek eljövendő nemzedékeinek. Itt búvárkodtak a régi tudományok misztériumaiban, itt rakosgatták össze cserepeiket, fejtették meg néhány titkukat. Sok száz éven át éltek és munkálkodtak Paranorban a druidák, az új világ bölcsei, hogy felépítsék, ami elveszett.

Erőfeszítésük hiábavaló volt. Egyikük áldozatul esett saját nagyravágyásának és hebehurgya türelmetlenségének; oly hatalmas és gonosz erővel kezdett ki, amely fölfalta. Bronának hívták. A Fajok Első Háborújában ember hadat vezetett a többi faj ellen, így próbálva megszerezni Négyföld uralmát. A druidák leverték őket, Brona elrejtőzött, mindenki azt hitte, meghalt. Ám ötszáz év múlva visszatért, és már nem Brona volt, hanem a Boszorkánymester. Lecsapott a gyanútlan druidákra az erődben, és elpusztította őket, egyetlen ember kivételével. Ez az ember Bremen volt, Allanon apja. Bremen mágikus kardot kovácsolt a Boszorkánymester legyőzésére, és átadta a talizmánt Jerle Shannarának, az elfek királyának. A kard segítségével az elfek és szövetségeseik ismét győzedelmeskedtek a Fajok Második Háborújában, és a Boszorkánymester ismét eltűnt az emberek világából.

Bremen halála után Allanon maradt az egyetlen druida, és örökre lezárta az erődöt. Paranorból történelem lett, egy másik kor – nagy emberek és még nagyobb tettek korának – emlékműve. A druida a fejét csóválta. Ami volt, elmúlt; most csak a jelennel szabad foglalkoznia.

Elindult az erőd sziklájának tövében, megvizsgálva minden mély hasadékot és fűrészes tarajt, majd egy idő után megállt, és megérintette a követ. A sziklafal egy darabja befelé fordult. Fortélyosan elrejtett járat volt mögötte. A druida besurrant a szűk nyíláson, a kő visszazárult mögötte. Vaksötét volt. Allanon addig tapogatózott, amíg rátalált a sziklába ágyazott vastartóban egy köteg fáklyára. Kihúzott egyet. A derekán viselt erszényből acélt, kovát vett elő, csiholt, és a szikrával lángra lobbantotta a fáklya szurkos bevonatát. Maga elé tartotta a szövétneket, és várt egy percig, hogy a szeme alkalmazkodhasson. Az alagútban sziklába nagyolt lépcsőfokok sejlettek; fölfelé vezettek, és eltűntek a sötétségben. A druida kapaszkodni kezdett, miközben utálkozva fintorgott a por és a bezártság áporodott szagától. Hideg volt a pincében, a sok-sok tonna szikla nem tudott átmelegedni. Szorosabbra húzta magán a köpenyét.

Fokok százain hágott már föl, de a járat egyre csak tekergőzött a feketeségben. Egy tömör ajtónál ért véget. Allanon megállt, a fához hajolt, tanulmányozta a nehézkes vasalást, és kiütögetett a szegecseken egy kombinációt. Az ajtó felpattant, a druida belépett. Az erőd fűtőházában állt, egy kerek, barlangszerű kamrában, ahol semmi sem volt egy alacsony vaskorláttal szegélyezett járópallón és egy-irdatlan, sötét üregen kívül. Körös-körül vasalt ajtókat mélyesztettek a sziklába. Valamennyi zárva, elreteszelve. A druida a korláthoz ment, maga elé tartotta a fáklyát, és lenézett a gödörbe. A gyenge fáklyafény hamutól és rozsdától kérges, megfeketedett falakon táncolt. Most hideg volt a kohó, hallgatott a kikapcsolt gépezet, amely valaha a meleget szivattyúzta a kastély tornyaiba és csarnokaiba, de valahol lent a mélyben, a pisla fáklyalángon túl, a tömör vas fojtószelepek alatt még mindig égtek a föld tüzei. Még mindig érezni lehetett mocorgásukat. A druida más időkre gondolt. Több mint ötven éve indultak el Culhaven törpe városkából a paranori Öregtoronyba, ő és a baráti kis csapat: az Ohmsford testvérek, Shea és Flick, Balinor Buckhannah, Callahorn hercege, Menion, a leahi királyfi, Durin és Dayel Elessedil, és Hendel, a vitéz törpe. Shannara legendás Kardját keresték, mert a Boszorkánymester visszatért Négyföldre, és csupán a Kard ereje győzhette le. Allanon behatolt kis csapatával az Öregtoronyba, és majdhogynem itt is veszett. Ugyanebben a kamrában vívott élethalálharcot az egyik Koponyahordozóval. A Boszorkánymester tudta, hogy idejön, és csapdát állított neki.

Fölkapta a fejét, fülelt a mély csendre. Csapda. Megzavarta a szó, megnyomott benne egy emeltyűt. Hatodik ösztöne figyelmeztette, hogy baj van. Valami baj… Tétován álldogált egy percig, aztán megrázta a fejét. Badarság! Csak az emlék teszi. Körbekerült a pallón, amíg oda nem ért egy szűk csigalépcsőhöz. Nem pazarolt további pillantásokat a kamrára és a tűzgödörre. Gyorsan megmászta a grádicsot, és belépett a Druida Öregtorony csarnokaiba.

Minden olyan volt, mint ötven éve. Csillagfény szűrődött be a magas ablakokon, vékony ezüst ujjaival simogatta a vastag faburkolatot és a toronymagas folyosó lakkozott gerendáit. Festmények és falikárpitok függtek a folyosón, színpompájukat szürkékre és sötétkékekre tompította az este. Vas-és kőszobrok adtak néma őrséget rézfogantyús, tömör ajtók előtt. Mindent ellepett a por vastag, puha szőnyege, és a mennyezetről pókháló hosszú girlandjai lógtak a márvány-padlóig. Allanon lassan elindult a folyosón. A fáklyaláng elmosódott az Öregtoronyban megrekedt levegő dohos félhomályában. Mély, siket csönd volt. Léptei kísértetiesen kongtak, csizmája pöfetegnyi porfellegeket kavart mögötte. Jobbról és balról ajtók maradtak el, csupa zárt ajtó, csiszolt vereteik szikrázva tükrözték a lángot. Keresztfolyosó következett, a druida jobbra fordult, lement majdnem a folyosó végéig, ahol megállt egy fehér-tölgyből ácsolt, vasveretes, kisebb ajtó előtt. Beletúrt a derekán viselt tarsolyba, elővett egy jókora kulcsot, az irdatlan zárba illesztette, és kétszer elfordította. A rég nem használt, rozsdás szerkezet tiltakozva nyikorgott, ám a súlyos zárnyelv visszaugrott, a vaskilincs engedett. Allanon belépett, és becsukta az ajtót. Apró, ablaktalan helyiségben állt, amely valaha könyvtár lehetett. A négy fal mellett a polcokon rég megfakult, kirojtosodott vászonba kötött könyvek, amelyek lapjait csaknem porrá szárította az idő. Az ajtóval átellenben, két kis olvasóasztal mellett fonott székek álltak, vigyázzba merevedett őrszemek magányosságával. Valamivel közelebb két kényelmesebb, bőrrel kárpitozott karosszék hívogatott. A vassal szegecselt deszkapadlóra terített réges-régi szőnyegbe címereket és aranyszálakat szőttek.

A druida gépiesen körülnézett, majd a bal oldali falhoz lépett. Benyúlt az alulról számított harmadik polc végénél a könyvek mögé, megkeresett két nagy szegecset, és megnyomta őket. A könyvespolc egyik darabja halkan kinyílt. Allanon kissé megtaszította az ajtót, hogy átférjen a résen, majd visszazárta. Boltíves kamrában állt, amelyet egymáshoz illeszkedő, hatalmas gránitkockákból raktak, majd még habarccsal is megerősítettek. Egyetlen hosszú asztalt és fél tucat magas hátú széket leszámítva semmi sem volt a helyiségben. Nem volt ablak, ajtó is csak az az egyetlen, amelyen a druida bejött. A levegő áporodott volt, de be lehetett lélegezni. Por szinte sehol, ami ilyen elzárt kamrában nem is meglepő. Allanon lángra lobbantotta a fáklyájával a bejárat két oldalán a falhoz vasalt szövétneket, és az asztalon guggoló két zömök gyertyát. Amint ezzel elkészült, odament az ajtótól jobbra eső falhoz, és végigfuttatta ujjait a sima kövön. Egy idő után rányomta kimerevített ujjainak hegyét a gránitra, lehajtotta a fejét és összpontosított. Először nem történt semmi, majd váratlanul mélykék izzás buggyant Allanon ujjaiból, és behálózta a követ, mint az erek a húst. Hangtalan kék lángok csaptak ki a falból; majd elaludt a tűz, és a fal eltűnt.

Allanon hátralépett. A gránitkockák helyén könyvállvány magasodott, amelynek polcain hatalmas fóliánsok sorakoztak, arannyal gravírozott bőrbe kötve. Ezekért jött Paranorba, mert ezek voltak a Druida Krónikák, az első Druidatanács feljegyzései az ó-és az új világ tudásáról, amely túlélte a Nagy Háborúk pusztítását. Felnyúlt egy vaskos fóliánsért, és óvatosan levette. Jó állapotban volt, a bőrkötés puha és rugalmas, a lapok szélei élesek, a kötés tartott, vitézül dacolt a korral. Ötszáz éve, Bremen halála után Allanonnak tudomásul kellett vennie, hogy ő az utolsó druida. Akkor építette ezt a kamrát a Krónikák védelmére és az eljövendő nemzedékek hasznára, akiknek egyszer talán még szükségük lesz a könyvekben foglalt tudásra. Időről időre visszatért az Öregtoronyba, kötelességtudóan jegyezte, amit utazásai során megtudott Négyföldről, megörökítette az ősi titkokat, amelyek különben elvesztek volna. Sok feljegyzés foglalkozott a mágiával, azzal az erővel, amelynek teljes megértésében senki emberfia – legyen druida vagy tucatlény – nem reménykedhetett, még kevésbé használhatta gyakorlati célokra. A druidák úgy döntöttek, hogy ezeket a titkokat elzárják az ember elől, nehogy balga fejjel alkalmazza őket. Csak hát a druidák mostanra elmentek, kivéve Allanont, és egy napon ő is el fog menni. Ki örökli akkor a hatalom titkait? Nagyon aggasztotta ez a kérdés, amelyre még mindig nem talált kielégítő választ. Gyorsan átlapozta a könyvet, visszatette a polcra, másikat emelt le. Felütötte, leült a hosszú asztalhoz, és olvasni kezdett. Majdnem három órán át ült úgyszólván mozdulatlanul, a gondosan formált betűkkel sűrűn teleírott oldalak fölé hajolva, csupán a keze mozdult lapozás közben. Az első óra elteltével tudta, hol van Mentsvár. De csak olvasott tovább. Még valamit tudni akart.

Végül fölemelte a tekintetét, és fáradtan hátradőlt. Egy darabig ült a magas támlájú székben, és mereven bámulta a könyvállványon a Druida Krónikákat. Mindent megtalált, amit keresett, és most azt kívánta, bár ne találta volna meg. A találkozásra gondolt, két nappal ezelőtt, az elf királlyal. Azt mondta Eventine Elessedilnek, hogy először az Élet Kertjeibe ment, ahol az Ellcrys beszélt hozzá. De nem árult el mindent, amit a fától megtudott. Azért nem tette, mert az Ellcrys sok zűrzavaros és homályos képet mutatott, egy másik kor érthetetlenné torzult emlékeit. Ám volt egy kép, amelyet Allanon túlságosan is jól értett, de ez olyan hihetetlen volt, hogy nem vehette tudomásul addig, amíg nem néz utána a Druida Krónikákban. Megtette; most már tudta, hogy igaz, és tudta, hogy titkolni kell: Eventine előtt, mindenki előtt. Ugyanaz a kétségbeesés fogta el, mint ötven éve az ifjú Shea Ohmsford idejében, amikor az igazságot nem lehetett elárulni, hagyni kellett, hogy magától tárulkozzon fel az események könyörtelen láncolatában.

A kinyilatkoztatás helyéről és idejéről nem Allanonnak kellett döntenie. Nem kontárkodhatott bele a dolgok természetes rendjébe. Ő mégis megkérdőjelezte ezt a döntést. Itt volt egyedül, őseinek árnyaival, fajtájának utolsó képviselője, és kételkedett. Úgy határozott, hogy eltitkolja az igazat Shea Ohmsford és a Culhavenből fölkerekedett kis kalandvágyó társaság minden tagja előtt, akik az ő rábeszélésére kockáztatták életüket Shannara Kardjáért – de legfőképp Shea előtt. És a végén azt kellett gondolnia, hogy nem volt igaza. És most? Ezúttal nem kellene mégis őszintének lennie? Gondolataiba merülten összecsukta a könyvet, felállt és visszahelyezte a súlyos fóliánst a polcra. Egyik kezével gyors kört írt le a Krónikák előtt, és a gránitfal ismét megjelent. A druida egy pillanatig üres tekintettel bámulta a kockákat, aztán elfordult. Magához vette a szövétneket, amely idáig vezette az Öregtoronyban, eloltogatta a lángokat és kinyitotta a rejtekajtót. Nem kapkodott, ráérősen tolta helyre a könyvespolcot, hogy minden olyan legyen, mint volt. Csaknem szomorúan nézett körül a kis szobában. Sírbolt lett a druidák várából. Halálszaga és -íze volt. Valaha a tudásnak, a látnokoknak adott otthont. Már nem. Ezek között a falak között élőnek nincs helye többé.

Összevonta a szemöldökét. Alaposan elrontotta a kedvét a Krónika. Szeretett volna minél előbb kijutni a balsorsú Paranorból, ahonnan ő is csak balsorsot hozhat másokra. Csendesen az ajtóhoz ment, feltárta, és kilépett a könyvtárból a folyosóra, ahol a Dagda Mor görnyedezett, tőle nem egészen hat méterre. Allanon megdermedt. A démon, jogarát karjára fektetve, egyedül várakozott. Szúrós szemével mereven nézte a druidát. Lélegzete rekedten fűrészelt a mély csendben, de ő nem szólt, csak állt és méregette az embert, akit elpusztítani jött. A druida behátrált a folyosó közepére, pillantása ide-oda járt a fekete homályban. Szinte azonnal észrevette, hogy a Dagda Mor másokat is hozott: szemek zöld fényszilánkjai gyúltak, leírhatatlan rémalakok kúsztak elő négykézláb az árnyékból. Sokan voltak, és minden irányból jöttek. Kitartóan osontak közelebb, úgy körözve, akár a farkasok a préda körül. Arc nélküli pofájukat fojtott nyávogásra nyitották, úgy vinnyogtak macskáéra emlékeztető borzalmas hangon, mintha előre élveznék, ami következik. Néhányuk keresztezte a fáklya fakó fénykörének karimáját. Különös lények voltak. Kígyózó testüket szürke szőr nőtte be, görbe végtagjaik homályosan emberére emlékeztettek, számtalan ujjuk karommá görbült. Nagyjából nőarcuk volt, amelynek minden vonását eltorzította a kegyetlenség, de a szájukat szörnyeteg macskáktól kapták.

A druida most már fölismerte őket, noha lábuk évezredek óta nem taposta a földet. Az emberfaj hajnala óta a Tilalom fala zárta őket, de legendájukat följegyezték az óvilág krónikáiban. Emberhússal élő fajzatok voltak, a téboly teremtményei, a vérszomj őrültjei. Fúriák! Allanon figyelte, hogyan sompolyognak a fáklya fénytányérjának szélén, élvezve a biztos zsákmány örömét. Túl sokan voltak, a druida ereje nem lesz elég, hogy visszaverje őket. Egyszerre fognak támadni, egyszerre vetik rá magukat minden irányból, és addig tépik-marcangolják, amíg semmi sem marad belőle. Gyors pillantást vetett a Dagda Morra. A démon nem közeledett, megállt szolgái körén kívül, sötét szemével mereven bámulva a druidát. Nyilvánvalóan nem érzi szükségét, hogy használja az erejét; a fúriák is elvégzik a munkát. A druida csapdába esett. Persze megpróbál küzdeni a túlerő ellen, de végül úgyis elpusztul.

Váratlanul fölerősödött a fúriák nyivákolása; az Öregtorony sziklafalai fülsértően visszhangozták a vinnyogást. Karmos ujjaik összezúzódó csontok ropogására emlékeztető hangon karistolták a márványpadlót. Mintha egész Paranor megdermedt volna az iszonyattól. Ekkor Allanon eltűnt. Olyan hirtelen történt, hogy a fúriák megkövültek az elképedéstől, és hitetlenkedve bámulták azt a helyet, ahol az imént még a druida állt. A vinnyogás elhalt. A fáklya magától lebegett a homályos levegőben, megigézve tüzével a rémeket, azután szikrauszályt húzva hullott a padlóra.

A láng kialudt, a folyosó elmerült a sötétségben. Csak pillanatokig tartott az érzékcsalódás, de ahhoz elég volt, hogy Allanon kiszökhessen a halálos hurokból. Szemhunyorítás alatt átosont a fúriák között, és rohant a folyosó végébe, a bezárt, keresztrúddal eltorlaszolt, kétszárnyú tölgyfa ajtó irányába. A Dagda Mor sivított dühében, és fölkapta a jogart. Vörös láng ívelt a folyosón a menekülő druida nyomán, szétszórva a tomboló fúriákat. De Allanon nagyon gyors volt. Meglengette köpenyét, és eltérítette a tüzet, amely mellette csapódott az ajtóba, letépte a szárnyakat a vasalt zsanérról, összezúzta a tölgyfát. A druida átszökkent a résen, és eltűnt a sötét szobában. De már rontottak is utána az élesen vijjogó fúriák. A leggyorsabb átröpült a tátongó nyíláson, és akkor érte utol a druidát, amikor az a pártázatra vezető, földig érő ablak kilincsével bajlódott. Allanon megpördült a sarkán, és összehúzódott. Elkapta az első kettőt, amelyek a torkának ugrottak, és a többiek közé vágta őket. Fölemelt keze kék tüzet okádott, lángfalat emelt maga elé a padlón, de még ez sem tartotta vissza a fúriákat. A legközelebbi vakmerően a lángok közé vetette magát és megdöglött. Mire egy perccel később kialudt a tűz, az ablak nyitva állt, és a druida eltűnt.

Háromszáz méterrel az erdő lombmennyezete fölött, hátát a Druida Öregtorony falának vetve araszolt a fekete semmibe zuhanó, keskeny párkányon. Minden lépésénél meg kellett küzdenie a széllel, amely le akarta tépni. Odaért egy kőből rakott, keskeny futóhídhoz, amely egy másik toronyhoz vezetett. A futóhíd alig fél méter szélességben ívelte át az űrt. A druida nem habozott. Ez volt az egyetlen esélye a menekülésre. Elindult. Mögötte akkor hemzsegtek át az ablakon a dühösen vijjogó fúriák. Nyargaltak Allanon után, az ő karmos lábuk biztosabban mozgott a sima kövön, mint a druidáé. Az ablakban a Dagda Mor ismét fölemelte a jogarát, és gyilkos tüzet küldött a menekülő druida után. Ám Allanon számított rá, hogy a fúriák utolérik a hídon. Fél térdre hullott, széles kört írt le két karjával, és kék lángpajzsot gyújtott maga elé, amelyen megtört a démon jogarának tüze. Ennek ellenére a támadás erőszakossága megtaszította a druidát, és ő elesett a keskeny hídon. A következő percben az üldözők derékhada rávetette magát.

Allanon ezúttal nem volt elég gyors. A karmok feltépték a köpenyét, és a húsába martak. Perzselő fájdalom hasított vállába és mellkasába. Földet rengető erőfeszítéssel ledobta magáról a fúriákat. A rémek visítva hullottak alá az ívelt futóhídról. Allanon feltápászkodott és a torony felé tántorgott. De a fúriák nem maradtak veszteg; egymáson estek át, ahogy utol akarták érni zsákmányukat, vonítottak tehetetlen dühükben, furcsa félasszony arcukat eltorzította a gyűlölet. A druida ismételten visszaverte őket, ám testét újabb karmok hasogatták, ruhája vérben ázott. Aztán véget ért a híd. Allanon összerogyott a torony falánál. Megfordult, fölemelte a kezét. Kék tűz csapott le a futóhídra, és kettétörte. Az ív megrázkódott és összeomlott. Az iszonyattól visító fúriák nyomtalanul eltűntek az éjszakában. A jogar tüzet lövellt, ám Allanonnak sikerült kitérnie; gyorsan megkerülte a tornyot, ahol a démon nem láthatta. A túloldalon talált egy lakatra zárt, kis vasajtót. Vállának egyetlen hatalmas lökésével betörte, és a következő percben nem volt sehol.

VII.

DÉL VOLT, mire elvonult az égiháború, amely a gnóm gyógyítók városkája, Storlock fölött tombolt. Lenyűgöző látvány volt a hömpölygő fekete felhőtenger, amelyben szaggatott égzengéstől kísérve, szüntelenül lobogtak a villámok; a zápor a téli hóviharok dühével zúdult az erdőre; az orkán gyökerestül csavarta ki a fákat, és lekapta a vakolt kőfalú, alacsony házak tetejét. Hajnalban kerekedett a Rabb-síkságon, és kelet felé tartott, a Wolfsktaag sötét vonulatának irányába, útközben sárba fullasztva és átáztatva az Anar középső részét.

Wil Ohmsford magányosan ácsorgott a központi betegház tornácán, és szórakozottan bámulta a szemerkélővé gyérülő esőt. A felhők még mindig eltakarták az eget, tompa szürke árnyalatokba burkolózott a világ, a zivatartól lehűlt levegő ködhártyát terített a meleg földre. Vizesen csillogtak a betegház ereszei és falai, páracseppek tapadtak az üde zöld vadszőlőre. Törött gallyak lepték el a földet, apró gátakat emelve a földön szétfutó víz útjába. A völgylakó ásított és fáradtan nyújtózkodott. Az egész éjszakát átvirrasztotta a gyerekek mellett, akiknek testnedveit elapasztotta egy feltűnően rosszindulatú, magas láz. Természetesen kérhette volna, hogy korábban váltsák fel, de restellte volna. Még mindig csak tanuló volt a storoknál, és egy pillanatra sem feledkezett meg róla, hogy ha gyógyító akar lenni, szüntelenül bizonyítania kell. Egy napot és egy éjszakát töltött a gyerekek mellett, akkor mozdult csak el mellőlük, amikor lázuk leesett.

Ahhoz is fáradt volt, hogy aludni tudjon, idegeit túlságosan felajzotta az éjszakai munka. Egyébként is szakítania kell egy kis időt Flickre. Kimerültsége ellenére is elvigyorodott. Az öreg Flick bátya minden bizonnyal kirángatná a nyoszolyából, ha legalább néhány percre nem köszönne be hozzá, mielőtt ágyba zuhan.

Leszökkent a tornácról, és fejét lehorgasztva tocsogott a latyakban, a cipőt marasztaló sáron át. Vékonypénzű volt és alacsony, alig egy-két ujjnyival nőhetett magasabbra Flicknél. Félelf nagyapjától örökölte finom orrát és állát, kese-szőke fürtjei alatt megbújó, enyhén kihegyesedő fülét, meredeken fölfelé ívelő, keskeny szemöldökét. Shea Ohmsford jellegzetes elf vonásai unokáján is kiütköztek. Futó lábak dobogására kapta föl a fejét. Gnóm szolgálattevő volt, a storok egyik segédje. Szorosan magára csavarta köpenyét, ráncos, sárga arcán csíkokban folyt az eső.

– Uram! – zihálta, miközben lassított. – Bátyád egész éjszaka felőled kérdezősködött. Ragaszkodott hozzá, hogy keresselek meg… – Wil bólintott és megszorította a gnóm vállát.

– Éppen hozzá igyekszem. Köszönöm. – A szolgálattevő sarkon fordult és belevetette magát a ködbe; futott vissza a menedékbe, ahonnan ki kellett merészkednie. Wil addig nézett utána, amíg el nem tűnt a szeme elől, majd továbbment a szekérúton. Elmosolyodott. Szegény Flick bácsi! Sose jött volna ide, ha Shea nem kezd el betegeskedni. Flick nem rajongott Keletföldért, cseppet sem hiányzott neki – mint erre előszeretettel emlékeztette Wilt. Kiváltképp utálta a gnómokat, bár a storok elég tisztességes népek. Csak valamikor túl sok gnóm próbálta eltakarítani az útból Flicket, főleg mikor Shannara Kardját keresték. Ez pedig nem olyasmi, amit Flick egykönnyen megbocsát; az ilyen emlékek sokáig megmaradnak, nem lehet őket csak úgy, holmi méltányosság kedvéért félresöpörni. Szóval Flick be nem tette volna a lábát Storlockba, ha Shea be tudja váltani, amit Wilnek ígért; ám így Flick kötelességének érezte, hogy ő jöjjön. Az egészről Shea tehet, közölte kereken tíz másodperccel az után, hogy megérkezett. Ha nincs ez a szerencsétlen ígéret, akkor Flick otthon maradhatott volna a völgyben, és nem itt kellene ücsörögnie, ahová egy porcikája sem kívánkozik. Csakhogy Shea testvéreként Wil nagybátyja volt – ő ugyan nem hajlandó déd-nagybácsinak nevezni magát! –, mivel pedig Shea nem jöhetett, valakinek utaznia kellett helyette. Ez a valaki pedig Flick.

Feltűnt a kis vendégház, ahol Flicket elszállásolták. Wil kelletlenül caplatott. Elfáradt, semmi kedve nem volt civakodni, márpedig civódás, az lesz, mert nagyon kevés időt szakított Flickre a bácsi néhány napos storlocki tartózkodása alatt, az utóbbi harminchat órában pedig rá se nézett. Munkája sokat követelt, ám tudta, hogy a bácsinak ez nem érv. Még akkor is ezen rágódott, amikor Flick váratlanul megjelent a vendégház tornácán. Szürke szakállas arcára ráfagyott a helytelenítés. Wil belenyugodott az elkerülhetetlenbe, fölment a lépcsőn, és lerázta köpenyéről a vizet.

Flick szótlanul szemlélte egy percig, majd a fejét csóválta.

– Nyúzottnak látszol – közölte kereken. – Miért nem vagy ágyban? – Wil elképedt.

– Azért nem vagyok ágyban, mert azt üzented, hogy látni akarsz!

– De nem most rögtön, nem úgy értettem!

– Na jó. – A fiatalember tehetetlenül vállat vont. – Mindenképpen el kellett volna jönnöm hozzád. Eddig nem sok időt szentelhettem neked.

– Az már igaz – mordult föl Flick, noha némi elégedettség is bujkált a hangjában. – Bár különös időt választottál, hogy helyre hozd a hibádat. Tudom, hogy egész éjszaka virrasztottál. Utánanéztem. Csak azt akartam látni, hogy jól vagy-e.

– Jól – kényszerített ki magából Wil egy kurta mosolyt.

– Hát nem úgy festesz. Persze, hogy fess ilyen időben? – Óvatosan megdörgölte a könyökét. – Ez a kutya eső egyfolytában zuhog, amióta megjöttem! Ami nem csak magamfajta vénségeknek bosszúság, de leendő gyógyítóknak is. – Fejét csóválta. – Jobb lenne neked a völgyben.

Wil szórakozottan biccentett. Régen járt Árnyas-völgyben. Csaknem két éve a stor faluban élt és dolgozott, tanulta a gyógyítást a szakma elismert mestereitől, készült az időre, amikor visszatérhet Délre, és népe hasznára fordíthatja az elsajátított készségeket. Flick, sajnos, örökösen zsörtölődött a pályaválasztása miatt. A nagyapja tudomásul vette. Wil Ohmsford még kisfiú volt, amikor szüleit elvitte a hagymáz; akkor határozta el, hogy ha nagy lesz, gyógyító lesz. Közölte is nagyapjával és Flickkel, gyermeki szavakkal és gyermekes eltökéltséggel, hogy meg akar menteni másokat a betegségtől és a szenvedéstől. Az öregek rábólintottak, gyerekszeszélynek vették. Ám a fiú nem nőtte ki az elhatározást, és mikor fölcseperedvén bejelentette, hogy nem a déli gyógyítóknál akar tanulni, akik csak a saját szakmájukhoz értenek, hanem Négyföld legkiválóbb mestereinél, a storoknál, otthon is gyökeresen megváltozott a hangulat. A drága öreg Flicknek rég megvolt a véleménye Keletföldről és a gnómokról. De még nagyapa is berzenkedett. Soha déli ember nem tanult még a storoknál. A fiú nem is beszéli a nyelvüket, mitől várja el, hogy befogadják?

Wil mégis elment, dacolva az öregek fenntartásaival. Érkezése után a stor tanács elé állították, és közölték vele, udvariasan, de határozottan, hogy náluk senki sem tanulhat, aki nem Storlock falujába való. Maradhat, amíg óhajt, de nem lehet gyógyító. Wil nem adta fel. Úgy határozott, hogy először is a nyelvet kell megtanulnia. Majdnem két hónapot fordított rá, majd ismét a tanács elé állt, és ismét megpróbálta rábeszélni őket, ezúttal a gnómok nyelvén szólva, de most sem aratott sikert. Ezután majdnem egy hónapon át hetente megjelent a tanács előtt, vitatkozott és érvelt. Mindent elmondott magáról és családjáról, elmagyarázta, miért akar gyógyító lenni, bevetette az összes érvet, amelyekkel véleménye szerint meggyőzhette a tanácsot, hogy engedélyezzék a tanulást. Úgy látszik, ez bevált, mert egyszer csak minden magyarázó szó nélkül értésére adták, hogy maradhat, és megtanítják arra, amit tudnak. Idővel gyógyító lehet belőle, ha kellő szorgalomról és tehetségről tesz tanúságot.

Elmosolyodott az emlékre. Hogy örült, amikor befogadták! És hogy örültek az öregek is, bár Flick ezt ugyanúgy nem volt hajlandó elismerni, mint ahogy ellenvetései valódi indokát sem közölte. Igazából az keserítette el, hogy Wil olyan messze kerül tőlük. Vége a közös vadászatoknak, horgászásoknak, felfedező utaknak. Hiányozni fog a fiú a völgyből. Flick felesége rég meghalt, és mivel nekik nem volt gyerekük, Flick Wilt tekintette a fiának. Azt hitte, velük marad Árnyas-völgyben, és egyszer majd segít elvezetni a fogadót. Ám Wil otthagyta őket Storlockért. A fiatalember tudta, hogy a nagybátyja egyszerűen képtelen tudomásul venni ezt a fordulatot.

– Egyáltalán figyelsz rám? – kérdezte Flick váratlanul. Szakállas arca elkomorodott.

– Figyelek – bizonygatta Wil. Gyengéden rátette a kezét nagybátyja vállára. – Légy türelemmel, bátyó. Egyszer majd hazamegyek, de annyi mindent kell még tanulnom!

– Én érted aggódom, nem magam miatt! – sietett rávágni Flick, és kihúzta köpcös alakját. – Öregapáddal mi elboldogulunk nélküled is, de nem hiszem, hogy te ellennél nélkülünk. Nézz a tükörbe! Túlhajtod magad, Wil. Keményfejű vagy, nem látod be, hogy az ember nem tehet meg mindent, amit szeretne. Te is csak ember vagy! Mit tegyek, hogy megértessem veled? – Mintha még mondani akart volna valamit, de elharapta a szót. – Erre most nincs idő. – Sóhajtott, megfogta Wil kezét. – Miért nem fekszel le? Majd beszélgetünk, ha…

Szürke szeme felvillant, és torkán akadt a szó. Wil megfordult, hogy lássa, mit néz a bácsi. Valami mozgott a ködben: egy sötét, magányos árnyék. Kíváncsian bámulták a kibontakozó alakot. Ember volt, lovon, egyik feketébb, mint a másik. A lovas görnyedten ült a nyeregben, mintha az út fárasztotta volna el, sötét ruhája ázottan tapadt szálas alakjára. Hirtelen aggodalom kezdett motoszkálni Wilben. Ez nem stor, sőt, nem is hasonlít azokra az emberekre, akiket eddigi életében látott.

– Ez nem lehet… – motyogta Flick. Nem fejezte be a gondolatot. Odanyomakodott öccse mellett a tornác széléhez, rátámaszkodott az esőtől síkos korlátra. Wil mellé állt. A lovas csak jött feléjük. Közeledése olyan kínos balsejtelemmel töltötte el a völgylakót, hogy legszívesebben elszaladt volna. De nem bírt szaladni, csak állt, a kísérteties jelenséget bámulva. A lovas megállt a völgylakók előtt. Fejét lehorgasztotta, arcát eltakarták a sötét csuklya redői.

– Üdv, Flick. – Mély, tompa hangja volt. Wil látta, hogy a nagybátyja összerándul.

– Allanon! – A nagy ember lecsúszott a nyeregből, de fél karral átölelte a ló nyakát, mintha nem tartaná meg a lába. Wil egy lépést tett előre, majd megtorpant. Itt valami baj van. Allanon lassan elfordította a tekintetét, és megkereste pillantásával az ifjút.

– Wil Ohmsford? – A völgylakó döbbenten bólintott. – Siess a storokért, és szólj, hogy jöjjenek… – kezdte, aztán megroggyant, és összeesett volna, ha nem kapaszkodik meg sietve. Wil nyomban leszaladt a tornácról, hogy segítsen, ám a szálas ember fölemelt kézzel megállította. – Tedd, amit mondtam, völgylakó. Siess!

Akkor már Wil is látta, amit addig eltakart előle az eső. Allanon ruháján nagy vérfoltok sötétlettek. Szó nélkül futásnak eredt a központi betegház irányába. Fáradtsága és balsejtelmei szertefoszlottak, mint ébredés után az álom.

VIII.

A STOROK a betegházba vitték Allanont. Szelíden, de határozottan közölték Flickkel és Willel, akik el akarták kísérni a sebesült druidát, hogy jelenlétükre nincsen szükség. Némán és titokzatosan eltűntek a központ folyosóin, otthagyva a völgylakókat az esőben. Wil Ohmsford, mivel egyelőre úgysem tudhatott meg többet a druida érkezéséről, elköszönt a nagybátyjától, és aludni tért. Alkonyatkor Allanon üzent a völgylakókért, hogy beszélni szeretne velük. Wil vegyes érzelmekkel fogadta a hírt. Egyrészt szerette volna tudni, mi történt a druidával. Tudta, ki Allanon, hiszen legalább tucatszor hallotta a róla szóló meséket a nagyapjától és Flicktől. Ám ezekben a mesékben sohasem fordultak elő olyan sebek, amelyekkel a szálas ember Storlockba érkezett. Még az a Koponyahordozó sem tett ilyen kárt benne, amely a tűzgödörben támadta meg, mikor Paranorban keresték Shannara Kardját. Négyföldnek miféle fajzata lehet veszedelmesebb a Boszorkánymester szárnyas lakájánál? Ugyanakkor balsejtelmeket is ébresztett benne Allanon storlocki tartózkodása. Véletlen is lehet, hogy akkor jött, amikor Flick és Wil a faluban van. Talán a vaksors műve, hogy velük találkozott először, nem a storokkal. De Wil egy percig sem hitt a véletlenben. Allanon hozzájuk jött. Miért? És milyen célból akar beszélni velük? Az még érthető, hogy Flicket látni akarja: régi ismerősök, közös kalandjaik voltak. De Wilt miért? Még csak nem is ismeri az ifjabb Ohmsfordot. Vele miért akar találkozni a druida?

Ennek ellenére otthagyta szállását, és engedelmesen baktatott a sűrűsödő sötétségben a főtéri vendégház felé, ahol Flick várta. Bárminő kételyekkel tekintett is a találkozás elé, semmi esetre sem akarta elmulasztani. Wil nem az a fajta volt, aki megfut a bajban – és az is lehet, hogy alaptalanul gyanakszik. A druida talán csak köszönetet akar mondani a segítségért. Flick vastag úti-köpenyében várakozott a vendégház tornácán, és az időjárást szidta. Lejött öccse elé a lépcsőn, és együtt mentek tovább a stor betegházhoz vezető szekérúton.

– Szerinted mit akar, Flick bácsi? – kérdezte a fiatalember egy perc múlva, és összébb húzta a köpenyét, mert hűvös volt az este.

– Ki tudja – dünnyögte Flick. – Hanem azt az egyet megmondom, hogy ahol feltűnik, ott baj lesz!

– Miattunk érkezett Storlockba, ugye? – kockáztatta meg Wil, a nagybátyja arcát figyelve. Flick habozva csóválta a fejét.

– Az biztos, hogy valamilyen céllal jött. És nem csak azért akar látni, hogy azt kérdezze: hát, hogy vagytok. Akármilyen mondanivalót tartogasson, az nem lesz öröm a fülünknek. Ennyit már tudok. Azelőtt is így volt, most sincs okom másra számítani. – Megtorpant, öccsére nézett. – Jól vigyázz magadra, Wil! Ettől az embertől őrizkedni kell.

– Vigyázni fogok, Flick bátya, de nem hiszem, hogy túl sok okunk lenne az aggodalomra – felelte az ifjú. – Ismerjük Allanont, nemde? Különben is, ott leszel te, és majd vigyázol.

– Vigyázni is akarok! – Flick elfordult, mentek tovább. – Csak tartsd észben, amit mondtam.

Néhány perccel később felhágtak a tornáclépcsőn, és beléptek a központi betegházba. Kőből rakott, vakolt falú, cserepes tetejű, hosszú, alacsony épület volt. Lakályosan berendezett, tágas előteréből folyosók vezettek a szárnyakba, amelyeknek sok kis szobájában a betegeket és a sebesülteket ápolták. Fehér köntösű stor – az ügyeletes – sietett üdvözlésükre. Szótlanul intett, és elvezette őket egy hosszú, kihalt folyosón egy csukott ajtóig. Egyszer megkoppintatta az ajtót, aztán sarkon fordult és elment. Wil szorongva sandított Flickre, de az idősebb Ohmsford az ajtót bámulta mereven. Várakoztak. Az ajtó felpattant. Allanon állt előttük, és úgy nézett ki, mint akinek kutya baja. Sebnek semmi nyoma. Fekete köntöséből eltüntették a vért. Arca kissé beesett, de nem látszott szenvedni. Szúrós tekintetét belé-fúrta a völgylakókba, majd intett egy asztalka felé, amely mellett négy szék állt.

– Nem ülnénk le, amíg beszélgetünk? – javasolta, de ez majdnem úgy hangzott, mint egy parancs. A völgylakók bementek az ablaktalan szobába és leültek. A székek, az asztal és egy széles ágy volt minden bútor. Wil tekintete körbevándorolt a szobán, azután visszatért a druidához. Flick is, Shea is tucatszor leírta Allanont, aki pontosan olyan volt, amilyennek leírták. De hogy lehet ez, ha az öregek az ő születése előtt látták utoljára?

– Hát itt volnánk! – jelezte Flick, mivel úgy tűnt, senkinek sem akaródzik megszólalni. Allanon halványan mosolygott.

– Látom.

– Egész jól festesz, ahhoz képest, hogy néhány órája fél-halott voltál.

– A storok nagyon értik a mesterségüket, s ezt te tudod legjobban – felelte a druida kissé túlságosan is mézesen. – Mindazonáltal fele olyan jól sem érzem magam, mint kellene. Hogy vagy, Flick?

– Vénebb lettem, és remélem, okosabb is – felelte célzatosan a völgylakó. Allanon nem válaszolt. Tekintetét Wilre villantotta és kifürkészhetetlen, sötét arccal tanulmányozta az ifjabb Ohmsfordot. Wil nyugodtan ült, nem fordította el a szemét, noha nem volt könnyű állni a druida pillantását. Majd Allanon lassan előrehajolt, és összekulcsolta nagy kezét az asztal lapján.

– A segítségedre van szükségem, Wil Ohmsford – mondta csendesen. – El kell kísérned Nyugatföldre.

Flick megrázta a fejét.

– Tudtam! – motyogta. Allanon sötéten mosolygott.

– Ugye, Flick, milyen megnyugtató, hogy vannak dolgok az életben, amelyek sohasem változnak? Te vagy rá az élő bizonyíték. Számítana, ha azt mondanám, hogy nem is nekem van szükségem Wil segítségére, hanem az elf nemzetnek, és legkivált egy elf leánynak?

– Nem számítana – vágta rá a völgylakó habozás nélkül. – Nem megy és kész.

– Egy pillanat, Flick bácsi! – vágott közbe Wil. – Lehet, hogy csakugyan nem megyek, de ezt én szeretném eldönteni. Legalább halljunk valamit róla, hogy mit kellene tennem. – Flick elengedte a füle mellett a korholást.

– Hidd el, nem akarsz te többet hallani. Pont így kezdődik a baj. Pont így kezdődött nagyapádnál is, immár ötven éve. – Allanonra sandított. – Nem igaz? Ugyanezzel kezdted akkor is, amikor beállítottál Árnyasvölgybe, és a Kardról meséltél. – Allanon bólintott.

– Ugyanezzel.

– Na látod! – triumfált Flick. – Pontosan így! Le merném fogadni, hogy veszedelmes az az út is, amit Wilnek tartogatsz, nem igaz? – A druida megint bólintott. – Nahát! – dőlt hátra a szakállas völgylakó. Nagyon elégedett képet vágott. – Gondolom, ezzel el is dőlt a kérdés. Túl sokat kívánsz. Wil nem megy. – Allanon sötét szeme felvillant.

– Jönnie kell.

– Kell? – hökkent meg Flick. A druida bólintott.

– Te is meg fogod érteni az okát, ha elmesélem, mi történt az utóbbi néhány napban Négyföldön. Jól figyeljetek, völgylakók! – Közelebb húzta székét az asztalhoz, és előrehajolt. – Valamikor réges-régen, jóval a Nagy Háborúk és az új fajok születése előtt, amikor még nem létezett emberi civilizáció, szörnyű háborút folytattak egymással oly szerzetek, amelyeknek többsége ma már nem létezik. Voltak e lények között jók és önzetlenek, akik tisztelték a földet, védeni és oltalmazni akarták a visszaéléstől és a rablógazdálkodástól. Szentnek tartottak minden életet. Ám voltak önző, gonosz, kártékony és pusztító lények is, akik szükségtelenül és céltalanul fosztogatták a földet. E lények testi adottságai és belső tulajdonságai nagyon eltértek a tieitektől, vagyis más volt a külsejük, és olyan képességekkel születtek, amelyek világunkból már kivesztek. Legelsősorban is különböző fokozatokban megvolt bennük az az erő, amit mi mágiának, boszorkányságnak, ördöngösségnek neveznénk. Akkoriban általánosan elterjedt volt ez a hatalom, bár egyeseknek több jutott belőle, és ennek megfelelően voltak képesek nagyobb jóságra, illetve gonoszságra. Ezek a teremtmények, jók és rosszak, egymás mellett léteztek, és uralták a világot, mivel az ember még nem volt egyéb egy szűk földrajzi térségre korlátozott, primitív életformánál. Így volt évszázadokon át, ám az együttélés sohasem volt békés. Örökösen viszálykodtak, mert céljaik homlokegyenest ellenkeztek: a jó oltalmazni akart, a rossz pusztítani.

Időnként módosult a szemben álló felek között a hatalom egyensúlya, hol a rossz, hol a jó irányította az események viharzását. Viszályuk mind jobban elmérgesedett, és miután századokon át sem tudták megoldani ellentéteiket, a vezérek összegyűjtötték híveiket, és elkezdődött a háború, amely semmilyen későbbi háborúhoz nem volt fogható. Nem hasonlíthatjuk a Nagy Háborúkhoz, mert azokban az emberek olyan iszonytató erőt vetettek be, amelynek egy idő után nem tudtak parancsolni, és ez okozta a világ végromlását. Viszont ebben a háborúban nagyon is fortélyos körültekintéssel használták a hatalmat és az erőt: kinek-kinek képességein múlott, hogy él-e vagy elpusztul. Inkább emlékeztetett a fajok háborújára, amely meghatározta az új világ történetét. A fajok háborúiban a Boszorkánymester megmérgezte szolgáinak észjárását, hogy a fajokat egymásnak ugrasztván szerezze meg a világuralmat. Ám az ősháborúban nem volt álság és hitegetés. Az első pillanattól tudni lehetett, ki a jó, ki a rossz; senki sem állt félre semlegesnek, mert nem maradt semleges darabja a földnek. Ez a harc azért folyt, hogy mindörökre meghatározza az élet fejlődésének jellegét és irányát. Az volt a tét, hogy óvják vagy örökre meggyalázzák-e a földet. A két tábor a feltétlen győzelemért indult harcba. Mert a rosszaknak száműzetést, a jóknak pusztulást jelentett a vereség.

Így hát megharcolták a harcot, a szörnyű, rettenetes háborút, amelyet nem is próbálok leírni, mert értelmetlen lenne. Nektek annyit kell tudnotok, hogy a Gonoszt győzték le. Hatalmuk megtört, visszaverték és elfogták őket. A győztesek ereje alkotta a Tilalom falát, amely mögé elzárták a legyőzötteket, olyan börtönbe, amely nem a mi világunkból, nem is más világokból való, hanem a semmi fekete kútja, amelyben csupán a gonoszság létezhet. Ebbe a kútba vetették alá a Gonoszt, és mindörökre elkerítették a Tilalom falával. A Tilalom ereje az Ellcrys nevű csodafában testesült meg. A jók a föld életforrásából – ahogy ők nevezték, a Vértűzből – és a tulajdon erejükből teremtették az Ellcryst. Olyan erővel ruházták fel, hogy a Tilalom akkor is megmaradjon, mikor az ő idejük lejár, akkor is, ha fölismerhetetlenül megváltozik a világ, amelyért olyan hosszan és elszántan harcoltak. Az Ellcrys tovább élt teremtőinél. Amíg a fa létezett, fenntartotta a Tilalmat, és a Gonosz nem törhetett ki börtönéből.

Hátradőlt székén, óvatosan megmozgatta hatalmas testének elgémberedett izmait, kezét ölébe ejtette. Sötét tekintete egy pillanatra sem engedte el a völgylakókat.

– Azt hitték, hogy az Ellcrys örökké fog élni – nem azok, akik teremtették, ők tudták, hogy ami születik, annak meg is kell halni; hanem azok, akik utánuk jöttek, akik szerették, dédelgették, tisztelték a csodafát, oltalmazójukat megszámlálhatatlan évszázadon át. Nekik az állandóságot jelképezte az Ellcrys; túlélte az óvilág pusztulását, a Nagy Háborúk végromlását, túlélte a fajok háborúit és a Boszorkánymester hatalmát, túlélte minden hódolóját, még a földet is túlélte, mert a világ megváltozott, de az Ellcrys megmaradt. – Rövid ideig hallgatott. – Tehát megszületett a legenda. Az Ellcrys örök életű. Halhatatlan. Erre a hitre sohasem hullott a kétely árnyéka. – Kissé följebb emelte a fejét. – Mindmostanáig. A hit megroppant. Az Ellcrys haldoklik. A Tilalom mállani kezdett. A bebörtönzött gonoszok át fognak törni ebbe a világba, amely valaha az övék volt.

– Ezek a fajzatok okozták sebeidet? – kockáztatta meg Wil. Allanon bólintott.

– Van, amely már itt jár Négyföldön. Titokban akartam tartani jelenlétemet, de rám találtak. Vártak Paranorban, és majdnem végeztek velem. – Flick megriadt.

– Még mindig keresnek?

– Igen, de van okom feltételezni, hogy ezúttal nem találnak rám olyan hamar.

– Hát ezzel nem nyugtattál meg – dünnyögte a völgylakó, és kissé aggodalmasan sandított a szobácska ajtajára.

Allanon elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Talán még emlékszel, Flick, hogy egyszer elmeséltem neked és Sheának a fajok történetét. Elmondtam, hogy valamennyi az ősi emberfajból fejlődött ki a Nagy Háborúk után – kivéve egyet, az elfeket. Azt is mondtam, hogy az elfek mindig itt voltak. Emlékszel?

– Emlékszem – morogta Flick. – Ez is olyasmi volt, amit sohasem magyaráztál meg.

– Azt mondtam, hogy ezt majd akkor mesélem el, ha itt az ideje. Nos, az idő itt van, legalábbis részben, bár nem ígérem, hogy hosszasan taglalom az elf nép históriáját. Ám vannak dolgok, amelyeket tudnotok kell. Eddig csak általánosságban emlegettük a lényeket, amelyek megvívták a rossz és a jó háborúját, majd megteremtették az Ellcryst. De kik voltak valójában? Már akkor legenda lett belőlük, amikor a barbárság sötétségéből kilábalt ember elkezdte benépesíteni és beépíteni a világot. Különböző, mágikus hatalmú szerzetek voltak, mint említettem; nagyok és kicsik, nagyon jók, nagyon rosszak, és volt köztük, amely meghasonlott, és az ellenkező irányban ment tovább. Nevük bizonyára ismerősen cseng: tündérek, manók, lidércek, dzsinnek és a többi. Az új fajokat, noha emberi tőről fakadtak, törpéknek, gnómoknak, trolloknak és elfeknek nevezték el, a mitikusnak hitt lények legnépesebb csoportjairól, amelyekről a legtöbb feljegyzés maradt ránk. Csakhogy az elfek mások. Azért mások, mert nem egy újjászületett legendát, hanem egy túlélő legendát képviselnek. Az elfek az óvilág tündéreinek leszármazottai.

– Na várjunk csak! – vágott a szavába Flick. – Azt akarod mondani, hogy az elf nép azonos azokkal az elfekkel, akikről a régi regék szólnak? Hogy csakugyan éltek elfek az óvilágban?

– Természetesen éltek elfek az óvilágban, mint ahogy éltek trollok, törpék, és mind-ama szerzetek, akik tápot adtak a meséknek. Az az egyetlen különbség, hogy a többiek évszázadok óta eltűntek a világból, míg az elfek megmaradtak. Persze változtak, folyamatosan fejlődtek. Kénytelenek voltak alkalmazkodni.

Flick úgy nézett rá, mintha egyetlen szavát sem értené.

– Éltek elfek az óvilágban? – ismételte hitetlenkedve. – Az nem lehet.

– Dehogynem lehet – felelte a druida higgadtan.

– Na és hogy élték túl a Nagy Háborúkat?

– Hogy élte túl az ember a Nagy Háborúkat?

– De a régi krónikák csak az emberről mesélnek! Egy szóval sem említik az elfeket! – förmedt rá Flick. – Elfek csak a mesében vannak. Ugyan hol voltak az óvilágban, ha valóban éltek?

– Ott, ahol mindig; csak az ember nem látta őket.

– Most meg azt állítod, hogy az elfek láthatatlanok? – Flick égnek emelte a kezét. – Egy szavadat se hiszem.

– Akkor se hitted, amikor Sheáról és Shannara Kardjáról beszéltem, ha nem csal az emlékezetem – figyelmeztette Allanon, és alig észrevehetőn mosolygott.

– Nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy az elfeknek az én segítségemre van szüksége – vágott közbe Wil, hogy elejét vegye Flick újabb kitörésének. A druida bólintott.

– Megpróbálom elmagyarázni, ha Flick lesz oly kegyes és türelmes megajándékozni még egy perccel. Az elfek története kizárólag egy okból fontos számunkra. Bennük fogamzott meg az Ellcrys eszméje, és ők is valósították meg. Az elfek hívták életre, majd gondozták korszakokon át. A fa ápolása és oltalma a fiatal elfekből álló rend, a Választottak feladata. A Választott egy éven át szolgálja és istápolja a fát. Amikor lejár az év, újak váltják fel őket. A szolgálat egyetlen évig tart. Az elfek roppantul sokra tartják a Választottakat. Az Ellcrys csak keveseket szemel ki a szolgálatra, ezért a hivatottak mindig nagy megbecsülésnek örvendtek az elf kultúrában. Ezzel vissza is értünk a jelenhez. Mint mondtam, az Ellcrys halódik. Néhány napja tudatta a Választottakkal. Azért volt képes megtenni, mert értelmes lény, és rendelkezik a közlés képességével. Feltárta előttük, hogy hamarosan halálra van ítélve. Feltárta, amit az elf mítoszok megjósoltak; amit az első elfek tudtak is, de a későbbi nemzedékek gyakorlatilag elfelejtettek: azt, hogy bár minden élőhöz hasonlóan meg kell halnia, újjá is születhet. Ám újjászületése a Választottakon múlik. Egyiküknek el kell vinnie az Ellcrys magját a földi élet forrásához, a Vértűzbe. Ezt csupán olyan Választott teheti, aki ebben az évben szolgálja a fát. Az Ellcrys megmutatta a Vértűz helyét, és intette őket, hogy készüljenek fel a kutatásra.

Egy pillanatra elnémult.

– Ám mielőtt erre sor kerülhetett volna, néhány gonosz rátalált a Tilalom falán arra a pontra, amely meggyöngült az Ellcrys betegségétől, és áttörtek. Az egyik beosont Arborlon városába, ahol az Ellcrys áll, és megölte a Választottakat, abban a hiszemben, hogy halálukkal szertefoszlatta az újjászületés reményét. Későn érkeztem, hogy megakadályozhassam. De beszéltem az Ellcrysszel, és ő tudatta velem, hogy még mindig életben van az egyik Választott, egy fiatal lány, aki nem tartózkodott a városban, mikor a többieket lemészárolták. Ezt a lányt Amberlének hívják. Azért jöttem el Arborlonból, hogy megkeressem. – Ismét előrehajolt. – Csakhogy a gonoszok is tudomást szereztek Amberléről. Egyszer már megpróbálták megakadályozni, hogy eljussak a lányhoz, és majdnem sikerült nekik. Bizonyosan ismét próbálkoznak, ha alkalmuk lesz rá. Most még nem tudják, hol van Amberle, egyelőre azt sem, hol vagyok én. Ha elég gyorsan cselekszem, rátalálok a lányra, és biztonságosan visszajuttatom Arborlonba, mielőtt ismét nyomomba szegődnének a rosszak.

– Akkor azt kell hinnem, hogy csak pazarolod a drága időd, míg velünk csevegsz – jelentette ki Flick sziklaszilárdan. – útban kellene lenned a leányhoz. – A druida nem vett tudomást róla, bár az arca egy árnyalatnyit elsötétedett.

– De ha vissza is viszem Amberlét Arborlonba, ezzel még nem érnek véget a bajok: Mivel ő az utolsó Választott, az ő feladata, hogy elvigye az Ellcrys magját a Vértűzhöz. Engem is beleértve senki sem tudja pontosan, merre van a Tűz. Az Ellcrys tudta valamikor. Csakhogy az a világ elmúlt, amelyre ő emlékezik. Egy nevet is mondott: Mentsvár nevét. Ez óvilági név, semmit sem mond az elfeknek. Arborlont elhagyva előbb Paranorba mentem, hogy kutassak a Krónikákban, amelyeket a Tanács íratott a Nagy Háborúk után, az óvilág misztériumainak megőrzésére. Sikerült rálelnem a vidékre, amely Mentsvárat rejti. Ám a Vértüzet a keresőknek kell megtalálniuk. – Ebben a pillanatban fogta föl Wil Ohmsford, miért akarja Allanon, hogy ő Nyugatföldre menjen. Felfogta, de nem bírta elhinni. – Amberle nem vállalkozhat egyedül erre az útra – folytatta a druida. – A vidék túlságosan vad és veszedelmes, hogy egy fiatal elf leány magányosan utazgasson rajta. Enyhén szólva is nehéz út lesz. Akik áttörtek a Tilalmon, nem mondanak le Amberle kereséséről, és ha rábukkannak, a lány védtelen lesz velük szemben. Márpedig nem szabad, hogy baja essék. Ő népének utolsó reménye. Ha az Ellcrys nem születik újjá, a Tilalomnak előbb-utóbb vége, és a Gonosz újra elszabadul a világban. Háború lesz, amelyben az elfek semmi esetre sem győzhetnek. Ha ők elpusztulnak, a Gonosz a többi földre is rázúdul – miközben egyre erősödik, mert ilyen a természete –, és felfalja az összes fajt.

– De te mellette leszel és segítesz… – próbálta a szűkülő hurokból Wil kihúzni a nyakát.

– Nem lehetek mellette – torkolta le kurtán Allanon. Mély csönd lett. Allanon legyezővé nyitotta ujjait az asztal lapján. – Jó oka van ennek, Wil Ohmsford. Mondtam, hogy a Rossz máris kikezdte a Tilalom falát. Az Ellcrys folyamatosan gyöngül, a fajzatok elszemtelenednek. Tovább döngetik a Tilalom falát, és végül tövig lerontják. Amikor ez megtörténik, rázúdulnak az elf népre és megkísérlik elpusztítani. Lehet, hogy ez jóval előbb bekövetkezik, mintsem Amberle megtalálná a Vértüzet. Azzal a lehetőséggel is számolni kell, hogy sohasem – vagy túl későn – lel rá a Tűzre. Az elf népnek minden esetben fel kell készülnie a harcra. Ám a Tilalom alá vetett fajzatok között nagyon hatalmasak is akadnak: közülük legalább egy majdnem akkora mágiával bír, mint én. Az elfeknek nincs védelmük ily erővel szemben. Mágiájuk elveszett. A druidák, egykori segítőik, meghaltak. Én maradtam utolsónak. Ha otthagyom őket és Amberlével tartok, kiszolgáltatom az elfeket. Ezt nem tehetem. Meg kell adnom nekik minden segítséget, amit adhatok. Ám valakinek Amberlét is el kell kísérnie. Valakinek, aki elég hatalmas szembeszállni az üldöző gonoszokkal; valakinek, akiben bízni lehet, hogy megtesz a lány védelmére mindent, amit ember tehet. Ez a valaki te vagy.

– Miről beszélsz?! – háborodott föl Flick. – Mit segíthet Wil efféle fajzatokkal szemben, akik majdnem elveszejtettek téged is? De csak nem azt akarod, hogy Shannara Kardját forgassa? – Allanon a fejét rázta.

– A Kardnak csak a hazugság ellen van hatalma. Az a gonosz, amellyel mi állunk szemben, nagyon is valóságos. Nem fogná a Kard. – Flick majdnem felugrott.

– Akkor mi fogja? – Wil Ohmsford úgy érezte, hogy az éles fekete szempár az ő összeszoruló szívének mélyéig lát.

– A Tündérkövek. – Flick elhűlt.

– A Tündérkövek? De hát azok Sheánál vannak! – Wil gyorsan megfogta az öregember karját.

– Nem, Flick bácsi. Nálam vannak. – Apró bőrtasakot húzott elő a zekéje alól. – Nagyapa adta, amikor eljöttem Árnyas-völgyből Storlockba. Azt mondta, neki már nincsen szüksége rájuk, legyenek inkább nálam. – Megremegett a hangja. – Különös ez; csak azért fogadtam el, hogy nagyapa kedvében járjak, soha eszembe sem jutott használni őket. Meg se próbáltam.

– Hiába is próbálkoztál volna. – Flick gyorsan visszafordult Allanonhoz. – Ő is tudja. Csak Shea használhatja a Tündérköveket. Senki másnál nem működnek. – Allanonnak szeme se rebbent.

– Ez nem egészen így van, Flick. A Tündérköveket az használhatja, akinek önként adják őket. Shea akkor kapta őket tőlem, amikor figyelmeztettem, hogy meneküljön a völgyből Culhavenbe. Addig voltak az övéi, amíg tovább nem adta őket Wilnek. Most unokaöcséd a tulajdonosuk. Ő idézheti meg az erejüket, ugyanúgy, mint egykor Shea.

Flick kétségbe esett.

– Visszaadhatod! – erősködött Wilnek, mert látta az ifjú szemén, mennyire meg van zavarodva. – Vagy add valaki másnak! Akárkinek! Nem kell megtartanod! Ne keveredj bele ebbe az őrültségbe! – Allanon megrázta a fejét.

– Már benne van, Flick.

– És mi lesz a gyógyítói terveimmel? – kérdezte váratlanul Wil. – És az idő meg a munka, amit beléje fektettem? Az volt az egyetlen vágyam, hogy gyógyító legyek, s most végre útban vagyok a megvalósítás felé! Azt várják tőlem, hogy adjam fel az egészet?

– Miféle gyógyító lesz belőled, ha megtagadod a segítséget ebben a dologban? – kérdezte a druida metsző hangon. – A gyógyítónak kötelessége segíteni, amiben, ahol, és amivel tud! A gyógyító nem válogathat. Ha nem vagy hajlandó jönni, és bekövetkezik az, amit sejtek – márpedig bizonyosra veszem, hogy így lesz –, miként adsz számot magadnak abban a tudatban, hogy még csak nem is próbáltad megakadályozni? – Wil elvörösödött.

– De mikor térhetek vissza?

– Nem tudom. Talán hosszú idő múlva.

– És ha veled tartok, biztosra ígéred, hogy a Tündérköveknek lesz elég erejük megvédeni ezt az elf lányt?

Allanon sötét arca bezárult.

– Nem ígérhetek semmit. A Tündérkövek a hordozóból nyerik hatalmukat. Shea sohasem ment el varázserejük végső határáig. Neked talán meg kell tenned.

– Így hát nem adhatsz semmiféle bizonyságot? – A völgylakó hangja suttogássá tompult.

– Nem – nézte mereven a druida. – De akkor is jönnöd kell. – Wil megroskadt a székén.

– Hát úgy látszik, nincs választásom.

– Dehogy nincs! – csattant föl Flick. – Csak úgy odadobsz mindent, egyedül azért, mert Allanon azt mondja, hogy muszáj? Csak ezért elmész vele? – Wil ránézett.

– És ti, Flick bácsi? Ti nem mentetek el nagyapával Shannara Kardjáért?

Flick elbizonytalanodott. Aztán kinyújtotta a karját, és erősen megszorította unokaöccse kezét.

– Ne légy hamari, Wil. Én óva intettelek Allanontól. Most pedig figyelj rám. Többet látok én ebben, mint te. Valami bujkál a druida szavai mögött. Érzem. – Hangja fátyolos lett, szürke szakállas arcán elmélyültek a redők. – Féltelek. Félelemből beszélek veled így. Olyan vagy nekem, mint a tulajdon fiam; nem akarlak elveszíteni.

– Tudom – súgta Wil. – Tudom. – Flick kihúzta magát.

– Akkor ne menj. Keressen Allanon valaki mást. – A druida megrázta a fejét.

– Nem tehetem, Flick. Nincs más. Wil az egyetlen. – Pillantása ismét megkereste a fiatal völgylakót. – Jönnöd kell.

– Akkor hadd menjek én! – ajánlkozott Flick váratlanul, csipetnyi kétségbeeséssel a hangjában. – Wil ideadja a Tündérköveket, és én majd vigyázok az elf lányra. Hiszen máskor is utaztunk már együtt, Allanon…

Ám a druida már csóválta is a fejét.

– Nem jöhetsz, Flick – mondta szelíden. – Szíved nagyobb, mint az erőd, völgylakó. Ez az út hosszú és kemény; fiatalabb embert követel. – Egy pillanatig hallgatott. – A mi közös utazásaink ideje lejárt, Flick.

Hosszú csend lett. Majd a druida várakozón pillantott Wil Ohmsfordra. A völgylakó a nagybátyjára nézett. A két szürke szempár összekapcsolódott egy szótlan percre. Az öregember tekintete tétova volt, a fiatalé szilárd. Flick látta, hogy a döntés már megszületett. Alig észrevehetően bólintott.

– Azt tedd, amit helyesnek tartasz – motyogta kelletlenül. Wil a druidához fordult.

– Veled megyek.

IX.

ALLANON korán reggel felverte Wil Ohmsfordot, és közölte, hogy azonnal távoznak Storlockból. Egyetlen szóval sem magyarázkodott, és olyan sötét, komor arccal állt Wil kunyhójának küszöbén, hogy a fiatalember, aki eredetileg vitatni akarta a sietős indulást, inkább elállt a szándékától. Előző este, amikor elváltak, a druida egyáltalán nem látszott türelmetlennek, most viszont igen. Bármi oka volt is erre, az nagyon nyomós lehetett. A völgylakó szótlanul összecsomagolta kevés holmiját, behajtotta kunyhója ajtaját, és követte a druidát.

Ismét esett, új vihar közeledett északnyugatról, ólomszürke volt az alacsony hajnali ég. A fekete köntösű, szálas alak végigvezette a völgylakót a sáros szekérúton, csuklyás fejét kissé lehajtva a kitartóan erősödő szélben. A központi betegház lépcsőjén maroknyi fehér köntösű stor várta őket úti elemózsiával és egy kis csomaggal Wil számára. A felnyergelt Artaq türelmetlenül rázta a fejét. Allanon azonnal felült a csődör hátára, bár mozdulatainak elővigyázatosságából sejteni lehetett, hogy sebei még nem gyógyultak be tökéletesen. Wil egy Spitter nevű, sovány és izmos, szürke heréltet kapott. Már a kengyelben volt az egyik lába, mikor rohanva érkezett Flick. Szakállas, kipirult arcáról csöpögött az esővíz. Visszavonszolta Wilt a központi betegház fedett tornácára.

– Most mondták! – lihegte, szeméből törölgetve a vizet. – Csodálom, hogy egyáltalán vették maguknak a fáradságot! – Dühösen sandított Allanonra. – Muszáj ilyen hirtelen elmennetek? – Wil bólintott.

– Gondolom, szükségessé tette valami. – Flick tehetetlen haraggal és aggódva nézte.

– Még nem késő! Meggondolhatod magadat! – súgta rekedten, ám Wil a fejét rázta. – Na jó, akkor elmondom öregapádnak, mi történt, bár az biztos, hogy szemernyit se fog jobban örülni neki, mint én! Vigyázz magadra, Wil. Jusson eszedbe, mit mondtam arról, hogy mindenkinek megvannak a maga korlátai!

Wil bólintott. Gyors és nyers búcsút vettek, félszegen pillogva, mintha restellnék kifejezésre juttatni fagyos, kényszeredett arcuk mögé rejtett érzéseiket, és sietve megölelték egymást. Aztán Allanon és Wil ellovagolt. Flick, a storok, a falucska fekete árnyai a keletföldi erdők szürke párájába mosódtak, majd végképp eltűntek.

A druida és a völgylakó nyugat felé lovagolt, míg el nem érték a Rabb-síkság peremét, ahol délnek fordultak. Allanon csak hosszas hallgatás után közölte, hogy útjuk első szakaszának célja egy Csendesmart nevű falucska az Ezüst-folyón túl, az Alsó-Anar nyugati peremén. Ennél többet nem mondott, Wil pedig nem kérdezett. Az idő egyre romlott, többször is bőrig áztak a felhőszakadástól; fejüket lehorgasztva követték az erdő szélét, és egyetlen szót sem szóltak lovaglás közben. Wil a tegnapi estén tűnődött. Még most sem tudta bizonyosan, miért döntött úgy, hogy követi a druidát, és ez nyugtalanította. Csak tudnia kellene az okát, miért vállalkozott erre a képtelen utazásra – de nem! Pedig bőven volt ideje, hogy eltöprengjen rajta, jóformán máson sem járt az esze. Utólag tisztán kellett volna látnia a mozgatórugókat – de nem látta, sőt egyre zavarosabb lett a dolog. Összevissza kavargott a fejében minden, a ténytorzító, tökéletlen okoskodások, az ellentmondásos indulatok. És sehogy sem akartak szép szabályos rendbe sorakozni az ő kedvéért. Csak csámborogtak, mint az elbitangolt birkák, Wil pedig reménytelenül loholt utánuk.

Szerette volna azt hinni, hogy azért jött, mert szükség van rá. Ha igaz az, amit Allanon mondott – márpedig ő, Flick leplezetlen kétkedése ellenére igaznak érezte –, akkor nagy szolgálatot tehet az elf népnek és ennek az Amberle nevű lánynak. De nem akarja áltatni magát: fogalma sincs róla, tudja-e majd használni a Tündérköveket, amelyeket a nagyapja bízott rá. Tételezzük fel, hogy nem tud parancsolni nekik. Tételezzük fel, hogy Allanon tévedett, mikor azt hitte, hogy a Tündérköveket tovább lehet adni. Tételezzünk fel akármit. A helyzet az, hogy elhamarkodva döntött, és most vállalnia kell a következményeit. Másrészt a hirtelenség nem feltétlenül csökkenti az elhatározás érdemét. Ha képes segíteni az elfeken, akkor meg kell próbálnia segíteni. A nagyapja elment volna, ezt halálos bizonyossággal tudta. Shea Ohmsford elment volna, ha Allanon kéri, mint ahogy elment Shannara Kardjáért. Wil sem tehet kevesebbet.

Mély lélegzetet vett. Igen, helyesen döntött, és szeretné hinni, hogy helyes okok miatt, akkor is, ha most zűrzavarosnak látja őket. Hirtelen ráeszmélt, hogy egyáltalán nem a döntés vagy a döntés indokai nyugtalanítják, hanem Allanon. Szerette volna hinni, hogy önszántából utazik a druidával. De minél többet vizsgálgatta a kérdést, annál bizonyosabb lett benne, hogy itt valójában nem ő határozott, hanem Allanon. Ő a maga elhatározásából beszélt, derekas bátorsággal, félresöpörve nagybátyja figyelmeztetését. Csak hát a druida képes pontosan kiszámítani, mit kell tennie, hogy Wil magától mondja ki a szükséges szavakat, és ennek megfelelően irányította a beszélgetést. Valahonnan tudta, mire mit fog válaszolni a fiatal völgylakó, mit fog Flick, milyen kölcsönhatása lesz kettejük viselkedésének, és hogyan befolyásolhatja őket a megjegyzéseivel. Mindezt tudja, és fel is használta a tudását. Shea Ohmsford mondta egyszer, hogy Allanon képes belelátni mások elméjébe, és kitalálja a gondolataikat. Wil most értette meg, miről beszélt a nagyapja. De már elkötelezte magát. Ezen nem változtathat, akkor se, ha akarna, márpedig nem akar.

Mostantól azonban őrizkednie kell a druida fortélyos manipulációitól. Amennyire képes, kifürkészi a nagy ember szavai és tettei mögött a valódi okokat, hogy jobban lássa, mire akarják rávenni. Wil Ohmsfordból senki se csináljon bolondot. Évek óta a maga ura, és nem óhajt változtatni ezen. Gyanakodnia kell a druidára. Bízni fog benne, de nem vakon, nem a kellő megfontolás nélkül. Talán valóban szolgálatára lehet az elfeknek és Amberlének; ezt a lehetőséget nem zárja ki csak azért, mert ellenérzéseket kelt benne a mód, amellyel rábírták az együttműködésre. De a maga feje szerint fog segíteni. Ő dönti el, kinek az érdekeit tartsa szem előtt. Semmit sem fogad el feltétlenül.

Óvatosan fölemelte a fejét, és rásandított az esőfüggönyön át az előtte léptető sötét alakra, Allanonra, az utolsó druidára, a másik korból jött emberre, akinek ereje mellett eltörpült az ismert világ minden hatalma. Bíznia kell benne, de nem szabad vakon hinnie neki. Egy percre valósággal kétségbeesett. Mibe mászott bele? Mégis Flicknek lenne igaza? Talán csakugyan nem ártott volna egy icipicit jobban megfontolni a döntését. Bár most már úgyis elkésett. Késő bánat ebgondolat. A fejét csóválta. Jobban teszi, ha nem rágódik ezen tovább. A nap további részében törekedett is erre, sikertelenül. Az eső szemerkéléssé ritkult, majd végképp elállt, amikor elérkezett a hideg-szürke délután. Viharfelhők takarták az eget, a szürkét feketére festette az este; az erdő szélén, mint eltévedt gyermek, bolyongott a köd. Allanon bekormányozta lovát a nagy fák menedékébe; apró tisztáson táboroztak le, több száz méterre a Rabbtól. Mögöttük a Wolfsktaag fala emelkedett a fák koronája fölé, fekete folt a fekete égen. Az ázott erdőben is sikerült szert tenniük annyi száraz gallyra, hogy apró tüzet gyújthassanak, és a lángok kissé fölmelegítették őket a csípősen hideg estében. Köpenyüket kiterítették a fák közé feszített kötelekre, a lovakat kipányvázták.

Sovány vacsorát ettek, hideg marhasültet, gyümölcsöt, diót, amelyet storlocki indulásuk előtt csomagoltak, csak néhány felületes szót váltva étkezés közben. A druida, mint egész útjuk alatt, komoran hallgatott, láthatólag elfoglalták saját gondolatai, és nem mutatott hajlandóságot a társalkodásra. Ám Wil úgy döntött, hogy többet akar tudni arról, ami reá vár, és nem volt hajlandó tovább halasztani a kérdéseit. Amikor elköltötték vacsorájukat, közelebb fészkelte magát a tűzhöz, úgy, hogy a mozgás fölkeltse Allanon figyelmét.

– Beszélgethetnénk egy kicsit? – kérdezte óvatosan, észben tartva, amit nagyapja mesélt a szálas druida hirtelen természetéről. Allanon kifejezéstelenül bámult rá egy darabig, aztán bólintott. – Nem mesélnél még valamit az elf nép történelméről? – Wil úgy döntött, ezzel indítja a beszélgetést. Allanon halványan mosolygott.

– Rendben. Nos, mit szeretnél tudni, Wil Ohmsford? – A völgylakó tétovázott.

– Tegnap este azt mondtad, hogy bár az óvilágnak csak meséiben és babonáiban szerepelnek az elfek, azért ugyanolyan valóságos nép voltak, mint az emberek. Azt is mondtad, hogy mellettük léteztek, csak az emberek nem látták őket. Ezt nem értem.

– Nem? – Ez mintha mulattatta volna a nagy embert. – Akkor megmagyarázom. Hogy leegyszerűsítve fogalmazzunk, az elfek mindig az erdő teremtményei voltak, a Nagy Háborúk előtt még inkább. Akkoriban, mint meséltem, varázserővel bírtak. Tökéletesen bele tudtak olvadni a környezetükbe, mint a bokor vagy a virág, amely mellett ezerszer elmész anélkül, hogy felfigyelnél rá. Az emberek azért nem látták az elfeket, mert nem tudták, hogyan nézzék őket.

– Ezek szerint nem voltak láthatatlanok?

– Bajosan.

– Csak nehezen lehetett meglátni őket?

– Igen, igen! – felelte a druida csepp ingerültséggel.

– Akkor most miért láthatók minden további nélkül? – Allanon kiegyenesedett.

– Nem figyelsz ide. Az óvilágban az elfek is ugyanolyan varázshatalmú teremtmények voltak, mint a többi tündér. Ma már nincs bűverejük, ugyanolyan emberi lények, mint te. Elveszítették a mágiát.

– Hogyan? – Wil a térdére könyökölt, és tenyerébe hajtotta az állát, mint egy kíváncsi gyerek.

– Ezt nem könnyű megmagyarázni – felelte a druida. – De mivel látom, hogy addig úgysem nyugszol, inkább megpróbálom. – Kissé előrehajolt. – Az Ellcrys teremtése után, amikor a fekete mágia teremtményeit száműzték a földről, az elfek ismét különváltak tündértestvéreiktől. Ez így volt természetes, hiszen csak azért egyesültek, hogy legyőzzék a közös ellenséget, és miután ez megtörtént, nem sok minden fűzte össze őket. Azon kívül, hogy valamennyien meg akarták őrizni otthonnak a földet, szinte nem is voltak közös tulajdonságaik. Mindegyiknek megvolt a maga életmódja, szokásai, érdekei. Az elfek, törpék, gnómok, lidércek, trollok, boszorkányok meg a többiek ugyanúgy különböztek, mint ahogy az erdei vad sem hasonlít a tengerben úszó halra. Az emberek még évszázadokig megmaradtak a kezdetleges vegetálás szintjén. A tündérlények nem nagyon törődtek vele, nem is volt rá okuk. Végül is ezen a színpadon az embernek csak a valamivel fejlettebb állat szerepe juthatott, aki lehetett értelmesebb a többi állatnál, viszont tompábbak voltak az ösztönei. Az elfek és tündértestvéreik nem sejtették, mekkora hatása lesz majd az embernek a föld fejlődésére. Sejthették volna, ha jobban odafigyelnek a tulajdonságokra, amelyek megkülönböztették őket az emberektől; főleg kettőre. Az elfek és rokonaik nem voltak termékenyek; az emberek igen. Az elfek például az egyik legnépesebb csoportját jelentették a tündérnépnek, ám hosszabb élettartamuk miatt kevesebb utódjuk született. Sok olyan fajtája is volt a tündérlényeknek, ahol több évszázadra esett egyetlen születés. Az emberek családjaiban viszont az ikerszülés sem számított ritkaságnak. Gyorsan szaporodtak. Kezdetben a mágikus teremtmények száma jóval meghaladta az emberekét, ám ezer év alatt a helyzet az ellenkezőjére fordult. Az emberi lakosság egyfolytában gyarapodott, a tündérek fogytak – ám erről majd később. Másodjára az alkalmazkodás képessége, illetve annak hiánya különböztette meg a tündérnépet az emberiségtől. Az elfek az erdő teremtményei voltak, ritkán mozdultak ki a fák oltalmából, és ugyanezt elmondhatom a többiekről. Mindegyiknek megvolt a saját birodalma, egy szigorúan körülhatárolt terep. Öröktől fogva így volt. Ez az erdőben élt, az a folyókban és a tengerekben, emez a hegyekben, amaz a síkon. Életmódjuk otthonuk körülményeihez alkalmazkodott; nem tudtak és nem is akartak másutt élni. Ám az ember sokkal jobban tudott alkalmazkodni, megélt mindenütt, magának követelt erdőt, folyót, hegyet, síkságot, mindent. Így a szaporodással együtt járt a terjeszkedés. Az ember minden változáshoz alkalmazkodott, az elfek és testvéreik semmihez.

Elhallgatott, majd csendesen mosolygott.

– Volt idő, Wil Ohmsford, amikor az óvilág élete nagyon hasonlított a mostanihoz, amikor az emberek nagyjából ugyanúgy éltek, dolgoztak, játszottak, ahogy a mostani fajok. Meglepődtél? – Wil bólintott.

– Egy kicsit. – A druida a fejét csóválta.

– Volt ilyen idő. Akkor kellett volna előállniuk az elfeknek, hogy csatlakozzanak az emberekhez a világ formálásában. De nem tették meg, mint ahogy testvéreik sem. Inkább tovább rejtőzködtek erdeikben, beérték a megfigyeléssel, még mindig azt képzelték, hogy az ő létükre nem lesz hatással az emberiség fejlődése. Nem láttak veszélyt az emberben, hiszen nem rendelkezett bűverővel, és nem pusztított – akkor még nem. Az elfek tehát ragaszkodtak az elszigetelődés politikájához, bolond fejjel azt hitték, hogy ez örökre így maradhat. Ez lett a vesztük. Az emberek tovább szaporodtak és fejlődtek. Idővel tudomást szereztek az elfekről és rokonaikról, de a tündérek rejtekező életmódja miatt rögtön gyanakodni is kezdtek rájuk. Bajt hozó szerzeteknek tartották őket, akik kémkednek másokra, vásott csínyeket űznek, és kedvenc szórakozásuk, hogy folyton újabb módokat agyaljanak ki a keményen dolgozó emberek életének megnehezítésére. Volt valami igazság ezekben a vádakban, mert néhány szellemlény valóban abban lelte örömét, hogy kisded bájolásokkal nyaggassa az embereket, de a többség egyáltalán nem szolgált rá a rossz hírére.

Mindenesetre az elfek és rokonaik úgy döntöttek, hogy nem vesznek tudomást az emberről. Nem izgatta őket a véleménye. Egyedül azzal törődtek, hogy óvják és védjék a földet, minden élőlényével együtt, ehhez pedig nagyon jól értettek, akármit mondtak róluk a viszolygó emberek. Majd ez az állapot is megváltozott. Az ember egyre gyorsabb ütemben népesítette be a földet, városokat és erődöket emelt, új szárazulatokat keresve tengerre szállt, feltörte az ugart. Akkoriban kezdte komolyan megváltoztatni a föld arculatát, egész tájakat alakítva át lakhatás és fogyasztás céljára. Az elfek kénytelenek voltak egyre mélyebbre húzódni az erdőkbe, mert az ember kivágta a fákat és a bokrokat. Terjeszkedése egyszerre fenyegette minden tündér otthonát. Az lett a vége, hogy néhány szellemlénynek egyszerűen nem maradt otthona.

– De miért nem harcoltak a megszállás ellen? – kérdezte hirtelen Wil.

– Akkor már késő volt – mosolygott Allanon keserűen. – Addigra sok tündérszerzet kihalt, ez azért, mert nem volt elég termékeny, az azért, mert nem tudott alkalmazkodni a megváltozott környezethez. A megmaradtak nem tudtak úgy összefogni, mint hajdanán; sok száz év telt el azóta, hogy a fekete mágia szellemlényeivel hadakoztak; szétszóródtak a föld hátán és réges-rég elszakadtak egymástól. És ami a legrosszabb: már nem volt bűverejük. Amikor gonosz mágia fertőzte a földet, szükség volt ellene a fehér mágiára. Ám amióta a rosszat száműzték, nem kellett a jó varázslat. A tündérek nem folyamodtak varázslathoz többé. Idővel egyszerűen elfelejtették. Az ember nem használt mágiát, így a tündérek és rokonaik fölöslegesnek tartották a hatalmas varázslásokat, amelyekkel valaha legyőzték gonosz ellenségeiket. Mire belátták, hogy megint szükség lenne rá, a mágia elveszett, csak a töredéke maradt. Ezért nagyon kevéssé tudták megvédeni otthonaikat az emberi betolakodótól. Először keményen küzdöttek, felhasználták minden megmaradt bűverejüket az emberek visszatartására. Mit sem értek vele. Túl sok volt az ember és túl kevés a tündér. A mágia nem hatott. Csekély győzelmeket, szusszanásnyi időt nyertek vele. Egyszerűen legázolták és elűzték őket, hogy keressenek új otthont vagy pusztuljanak. Végső soron a tudomány és a technika győzte le őket, amelyek ellen a szellemlényeknek nem volt hathatós védelme.

– És az elfek? – kérdezte Wil halkan.

– Megtanulták a túlélést. Lélekszámuk leapadt, de nem haltak ki, mint sok fajtársuk. Egyre mélyebbre húzódtak az erdőkben, most már teljesen elrejtőzve a csaknem az egész földet megszálló emberek elől. Iszonyodva nézték, hogyan pusztul világuk. Végignézték, hogy az ember miként zsarolja ki a föld erőforrásait, irtja állatait. Végignézték, hogyan borul föl visszafordíthatatlanul a környezet egyensúlya. Figyelték az ember örökös háborúskodását, a kormányok világhatalmi törekvéseinek következményét. Figyeltek, vártak és készültek, mert tudták, mi lesz ennek a vége.

– A Nagy Háborúk? – vélte a völgylakó.

– A Nagy Háborúk – bólintott Allanon. – Az elfek előre tudták, hogy ilyen szörnyűségnek kell jönnie. Ami mágiájuk még maradt, azt arra használták, hogy megóvják a végromlástól magukat és múltjuk néhány gondosan kiválasztott kincsét, köztük az Ellcryst. Hatalmas erőfeszítés volt, de segítségével életben maradtak. A szellemlények többsége elpusztult. Egy maroknyi ember átvészelte, de nem az eszüknek köszönhették. Azért élték túl, mert egyszerre olyan sokan voltak és olyan sok helyen, hogy a vész egyszerűen elkerülte őket. De megsemmisült minden, amit ember alkotott. Eltöröltetett az ember hatalmas, bonyolult civilizációja. Meddő, sivár kietlenség maradt az óvilágból.

Ezután az élet századokon át nem állt másból, mint könyörtelen verekedésből a megmaradásért. A néhány túlélőnek alkalmazkodnia kellett a felismerhetetlenné lett, primitív környezethez. Az emberiség örökre megváltozott. A régi faj négy új fajjá fejlődött: emberekké, törpékké, gnómokká és trollokká. Úgy hitték, sokan még most is hiszik, hogy az elfeké volt az ötödik faj, amely a végromlásból született. Az új fajoknak akkor kezdődött az élet. Az óvilág történelmét javarészt elfelejtették, a régi szokások zöme kihalt. Az elfek ragaszkodtak a történelmükhöz és a hagyományaikhoz, csaj a mágiájukat veszítették el, de azt most már mindörökre. Az alkalmazkodás kényszere olyan változásokat eredményezett amelyek különben nem következtek volna be; az emberek kulturálisan és élettanilag közeledtek az új fajokhoz. Az újjászületett emberek és a túlélő elfek addig alkalmazkodtak egymáshoz az új világban, amíg gyakorlatilag egyformák lettek. És mikor majdnem ezer évvel a Nagy Háborúk után pusztítás utóhatásaival megküzdött új fajok kezdtek kiemelkedni a barbárságból, az elfek végre nem húzódtak el tőlük. Már nem bújtak meg erdeik rejtekén, mint a világ folyásának szenvtelen figyelői. Részt vállaltak a fejlődésből, tudatosan együttműködtek az új fajokkal, nehogy az ember még egyszer rálépjen az útra, amely majdnem az élet elpusztításához vezetett.

Ezért hívta össze az elfek nevében Galaphile druida az első paranori Tanácsot. Ezért igyekeztek távol tartani az elfek a fajokat az erő és az energia régi tudományainak meggondolatlan kutatásától, ezért szorgalmazták a körültekintőbb közelítést az élet titkaihoz. Ezért próbálták visszaszerezni az elvesztett kisebb varázslatokat mert hittek benne, hogy leginkább ez segítene megőrizni az új világot és azokat, akik benne élnek.

– De hát az elfeknek nincs mágiájuk – szúrta közbe Wil. – Csak a druidáknak volt.

– A druidáknak, és még egy maroknyi szerzetnek, akit szerteszét szóródtak a világban – igazította ki Allanon. Egy pillanatig mintha elmerült volna önmagában, majd egykedvűen folytatta: – A druidák idejekorán megtanulták, hogy az elveszett mágia keresésének megvannak a maga veszélyei. Egy Brona nevű druida tanította meg őket rá. Brona addig próbálkozott mágia végső határainak felkutatásával, míg belepusztult, és porhüvelyében létrejött az a fajzat, amelyet Boszorkánymesterként ismerünk. Amikor a druidák látták, mit művelt Bronával a mágia éhsége, megtiltották a további kutatást. A mágia, amelyre addig rátaláltak, nem volt se jó, se rossz, egyszerűen hatalmas volt, túl hatalmas ahhoz, hogy halandók bánni tudjanak vele. Egyelőre tehát ennyiben hagyták. Majd Brona lecsapott Paranorban a druidákra és elpusztította őket, ezzel adva meg a jelet a Fajok Második Háborújához, és hirtelen nem maradt Bremenen kívül senki, aki taníthatta volna a mágiát. És amióta ő is elment, én vagyok az egyedüli…

Egy ideig hallgatott, összeszűkült szemmel nézte lábuknál a tüzecskét. Majd váratlanul fölpillantott Wilre.

– Mi mást akarsz még tudni, völgylakó? – Éles, majdnem haragos volt a hangja. Wil meghökkent a nyerseségtől, de nem sütötte le a szemét, kényszerítette magát, hogy állja a druida pillantását.

– Mi mást akarsz még tudatni velem? – kérdezett vissza halkan. Allanon nem szólt, várt. Hosszú, kínos csend támadt, a két ember nézte egymást. A völgylakó volt az első, aki elfordította a tekintetét. Lustán megpiszkálta a parazsat a csizmája orrával. – Ezek a fajzatok, amelyeket elrekesztettek a Tilalommal… ezekkel mi van? – kérdezte végül. – Hogyan bírták ennyi évig? Hogyhogy nem pusztultak el? – Egy izom se rezzent Allanon sötét arcán.

– Nevezd csak őket démonoknak, mert azok lettek. Kivettettek a külső sötétségre minden élő világ határán túl. Ez nem hely, hanem űr, amelyben nincs idő, tehát nincs öregedés és halál. Gondolom, az elfek ezt nem fogták fel, vagy ha igen, akkor sem tulajdonítottak neki túlzott jelentőséget, mert csak azzal törődtek, hogy eltávolítsák világukból a gonoszt. A démonok nemhogy nem vesztek el, de meg is sokasodtak. Gonoszságuk önmagát táplálta, megerősödött és új lényeket fajzott. Völgylakó, ha nem veszel tudomást a Gonoszról, az nem vész el, hanem kivirul! Láncokkal nem irtod ki a Gonoszt. Önmagát táplálja, addig növekszik, dagad és tombol, míg szét nem rúgja börtönét… és akkor elszabadul.

– És a mágiája? – Wil esze fürgén járt. – Az is megnő? – Allanon arca kissé megenyhült. Bólintott.

– Ugyanúgy hízik és finomodik, mert a bosszúvágytól félőrült gonoszok egymással hadakoznak börtönükben, hogy valakin mégis kitölthessék mérgüket. – Most a völgylakó némult el. Arca visszamerült az árnyékok közé, átkarolta a térdét és védekező mozdulattal szorította mellkasához. Messze keletről tompa égzengés hallatszott, ahogy az elvonuló vihar átzökkent a Wolfsktaag csipkézett falán. A sötét arcú Allanon előrehajolt. Enyhe türelmetlenséggel nézte a fiatalembert. – Minden kérdésre megkaptad a választ, Wil Ohmsford? – A völgylakó hunyorgott.

– Nem. – Fölvetette a fejét. – Volna még egy kérdésem. – Allanon összevonta a szemöldökét.

– Csakugyan? Akkor halljam. – Nem is titkolta, hogy rosszkedvű. Wil habozott. Töprengett, hogy feszítheti-e tovább a húrt. Úgy döntött, hogy muszáj. Kétszer meggondolta minden szavát.

– Abból, amit hallottam, arra kell következtetnem, hogy ezek a démonok jóval erősebbek az elfeknél. Saját tapasztalatod arra mutat, hogy veled is fölérnek. – Allanon arcára most már kiült a harag, de Wil rendíthetetlenül folytatta. – Ha, mint kérted, elkísérem Amberlét, az elf leányt a Vértűzhöz, bizonyosan utánunk jönnek. Tételezzük fel, hogy ránk találnak. Miféle esélyem lesz velük szemben, Allanon? Miféle esélyem, akár még a Tündérkövekkel is? Korábban nem akartál válaszolni. Most válaszolj.

– Nos… – A druida kissé hátradőlt. Majd hirtelen ismét felbukkant a tűz fényében az árnyékokkal barázdált, sovány, sötét, kifejezéstelen arc. – Sejtettem, hogy erre akarsz kilyukadni.

– Kérlek, válaszolj a kérdésemre – mondta Wil csendesen és rendíthetetlenül. Allanon tűnődve félrehajtotta a fejét.

– Nem tudok válaszolni.

– Nem tudsz válaszolni? – ismételte hitetlenkedve a völgylakó. A druida hunyorgott.

– Legfőképpen azt remélem, megakadályozhatom, hogy rád találjanak. Ha nem találnak meg, nem árthatnak neked. Jelenleg sejtelmük sincs a létezésedről, és mindent meg is akarok tenni azért, hogy ez így maradjon.

– De ha mégis megtalálnak? Akkor mi lesz?

– Akkor ott vannak nálad a Tündérkövek. – Egy pillanatig tétovázott. – Érts meg valamit, Wil. A Tündérkövek mágiája az óvilágból maradt, amikor az elfek először győzték le ezeket a fajzatokat. A Kövek olyan erősek, mint a férfi vagy a nő, aki használja őket. Három Tündérkő van: egy a szívé, egy az észé, egy a testé. A háromnak hordozójában egyesülnie kell; ha ez megfelelően történik, hatalmas erő szabadul fel. – Metsző pillantást vetett a völgylakóra. – Érted már, miért nem felelhetek a kérdésedre? Tőled függ, milyen erőt szögezel szembe ellenségeiddel; belőled fakad, nem a Tündérkövekből. Ezt nem mérhetem föl; kizárólag te vagy képes rá. Én annyit mondhatok, hogy véleményem szerint ugyanolyan jó ember vagy, mint a nagyapád – márpedig nála különb embert nem ismertem, Wil Ohmsford.

A völgylakó egy pillanatig némán bámulta a druidát, az-után a tüzet kezdte nézni.

– Én sem – súgta. Allanon halványan mosolygott.

– Nagyapád esélyei ugyancsak gyérnek tűntek, amikor elindult megkeresni Shannara Kardját. Elfogadta ezt a tényt. A Boszorkánymester kezdettől tudott róla; a Koponyahordozók miatta jöttek Árnyasvölgybe. Üldözői ott voltak minden lépésénél, mégis életben maradt, a saját kínzó kételyei ellenére is. – Rátette kezét Wil vállára, mélyen ülő szeme megvillant a lángok fényében. – Neked jobb esélyeid vannak. Hiszek benned. Csak neked is el kell kezdened hinni magadban. – Visszahúzta a karját és felállt. – Ma estére elég a beszédből. Aludnod kell. Holnap hosszú járásunk lesz. – Szorosan összehúzta fekete köpenyét. – Majd én őrködöm. – Elindult.

– Én is őrködhetek! – szólt Wil, mert eszébe jutottak a druida sérülései.

– Inkább aludj – mordult rá Allanon, és elmerült az éjszaka árnyai között. Wil egy másodpercig bámult utána, aztán megrázta a fejét. Szétterítette takaróit a tűz mellett, bebugyolálta magát és fáradtan nyújtózkodott. Úgyse fog tudni aludni, most még nem. Addig nem, amíg át nem rágja magában, amit ma este hallott, amíg el nem dönti, mennyit higgyen el, amíg ki nem hüvelyezi, mi keresnivalója neki ebben az egészben. Addig nem. Csak egy percre hunyja be a szemét… A következő pillanatban már aludt.

X.

HAJNALHASADÁSKOR mentek tovább. Bár az erdő még mindig a tegnapi esőtől csillogott, felhőtlen kék égre kúszott föl a nap. Az utazók dél felé lovagoltak az Anar peremén. A Rabb sárgásszürke sivársága dimbes-dombos mezőkké színesedett; gyümölcsfák ingerlő illatát sodorta az enyhe szellő. Késő délután megérkeztek a legendás Ezüst-folyóhoz. Egy keskenyebb szakasznál törpe utászok csapatára bukkantak a sűrű erdőben, akik bürüt (Árkon, patakon átvezető egyszerű híd gyalogosok számára.) építettek. A druida egy fenyves rejtekében hagyta Wilt a lovakkal, maga pedig lement a partra, szót váltani a törpékkel. Meglehetős időt töltött velük, és mikor visszatért, látszott rajta, hogy aggasztja valami. Csak mikor már folyás irányában lovagoltak, maguk mögött hagyva a törpéket, akkor volt hajlandó elárulni, hogy figyelmeztette az utászokat az elfeket fenyegető veszélyre, és a lelkükre kötötte, hogy a törpék minél előbb küldjenek segítséget. Az egyik utász ráismert a druidára, és megígérte, hogy a segítség jönni fog. Csak hát időbe kerül összetoborozni egy ütőképes erőt… Allanon ennyit mondott. Néhány perccel később átlábaltak egy gázlónál, ahol széles fövenytorlasz osztotta ketté a tiszta vizet, és a sziklák annyira lelassították az Ezüst-folyót, hogy lovak és lovasok biztonsággal átkelhettek rajta. Innentől ráérősen léptettek nyugat felé. Az árnyékok egyre hosszabbra nyúltak. Már majdnem alkonyodott, amikor Allanon megfékezte Artadot egy fás magaslat tetején, és leszállt a nyeregből. Wil követte, és odavezette Spittert a druidához. Kipányvázták a lovakat egy kis hikoriligetben, majd gyalog mentek tovább a fák kerítését kettéosztó sziklakitüremlésig. Allanon vezetésével megmászták a sziklát, és lekukkantottak róla.

Patkó alakú, széles völgyet láttak, amelynek oldalát és alját sűrűn benőtték a fák, de nyugati nyitott végét felszántották és bevetették. Egy falu bújt meg az erdő és a mező találkozásánál; az erdőből keskeny patak csörgedezett, keresztülbújt a falu házai között, majd északi irányban szelte át a szántóföldeket, ahol a vizét tucatnyi gondosan megtervezett útvonalú árokba vezették el öntözés céljából. Férfiak és asszonyok szorgoskodtak a kis faluban, alakjuk parányinak látszott a völgy pereméről nézve. Messze délen a szemhatárig húzódó, sziklákkal teleszórt síkság váltotta föl a mezőséget.

– Csendesmart – mutatta Allanon a falut és a szántóföldeket. Majd kissé följebb emelte az ujját, és rászögezte a síkságra. – Az pedig a Csatadomb-alföld. – Wil bólintott.

– Most mit fogunk csinálni? – A druida kényelmesen elhelyezkedett.

– Várunk, amíg besötétedik. Minél kevesebben látnak bennünket, annál jobb. A storok minden körülmények között hallgatnak, de ezek a falusiak fecseghetnek. Még mindig a titoktartás a legfontosabb szövetségesünk, és nem óhajtom szükségtelenül elveszíteni. Fürgén, zajtalanul beosonunk, és ugyanígy távozunk. – A napra pillantott, amely gyorsan csúszott lefelé a nyugati égbolton. – Még körülbelül egy óra.

Némán gubbasztottak a völgy peremén. A nap már alig látszott a fák fölött, a szürkület beteregette árnyékaival a völgyet. Végül Allanon felállt. Visszatértek lovaikhoz, nyeregbe pattantak. A druida addig ment kelet felé a völgy peremén, míg oda nem értek egy keskeny mélyúthoz, amelyet elrejtett a sűrűség. Megindultak lefelé. Lassan kerülgették a fákat, miközben körülöttük egyenletesen sötétedett az erdő, engedték, hogy a lovak maguk keressék meg az utat a bozótban. Wil hamarosan elveszítette az irányérzékét, de Allanon láthatólag tudta, hová tart, és egy pillanatra sem lassítva haladt az élen. Aztán leértek a völgybe, és innen könnyebb lett az út. Holdfényes, felhőtlen ég nézett le rájuk a lombtető résein. Éjszakai madarak kiáltoztak élesen. Áthatóan, édesen illatozott az erdő, és Wil elálmosodott.

Egyszer csak szétszórt sárga fénysziporkák hunyorogtak rájuk az erdő rostélyán át, és elmosódó hangok törték meg a csendet. Allanon leszállt a lóról, intett Wilnek, hogy kövesse, és hátasaikat vezetve gyalogszerrel mentek tovább. Az erdő feltűnően megritkult, eltűnt belőle a bozótos aljnövényzet, a kidőlt, halott fák. Alacsony kőfalat pillantottak meg, és a falban egy deszkakaput. A falra futó sűrű vadszőlő elfüggönyözte a látványt, de Wil így is tudta, hogy a falu keleti végén járnak, és a sárga fények olajlámpák lángjai. A falnál kikötötték lovaikat egy vaskorláthoz. Allanon ajkához emelte ujját. Némán beosontak a kis kapun. Amit a túloldalon találtak, attól Wilnek tátva maradt a szája.

Tágas, teraszos kert tárult ki előttük, a különböző szintek tarka virágai még a sápadt holdfényben is kápráztattak színpompájukkal. Ezüstösen csillámló kövekkel kirakott, kanyargós ösvény ereszkedett alá a kertből egy sor fapadhoz, onnan pedig egy fából és kőből rakott házikóhoz vezetett. A padlásszobás házat az ismerős, nyitott tornác vette körül. Virágládák csüngtek a színes üvegű ablakok alatt, és alacsony, sűrű bokrok nőttek a terméskő falak tövében. A ház előtt tiszafák és ezüstfenyők álltak. Egy fenséges fehér nyírfa baldachinja alatt egy másik ösvény vezetett egy sövényig, majd beletorkollt a szekérútba. A távolban más házak ablakai fénylettek az éjszakában. Wil ámulva nézte a színeknek és az életnek ezt a pompáját. Mintha egy mesekönyv kelt volna életre. Maga volt a tökély.

Kérdően pillantott Allanonra. A druida rávillantotta kaján mosolyát, majd intett, hogy kövesse. Lementek a kerten át a padokig, aztán a ház felé fordultak. A függönyös ablakokból ragyogó fény áradt, bent hangok zsongtak lágyan – hiszen ezek gyerekhangok!, gondolta Wil enyhe csodálkozással. Meglepetésében nem vette észre a tornác lépcsőjének első fokán elterült, kövér cirmost, és majdnem rálépett az alvó jószágra. A macska fölemelte bozontos fejét, és arrogánsan végigmérte az embert. A másik macska, egy koromfekete példány, leszáguldott a tornácról, és nesztelenül eltűnt a bokrok között. Bent csengőn fölkacagtak a gyerekek. Allanon erélyesen kopogtatott, a hangok elnémultak. Lépések közeledtek, és megálltak az ajtónál.

– Ki az? – kérdezte egy lágy hang, és az üvegajtó mintás függönye kissé félrehúzódott. A druida előrehajolt, hogy a lámpafény megvilágítsa sötét arcát.

– Allanon vagyok – felelte.

Hosszú csend támadt, majd elhúztak egy reteszt. Nyílt az ajtó, és egy elf leány lépett a tornácra. Kicsi és törékeny volt még elfnek is, bőrét barnára sütötte a nap. Derékig omló gesztenyebarna fürtöktől körülfolyt gyermekarca egyszerre volt ártatlan és mindentudó. Ragyogó sötétzöld szeme rávillant a völgylakóra, aztán megpihent a druidán.

– Allanon több mint ötven éve elhagyta Négyföldet – szólt határozottan, de a tekintetében félelem bujkált. – Ki vagy?

– Allanon vagyok – ismételte a druida, majd kivárt egy pillanatot. – Ki más talált volna rád, Amberle? Ki más tudná rólad, hogy Választott vagy?

Az elf leány szótlanul bámulta. Amikor beszélni próbált, nem jött ki hang a torkán. Ujjait szorosan összekulcsolta, és látható erőfeszítéssel uralkodott magán.

– A gyerekek megijednek, ha magukra hagyom őket. Már ágyban lenne a helyük. Várjatok itt, kérlek.

Az ajtó mögött máris apró talpak futkostak, és izgatott hangocskák susogtak fojtottan. Amberle megfordult és visszament a házba. Hallották, ahogyan csendesen, csitítgatva föltessékeli a gyerekeket a falépcsőn a padlásszobába. Allanon átment a tornác túlsó végébe egy széles támlájú padhoz, és leült. Wil tovább ácsorgott az ajtó előtt, fülelt az elf leány és a gyerekek kiszűrődő hangjaira, és közben azt gondolta: hiszen ez is csak egy gyermek még, az ég szerelmére! Néhány perc múlva Amberle halkan kilépett a tornácra, óvatosan becsukta az ajtót, és kérdő pillantást vetett Wilre, aki félszegen mosolygott.

– Ez az ifjú ember Wil Ohmsford – szólt ki a sötétből Allanon. – Storlockban tanul, mert gyógyító akar lenni.

– Üdvözöllek… – kezdte volna Wil, de a lány már el is fordult tőle, és a szálas ember felé sietett.

– Miért jöttél, druida – ha ugyan druida vagy? – kérdezte haragosan, ugyanakkor bizonytalanul. – Nagyapám küldött? – Allanon felállt.

– Nem mehetnénk át a kertbe, amíg beszélgetünk?

A lány tétovázott, aztán bólintott. A kikövezett ösvényen a padokhoz vezette a két férfit, és leült. Allanon vele átellenben telepedett le, Wil valamivel arrébb. Tudatában volt, hogy ebben az összecsapásban ő csak néző lehet.

– Mit keresel itt? – ismételte Amberle, most már valamivel erélyesebben. Allanon összehúzta magán bő ruháját.

– Azzal kezdem, hogy senki sem küldött. Magam jószántából vagyok itt. Azért jöttem, hogy megkérjelek: gyere vissza velem Arborlonba. Nem szaporítom a szót. Az Ellcrys haldoklik, Amberle. A Tilalom omladozik, a Gonosz ki fog szabadulni, a démonok hamarosan elárasztják Nyugatföldet. Ezt csak te akadályozhatod meg. Te vagy az utolsó Választott.

– Az utolsó… – suttogta a lány. A következő szó megakadt a torkán.

– Mind meghaltak. A démonok felkutatták és megölték őket. Most rád vadásznak.

A lány arca megdermedt az iszonyattól.

– Nem! Miféle gonosz tréfa ez, druida? Miféle gonosz… – Ezt a mondatot sem fejezte be. Könnyek gyűltek a szemébe, és végiggördültek gyermekarcán. Gyorsan letörölte őket. – Csakugyan meghaltak? Mind? – A druida bólintott.

– El kell jönnöd velem Arborlonba. – Amberle hevesen rázta a fejét.

– Nem! Már nem vagyok Választott! Te is tudod!

– Tudom, hogy nem akarsz az lenni. – A zöld szempár kigyúlt a haragtól.

– Hogy én mit akarok, az itt nem számít. Már nem szolgálok; ezen már túl vagyok. Nem vagyok Választott többé.

– Az Ellcrys kiválasztott – felelte Allanon egykedvűen. – Neki kell döntenie róla, hogy Választottja maradtál-e. Neki kell eldöntenie, viheted-e a magját a Vértűzhöz, hogy újjászülethessen és helyreállíthassa a Tilalmat. Neki kell döntenie, nem neked.

– Nem megyek vissza veled – jelentette ki Amberle halkan.

– Kénytelen vagy.

– Nem vagyok. Sohasem megyek vissza. Itt van az otthonom és a népem. Én ezt választottam.

A druida lassan csóválta a fejét.

– Otthonod ott van, ahol megteremted. Néped az, akit népednek akarsz. Ám a kötelességeknél időnként nem kérdezik, kell-e, akarod-e. Most is ez a helyzet, elf leány. Az utolsó Választott vagy; az elfek utolsó reménye. Nem futhatsz meg tőle, nem bújhatsz el előle. És semmi esetre sem változtathatsz rajta.

Amberle fölállt, tett egy lépést, visszafordult.

– Te ezt nem érted. – Allanon mereven nézte.

– Jobban értem, mint gondolnád.

– Ha értenéd, nem kérnél, hogy térjek vissza. Abban a tudatban hagytam el Arborlont, hogy örökre távozom. Becstelen lettem az anyám, a nagyapám, a népem szemében. Olyasmit tettem, amit nem lehet megbocsátani – eldobtam magamtól a választottság ajándékát. Akkor se csinálhatnám vissza, ha akarnám, márpedig nem akarom. Az elfek komolyan veszik a hagyományt és a becsületet. Sohasem bocsáthatják meg, ami történt. Ha tudatnák velük, hogy egyedül én menthetem meg őket a biztos haláltól, akkor sem fogadnának vissza. Kitaszított vagyok, és az is maradok.

A druida felállt és szembefordult Amberlével. Feketén magasodott az apró lány fölé. Dermesztő volt a pillantása.

– Bolondokat beszélsz, elf leány. Érveid üresek, és meggyőződés nélkül sorolod őket. Nem illenek hozzád. Tudom, hogy erősebb vagy, mint amilyennek mutatod magadat. – Amberlét elevenén találta a korholás.

– Mit tudsz te rólam, druida? Semmit sem tudsz! – Közelebb lépett a férfihoz, zöld szeme égett a haragtól. – Én itt gyerekeket tanítok. Néhányukat láttad ma este. Hatosával-nyolcasával jönnek hozzám egy-egy évszakra. Szüleik rám bízzák őket. Én felelek értük. Amíg nálam vannak, megtanítom őket arra, amit az élőlényekről tudok. Megtanítom őket, hogy szeressék és tiszteljék a világot, amelybe születtek: a földet, a tengert, az eget, és mindent, ami ezekben él. Arra tanítom őket, hogy értsék ezt a világot. Arra tanítom őket, hogy életet adjanak az életért cserébe, amelyet kaptak; megtanítom őket, hogyan gondozzák és óvják ezt az életet. Az egyszerű dolgokkal kezdjük, például ezzel a kerttel, és az ember bonyolult környezetével fejezzük be. A szeretetre tanítom őket. Hétköznapi leány vagyok, és van egy hétköznapi adottságom, amelyet meg tudok osztani másokkal. Egy Választott senkivel sem oszt meg semmit. Sohasem voltam Választott, soha! Nem is akartam az lenni. Olyasmire hívattam el, ami nem volt nekem való. Én már túl vagyok ezen. Ez a falu és a népe az életem. Ez vagyok, ide tartozom.

– Talán – felelt a druida csendes nyugalommal, ami nyomban lehűtötte Amberle indulatait. – És kizárólag ezért fordítanál hátat az elfeknek? Nélküled bizonyosan elpusztulnak. Vállalják a harcot, akárcsak az óvilágban, mikor először kellett szembeszállniuk a Gonosszal. Ám ezúttal nincs mágiájuk, ami hatalmat ad. Ki fogják irtani őket.

– Ezeket a gyerekeket rám bízták… – kezdte a lány sietve, ám Allanon hirtelen fölemelte a kezét.

– Mit gondolsz, mi fog történni, ha az elfek nincsenek többé? Azt hiszed, a Gonosz beéri Nyugatfölddel? Akkor mi lesz ezekkel a gyerekekkel, elf leány? – Amberle némán bámulta egy darabig, majd lassan visszaereszkedett a padra. Szorosan lehunyt pillái alól ismét megeredtek a könnyek.

– Miért engem választott? – suttogta. – Semmi oka nem volt rá. Én nem kerestem a tisztességet – és hányan örültek volna neki! – Keze ökölbe szorult a térdén. – Gúnyból tette, tréfából! Hát nem látod, druida? Ötszáz éve nem választott nőt. Csak férfiakat. Aztán kiválasztott engem. Esztelenség volt, tévedés! Tévedés!

A druida kifejezéstelen arccal nézte a kertet.

– Nem volt tévedés. – Wil azt hitte, magának beszél. – Mitől félsz, Amberle? Mert félsz, ugye? – A lány nem nézett rá, nem nyitotta ki a szemét, csak bólintott. Allanon visszaült. – A félelem hozzátartozik az élethez – mondta, most már szelíden –, csakhogy szembe kell nézni vele, sohasem szabad elrejteni. Mi az, amitől félsz?

Hosszú csönd. Wil óvatosan előrehajolt egy hátsó padon. Végre megszólalt Amberle.

– Tőle – súgta. A druida összeráncolta a homlokát.

– Az Ellcrystől?

A lány nem felelt. Fölemelte a kezét, letörölgette elgyötört arcáról a könnyeket. Kinyitotta zöld szemét, felállt.

– Mondjuk, beleegyezem, hogy elutazzak veled Arborlonba, mondjuk, beleegyezem, hogy odaálljak nagyapám és népem elé, mondjuk, beleegyezem, hogy utoljára az Ellcryshez járuljak, mondjuk, megteszek mindent, amit kérsz, és az Ellcrys mégsem hajlandó átadni nekem a magját. Akkor mi lesz? Allanon kiegyenesedett.

– Akkor visszatérhetsz Csendesmartra, és én nem háborgatlak többé.

– Ezen még gondolkozom – felelte rövid hallgatás után a lány.

– Nincs rá idő! – türelmetlenkedett Allanon. – Most, ma este kell döntened. A démonok keresnek.

– Ezen még gondolkozom – ismételte Amberle. Tekintete átsiklott Wilre. – Neked mi a szereped ebben, gyógyító? – A fiatalember nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de a lány mosolyogva elhallgattatta. – Mindegy. Úgy érzem, egy csónakban evezünk. Te sem tudsz többet, mint én.

Még annál is kevesebbet, szerette volna mondani Wil, de Amberle már elfordult.

– A házamban nem tudlak elszállásolni benneteket. – Ismét Allanonhoz intézte szavait. – Itt alhattok, ha úgy tetszik. Holnap majd még beszélünk. – A ház felé indult, gesztenyebarna haja vitorlaként lobogott mögötte.

– Amberle! – szólt utána a szálas druida.

– Holnap – felelte a lány, és nem lassított a lépésein. Aztán hangtalanul becsukta maga mögött az ajtót, ott hagyva a bámuló druidát és a völgylakót a sötétben.

XI.

AZ ALVÁS lomha ködéből kibontakozott egy alak, az álmok formátlan kreatúrája, a tudatküszöb alatti mélység lidérce, a rettegés alkotása. Eddig az elme sötét bugyraiban lappangott, ahová Wil a rémületeit rekesztette el. Körmönfont alattomossággal közeledett, kígyóként tekergőzve kerülte ki az akadályokat, amelyeket a fiatalember az útjába emelt. Wil nem látta, nem is láthatta, mert nem volt alakja, lényege, oka. Csak azt az iszonyú félelmet lehetett érezni, amely megalkotta. Természetesen menekült előle, futott képzelete tájain át, addig futott, míg azt hitte, most már lehagyta, amiről persze szó sem volt. Az alak egykettőre utolérte, gyorsan, magabiztosan közelített. Wil kétségbeesetten nekilódult, hangtalanul sikoltozva, hogy segítsen valaki, akárki. De nem jött senki. Egyedül volt ezzel a dologgal, és nem szökhetett meg tőle. Pedig le kell ráznia, mert ha utoléri, ha csak megérinti, akkor ő meghal. Vakon rohant tovább, miközben a dolog forrón szuszogott a nyakába… Hirtelen ébredt, felült, megmerevedett, takarói lecsúsztak. Arca és teste kihűlt az éjszakában. Hóna alatt verejték csörgedezett, fejében zubogott a vér.

Mellette Allanon sötét alakja kuporgott, és rázta a fiatalember vállát.

– Siess, völgylakó! – súgta rekedten. – Megtaláltak!

Wil Ohmsfordnak nem kellett kérdezgetnie, kik találták meg őket. Az álma vált valóra. Talpra ugrott, fölmarkolta pokrócát, és rohant a druida után, aki már a házikó felé sietett. Amberle, mintha megérzett volna valamit, a veranda szélén állt. Libegő fehér hálóköntösében olyan volt, akár egy karcsú kísértet.

– Megmondtam, hogy öltözz fel! – súgta dühösen Allanon. Amberlén nem látszott túlzott meggyőződés.

– De ugye nem akarsz félrevezetni, druida? Ez nem holmi tréfa, hogy térjek vissza veled Arborlonba?

Allanon arca elfeketedett az indulattól.

– Toporogj még néhány percig, és megkapod a választ a kérdésedre. Öltözz! – A lány nem ijedt meg.

– Jól van, de a gyerekeket nem hagyhatom egyedül! Biztonságba kell helyezni őket.

– Erre most nincs idő! – unszolta a druida. – Egyébként is itt nagyobb biztonságban vannak, mintha a sötétben bukdácsolnának.

– Nem fogják megérteni, miért hagytam itt őket!

– Maradj, és megosztják végzetedet! – Allanon kifogyott a béketűrésből. – Keltsd föl a legidősebbet! Mondd meg neki, hogy el kell menned egy időre. Nem tehetsz mást. Mondd meg neki, hogy amikor kivilágosodik, vezesse át a kisebbeket egy szomszéd házába. Most pedig tedd, amit mondtam, de siess!

Ezúttal Amberle nem vitatkozott. Megfordult, és eltűnt a házban. Wil megigazgatta a ruháját, és összesodorta a pokrócát. Felnyergelték a lovakat, és az elsötétedett ház elé vezették őket, hogy megvárják az elf leányt. Szinte azon nyomban jött is Amberle, csizmában, lovaglónadrágban, övvel átfogott zekében, hosszú kék köpenyben. A druida Artaqhoz vezette a lányt és a völgylakót, halkan sugdosott az állat fülébe, simogatta a csődör atlaszfényű nyakát, aztán Wil kezébe nyomta a szárat:

– Szállj fel! – Wil szófogadóan felkapaszkodott a nagy fekete ló hátára. Artaq a fejét rázta és nyihogott. Allanon még valamit súgott az állatnak, majd megragadta Amberle derekát, és úgy ültette fel Wil mögé, mintha nem lenne súlyosabb egy tollpihénél. Aztán maga is fölült Spitterre. – Csak csöndben! – figyelmeztette társait. – Egy szót se!

Kifordultak a házikó előtti szekérútra, és elindultak nyugatnak az alvó falun át. Csupán a földön dobbanó patkók törték meg a mély csendet. Néhány perc alatt elhagyták a falu házait, és kiértek az erdőből. Előttük szántóföldek nyújtóztak a messzeségbe, érőfélben levő kukorica-és gabonatáblák között cikcakkozó csatornák öntözővizén csillogott a holdfény. Kétoldalt a messzeségben síksággá lapultak a fás lejtők. Allanon némán leszállt a lóról. Egy darabig mozdulatlanul állt, sötét, gondterhelt arccal fülelt az éjszaka csöndjére. Végül Artaqhoz lépett és intett a két fiatalnak, hogy hajoljanak közelebb.

– Itt vannak körülöttünk – lehelte. Wilt kirázta a hideg. A druida úgy nézett rá, mintha azt méregetné, mennyit ér. – Vadásztál már lóháton? – Wil bólintott. – Helyes. Ti Artagot fogjátok lovagolni. Ha megszorítanak benneteket, vesd a nyakába a gyeplőt, ő majd átvágja magát. Észak felől kerüljük meg a falut, ahol a völgy átolvad a mezőségbe. Ott kitörünk a körből. A világért meg nem álljatok, megértettétek? Ha elszakadunk, ne forduljatok vissza! Vágtassatok északnak, amíg el nem éritek az Ezüst-folyót! Ha nem jönnék, keljetek át, és lovagoljatok nyugatnak Arborlonba.

– De veled… – kezdte volna Wil.

– Ne fájdítsd a fejed azon, hogy velem mi lesz – vágott a szavába a druida. – Csak tedd, amit mondtam. – Wil kelletlenül bólintott. Egyáltalán nem tetszett neki a dolog. Amikor Allanon elfordult, a fiatalember hátranézett a lányra.

– Kapaszkodj! – súgta, és megpróbált mosolyogni. Amberle nem mosolygott vissza. Látszott a szemén a rémület.

Allanon visszaszállt a szürkére. Lassan, elővigyázatosan kerülni kezdték a kertek alját Csendesmart nyugati végében. Süket csend ült a völgyön. Árnyként suhantak az erdő szélén, figyelve, mozdul-e valami az éjszakában. A fák között átsötétlett a völgy északi lejtője. Allanon hirtelen megfékezte a lovát, és intett a két fiatalnak, hogy ne moccanjanak. Szótlanul mutatott valamit a szántóföldek bal oldalán. Wil és Amberle odanéztek, de csak a kukoricaszárak szürke glédáit látták a holdfényben. Ám egy idő után moccant valami; olyan volt, mintha egy állat surrant volna ki az egyik árokból és tűnt volna el a kukoricásban. Kővé dermedve várakoztak egy darabig, majd ismét elindultak. Alig mentek valamit, amikor mögöttük mély üvöltés csapott fel az erdőben. Amberle szorosabban fogta át Wil derekát, és arcát az ifjú hátához tapasztotta.

– Démonfarkasok – mondta Allanon halkan. – Rátaláltak a nyomunkra. – Megrúgta Spitter oldalát, lassú ügetésre ösztökélve a heréltet. Artaq nyugtalan horkantással követte. Most már egész falka vonított, és gyorsan közeledő csörtetés hallatszott. – Vágta! – üvöltötte Allanon. A lovak megugrottak, és kivágódtak balra az erdő védelméből. A szántóföldek szélén, az öntözőcsatorna vonalát követve vágtattak a mezőkre vezető nyiladék irányába. Mindenfelől dühös, éhes vonítás csapott fel. Baloldalt hatalmas árnyékok szökkentek elő a sötét gabona-és kukoricatáblákból. Eszeveszetten csörtettek a menekülők felé. Wil rálapult Artaq nyakára és hajtotta a nagy csődört. Már látta a völgy kijáratát. Előttük tucatnyi felborzolt sörtéjű, fekete alak robbant ki a fák közül; farkasra emlékeztettek, de jóval nagyobbak voltak, és csattogó agyarú pofájuk groteszkül emberinek rémlett a holdfényben. Allanon egyenesen feléjük vezette Spittert, fenyegetően fölemelt keze kék tüzet lobbantott. A kilövellő láng megperzselte, szétkergette a falkát. A szürke ló átrepült a résen, rémülten nyihogva. Artaq, messze megelőzve a druidát és a démonfarkasokat, hosszan elnyúlt testtel vágtatott a síkság irányába. Előtte sötét árnyékok pattantak fel a földről, és csattogó agyarakkal kapkodtak a csődör lába után. Artaq nem lassított. Az egyik bestiát akkora erővel rúgta lapockán, hogy az pörögve elszállt; a többiek gyorsan lemaradtak. Wil még jobban előrehajolt, húzva magával a hozzá simuló Amberlét, és kissé lazított a száron. Jobbjukon újabb démonfarkasok ugrottak elő az erdőből, vonításuktól visszhangzott az éjszaka. Kék villámok hasítottak a fenevadakba, az üvöltés fájdalmas szűköléssé vékonyodott. Artaq vágtatott tovább.

Majd előttük egyetlen óriási démonfarkas szökkent elő az erdőből, és rohanni kezdett az árkokat tápláló patakkal párhuzamosan. Hihetetlen sebességgel próbálta elvágni Artaq útját, nesztelenül, ruganyosan repült a magas fűben. Jeges félelem járta át Wil szívét. A távolság gyorsan fogyott; nem fognak tudni elmenekülni a bestia elől. Az egyetlen dolgot tette, amit tehetett. Vadul ráüvöltött Artaqra, és elengedte a szárat. A nagy fekete csődör azonnal reagált. Valami mélységes mélyről merített, új erővel még hosszabbra nyújtotta ugrásait. A fenevad már csaknem utolérte őket, mintha maga a rettegés akarna lesújtani rájuk sötét öklével. Wil behunyta a szemét, és rikoltott; Artaq éles sikollyal válaszolt. Nekirugaszkodott az erdei pataknak, átszökkent a túlsó partra, és kinyargalt Csendesmart rétjeiről a pusztába. Wil félelmében még egy percig szorosan behunyva tartotta a szemét. Odatapadt az éjszakában suhanó Artaq nyakához, belesimult a hatalmas állat megnyugtató mozgásába. Amikor végre fölemelte a fejét és hátra mert nézni az összegömbölyödött Amberle fölött, látta, hogy egyedül vannak. Füst és láng csapott fel a völgyből, keserves szűkölés hallatszott. A démonfarkasoknak semmi nyoma. Allanon sehol. Gépiesen megrántotta a szárat és megfordította Artaqot. Allanon egyértelműen utasította, hogy semmilyen körülmények között se forduljon vissza, kizárólag Amberlére gondoljon, őt kell megvédenie minden áron! Gyors pillantást vetett a sötétben derengő gyermekarcra.

A zöld szem kérdőn nézett föl rá. Wil tudta, mit kell tennie, de azt is tudta, hogy a druida lemaradt, és valószínűleg nagy bajban van. Hogy hagyhatná itt? Egyetlen percig tartott a tétovázása. A völgyből elnyúló szürke testtel vágódott ki a rémült Spitter. A druida ráhajolt a ló nyakára, lobogó fekete köpenye sötéten rajzolódott a lángoktól vörös láthatárra. A sarkában rohantak a bozontos démonfarkasok, eszeveszetten szökelltek a magas fűben, és hangosan vonyították gyűlöletüket az emberekre, akik egérutat nyertek előlük. Wil nyomban északnak fordította Artagot, és az oldalába vágta a sarkát. A nagy fekete ló horkantott és megugrott. A völgylakó ezúttal nem vetette oda a gyeplőt. Lehet, hogy sokáig tart az üldözés, a csődör ereje is véges. Artaq nem tiltakozott, engedelmeskedett lovasának, könnyedén, erőlködés nélkül vágtatott. Az előrehajló Wil érezte, hogy Amberle görcsösen szorítja a derekát, és ismét a hátához nyomja az arcát. Egy mérfölddel később utolérte őket a ziháló Spitter. Szőre csapzott volt a portól és a verejtéktől, orrlikai pattanásig feszültek. Máris fáradt. Wil aggodalmasan sandított Allanonra, de a druida rá se nézett, sötét szemével mereven bámult maga elé, miközben apró kézmozdulatokkal irányította hátasát.

Az embervadászat komor eltökéltséggel folytatódott az Ezüst-folyó alatti füves pusztaságban. A tehetetlen düh acsargásaiból szaggatott, hörgő zihálásba csapott át a démonfarkasok veszett vonítása. A menekülő lovasok a szél tompa sivítását és hátasaik patkóinak kitartó dobogását hallották csupán. Futott a vad és nyomában a vadász, nyiladékokban, szelíden ívelő dombok között, tágas, üres térségeken át, gyümölcsös kertek, magányos tölgyek és füzek, kanyargós erek mellett, a síkság sötét csendjében. Az idő értelmét vesztette. Már majdnem tizenkét mérföldet tettek meg, mégsem sikerült lerázni üldözőiket. A part menti alacsony dombok hézagaiban végre feltűnt az Ezüst-folyó hold-sütötte, szaggatott, széles pántlikája. Wil látta meg elsőnek, és nagyot kurjantott. Artaq rögtön ugrott a hangra, ismét megelőzve Spittert. Wil késve próbálta fékezni a csődört, ám a nagy fekete ezúttal nem engedelmeskedett. Még mindig nem kellett erőlködnie, gyorsan lehagyta a fáradó Spittert. A távolság Artaq és a többiek között egyre nőtt. Wil még akkor is fékezni próbálta, amikor előtte váratlanul szürke sörtéjű, torz, guggoló alakok rajzolódtak ki az éjszakában. Démonok! Görcsbe rándult a gyomra. Csapda! Őket várták, számítva rá, hogy valamelyikük el tud menekülni Csendesmartról a farkasok elől. Szétszóródtak az Ezüst-folyó partján és most rázúdultak a közeledő lovasokra.

Artaq észrevette őket, és élesen balra kanyarodott egy domb irányába. Spitter félszáz méterre lemaradva követte. Mögötte loholtak újult erővel vonítva a démonfarkasok, egyre jobban közeledve a kifulladó szürkéhez. Artaq fölvágtázott a dombtetőre, majd lenyargalt az Ezüst-folyóhoz. A démonok loholtak, hogy elvágják az útját. Wil most már tisztán látta az asszonyarcú, macskatestű, torz bestiákat. Ocsmány vinnyogással, hosszú ugrásokkal, hegyes fogaikat villogtatva közeledtek a nagy fekete lóhoz. Az utolsó pillanatban Artaq éles kanyart írt le, és visszafordult a dombhoz, faképnél hagyva a dühükben fújó szörnymacskákat. Ugyanabban a percben Spitter felbukkant a dombtetőn, de megbotlott és összeroskadt a fáradtságtól. Allanon lobogó palásttal zuhant a földre, és többször átfordult maga körül, mire sikerült fölpattannia. Mindenfelől démonfarkasok rohanták meg, de a druida ujjaiból lövellő kék láng széles íve úgy szétszórta őket, mint erős szél a hullott levelet. Artaq ismét balra kanyarodott, Wil és Amberle riadtan kapaszkodott, nehogy leessenek. A csődör élesen fölnyerített, és nekivágtatott a vesztére törő szörnymacskáknak. Olyan sebesen nyargalt a parton, hogy odaért a rémekhez, mielőtt azok észbe kaphattak volna. Marcangoló karmokkal vagdostak Artaq felé, ám a ló hatalmas ugrással kitért előlük, és elviharzott az éjszakában. Mögötte kék tűz hasított kaszaként a legbuzgóbb üldözőkbe, hamuvá perzselve őket. A völgylakó egyszer hátranézett, és látta, hogy Allanon még mindig a dombtetőn áll, démonfarkasok és macskaszörnyek gyűrűjében. Túl sokan vannak!, sikoltotta egy hang Wil agyában. A druida kezéből tűz lobbant, majd Allanon eltűnt a füst és a hemzsegő sötét alakok zűrzavarában.

Valamilyen hatodik érzék új veszélyre figyelmeztette a völgylakót. Elkapta pillantását a dombtetőn tomboló harcról. Fél tucat démonfarkas tűnt elő a semmiből. Elnyújtott, hatalmas ugrásokkal közeledtek Artaqhoz. Wil pánikba esett. Csapdába kerültek Amberlével a folyó és a fenevadak között. Elöl sűrű erdősáv, mögöttük a démonok. Nincs hová menniük. Artaq habozás nélkül fordult az Ezüst-folyó felé. A farkasok feketén és iszonytatón száguldottak a nyomában. Wil bizonyosra vette, hogy ezúttal nem úszhatják meg. Egyedül vannak, nincs itt Allanon, hogy segítsen.

Közeledett az Ezüst-folyó. Gázló sehol, csak a nyílt víz, túl széles, túl mély és túl gyors, hogy átkelhessenek; ha megkísérelik, a víz elsodorja őket. Artaq mégsem lassított. A nagy fekete ló már eldöntötte, hogy beleugrik a folyóba. A démonfarkasok is rájöttek a szándékára. Alig tíz méter választotta el őket a csődörtől, amikor veszettül felgyorsítottak, hogy utolérjék Wilt és az elf leányt. Amberle sikoltott, Wil lázasan kotorászott a zekéje alatt a Tündérkövek tarsolya után. Fogalma sem volt, tudja-e majd használni őket, de tennie kellett valamit. Elkésett. Éppen megragadta a Köveket, amikor kiértek az Ezüst-folyóhoz. Artaq hatalmas lendülettel vetette alá magát a partról, vitte magával a nyakába kapaszkodó Wilt és Amberlét. Ugyanebben a pillanatban fehér fény robbant körülöttük, mozgás közben dermesztve meg őket, mintha egy festményben estek volna foglyul. A farkasok eltűntek. Az Ezüst-folyó eltűnt. Magukban voltak és lassan, egyenletesen emelkedtek a fényben.

XII.

ITT VOLT, amikor írás még nem örökítette meg az időt: férfiak és asszonyok, nemzetek és kormányok, az emberiség történelme előtt. Előbb itt volt, mintsem a rossz és a jó szellemlények háborúja örökre megváltoztatta a világ arculatát. Itt volt, mikor még béke és összhang uralkodott az élők között a világ megszentelt édenében. Tündér volt maga is, de már ifjú, amikor a többi tündér még csak született. A kerteken uralkodott, amelyek őrizetére voltak bízva, amelyben ő oltalmazta és újította meg az életet. Nem hívták sehogy, mert nem volt szüksége névre. Volt, aki volt, és még épp csak kezdődött az élete. Nem tudta, mi lesz belőle. Jövője távoli, elmosódott ígéret volt, amelyet álmai folyosóján súgtak a fülébe, és nem sejthette, mi történik majd. Nem sejthette, hogy léte nem lesz véges, mint a többi élőlényé, hanem addig fog húzódni a születések diadala és az elmúlások feledése közepette pergő századokon át, amíg a halhatatlanság palástjába öltözik. Nem sejthette, hogy megfakul és semmivé lesz tündér és ember, aki vele és utána született, csak ő lesz örök. Nem is akarta volna tudni, hiszen ifjúkorában erősen hitte, hogy világa mindig olyan lesz, mint volt. Ha tudja, hogy meg kell élnie, amint világa a felismerhetetlenségig megváltozik, talán nem akar életben maradni. Inkább meghalt volna, hogy ismét egyesüljön a földdel, amelyből született. Jóvátehetetlen veszteség lett volna, mert ő volt utolsó tanúja a megfogant világ legendás idejének, ő volt a béke és az összhang, a fény és a szépség végső sugara az élet paradicsomkertjéből. De úgy rendeltetett a kezdet félhomályában, hogy ő emlékeztesse a bukott világot, mit veszített. Ígéretnek kellett lennie, hogy az, ami elveszett, egyszer talán még visszanyerhető.

Kezdetben nem értette. Megrendült és elszörnyedt, mikor látta, hogy a világ változik, szépsége fakul, fénye kialszik, elvész minden, ami szép és harmonikus. Hamarosan már csak az ő kertjei maradtak. Elment mindenki, aki vele együtt jött a világra. Egyedül hagyták. Akkor kétségbe esett, egy ideig emésztette a bánat és az önsajnálat. Majd a földet formáló változások fenyegetőn szorongatni kezdték az ő kis birodalmát is. Ekkor megemlékezett küldetéséről, és elkezdte hosszú, fáradságos harcát, hogy megőrizze az otthonául szolgáló kerteket. Elhatározta, hogy az ifjú világnak ez a darabkája megmarad akkor is, ha minden más elvész. Teltek az évek, és ő nem lankadt a küzdelemben. Alig öregedett. Nem sejtett erőt talált magában. Egy idő után rájött magányos létezésének értelmére. Rájött, hogy új feladatot kapott, és meg kell felelnie a bizalomnak. A felismeréssel jött az elfogadás, az elfogadással a megértés.

Évszázadokig munkálkodott névtelenül, alig volt több legendánál, amely beleolvadt a körülötte létrejött nemzetek hagyományaiba, kitalált alak, amelyet gúnyos mosollyal és fölényes elnézéssel emlegettek. Akkor fogadták el igaznak, amikor az embernyelven Nagy Háborúknak nevezett kataklizmák elsöpörték az óvilágot, és megszülettek az új fajok. Mert ő is akkor határozta el, hogy kilép kertjeiből a világba. Jó oka volt rá. A földön ismét megjelent a mágia, márpedig minden mágia közül az övé volt a legmagasztosabb, a legnagyszerűbb: az élet mágiája. Megint új és üde volt a külvilág, és ő úgy látta, most lehetne visszanyerni azt, ami az ő ifjúságában létezett. Benne végre összekapcsolódhatna múlt és jövő. Nem lesz gyors és könnyű folyamat, de sikerülni fog. Ám akkor ő sem zárkózhat el tovább a kertjébe. Az ő kis szentélye rejtette a magját annak, amire olyan kétségbeesetten áhítozott a világ. Ám nem elég védelmezni. El kell ültetni, láthatóvá, hozzáférhetővé kell tenni. Ez a feladata. Így hát kilépett a kertekből, ahol oly sok századon át lakott, és járni kezdte a környéket, a szelíd mezőket, hullámzó dombságokat, árnyas erdei vízmosásokat és csendes tavakat, amelyeket egy folyam, a vidék éltető ere kötött össze. De nem távolodott el túlságosan a kertektől, mert azok voltak a legfontosabbak, és biztonságuk megkövetelte, hogy a közelükben maradjon. Nem is kellett messzire vándorolnia, mert tetszésére volt a vidék, amelyet talált. Ide ültette el a föld ifjúságából maradt magot, jelezve, hogy ez a táj az övé, olyan ragyogással ruházta föl, mely semmihez nem volt fogható, áldása és oltalma kísérte a szorongatott helybélieket és utazókat. Egy idő után az új fajok is felismerték ezt, és attól fogva áhítatos tisztelettel emlegették őt és birtokát. Egész Négyföldön elterjedt a híre, és a mesélők addig tódították, amíg legenda lett belőle.

Arról a tájról nevezték el, amelyet magáénak választott. Úgy hívták, hogy az Ezüst-folyó királya.

ÖREGEMBER KÉPÉBEN jött el Wilhez és Amberléhez, ráncosan és görnyedten lépett elő a fényből, törékeny alakja elveszett bő ruhájában. Haja sűrű, fehér fürtökben omlott a vállára. Napbarnított, ősöreg arcát mély redők árkolták; szeme sötétkék volt, akár a tenger. Mosolyogva köszönt, és a fiatalok visszamosolyogtak, mert érezték, hogy ez az ember nem bántja őket. Még akkor is Artaq hátán csimpaszkodtak, akinek elnyúló fekete teste vágta közben merevedett bele a fénybe. Nem értették, mi történik velük, mégsem féltek. Csupán jóleső álmosságot éreztek, amely vasláncként nyűgözte őket. Az öregember megállt előttük. Alakja elmosódott a szemkápráztató ragyogásban. Megérintette Artaq fénylő pofáját, és a fekete ló halkan nyihogott. Majd Amberlére nézett, és szemét elfutották a könnyek.

– Bár az én gyermekem lehetnél! – súgta. Közelebb lépett, megfogta a lány kezét. – Ezen a vidéken nem esne bántódásod. Békesség neked. Közös a célunk, és egyek leszünk a földdel.

Wil szólni akart, de nem bírt. Az öregember ismét hátralépett, és búcsúra emelte a kezét.

– Most pihenjetek. Aludjatok. – Alakja halványodni kezdett, beleolvadt a fénybe. – Aludjatok, élet gyermekei.

Wilnek majd leragadt a szeme. Kellemes, jóleső érzés volt, nem akart harcolni ellene. Mögötte elernyedt Amberle apró alakja, szorítása ellazult a völgylakó derekán. A fény fogyni kezdett, elenyészett a sötétségben. Wil szeme becsukódott, és ő elaludt. Álmodott. Leírhatatlan gyönyörű, derűs kert közepén állt, olyan, káprázatos illat és színorgiában, hogy elsápadt mellette minden, amit valaha látott vagy képzelt. Ezüstösen csillogó erek fakadtak rejtett forrásokból, és csendes tavakba gyűltek. A lombmennyezet réseiből a napfény aranypora szitált. Puha pázsit smaragdzöld selyme takarta az utakat és ösvényeket. A világ összes madara, hala és állata itt röpködött, úszott és futkosott, békésen, elégedetten, harmóniában. Olyan mélységes nyugalom és mérhetetlen boldogság töltötte el a völgylakót, hogy elsírta magát. Amikor megfordult, hogy Amberlével is megossza boldogságát, látta, hogy a lány elment.

XIII.

WIL OHMSFORD hajnalban ébredt. Füves völgyben feküdt, két juharfa ágainak oltalmában, a napfény hosszú pászmákban nyilazott be a nagy, zöld levelek résein. Wil pislogott. A közelben partra csapó hullámok csobogtak halkan. Egy pillanatig azt hitte, még mindig álmai csodakertjében jár. Olyan valóságosnak tűnt az illúzió, hogy gyorsan felkönyökölt és körülkémlelt. A kert eltűnt. Mellette Amberle aludt. A völgylakó tétovázott, aztán mégis kinyújtotta a kezét, és gyengéden megrázta a lány vállát. Amberle nyugtalanul mocorgott, kinyitotta a szemét, és meglepetten bámult a fiatalemberre.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Wil.

– Jól. – Álmosan dörgölte a szemét. – Hol vagyunk? – Wil a fejét rázta.

– Nem tudom. – Az elf leány lassan felült és körülnézett az apró völgyben.

– Hol van Allanon?

– Azt se tudom. – Óvatosan nyújtóztatta a lábát. Meglepetésére nem zsibbadt és nem gémberedett el. – Eltűnt. Mind eltűntek – Allanon, ezek a fajzatok… – Elhallgatott, mert valami mozgott a mélyedés túlsó végében nőtt bozótban. Ismerős fekete fej nézett ki a lombok közül és halkan nyihogott. Wil elmosolyodott. – Legalább Artaq még megvan! – A fekete csődör ráérősen harapdálta a füvet, majd előbújt a bozótból, odatrappolt Wilhez, és megbökdöste a fejével. A völgylakó egy darabig cirógatta az állat fénylő szőrét, vakargatta a ló füle tövét. Amberle szótlanul figyelte őket. – Láttad az öregembert? – kérdezte Wil. Amberle komolyan bólintott.

– Az az öregember az Ezüst-folyó királya volt.

– Azt én is kitaláltam – pillantott rá az ifjú. – Nagyapám látta egyszer, évekkel ezelőtt. Én meg mostanáig azt se tudtam, igazi volt-e vagy sem. Fura. – Artaq arrébb ment és legelni kezdett. Wil a fejét rázta. – Megmentette az életünket. A démonfarkasok majdnem elkaptak… – A lányra nézett, és elhallgatott. – Mindenesetre most biztonságban vagyunk.

– Olyan volt, akár egy álom, ugye? – kérdezte Amberle halkan. – Úsztunk a fényben Artaq hátán, és nem volt alattunk semmi, csak a fény. Aztán odajött ő, kilépett a fényből, és mondott valamit… – Elnémult, mintha megrendítené az emlék. – Te láttad? – A völgylakó bólintott. – Azután eltűnt – folytatta Amberle, inkább magának, mint a fiatalembernek, mintha így akarná felidézni, ami történt. – Eltűnt, és eltűnt a fény is, és… és akkor… – Kíváncsian sandított Wilre.

– A kert? – pendítette meg a völgylakó. – A kerteket láttad?

– Nem – válaszolta tétován a lány. – Nem, nem kertek voltak, csak sötétség, és… egy olyan érzés, amelyet nem tudok leírni… talán nyújtózkodásnak mondanám. – Segélykérőn pillantott Wilre, de a völgylakó csak bámult értetlenül. – Te is ott álltál velem – folytatta Amberle. – Ott álltál, de nem láthattál. Hívtalak, de mintha nem hallottál volna. Olyan különös volt. – Wil előredőlt.

– Emlékszem az öregemberre és a fényre, pontosan olyanok voltak, amilyennek leírtad őket. Erre emlékszem. Arra is emlékszem, hogy amikor eltűntek, elaludtam… legalábbis úgy gondolom. Mindenesetre te ültél ott velem Artaq hátán. Éreztem, ahogy átöleled a derekamat. A következő pillanatban a kertekben voltam. Még sohasem láttam hozzájuk foghatót – olyan béke volt ott, olyan szépség és nyugalom. De mikor kerestelek, már nem voltál ott. Elmentél.

Szótlanul bámulták egymást.

– Azt hiszem, okosabb lenne azon törni a fejünket, hol vagyunk – mondta végül Wil. Feltápászkodott, körülnézett. Késve kapott észbe, hogy föl kellett volna segítenie Amberlét, de a lány akkor már mellette állt, leveleket és fűszálakat szedegetve a hajából. Pillanatnyi habozás után a völgylakó a vízcsobogás irányába indult a bokrok között. Néhány perc múlva egy tóhoz érkeztek, amely olyan hatalmas volt, hogy minden irányban a szemhatárig ért. Ezüst szikrákat villogtattak a tajtékos hullámok, a víz mélykéken ragyogott a reggeli napfényben. A füves partot csoportokban nőtte be a szil, a fűz, a kőris; lonc-és azáleaillatú, enyhe keleti szél borzolta a fák levelét. A tó fölé boruló, felhőtlen kék kupolában ragyogó, színpompás égív feszült a szemhatár két vége között. Wil fölnézett, kereste, hol áll a nap, majd hitetlenkedő fejcsóválással fordult Amberléhez. – Tudod, hol vagyunk? Valahol a Szivárvány-tó északi partján! Az öregember hozott ide az Ezüst-folyótól a tavon át! Mérföldekre kerültünk onnan, ahonnan indultunk!

Az elf leány kissé szórakozottan bólintott.

– Nyilván igazad van.

– Tudom, hogy igazam van. – Felindultan sietett a vízhez. – Csak azt nem tudom, hogy volt képes…

Amberle leült a fűbe, és a tavat nézte.

– A legenda szerint segít a rászorulókon, akik a földjén utaznak, nem engedi, hogy bajuk essék. – Elhallgatott, valami máson járt az esze. – Mondott nekem valamit… bárcsak emlékezni tudnék… – Wil nem figyelt rá.

– Indulnunk kellene. Arborlon messze van. De ha északnyugat felé megyünk, kijutunk a Mermidonhoz, és a folyó elvezet Nyugatföldre. Sokat kell majd utaznunk nyílt terepen, bár egyelőre nem olyan könnyű megtalálni bennünket. Ezúttal nem hagytunk nyomot. – Annyira csak a rájuk váró út érdekelte, hogy nem vette észre a lány arcán átsuhanó bosszúságot. – Mindent összevetve alig négy nap – esetleg öt, mivel csak egy lovunk van. Ha szerencsénk van, útközben lelünk egy másikat, bár azt hiszem, ez már túl sok lenne a jóból. Persze az se ártana, ha lenne fegyverünk. Még egy íjunk sincs! Vagyis gyümölcsön és zöldségen kell élnünk. Persze megtehetjük… – Hirtelen elhallgatott. Most vette észre, hogy Amberle a fejét csóválja. Az elf leány keresztbe vetette a lábait, és hátradőlt. – Mi a baj? – kérdezte Wil, és lecsüccsent a lány mellé.

– Például te.

– Hogyhogy én?

– Úgy látom, előre eldöntötted, hogy mostantól mi lesz, hogy lesz. Nem gondolod, hogy az én véleményemet is meg kellene kérdezned? – Wil kissé megütődött.

– Hát persze, én… – Amberle ügyet sem vetett rá.

– Nem vettem észre, hogy nagyon firtattad volna. Úgy véled, nem szükséges? – A völgylakó elvörösödött.

– Ne haragudj, én csak…

– Te csak döntesz olyas dolgokban, amelyekben nincs jogod dönteni. – Elhallgatott, hűvösen méregette a fiatalembert. – Még azt se tudom, mit keresel te itt. Kizárólag azért jöttem idáig veled, mert nem volt választásom. Ideje lenne tisztázni néhány dolgot. Miért hozott magával Allanon, Wil Ohmsford? Ki vagy?

Wil elmondta. Shea Ohmsforddal, Shannara Kardjának keresésével kezdte és Allanonnal fejezte be, aki Storlockba jött, hogy segítségét kérje a Vértűz felkutatásához. Mindent elmondott, úgy döntött, nincs értelme titkolózni. Érezte, hogy ez a lány képes elfordulni tőle, ha nem lesz feltétlenül őszinte. Befejezte. Amberle szótlanul meredt rá egy darabig, majd lassan csóválta a fejét.

– Nem tudom, higgyek-e neked vagy sem. Gondolom, hinnem kellene, nincs rá okom, hogy ne tegyem. De annyi minden történt, hogy teljesen elbizonytalanodtam. – Kicsit tétovázott. – Hallottam a Tündérkövekről. Ősrégi mágikus tárgyaknak tartják őket, amelyek jóval a Nagy Háborúk előtt vesztek el. Te mégis azt állítod, hogy Allanon hármat adott a nagyapádnak, aki viszont neked adta tovább. Ha ez igaz… – Elhallgatott, merően nézte Wilt. – Megmutatnád? – kérdezte. A völgylakó rövid habozás után benyúlt a zekéje alá. Tudta, hogy Amberle vizsgáztatja, de úgy vélte, joga van rá. Végül is a lány kénytelen azzal beérni, amit ő mond, ugyanakkor elvárják tőle, hogy rábízza az életét egy ismeretlenre. Előhúzta a kopott bőrtasakot, megoldotta a zsinórt, és a tenyerébe öntötte a három tökéletes formájú követ, amelyek sötétkéken szikráztak a reggeli napsugárban. Amberle odahajolt, komolyan szemügyre vette a Köveket, majd fölnézett Wilre. – Honnan tudod, hogy Tündérkövek?

– Nagyapám mondta. És Allanon is. – Amberle ettől nem nagyon illetődött meg.

– Tudod, hogyan kell használni őket? – A fiatalember a fejét rázta.

– Sose próbáltam.

– Akkor azt se tudhatod, veszede hasznukat, nemde? – Halkan nevetett. – Akkor tudod meg, ha majd szükséged lesz rá. Nem valami megnyugtató, ugye?

– Nem, nem nagyon – ismerte be Wil.

– Mégis itt vagy. – Wil vállat vont.

– Ez látszott helyesnek. – Visszaejtette a Köveket a szütyőbe, és a zekéje alá rejtette őket. – Majd meglátom, működnek-e. Akkor eldönthetem, tévedtem-e vagy se. – Amberle figyelmesen nézte, de nem szólt. Wil várt.

– Sokban hasonlítunk, Wil Ohmsford – szólalt meg végül a lány. Átkulcsolta felhúzott térdét. – Nos, te elmondtad, ki vagy, és azt hiszem, joggal várod el, hogy viszonozzam udvariasságodat. Családom neve Elessedil. Eventine Elessedil a nagyapám. Bizonyos értelemben mindketten a nagyapáink miatt kerültünk ebbe a helyzetbe. – Wil bólintott.

– Ez igaz. – A szél belekapott Amberle gesztenyebarna hajába, és az arcára borította, mint egy fátylat. A lány félresöpörte a tincseket, és ismét a tavat nézte.

– Ugye tudod, hogy nem akarok visszatérni Arborlonba? – kérdezte.

– Tudom.

– Viszont szerinted oda kell mennem, igaz?

Wil hátradőlt, a könyökére támaszkodott, és a szivárványt bámulta az égen.

– Szerintem igen – válaszolta. – Csendesmartra nem mehetsz vissza, mert a démonok szimatolni fognak utánad. Hamarosan itt is szimatolnak. Nem maradhatsz egy helyben. Ha Allanonnak sikerült elmenekülnie… – Annyira megrendült szavai rejtett értelmétől, hogy egy pillanatra elnémult. – Ha Allanonnak sikerült elmenekülnie, akkor elvárja, hogy Arborlonba menjünk, és ott találkozzunk vele. – A lányra pillantott. – Ha van jobb ötleted, boldogan meghallgatom. – Amberle sokáig nem mondott semmit, csak nézte a Szivárvány-tavat, figyelte a lágyan hullámzó vizet, arcát a szélbe tartotta. Amikor megszólalt, alig lehetett hallani a suttogását.

– Félek. – A fiatalemberre nézett, és mintha mondani akart volna valamit, aztán mégse tette. Elmosolyodott – az első szívből jövő mosolya volt, amióta Wil ismerte. – Két bolond egy pár, mi? Te a Tündérköveiddel, amik vagy azok, amiknek hiszed őket, vagy nem, én meg pont arra az egy dologra készülök, amit kerülni esküdtem. – Fölállt, tett néhány lépést, majd visszatért a tápászkodó Wilhez. – Szeretném, ha tudnád, hogy szerintem értelmetlen Arborlonba menni. Szerintem Allanon téved. Sem az Ellcrys, sem az elf nép nem fogad vissza, mert a druida meggyőződésével ellentétben már nem vagyok Választott. – Rövid ideig hallgatott. – Viszont, ha mást tennénk, az is ugyanilyen értelmetlen lenne.

– Való igaz – felelte a völgylakó. Amberle bólintott.

– Akkor úgy vélem, a kérdés eldőlt. – Gyermeki arca elkomolyodott. – Csak azt remélem, hogy nem tévedünk.

Wil sóhajtott.

– Hát igen. Alighanem hamarosan kiderül. – Ajkára vérszegény mosolyt kényszerített. – Hozzuk Artaqot, és győződjünk meg róla.

A nap hátralevő részében és a következő napon is északnyugat felé vándoroltak a callahorni füves pusztán. Kellemes, meleg, száraz idő volt, gyorsan haladtak. Az első napon déltájban sötét viharfelhők tűntek fel északon, és baljósan ültek a Sárkányfogak fűrészes bástyafalán, de alkonyatra lehömbörödtek a keleti Rabb-síkságra és eltűntek. A völgylakó és az elf leány felváltva lovagoltak és gyalogoltak; egyszerre ketten ülték meg Artaqot, majd mindketten gyalogszerrel bandukoltak, hogy a nagy fekete csődör pihenhessen. Artaqot még a többórás lovaglás sem látszott megviselni, de Wil nem merte kockáztatni, hogy kifárassza. Nem látták a démonokat, amelyeket leráztak az Ezüst-folyónál, de a fajzatok nyilván még mindig a nyomukat kajtatják. Wil azt akarta, hogy Artaq friss erővel fusson, ha olyan balszerencsések lesznek, hogy a démonok rájuk találnak. Mivel a Wil övébe szúrt apró vadászkésen kívül semmiféle fegyverük sem volt, be kellett érniük a puszta vadon termő gyümölcseivel és növényeivel. A fiatalember bőségesnek, bár némileg soványnak találta a kosztot, ám Amberlét láthatólag nem zavarta. Neki kedvére volt ez az étrend. Értett hozzá, hogy ott is leljen ennivalót, ahol a völgylakó nem is várta, a leglehetetlenebb helyekről húzgált ki ehető gyökereket és hajtásokat, amelyeket azonnal meg is nevezett és részletesen leírt. Wil figyelmesen hallgatta és időnként kérdezgetett, mert ez volt az egyetlen téma, amelyről Amberle készségesen beszélt. A völgylakó próbált más tárgyakat is szóba hozni, de csekély sikerrel. Így tehát növényekről és gyökerekről beszélgettek, egyébként szótlanul vándoroltak. Az első éjszakán egy nyárfaligetben aludtak, egy iható vizű, tiszta kis patak közelében.

A második nap délutánján megérkeztek a Mermidonhoz, és észak felé indultak a partján. Eddig senkivel sem találkoztak, most egyszerre tucatnyi utazó jött szembe, egyesek gyalog, mások lóháton, egy ember pedig ökör-vonta apró szekeret hajtott. Valamennyinek volt a fiatalokhoz egy jó szava, és integettek is, mielőtt tovább mentek volna a maguk útján. Alkonyatkor letáboroztak a Mermidon partján, délnyugatra Tyrsis városától, szürke-fenyők és fűzfák menedékében. Wil kezdetleges horgászbotot eszkábált fűzfaágból, madzagból és a ruhájáról lefejtett kapocsból. Fél óra alatt sikerült kiemelnie két sügért. A halat tisztította, amikor a túlsó parton karaván tűnt föl déli irányból. A cifrára pingált lakókocsik, a cédrusfa zsindelyes nyeregtetők, a kézzel faragott ajtók, a rézszegecsekkel kivert ablakkeretek színesen ragyogtak a lemenő nap fényében. Fényesre kefélt szőrű, ezüstpitykés istránggal fölszerszámozott lovak húzták a kocsikat. Selyembe öltözött nyalka lovasok kísérték a menetet; nyakukon és lovaik zabláján színes pántlikák lobogtak. Wil akaratlanul abbahagyta a haltisztítást és megbámulta a különös kompániát, amely csikorgó tengelyekkel, nyiszogó hámokkal, kiáltozva-füttyögetve közeledett a folyóhoz. Majdnem a völgylakóval szemközt a lakókocsik laza kört formáltak és nehézkes döccenéssel megálltak. Férfiak, asszonyok, gyerekek rajzottak elő a kocsikból, kifogták a lovakat és tábort ütöttek. Wil mögött Amberle lépett ki a fák közül, és leült a fiatalember mellé. A völgylakó rásandított, majd ismét a túlparti társaságot nézte.

– Romanók – állapította meg gondterhelten. A lány bólintott.

– Már máskor is láttam őket. Az elfek nincsenek odáig értük.

– Senki sincs. – Tovább kaparta a halpikkelyt. – Ellopnak mindent, ami nincs leszögezve, vagy ha igen, kibeszélik belőle a szögeket. Saját törvényeik szerint élnek, és fütyülnek a másokéra.

Amberle megérintette a karját. Wil föltekintett. Egy tetőtől talpig feketébe öltözött magas férfi, akinek csak a széles öve és a köpenye volt lomb-zöld, éppen két, tarka szoknyás-blúzos, idősebb asszonyt kísért a folyóhoz. Amikor az asszonyok lehajoltak, hogy telemerjék vödreiket, a férfi lekapta, meglengette széles karimájú kalapját és mély bókot vágott ki a két fiatal felé, olyan mosolyra húzva a száját, amely valósággal vakított sötétbarnára sült, fekete szakállas arcában. Wil fölemelte a karját és nyájasan visszaintett.

– Annak azért örülök, hogy a túlparton vannak – dünnyögte Amberlének. Fölálltak, visszatértek a táborukba. Halból, gyümölcsből, zöldségből, patakvízből álló ízletes vacsorát ettek, majd a tűz mellé telepedtek, és a fák közötti réseken át figyelték a túlparton égő tüzek izzását. Egy darabig hallgattak, ki-ki saját gondolataiba merült, aztán Wil fölpillantott az elf leányra. – Honnan tudsz ilyen sokat a növényekről? Azokról, amelyek a csendesmarti kertedben nőnek? Meg ezekről, amelyeket utunk közben találtál? Tanultad valakitől? – Amberle meglepődött.

– Ahhoz képest, hogy részben elf vagy, nem valami sokat tudsz rólunk. – Wil vállat vont.

– Nem igazán. Csak apai ágon vagyok elf, apám pedig meghalt, mikor kicsi voltam. Tudomásom szerint nagyapám sohasem járt Nyugatföldön, ő legalábbis nem emlegeti. Nem is nagyon érdekelt, hogy elf vér is folyik bennem.

– Pedig kellett volna, hogy érdekeljen – mondta halkan Amberle. Tekintete összekapcsolódott a fiatalemberével. – Tudnunk kell, kik voltunk, csak akkor érthetjük meg, kik vagyunk. – Nem úgy mondta, mintha a völgylakót bírálná, sokkal inkább önvádként hangzott. Wil hirtelen szerette volna jobban ismerni. Bár tudná, mivel győzhetné meg Amberlét, hogy csak egy kicsit nyíljon meg, s ne zárkózzon magába olyan mereven!

– Talán segíthetnél, hogy legalább részben megtudjam – mondta percnyi gondolkozás után. Amberle szemébe nyomban kiült a kétely, mintha azt hinné, hogy Wil ugratja. Sokáig tétovázott, mielőtt felelt volna.

– Nos, talán képes leszek rá. – Megfordult, hogy jobban lássa a fiatalember arcát. – Először is azt kell tudnod, hogy az elf nép erkölcsi kötelességének tartja védelmezni a földet és mindent, ami rajta él, legyen az növény vagy állat. Magatartásukat mindig ez az elv határozta meg. Az óvilágban egész életüket annak szentelték, hogy óvják az erdőket, amelyekben laknak, gondozzák növényeit, védjék állatait. Természetesen akkoriban nem is kellett mással törődniük, mert elszigetelt és visszahúzódó nép voltak. Mostanra mindez megváltozott, de az elfek még mindig hisznek benne, hogy erkölcsi felelősséggel tartoznak a világnak. Minden elfnek kötelessége élete egy részében azon munkálkodni, hogy visszaadjon a földnek valamit abból, amit elvett, vagyis jóvátegye a visszaélésből vagy hanyagságból keletkezett károkat, törődjön a vadon élő állatokkal, gondozza a fákat és kisebb növényeket, ahol szükség van rá.

– Ezt vállaltad Csendesmarton? – Amberle bólintott.

– Bizonyos értelemben. A Választottak fel vannak mentve ez alól a tevékenység alól. Amikor megszűntem Választott lenni, és nem voltam többé szívesen látott polgár a hazámban, úgy döntöttem, hogy a földet kell szolgálnom. Az elfek munkája főleg Nyugatföldre korlátozódik, mert ez a hazánk. Ugyanakkor hiszünk benne, hogy a földért nemcsak az elfek, de minden ember felelősséggel tartozik. Bizonyos mértékig a törpék is osztják vélekedésünket, de a többi faj sohasem tett tanúságot effajta meggyőződésről. Így tehát egyes elfek eljárnak Nyugatföldről más közösségekhez, és igyekeznek megtanítani az ottaniakat a földjük iránti felelősségre. Én is erre törekedtem Csendesmarton.

– Ezért tanítottad a falusi gyerekeket – mondta Wil.

– Elsősorban a gyerekeket, mert a gyerek a legfogékonyabb, és neki van ideje tanulni. Engem is gyerekkoromban tanítottak; az elfeknél így szokás. A tanultakat az átlagosnál több tehetséggel fordítottam át gyakorlatra – gondolom, egyebek között ezért szemeltek ki Választottnak. A Választott ösztönös hozzáértéssel oltalmazza és gondozza a földet és élőlényeit. Az Ellcrys ezt megérzi. Van ez a képessége… – Elharapta a mondatot, mintha olyasmi jutott volna eszébe, amit nem akar szavakba önteni. Megrántotta a vállát. – Szóval, értettem a csendesmarti gyerekek tanításához, és a falusiak nagyon jók voltak hozzám. Csendesmart az otthonom volt, dehogyis akartam otthagyni! – Hirtelen lesütötte a szemét, a kettejük között égő tüzet bámulta. Wil nem szólt. Előrehajolt, pár darab fát vetett a lángokba. Amberle percnyi hallgatás után fölnézett. – Most tudsz valamit abból, mit éreznek az elfek a föld iránt. Ez neked is örökséged, úgyhogy igyekezned kellene megérteni.

– Azt hiszem, értem – felelte tűnődve a völgylakó. – Legalábbis részben. Nem neveltek elf szellemben, de a storok gyógyítónak képeztek ki. Nekik körülbelül ugyanolyan fontos az emberi élet, mint az elfeknek a föld. A gyógyítónak el kell követnie mindent, ami hatalmában áll, hogy megmentse azoknak a férfiaknak, asszonyoknak és gyerekeknek az életét és épségét, akiket kezel. Erre köteleztem el magam, amikor úgy döntöttem, hogy gyógyító leszek.

Az elf leány kíváncsian nézte.

– Ettől még különösebbnek tűnik, hogy engedted rábeszélni magad a gyámolításomra. Gyógyító vagy, aki az élet megőrzésére tett fogadalmat. Mihez fogsz, ha olyan helyzetbe kerülsz, amikor az én védelmemben bántanod kell másokat, netán még meg is kell ölnöd őket? – Wil szótlanul meredt rá. Még egyszer sem fordult meg a fejében ez a lehetőség. Ahogy most belegondolt, kínos kétkedés fogta el.

– Nem tudom, mit fogok tenni – vallotta be feszengve. Egy darabig hallgattak, egymást bámulták a lángok felett, egyikük sem volt képes megtörni a nyomasztó pillanatot. Majd Amberle hirtelen fölállt, átült a völgylakó mellé, és megfogta Wil kezét. Haja beárnyékolta kedves arcát.

– Ez nem volt tisztességes kérdés, Wil Ohmsford. Sajnálom, hogy föltettem. Abban a meggyőződésben vállalkoztál erre az útra, hogy segíthetsz nekem. Hibáztam, amikor kételkedtem elhatározásodban.

– Tisztességes kérdés volt – felelte határozottan Wil. – Csak nekem nincs rá válaszom.

– Nem is kell, hogy legyen – erősködött Amberle. – Minden ember közt elsősorban nekem kellene tudnom, hogy vannak döntések, amelyeket nem lehet meghozni idő előtt. Nem mindig láthatjuk előre, mi fog történni, ennélfogva a saját viselkedésünket sem számíthatjuk ki. Ezt a tényt tudomásul kell venni. Még egyszer elnézést kérek. Ennyi erővel te is kérdezhetnéd, mit fogok tenni, ha az Ellcrys közli, hogy még mindig Választott vagyok.

Wil halványan elmosolyodott.

– Jól vigyázz, mert kísértésbe hozol, hogy éppen ezt kérdezzem. – mberle nyomban elengedte a kezét és fölállt.

– Ne tedd. Nem lenne tetszésedre a válasz. – Szomorúan csóválta a fejét. – Te azt gondolod, hogy könnyű és egyszerű dolog döntenem, de tévedsz. – Visszament a tűz másik oldalára. Elterítette köpenyét a földön, és mielőtt magára csavarta volna, még egyszer átnézett Wilre. – Hidd el, völgylakó, ha döntésre kerül a sor, kettőnk közül neked lesz könnyebb dolgod. – Lehajtotta fejét köpenye redőire, és néhány perc alatt elaludt. Wil Ohmsford töprengve nézte a lángokat. Hitt Amberlének, bár maga se tudta, miért.

XIV.

ARRA ÉBREDTEK, hogy Artaq eltűnt. Először azt hitték, talán elbódorgott az éjszaka, de mikor körülnéztek a pagonyban, amelyben táboroztak, és a mögötte elnyúló legelőn, sehol sem, látták a nagy fekete csődört. Kellemetlen gyanú kezdett mocorogni Wilben. Gyorsan megvizsgálta azt a helyet, ahová Artagot kicsapták legelni, körüljárta táboruk peremét, időnként letérdelt, megszaglászta, megtapogatta a földet. Amberle kíváncsian figyelte. Néhány perc múlva úgy tűnt, hogy talált valamit. Szemét még mindig a földre szegezve elindult a pagonyból déli irányban. Megtett a pusztán száz lépést. Kétszázat. Élesen elkanyarodott a folyó felé. Az elf leány szótlanul követte. Rövidesen a Mermidon partján álltak, egy sekélyesnél, amely folyás irányában pár száz méterre volt az ő táboruktól.

– Romanók! – Úgy köpte ki a szót, mint egy keserű pirulát. – Éjszaka átgázoltak és ellopták! – Amberle meghökkent.

– Biztos?

– Biztos – bólintott Wil. – Megtaláltam a nyomukat. Mellesleg ki más tudta volna elkötni Artagot? Okvetlenül jelez, ha valami kontár settenkedik körülötte. Márpedig köztudott, hogy a romanóknál jobban senki sem ért a lovakhoz. Nézd, már el is mentek! – A túlpartra mutatott. Ott, ahol este még tábor volt, ma már csak puszta földet lehetett látni. Némán bámulták egy darabig.

– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte végül Amberle. Wil olyan dühös volt, hogy alig bírt válaszolni.

– Először is visszamegyünk és összecsomagolunk. Aztán átlábalunk a gázlón, és körülnézünk a táborhelyükön.

Összekapkodták szegényes motyójukat, majd visszatértek a folyóhoz. Különösebb nehézség nélkül át tudtak kelni a gázlón. Néhány perc múlva a kihalt romanó táborban álltak. Wil ismét tanulmányozni kezdte a terepet, ezúttal fürgébben járkált ide-oda. Amikor befejezte, odament a várakozó Amberléhez.

– Flick bátyámtól tanultam a nyomolvasást, mikor még otthon laktam Árnyas-völgyben – közölte sokkal derűsebb hangulatban. – Kicsi koromban egyszer heteken át táboroztunk, horgásztunk, vadásztunk a Duln-erdőben. Mindig gondoltam, hogy egyszer még szükségem lesz arra, amit tanultam. – Amberle türelmetlenül bólogatott.

– Mit találtál?

– Nyugat felé mentek, és valószínűleg még hajnal előtt indultak.

– Ennyi? És annak nem láttad jelét, hogy Artaq náluk van-e?

– De mennyire hogy náluk! Ott a sekélyesben megmaradt egy ló lábnyoma, amely a túloldalon belegázolt a vízbe, itt pedig kijött. Egy ló, több ember. Kétség nem fér hozzá, hogy a romanók kötötték el. Mi pedig vissza fogjuk szerezni.

Amberle kétkedve nézte.

– Vagyis utánuk akarsz menni?

– Természetesen utánuk megyek! – Ismét kezdett megmérgesedni. – Megyünk!

– Csak így kettesben, völgylakó? – A lány a fejét csóválta. – Gyalog?

– Estére utolérhetjük őket. Ezek a kocsik lassúak.

– Azaz feltételezed, hogy rálelünk a nyomukra?

– Nem olyan ördöngösség az. Ha tudtam követni szarvas csapáját a vadonban, ahol hetek óta nem esett, akkor egy romanó kompániát is megtalálok a pusztán.

– Nekem ez egyáltalán nem tetszik – mondta a lány halkan. – Ha utol is érjük őket, és valóban ők vitték el Artaqot, mitévők leszünk akkor?

– Emiatt majd akkor fájdítjuk a fejünket, ha utolértük őket – felelte Wil egykedvűen. Amberle nem érte be ennyivel.

– Szerintem most kellene fájdítani miatta a fejünket. Olyan kompániát akarsz üldözőbe venni, amely tele van fegyveres férfiakkal. Ami történt, nekem sem tetszik jobban, mint neked, de aligha mentség arra, hogy sutba vágd a józan eszedet. – Wil megparancsolta magának, hogy ne robbanjon ki belőle a türelmetlenség.

– Nem hagyom ezt a lovat. Először is, ha nincs Artaq, a démonok már Csendesmartnál elintéznek. Jobb sorsot érdemel, minthogy élete végéig ezeket a tolvajokat kelljen szolgálnia. Másodszor, ő az egyetlen lovunk. Nélküle gyalogszerrel kellene kaptatnunk Arborlonig. Az több mint egy hét, és ennek a hétnek a java részében a pusztán kell vándorolnunk. Ez jelentősen növeli annak a lehetőségét, hogy a fajzatok, amelyek még mindig vadásznak ránk, meg is találjanak, aminek egyáltalán nem örülnék. Szükségünk van Artaqra.

– Úgy veszem észre, már döntöttél – szólt Amberle kifejezéstelen arccal. Wil bólintott.

– Kénytelen voltam. Különben is, a romanók eleve nyugat felé vándorolnak; legalább a megfelelő irányba megyünk.

Amberle egy darabig nem szólt, csak nézte. Végül bólintott.

– No jó, akkor induljunk. Én is vissza akarom kapni Artaqot. De ezen még törjük a fejünket egy kicsit, amíg utolérjük őket. Okosabb lenne, ha addigra kidolgoznánk valamilyen tervet, völgylakó. – Wil lefegyverzően vigyorgott.

– Kidolgozzuk!

Egész nap gyalogoltak a pusztán a kompánia nyomában. Tikkasztó, száraz nap volt, a nap lángostort suhogtatott a felhőtlen kék égből. Szinte alig volt árnyék, ahová elbújhattak volna a forróság elől. Vizük hamarosan elfogyott, és még egy erecskét sem találtak, hogy pótolhatták volna. Délutánra kiszikkadt a szájuk a síkság porától és a szomjúságtól. Lábizmaik sajogtak, talpuk felhólyagosodott. Ritkán szóltak, takarékoskodtak az erejükkel, tették egyik lábukat a másik elé, és nézték, hogyan ereszkedik a nap a szemhatárra, míg végül csak tompa narancsszín izzás maradt belőle. Hamarosan sötétedni kezdett, a napra szürkület jött, a szürkületre éj, de ők csak mentek. Már nem látták a fű között a lakókocsik kerekének nyomát, s csak ösztönükre hagyatkozhattak, hogy egyenesen viszi őket tovább nyugat felé. Az éjszakai égen előbújt a hold és a csillagok, halvány fényük vezette a kitartóan gyalogló völgylakót és elf leányt. Bőrükre rászáradt a verejtékkel kevert por, ruhájuk undokul megkeményedett. Egyikük sem javasolta, hogy álljanak meg. A megállás a beismerést jelentette volna, hogy ezen az éjszakán nem érik utol a karavánt, hogy kénytelenek lesznek ugyanígy vándorolni még egy napon át. Mentek némán, a lány ugyanolyan kemény eltökéltséggel, mint a fiatal férfi. Ez meglepte Wilt. Őszinte csodálattal töltötte el Amberle derekassága. Egyszer csak fényt pillantottak meg a messzeségben. Tűz volt, fároszként izzott a feketeségben. Rátaláltak a romanókra. Szótlanul vonszolták magukat feléjük. A sötétségből fokozatosan kirajzolódtak a csúcsos tetejű lakókocsik, míg végül ott állt előttük az egész karaván, ugyanolyan laza körben, mint a Mermidon partján. Wil megfogta Amberle karját, és gyengéden lehúzta maga mellé guggolásba.

– Bemegyünk – súgta, szemét egy pillanatra sem véve le a romanó táborról. Amberle döbbenten sandított rá.

– Ez a terved?

– Ismerem egy kicsit ezt a népet. Akármit mondjak, te csak ne ellenkezz, és nem lesz semmi baj.

Amberle válaszát meg se várva felállt és a karaván felé indult. Az elf leány egy pillanatig bámult utána, majd föltápászkodott és követte. Közelebbről már meg lehetett különböztetni a tűz mellé telepedett férfiak, asszonyok, gyerekek arcát, hallani lehetett a nevetést és a beszédfoszlányokat. A romanók épp most költötték el estebédjüket, és összeültek egy kis tereferére. Valahonnan a táborból húros hangszerek halk pengése hallatszott. Húsz méterre jártak a kör szélétől, amikor Wil elkiáltotta magát. Amberle annyira meghökkent, hogy ugrott egyet. A táborban mindenki megkövült, a fejek a jövevények felé fordultak. Sietős lépések hallatszottak, és maroknyi férfi jelent meg abban a résben a kocsik között, amely a legközelebb esett a két fiatalhoz. Szótlanul lesték az éjszakát, a mögöttük égő tűz arctalan árnyakká varázsolta őket. Wil nem lassított, Amberle egy-két lépéssel lemaradva követte. Hirtelen nagyon nagy csend lett a táborban.

– Jó estét! – köszönt Wil nyájasan a romanóknak, akik elállták a tábor bejáratát. A férfiak nem feleltek. Pengék villantak a tűz fényében. – Megláttuk a tüzeteket, és úgy gondoltuk, talán kaphatnánk tőletek egy ital vizet – folytatta Wil rendületlen mosollyal. – Hajnalhasadás óta gyalogolunk egy korty nélkül, egész kitikkadtunk.

Valaki átnyomakodott a hallgatag romanók között, egy magas alak lomb-zöld köpenyben és széles karimájú kalapban: ugyanaz az ember, akit a vándorok a folyónál láttak.

– Ó, a tegnapi ifjú utazók! – állapította meg halkan és egyáltalán nem barátságosan.

– Légy üdvözölve még egyszer – szólt Wil nyájasan. – Fájdalom, nagyon ránk jár a rúd. Éjszaka elveszett a lovunk – nyilván elkódorgott, míg aludtunk. Egész nap caplattunk víz nélkül, ránk férne egy kis innivaló.

– Valóban – mosolygott hidegen a magas férfi. Öles termetű, sötét arcú, magas, csontos ember volt, fekete bajusza, szakálla csaknem fenyegetővé tette a mosolyát. Karvalyorra volt, nap-cserzett homloka; szúrós pillantása feketébb, mint az éjszaka. Fölemelte a kezét, és intett a mögötte álló férfiaknak. Minden ujján gyűrűt viselt. – Hozzatok vizet – parancsolta, még mindig a völgylakót figyelve. Az arca nem lett szívélyesebb. – Ki vagy te, ifjú barátom, és hova tartasz?

– A nevem Wil Ohmsford – felelte a völgylakó. – Ő Amberle húgom. Arborlonba tartunk.

– Arborlonba – ismételte tűnődve a magas férfi. – Hát persze, elfek vagytok, legalábbis részben. Minden bolond láthatja. Hanem azt mondod, elvesztettétek a lovatokat. Nem lett volna okosabb, ha a Mermidon másik partján mentek tovább, ahelyett hogy egyenesen átjöttök nyugatra? – Wil még édesebben mosolygott.

– Ó, igen, gondoltunk erre is; hanem tudod, minél előbb Arborlonban kell lennünk, és a magunk alkalmatosságán túlságosan sokáig tartana. Természetesen mi is észrevettünk benneteket, amikor tegnap este velünk átellenben tábort ütöttetek a túlparton, és azt is láttuk, hogy nagyon szép lovaitok vannak. Arra gondoltunk, hogy ha estére utolérhetnénk benneteket, talán cserélhetnénk egy lovat valami drágaságon.

– Valami drágaságon? – A nagy ember vállat vont. – Meglehet. Bár előbb megnézzük, mit kínáltok cserébe, természetesen. – Wil bólintott.

– Természetesen. – Egy öregasszony vizeskorsót hozott és egyetlen fakupát. Odanyújtotta Wilnek, aki szó nélkül átvette, és vizet töltött a kupába, miközben az összes romanó őt leste. Nem kínálta oda a megdöbbent Amberlének, tudomást sem vett róla, csak felhajtotta a kupát. Másodszor is töltött, azt is kiitta. Az utolsó korty után minden megjegyzés nélkül Amberle kezébe nyomta az üres kupát és a korsót.

– Látom, tudsz illedelmet – jegyezte meg a nagy ember. Sötét szeme érdeklődve felcsillant. – Ezek szerint azt is tudod, hogy romanók vagyunk.

– Kezeltem már romanókat – mondta Wil. – Gyógyító vagyok. – Halkan felmorajlott a gyülekezet, amely jelentősen gyarapodott a beszélgetés kezdete óta. Most már csaknem az egész kompánia odacsődült, úgy harminc férfi, asszony és gyerek, valamennyien színpompás selymekben, fonott pántlikákkal és keszkenőkkel ékesen.

– Gyógyító? Erre aztán nem számítottam! – A magas férfi előrelépett. Lekapta, meglengette a kalapját, bókolt, majd fölegyenesedett és üdvözlésre nyújtotta a kezét. – Az én nevem Cephelo, és ennek a famíliának a vezetője vagyok.

Wil belecsapott a tenyerébe és keményen megrázta. Cephelo mosolygott.

– Nohát, ne ácsorogj már itt, még megfázol: Jöjj velem. A húgodat is szívesen látjuk. Rátok fér egy fürdés és valami harapnivaló. – Bevezette őket a romanók között a körbe. Hatalmas tűz pattogott a tábor közepén, háromlábra függesztett vasbogrács lógott fölötte. A cifrára festett lakókocsik ragyogtak a lángok világánál, amely éjszakai sötét csíkokat kevert a színek szivárványába. A kocsik tövében pehelypárnákkal megrakott, dúsan faragott, fényezett padok álltak. A csipkefüggönyökkel-kalárisokkal díszített, rézkilincses ablakokat kitárták éjszakára. Oldalt egy hosszú asztalon baljós külsejű dárdák, kardok és kések sorakoztak szép rendben. Két kisfiú buzgón olajozta a pengéket.

Amikor a tűzhöz értek, Cephelo hirtelen sarkon fordult.

– Mármost melyik legyen előbb: az evés vagy a fürdés?

Wil még csak rá se nézett Amberlére.

– Nekem a fürdés – meg a húgomnak is, ha tudjátok nélkülözni a vizet.

– Tudjuk – bólintott Cephelo, aztán elfordult. – Eretria!

Selyem suhogott, és Wil előtt ott állt a legcsodálatosabb lány, akit valaha látott. Kicsi és karcsú volt, mint Amberle, de hiányzott belőle az elf leány gyermeki naivsága. Dús, fekete haja csigákban omlott a vállára. A szeme sötét volt és titokzatos, az arca gyönyörű, a vonásai olyan tökéletesek, hogy aki egyszer látta, soha többé nem felejtette el. Magas szárú bőrcsizmát, skarlát selyemből varrott lovaglónadrágot és ujjast viselt, amely látványosan érvényre juttatta idomait. A csuklóján és a nyakán ezüstpántok villogtak. Wil megbűvölten bámulta, nem tudta levenni róla a szemét.

– A lányom – közölte Cephelo unottan. – Vidd el az elf leányt, hadd fürödjön.

Eretria vásottan mosolygott.

– Sokkal érdekesebb lenne őt fürdetnem – bólintott Wil felé.

– Tedd, amit mondtam! – mordult rá az apja. Eretria továbbra sem vette le a szemét a völgylakóról.

– Gyere, leányzó! – invitálta Amberlét, aki roppant kelletlenül követte.

Cephelo Wilt a tábor szélére vezette, ahol a kocsik között felakasztott pokrócokkal kerítettek el egy szűk területet, közepén dézsával. Wil bebújt a pokrócok alá, levetkőzött, szép rendesen összehajtogatta a ruháit, és maga mellé, a földre tette őket. Tudta, hogy a romanó lesi minden ruhadarabját, ha netán lenne bennük valami értékes, ezért nagyon vigyázott, hogy a Tündérkövek tasakja ne essen ki zubbonyának zsebéből. Locsolni kezdte magát egy merítőedénnyel, lemosta az egész napos utazás porát és verejtékét.

– Nem sűrűn látni olyan gyógyítót, aki romanókat is hajlandó istápolni – jegyezte meg Cephelo percnyi hallgatás után. – Általában magunkra vagyunk utalva.

– A storok képeztek ki – felelte Wil. – Ők mindenkinek segítenek.

– A storok? – hökkent meg ismét Cephelo. – De hiszen azok gnómok! – Wil bólintott.

– Velem kivételt tettek.

– Úgy látom, te több értelemben is kivételes vagy – jelentette ki a szálas ember. Letelepedett egy közeli padra, onnan figyelte, amint a völgylakó szárazra törli magát, majd mosni kezdi a ruháit. – Nálunk akad munka, amivel törleszthetsz ételedért és pihenésedért, gyógyító. Vannak közöttünk, akik rászorulnak képességeidre.

– Örömmel teszek meg mindent, ami módomban áll – felelte Wil.

– Helyes – bólintott Cephelo elégedetten. – Keresek neked valami száraz ruhát. – Felállt és elment.

Wil tüstént áttette a Tündérköveket a zubbonya zsebéből a csizmájába, majd folytatta a mosást. Cephelo szinte azon nyomban vissza is tért, romanó selymekkel. A völgylakó átvette a ruhákat és felöltötte. Határozott mozdulattal felrántotta a jobb csizmáját – bár az orrban a göb kellemetlenül nyomta a nagyujját –, majd a balt. Cephelo szólította a vízhordó öregasszonyt, hogy vigye el Wil nyirkos ruháit. A völgylakó szó nélkül átnyújtotta a holmiját, tudva, hogy az utolsó öltésig át fogják vizsgálni, de úgyse találnak benne semmit. Visszatértek a tábor közepén ropogó tűzhöz, ahol csatlakozott hozzájuk a tisztára csutakolt Amberle, hasonló ruhában, mint Wil. Kaptak egy-egy tányér meleg ételt, és egy-egy pohár bort. Leültek a tűzhöz, és szótlanul ettek. A romanók köréjük telepedtek, és kíváncsian figyelték őket. Cephelo velük szemközt foglalt helyet egy aranyrojtos, nagy párnán. Lábát keresztbe vetette, sötét arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Eretria nem volt sehol. Vacsora után a romanók főnöke összehívta famíliája gyógyításra szoruló tagjait. A völgylakó sorra vette őket, ellátta a különböző fertőzéseket, belső szervi bajokat, bőrbetegségeket, enyhébb lázas eseteket. Amberle kéretlenül segített, adogatta a tépést, a forró vizet, az egyszerű gyógyfüves medicinákat, kente az írokat. Majdnem egy óráig tartott, mire Wil elkészült. Ekkor Cephelo lépett oda hozzá.

– Jó munkát végeztél, gyógyító – mosolygott kissé túlságosan is mézédesen. – Lássuk, mivel tudjuk viszonozni. Gyere csak velem. Erre. – Átfogta hosszú karjával a völgylakó vállát, és elkormányozta a tűztől, hagyva, hogy Amberle takarítson föl utánuk. A romanó tábor túlsó végébe tartottak. – Azt mondod, annak a helynek a közelében veszett el tegnap este a lovatok, ahol mi táboroztunk a Mermidon partján – kezdte Cephelo gondterhelten. – Hogy nézett ki az az állat? – Wilnek a szeme se rebbent. Ismerte ennek a játéknak a szabályait.

– Csődör, fekete, mint a bogár.

– Nohát – mondta még gondterheltebben Cephelo –, mi meg pont egy ilyen állatot találtunk, amilyet mondtál, nagyon szép állatot, éppen ma reggel, zöld hajnalban. A pusztáról bódorgott be a táborunkba, épp mikor fogtunk volna be, hogy fölkerekedjünk. Talán épp a te lovad volt, gyógyító.

– Talán – helyeselt Wil.

– Persze, nem tudtuk, kinek a jószága – mosolygott Cephelo –, úgyhogy elhoztuk a magunkéval. Nem nézed meg?

Kimentek a lakókocsik gyűrűjéből a síkra. A tábortól tizenöt méterre sorakoztak kipányvázva a romanó lovak. Két sötét alak bukkant elő a sötétségből, dárdával és íjjal fölfegyverkezve, ám Cephelo egyetlen szavára már bújtak is vissza rejtekhelyükre. A magas férfi a sor túlsó végére vezette Wilt. Ott állt Artaq. Wil bólintott.

– Ez az a ló.

– Viseli a bélyegedet, gyógyító? – érdeklődött a romanó főnök, majdnem olyan hangon, mintha restellné, hogy ilyet kell kérdeznie. Wil megrázta a fejét. – Ó, jaj, milyen kár, mert ezek után nem tudhatjuk, tényleg a te lovad-e. Végül is sok fekete csődör van Négyföldön, hogy különböztessük meg őket, ha a gazdáik nem ütnek rájuk billogot? Hát ez bizony baj, gyógyító. Úgy szeretném neked adni, hanem ez fölöttébb kockázatos. Mert mondjuk, azt teszem, amit szívem szerint tennék, tehát odaadom neked a lovat, erre beállít egy ember, azt mondja, elveszett a fekete csődöre, és akkor kell rájönnünk, hogy tévedésből az ő lovát adtam oda neked. Nohát, akkor én lennék a felelős annak az embernek a veszteségéért.

– Ez bizony igaz – bólogatott Wil, épp a megfelelően kiadagolt, szemernyi kételkedéssel, óvakodva tőle, hogy belekössön a szálas romanó kacifántos okoskodásába. Ez is a játékhoz tartozott.

– Én természetesen hiszek neked – mondta Cephelo, mélységes komolysággal szakállas ábrázatán. – Ha van valaki ezen az égvilágon, akiben bízni lehet, akkor az bizonyosan a gyógyító. – Elvigyorodott a saját szellemességén. – Ennek ellenére továbbra is kockázatos lenne úgy döntenem, hogy neked adom ezt a lovat, és ezt a tényt tudomásul kell vennem, úgy is, mint gyakorlatias embernek egy sokszor szigorú szakmában. Továbbá itt van még az a kérdés, hogy mennyit etettük és ápoltuk ezt a lovat. Úgy vakartuk és csutakoltuk, mint a magunkéit; azt adtuk ennie, amit a sajátjainknak. Meg fogod érteni, ha azt mondom, hogy úgy érzem, ezért tartoznak nekünk valamivel.

– Valóban – bólintott Wil.

– Na szóval! – Cephelo elégedetten dörzsölte a kezét. – Akkor ebben meg is egyeztünk. Már csak az árban kell megállapodnunk. Említetted, hogy lovat cserélnél néminemű drágaságért. Talán köthetnénk méltányos üzletet: adnál nekünk valamit, amivel kiegyenlítenéd tartozásodat. Ráadásul senkinek se árulnám el, aki egy bizonyos fekete csődört keresne rajtam, hogy találtam ezt a lovat. – Cinkosan hunyorított. Wil odament Artaqhoz, megsimogatta a csődör bársonyos homlokát, és engedte, hogy a ló megböködje a mellkasát.

– Fájdalom, nekem nincsenek drágaságaim – szólalt meg nagy sokára. – Semmit se hoztam magammal erre az útra, amivel megfizethetném szívességeteket. – Cephelónak leesett az álla.

– Semmit?

– Egyáltalán semmit.

– De hát azt mondtad, hogy bírsz némely drágasággal…

– Ó, hogyne! – bólogatott Wil. – Úgy gondoltam, hogy felajánlom gyógyítói szolgálataimat – annak csak van számotokra néminemű becse.

– De hát ezzel azt fizetted meg, hogy ételt, fedelet és ruhát adtunk neked és a húgodnak!

– Hát igen – nyúlt meg a völgylakó arca. Mély lélegzetet vett. – Javasolhatnék valami mást? – Cephelo szemében ismét felcsillant az érdeklődés. – Úgy tűnik, mindketten Nyugatföld felé tartunk. Ha megengednéd, hogy csatlakozzunk hozzátok, akkor esetleg alkalmat találnánk, hogy törleszthessük a tartozásunkat – meg talán újból hasznát vehetnéd képességeimnek.

– Az nem valószínű. – Cephelo tovább gondolkozott. A fejét csóválta. – Csakugyan semmi értékeset nem tudsz ajánlani a lóért? Semmit?

– Semmit.

– Elég baj – dünnyögte a romanó, szakállas állát dörzsölgetve. A völgylakó nem szólt, várt. – Nohát, úgy vélem, abból nem lenne baj, ha velünk jönnétek az erdőkig. Az csak néhány nap, és ha addig sem tesztek semmit a szolgálatunkra, megtarthatjuk a lovat a fáradságunkért. Bizonyára megérted. – Wil némán bólintott. – Még valamit. – Cephelo közelebb lépett, arca már egyáltalán nem volt mézes. – Bizton lesz annyi eszed, hogy nem próbálod meg elkötni tőlünk azt a lovat, gyógyító. Eléggé ismersz bennünket, tudod, mi lenne, ha ilyesmivel próbálkoznál.

A völgylakó mély lélegzetet vett és bólintott. Tudta.

– Jól van. – A magas férfi hátralépett. – Aztán úgy vigyázz, hogy észben tartsad. – Nyilvánvalóan lehangolta a dolgok alakulása, de azért egykedvűen vonta meg a vállát. – Elég volt az üzletből. Jöjj a házamhoz, és igyál velem!

Visszavezette a fiatalembert a karavánhoz, és a körbe lépve hangos tapsolással szólította családtagjait, hogy jöjjenek, ünnepeljék borral és muzsikával a mai szerencsés napot, és köszöntsék az ifjú gyógyítót, aki olyan jó szívvel volt hozzájuk. A völgylakót a romanó vezető mellé ültették egy párnás padra a szálas férfi lakókocsija előtt. A karaván férfiai, asszonyai, gyerekei lelkesen futottak össze. Csapra ütöttek egy jókora hordót, kupákat osztottak ki. Cephelo felállt, és virágos köszöntőt mondott famíliája egészségére. A romanók kupát emeltek, majd fürgén felhajtották az italt.

Wil is velük ivott. Gyorsan körülnézett, hogy hol van Amberle. Az elf lány az embergyűrű legszélére szorult, és egyáltalán nem látszott örülni. Wil szerette volna megmagyarázni neki, mi történt, de ezzel várniuk kell, míg lesz egy zavartalan pillanatuk. Amberlének egyelőre jó képet kell vágnia. Ismét megtöltötték a kupákat, újabb pohárköszöntő hangzott el, ismét ittak. Cephelo kurjantva zenét parancsolt. Hozták a húros hangszereket, a cintányérokat, és a muzsikusok rázendítettek. A zene szilajon, szívfájdítón, szabadon szállt az éjszakában, vele szállt a romanók gondtalan, víg kacagása. Folyt a bor, rikoltozva biztatták a zenészeket. Wil egyre jobban szédült.

Erős bor volt, túl erős olyasvalakinek, aki nem szokott hozzá úgy, mint a romanók. Óvatosságra intette magát, miközben ismét üdvözlésre emelte a kupáját, ám ezúttal csak szürcsölte, és nem nyakalta a borostyán-sárga nedűt. Jobb csizmája orrában a Tündérkövek megnyugtatóan nyomták a nagyujját. A muzsikusok gyorsabban játszottak, a romanók táncra perdültek: hatan-nyolcan összekapaszkodtak, és forogni kezdtek a tűz körül. Mások is futottak beállni a körbe, akik pedig ülve maradtak, viharosan tapsolni kezdtek. Wil maga mellé tette a kupát a padra, és ő is tapsolt.

Amikor ismét a kupáért nyúlt, töltve találta. Annyira elkapta a zene láza, hogy gondolkozás nélkül felhajtotta az italt. A kör felbomlott, a táncosok párokra szakadva szökelltek és pörögtek a tűznél. Valaki énekelt, fájdalmasan jajongó hangja hátborzongatóan csapongott a zeneszó és a táncosok fölött. És akkor hirtelen ott állt előtte Eretria, sötéten és csoda szépen, tetőtől talpig skarlát selyemben, vakító mosollyal. Wil kezéért nyúlt, felhúzta a padról az ifjút, be a táncosok közé, ahol elengedte egy percre, és magában forgott-pörgött, pántlikáit és fekete sörényét lobogtatva. Majd visszatért, átölelte vékony karjával Wilt, és táncoltak. Hajának és testének illata még a bornál is jobban felforralta a völgylakó vérét. Eretria hozzásimult, pehelykönnyű volt és bársonyos, és olyan szavakat mondott, amelyeket Wil nem egészen értett. Feje szédült a tánctól: környezete villogó tarka örvénnyé mosódott az éjszakában. A zene, a taps, a kurjongatás, a füttyögés harsogott és dagadt, és az Eretriát ölelő Wil emelkedni kezdett a földről. Aztán Eretria eltűnt, és Wil zuhanni kezdett.

XV.

ÉLETE legszörnyűbb fejfájásával ébredt. Vékony gallynak érezte magát, amelyet orkán tépáz. Percekig tartott, mire rájött, hogy az egyik romanó lakókocsi hátuljában fekszik, dikóra vetett szalmazsákon, és a magasba bámul, ahol a szőnyegek, selymek, csipkék, fából faragott és vasból öntött készségek legsajátosabb választéka imbolyog és hintázik a puszta útjain döcögő és bukdácsoló lakókocsi mozgásának ütemére. Ragyogó napfénydárda döfött be egy résnyire nyitott ablakon. Wil megállapította, hogy átaludta az éjszakát. Odajött Amberle, és rosszallóan nézett rá tengerzöld szemével.

– Ugye, nem szükséges firtatnom, hogy érzed magad ma reggel? – kérdezte. Alig lehetett hallani a hangját a kerékzörgéstől. – Remélem, tanultál belőle, völgylakó.

– Tanultam. – Lassan felült, mert az erek a koponyájában majd szétrobbantak minden mozdulatára. – Hol vagyunk?

– Cephelo lakókocsijában. Tegnap este óta, ha ugyan képes vagy olyan régire visszaemlékezni. Azt mondtam nekik, hogy még mindig nem épültél föl teljesen a lázból, ezért lehet, hogy nem csak a bor okozza a rosszullétedet. Erre ideküldtek, hogy vigyázzak rád, amíg jobban nem leszel. Idd meg ezt. – Egy kupát tartott a völgylakó elé, amelyben valamilyen folyadék sötétlett. Wil gyanakodva sandított a visszataszító löttyre. – Idd meg! – ismételte könyörtelenül Amberle. – Növényi főzet, túlzott borfogyasztás esetére. Vannak dolgok, amelyeknek tudásához nem szükséges gyógyítónak lenni. – Wil vitatkozás nélkül felhajtotta a kupát. Ekkor vette észre, hogy eltűnt a csizmája.

– A csizmám! Hol a…

– Csitt! – szólt rá Amberle és a csukott ajtócskára mutatott a lakókocsi elejében. Némán benyúlt az ágy alá, elővette a kérdéses lábbelit, majd kihúzta széles öve alól a Tündérkövek apró bőrtarsolyát. A völgylakó megkönnyebbülten rogyott vissza az ágyra. – Kissé megviselt a mulatság – folytatta Amberle parányi gúnnyal. – Miután összecsuklottál, Cephelo a saját lakókocsijába vitt aludni, és már épp hívatta az öregasszonyt, hogy vetkőztessen le, amikor sikerült meggyőznöm, hogy a hagymáz kiújulhat, ragályos is lehet, és egyébként is nagyon neheztelnél, ha engedélyed nélkül vetkőztetnének le. Láthatólag nem tulajdonított túlzott jelentőséget a dolognak, mert kiparancsolta az öregasszonyt, majd ő is elment. Átvizsgáltam a ruháidat, és megtaláltam a Tündérköveket. – Wil elismerően bólintott.

– Te ugyan nem hordozod tarisznyában az eszedet.

– Legalább egyikünk ne tegye – ütötte el Amberle a bókot egy gunyoros szemöldökemelintéssel. Ismét a csukott ajtó felé pillantott. – Cephelo beültette a szomszéd fülkébe az öregasszonyt, hogy tartsa rajtunk a szemét. Véleményem szerint egyáltalán nincs meggyőződve arról, hogy tud rólad mindent, amit tudnia kell.

Wil a tenyerébe hajtotta az állát.

– Nem lennék meglepve.

– Akkor miért vagyunk még mindig itt – mármint azt az okot leszámítva, hogy túlságosan beboroztál tegnap este? – érdeklődött az elf leány. – És egyáltalán, miért éppen itt vagyunk?

Wil a tenyerét nyújtotta, Amberle belepottyantotta a Tündérköveket. A völgylakó visszadugta a szütyőt a jobb csizmája orrába, és erélyesen felrántotta a lábtyűt, majd intett a lánynak, hogy hajoljon közelebb.

– Mert meg kell találnunk a módját, hogy visszaszerezzük Artaqot, az pedig csak akkor megy, ha velük maradunk – súgta olyan hangosan, hogy Amberle meghallja a kerékzörgésben. – Más okom is van rá. A démonok, amelyek Csendesmart óta a nyomunkban vannak, két emberre fognak vadászni, nem egy egész karavánra. Ha a romanókhoz csatlakozunk, talán lerázhatjuk őket. Azonkívül nyugat felé megyünk, ahová eredetileg is akartunk, és így gyorsabban haladunk, mint gyalog.

– Helyes. Csakhogy ennek megvannak a veszélyei is, völgylakó! – mutatott rá Amberle. – Akkor mit fogsz tenni, ha elérjük a nyugatföldi erdőket, és Cephelo még mindig nem hajlandó visszaadni Artaqot? – A fiatalember vállat vont.

– Ezen majd akkor fájdítom a fejemet.

– Helyben vagyunk! – bosszankodott Amberle. – Legalább kicsit próbálj közlékenyebb lenni, mint szoktál! Nem valami megnyugtató, hogy mindenben rád kell hagyatkoznom, holott halvány fogalmam sincsen szándékaidról.

– Igazad van – mondta Wil. – Elnézést kérek a tegnapi éjszakáért. Részletesebben meg kellett volna beszélnem veled, még mielőtt bejöttünk a táborba, de őszintén szólva akkor döntöttem csak el, mitévő leszek, mikor megláttam a karavánt.

– Képzelem – komorodott el Amberle.

– Nézd – engesztelte Wil –, megpróbálok most elmagyarázni egyet-mást. A romanók famíliákban vándorolnak, ennyit már tudsz. Bár a „família” szó félrevezető, mert a tagjai nem feltétlenül vérrokonok. A romanók gyakran cserélgetik az asszonyokat és a gyerekeket más csoportokkal, néha el is adják őket. Afféle közös tulajdont képeznek. Minden famíliának van egy vezetője, a pater familias, ő dönt mindenben. A nők alacsonyabb rendűek, mint a férfiak; ez az a bizonyos illedelem. A romanóknál ez a dolgok rendje. Szentül hiszik, hogy a nők szolgálni és félni kötelesek a férfit, aki védi és eltartja őket. Ez olyan mélyen gyökerező hagyomány, hogy a jövevénynek is tiszteletben kell tartania, ha azt akarja, hogy szívesen fogadják. Ezért ittam elsőnek. Ezért hagytam, hogy te tégy rendet, miután elláttuk a betegeket. Meg akartam győzni őket, hogy ismerem és respektálom erkölcseiket. Ha elhiszik, akkor van némi esélyünk visszakapni Artagot.

– Eddig nem nagyon vált be – jegyezte meg Amberle.

– Nem, valóban nem – ismerte el a fiatalember. – De megengedték, hogy velük tartsunk, holott rendes körülmények között náluk szó sem lehet ilyesmiről. A romanók nem kedvelik a kívülállókat.

– Azért tűrnek meg bennünket, mert Cephelo kíváncsi rád, és többet akar tudni rólad, mint amennyit elmondtál. – Egy pillanatra elhallgatott. – Eretria sem csak felületesen érdeklődik irántad. Nem is titkolta túlságosan.

Wil akaratlanul elvigyorodott.

– Te meg nyilván azt hiszed, hogy én nagyon élveztem a tegnap esti táncolást és vedelést?

– Ha a véleményemre vagy kíváncsi, akkor igen, pontosan ezt hiszem. – Még csak nem is mosolygott, mikor mondta. Wil hátradőlt, és a mozdulattól belehasított a fejébe a fájdalom.

– Na jó, elismerem, hogy túljátszottam a szerepet. De nyomós okom volt rá, akármit gondolj. El kellett hitetnem velük, hogy nem vagyok agyafúrtabb, mint ők. Ha annak hittek volna, mostanra mindketten halottak lennénk. Ezért engedtem, hogy ugyanúgy itassanak és táncoltassanak, mint bármely kívülállót hasonló helyzetben, csak hogy ne fogjanak gyanút. – Vállat vont. – Arról meg nem tehetek, hogy Eretria mit gondol rólam.

– Egy szóval se állítottam! – Amberle váratlanul megharagudott. – Nem is érdekel, mit gondol rólad Eretria! Engem csak az érdekel, hogy ne szolgáltass ki bennünket a szamárságaiddal! – A fiatalember meghökkent. Amberle, mélyen elpirult. – Csak légy óvatos, jó? – mondta sietve. Kivette Wil kezéből a kupát, elfordult, a kocsi végébe sietett. A völgylakó értetlenül bámult utána. Amberle a következő pillanatban már vissza is jött, higgadtan és fegyelmezetten, mint rendesen. – Van még valami más, amiről tudnod kell. Kora reggel a karaván találkozott egy kelet felé tartó, öreg hurokvetővel, aki a Tirfingből jött, arról a tóvidékről, amely a nyugatföldi erdőkkel átellenben terül el a Mermidon alatt. A hurokvető figyelmeztette Cephelót, hogy ne menjen a tóvidékre. Azt mondta, hogy egy ördög van ott.

Wil összevonta a szemöldökét.

– Ördög?

– Ő annak nevezte; a romanóknál így hívják azt, ami nem emberi, ami gonosz. – Sokatmondóan elhallgatott. – Lehet, hogy ez az ördög egyike a démonoknak, amelyek áttörtek a Tilalmon.

– Mit mondott Cephelo erről az ördögről? – Amberle kelletlenül mosolygott.

– Cephelo nem fél az ördögöktől. Ha egyszer elhatározta, hogy bemegy a Tirfingbe, akkor be is megy. Gondolom, üzleti ügye lehet arra. A família tagjait nem teszi valami boldoggá a döntés. – Wil bólintott.

– Hajlok rá, hogy egyetértsek velük. – Az elf leány hosszú, jelentőségteljes pillantást vetett rá.

– Én a te helyedben senkivel sem értenék egyet ebben a táborban. Tartsd ezt észben, ha legközelebb borral kínálnak. – Szó nélkül sarkon fordult, és visszament a kocsi végébe. Wil nem látta, mit csinál. Már ment volna utána bosszankodva, ám a fejfájástól azonnal meggondolta magát. Óvatosan visszaereszkedett, és nekitámasztotta a fejét a deszkafal gyékényborításának. Az az egy biztos, gondolta savanyúan, hogy Amberlének nem kell aggódnia többé az ő esetleges borozásai miatt. A kompánia délig kitartóan kocogott nyugat felé. Akkor megállapodott annyi időre, amíg összecsaptak egy gyors ebédet. Wil már sokkal jobban volt, úgyhogy meg tudta enni a szárított húst és a zöldséget.

Cephelo röviden és udvariasan érdeklődött, hogy szolgál az egészsége, aztán már ment is tovább, nyilvánvalóan más dolgok foglalkoztatták. A romanók az ördögről pusmogtak, a völgylakó megállapította, hogy a famíliát roppantul aggasztja az öreg hurokvető beszámolója. A romanók különben is babonás népség, és egyáltalán nem volt ínyükre, hogy Cephelo elengedi a füle mellett a figyelmeztetést. A délután gyorsan elrepült. Wil átvette egy darab időre a gyeplőt Cephelo lakókocsiján, hogy az öregasszony szundíthasson egyet hátul. Amberle a fiatalember mellett ült a bakon, miközben Wil hajtotta a négy lovat a széles pusztaságon át. Halkan dudorászott magában, de alig szólt a völgylakóhoz. Wil békén hagyta, a maga dolgával törődött, feszülten figyelte az üres pusztaságot. Cephelo többször is elrúgtatott mellettük egy termetes sárgán, lomb-zöld köpenye lobogott, sötét arca verejtékezett a tikkasztó forróságtól. Egyszer Wil futólag látta Artagot, mikor a romanók váltás lovait itatni vezették valahova a karaván elé.

Artaqon nem ült senki, Cephelo talán még nem döntötte el, mire használja a nagy fekete csődört. Remélhetőleg ez annyit jelent, hogy maga se tudja, megtartja-e. Alig egy órával napszállta előtt megérkeztek Tirfing erdős tóvidékére. Messze, a lenyugvó nap vörös labdája alatt a nyugatföldi ősrengeteg sötétlett. A romanó kocsik lekanyarogtak a síkságról a Tirfing fái közé egy földúton, amelyet számtalan utazó koptatott kátyúsra. A pusztaság tüzes forróságát felváltotta a liget üdesége; a közeledő szürkület megnyújtotta az árnyékokat az úton. A fák résein átcsillogtak a tavacskák, amelyek telepöttyözték a tájat. Sötétedett, mire Cephelo megálljt parancsolt egy tölgyfákkal övezett, tágas tisztáson, száz méterre déli irányban egy tavacskától. A kocsik fáradt nyiszogással-zökkenéssel megállapodtak, és fölvették a szokott kör alakzatot. Wil annyira elmerevedett, hogy alig bírt járni. Miközben a romanó férfiak kifogták a lovakat, és a nők készülődni kezdtek a vacsorafőzéshez, a völgylakó óvatosan lekászálódott a kemény ülésdeszkáról, és járkálással próbált szabadulni a zsibbadtságtól. Amberle elment valahova, Wil nem követte, kisántikált a lakókocsik köréből a tisztás szélén álló fákhoz, és keserveseket nyújtózott, hogy megmacskásodott tagjaiban meginduljon a vérkeringés. Néhány perccel később lépéseket hallott. Megfordult és látta, hogy karcsú árny közeledik a szürkületi félhomályban. Eretria volt. Magas szárú bőrcsizmát, bőr lovaglóruhát viselt, piros selyemkeszkenőt kötött a derekára, egy másikat a nyakába. Szél-fújta fekete haja kócosan omlott a vállára. Mosolygott, sötét szeme pajkosan ragyogott.

– Ne kódorogj túl messze, Wil Ohmsford! – intette a völgylakót. – Még megtalál egy ördög, és akkor mit csinálsz?

– Hagyom, hogy elvigyen. – Wil pofát vágott és megdörgölte az ülepét. – Különben se akarok kódorogni addig, amíg be nem laktam. – Leereszkedett a magas fűbe, és az egyik tölgynek vetette a hátát. Eretria szótlanul nézte egy percig, aztán mellé ült. – Hol voltál egész nap? – érdeklődött a völgylakó hanyagul.

– Téged figyeltelek – felelte Eretria, majd kajánul elmosolyodott a fiatalember meghökkenése láttán. – Te persze nem láttál. Nem is volt szabad.

– Miért figyeltél? – kérdezte Wil rövid és kínos hallgatás után.

– Cephelo akarta. – Felvonta a szemöldökét. – Nem bízik benned, sem az elf leányban, akiről azt állítod, hogy a húgod. – Most már kihívóan bámult Wilre, mintha azt kérdezte volna, meri-e tagadni? A fiatalember egy pillanatra pánikba esett.

– Amberle a húgom – mondta olyan meggyőzően, ahogy bírta. Eretria a fejét rázta.

– Annyira a húgod, amennyire én Cephelo lánya vagyok. Nem úgy néz rád, ahogy egy húg nézne; a szeme elárulja, hogy valami más. Bár nekem édes mindegy. Ha azt kívánod, hogy a húgod legyen, akkor legyen a húgod. Csak vigyázz, nehogy Cephelo rajtakapjon ezen a kisded játékon. – Most Wilnek nyílt el a szeme.

– Várj csak! Mit értesz az alatt, hogy annyira a húgom, amennyire te Cephelo lánya vagy? Nem azt mondta, hogy az apád?

– Amit Cephelo mond, az nem szükségszerűn – sőt nagyon ritkán – esik egybe az igazsággal. – Előrehajolt. – Cephelónak nincs gyereke. Úgy vásárolt meg az apámtól, mikor ötéves voltam. Apám szegény ember, semmit sem adhatott volna nekem. Más lányai is vannak, senkinek sem hiányzott az az egy. Most Cephelóhoz tartozom, de nem vagyok a lánya. – Olyan szárazon közölte, hogy Wilnek egy pillanatig semmiféle válasz nem jutott eszébe. A lány vidáman kacagott a zavara láttán. – Romanók vagyunk, Wil, ismered a szokásainkat. Sokkal rosszabbul is járhattam volna. Adhattak volna sokkal alantasabb embernek is. Cephelo vezető, tiszteletben álló, rangos személy, és én, mint a lánya, ugyancsak tisztelt és rangos személy vagyok. Szabadabban élek a legtöbb asszonynál. És sokat is tanultam, gyógyító. Akárkivel szemben megállom a helyemet.

– Nem vonom kétségbe – vallotta be Wil. – De miért mondod el ezt nekem? – Eretria incselkedve csücsörített.

– Mert tetszel. Mi másért?

– Hát éppen ezt szeretném tudni én is. – Nem vett tudomást a lány pillantásáról. Eretria hirtelen kiegyenesedett, és duzzogva nézett a fiatalemberre.

– Feleséged ez az elf lány? Jegyesed?

– Nem! – hökkent meg a völgylakó.

– Helyes. Így is gondoltam. – A duzzogás nyomtalanul eltűnt, és Eretria ismét olyan vásottan mosolygott, ahogy szokott. – Cephelo nem akarja ám visszaadni a lovadat.

– Te ezt tudod? – kérdezte Wil alapos megfontolás után.

– Tudom, milyen Cephelo. Nem fogja visszaadni. Békén hagy, amíg nem törsz borsot az orra alá, vagy nem próbálod visszaszerezni a lovat, de önként sohasem adja oda. – A völgylakó faarccal nézte.

– Még egyszer kérdem, miért mondod el nekem mindezt?

– Mert segíthetnék neked.

– És miért tennél ilyet?

– Mert viszonozhatnád. – Wil összeráncolta a szemöldökét.

– Hogyan? – Eretria keresztbe vetette a lábait, átkulcsolta a térdét és hátradőlt. Sötét szeme ingerkedve csillogott.

– Úgy vélem, Wil Ohmsford, hogy sokkal több vagy annál, amit nekünk mondtál – hogy bizonyosan több vagy egyszerű gyógyítónál, aki a húgával vándorol a callahorni pusztában. Úgy vélem, ezt az elf leányt a te őrizetedre bízták – hogy kísérője, netán védelmezője vagy. – Sietve fölemelte barna kezét. – Ne is fáradj azzal, hogy tagadod, gyógyító! Hiába is hazudnál, mert én a világ legjelesebb hazugjának lánya vagyok, és nálad sokkal jobban értem e művészetet. – Mosolygott, kezét a fiatalember karjára tette. – Tetszel nekem, Wil, és ez nem hazugság. Azt akarom, hogy visszakapd a lovadat. Nyilván nagyon fontos lehet neked, különben nem jöttél volna velünk. Egyedül nem fog sikerülni, de én segíthetek. – Wil kétkedve nézte.

– Miért tennél ilyet? – kérdezte nagy sokára.

– Ha segítek visszaszerezni a lovadat, akkor azt kívánom, hogy engem is vígy magaddal, amikor távozol.

– Hogy?! – kiáltotta a fiatalember. Ennél jobb nem jutott eszébe.

– Vigyél magaddal – ismételte határozottan Eretria.

– Ezt nem tehetem!

– Megteheted, ha vissza akarod kapni a lovadat. – A völgylakó tehetetlenül csóválta a fejét.

– De miért akarsz eljönni? Nem most mondtad, hogy… – Eretria a szavába vágott.

– Az régen volt. Cephelo úgy döntött, hogy ideje férjhez mennem. A romanó hagyomány szerint ő választja a férjemet, és megfelelő ár ellenében átad neki. Jó életem volt, de nem óhajtom, hogy másodszor is eladjanak.

– Nem szökhetnél el csak úgy magadtól? Képesnek látszol rá.

– Sokkal többre is, ha kell, gyógyító. Ezért van szükséged rám. Ha visszaszerzed a lovadat – amit kétlem, hogy meg tudnál tenni a segítségem nélkül –, a romanók azonnal a nyomodba erednek. Mivel mindenképpen menekülnöd kell, nem fog fölös terhet jelenteni, ha engem is felültetsz a lóra – főleg, mert ismerem a népem, és tudok jó tanáccsal szolgálni. – Vállat vont. – Ami pedig a magam erejéből való távozást illeti, ezen is gondolkoztam. Ha nem lenne más választásom, inkább ezt tenném, mint hogy még egyszer eladjanak. De hova mennék? Egy romanót sehol sem látnak szívesen, márpedig romanó vagyok, ha tetszik, ha nem. Egyedül nem lennék több, mint kitaszított a fajok között, és nem lenne valami szép életem. De veled befogadnának. Gyógyító vagy, tiszteletben álló személy. Akár utazhatnék is veled. Segíthetnék, hogy jóra fordítsd a rosszat. Majd meglátod, hogy…

– Eretria – vágott Wil a szavába szelíden. – Ezen nincs értelme vitatkozni. Nem vihetlek magammal. Senkit sem vihetek magammal, csak Amberlét. – A lány arca elsötétedett.

– Ne siess oly nagyon elűzni magadtól, gyógyító.

– Nem elűzni akarlak! – Törte a fejét, mennyit árulhat el Eretriának, és gyorsan megállapította, hogy nem sokat. – Ide figyelj! Most egyáltalán nem lenne biztonságos velem utazgatnod! Amikor innen elmegyek, nem Cephelo lesz az egyetlen, aki a nyomomba ered. Mások is jönnek, sokkal veszedelmesebbek, mint ő. Máris keresnek. Ha magammal vinnélek, nagy veszélybe kerülnél. Ezt nem engedhetem.

– Az elf leány is veled utazik – makacskodott Eretria.

– Amberle azért utazik velem, mert kénytelen.

– Szavak! Egyiket se hiszem! Magaddal fogsz vinni, Wil Ohmsford. Magaddal fogsz vinni, mert kénytelen leszel.

A völgylakó a fejét rázta.

– Nem tehetem. – Eretria felpattant. Gyönyörű barna arca dühös volt és eltökélt.

– Meggondolod te még magadat, gyógyító. Eljön még az idő, amikor nem lesz más választásod. – Megfordult és elsietett. Tíz-egynéhány méterre megtorpant és visszanézett, fekete pillantását belefúrta a völgylakó szemébe. Árnyékos arcán fölvillant az a csodálatos, kápráztató mosoly. – Neked lettem, Wil Ohmsford! – kiáltotta. Még egy pillanatig nézte a fiatalembert, majd megfordult és ment tovább a kompánia felé. A völgylakó hüledezve bámult utána.

XVI.

A VACSORÁT feltálalták és elköltötték. Kevéssel azután törte meg az éjszaka békés neszezését az a mély, dübörgő köhögés, amely kővé dermesztette a kompániát. Annak a tónak a déli csücske felől hallatszott, amelynél a romanók táboroztak: egyszer, kétszer, aztán elhallgatott. Egyszerre fordultak meg a fejek, hökkent várakozás ült az arcokon. Néhány perccel később ismét felhangzott a köhögés; úgy robajlott a sötétségben, mint szörnyeteg bika fújtató bőgése. A romanók fegyvereikért kaptak, a kör szélére rohantak, és kilestek az éjszakába. Ám a köhögés elhallgatott, és ezúttal nem ismétlődött. Cephelo és tíz-egynéhány férfi még állt és várakozott egy darabig. Amikor semmi történt, a vezér mogorván visszaparancsolta családtagjait a tűzhöz és az esteli borhoz. Harsányan tréfálkozott ördögökről meg az éjszakában settenkedő egyéb szerzetekről, és azzal hetvenkedett, hogy ezeknek ugyan egyike se merészkedne be egy romanó táborba, anélkül hogy előzőleg engedélyt kérne rá. Újratöltötték, körbe adták a kupákat, mindenki derekasan ivott, ám közben mindegyre a hang irányába sandítottak. Fél óra múlva ismét felharsant; hirtelen és fülsértően trombitált bele az éjszakába. A megriadt romanók másodszor is felpattantak és fegyvert ragadva rontottak a tábor szélére. Ezúttal Wil is velük tartott, sarkában Amberlével. Megállt két lakókocsi között, és óvatosan sandított kifelé.

Nem volt mit nézni, mert semmi se moccant. Cephelo kimerészkedett az apró tisztást övező fákig, két kézzel markolva nehéz pallosát. Magas, fekete alakja ugrásra készen meggörnyedt. De ott nem fogadta más, csak a csönd. Végül Cephelo megfordult és visszatért a karavánhoz, olyan arccal, mint a zivataros felhő. A mókázás félbeszakadt. A tóba nyúló apró turzáson kipányvázott lovakat közelebb vezették a karavánhoz, hogy jobban vigyázhassanak rájuk. Őröket állítottak a tisztás szélére, és rájuk parancsoltak, hogy tartsák nyitva a szemüket. A kompánia behúzódott a lakókocsik körébe és letelepedett a tűz megnyugtató fényében. Ismét töltöttek a kupákba, ám ezúttal kevesebben ittak. Folytatódott a diskurálás, de kedvetlenül, fojtottan, s gyakran elhangzott az „ördög” szó. A férfiak maguk mellé szólították asszonyaikat-gyerekeiket, és mindenki roppant idegesnek látszott.

Wil magához intette Amberlét, és néhány lépésnyire elhúzódott a nyugtalan romanóktól.

– Maradj a közelemben – súgta. – Nehogy elszakadj tőlem.

– Nem fogok! – súgta a lány, majd lesütötte égő szemét. – Azt hiszed…?

Nem tudta befejezni a kérdést, mert Cephelo kurjantva zenét parancsolt, összeütötte a tenyerét, és biztatta családját, hogy kövessék példáját. A völgylakó és az elf leány engedelmesen visszatértek. Csupán lagymatag éljenzés üdvözölte Cephelót, aki a tűz körül illegette magát. Wil szorongva pillantott körül.

– Ha ólálkodik valami odakint, és ez a valami megtámadja a tábort, akkor kitörünk. Megpróbáljuk megszerezni Artagot, aztán illa berek! Hajlandó vagy megkockáztatni? – Amberle bólintott.

– De mennyire!

Cintányérok pengtek ezüstösen, a húros hangszerek lágyan zsongtak. Tenyerek csattogtak, magabiztosan és ütemesen. Ekkor majdnem a fejük felett dördült el a köhögés; ijesztő váratlansággal bődült ki az éjszakából.

– Ördög, ördög! – üvöltötték rémülten az őrök. A tűz köré gyűlt romanók szétszóródtak: a férfiak rohantak a fegyvereikért, a nők, gyermekek egymás lábát taposva menekültek. Éles, kurta sikoly hasított a lármába, de szinte azon nyomban el is halt. A lakókocsik körén túl valami sötét és irdatlan mozgott az éjszakában.

– Démon! – súgta Wil akaratlanul. A következő pillanatban a fajzat átnyomakodott két lakókocsi között, úgy lökve félre a deszkaalkotmányokat, mintha papírból hajtogatták volna őket. Valóban démon volt, de jóval nagyobb azoknál, amelyeket a völgylakó és az elf leány Csendesmartról menekülve látott. Két lábon járt, barna-szürke foltos irhája vastag redőkben csüngött otromba, görnyedten is majdnem ötméteres alakjáról. Tarkójától pikkelyes taraj futott végig a hátán, majd elágazott, és lábai hátulján folytatódott. Kifejezéstelen, püffedt pofájában rengeteg agyar görbült 'a mély, morajló köhögésre tátott állkapcsokból. Két nagy, karmos mancsából egy romanó őrszem összetört teste lógott.

Félredobta a halottat, és nekilódult. Cephelo és egy tucatnyi romanó dárdákkal és kardokkal várta. Néhány fegyvernek sikerült áthatolnia a vastag irhán, de a legtöbb lesiklott róla. A fajzat lassú volt és nehézkes, viszont hihetetlenül erős. Nekicsoszogott a védőknek, és játszva félrelökte őket. Cephelo a démon elé vetette magát, hatalmasat ugrott, hogy a tátogó pofába döfhesse kétkezes kardját. A rém szinte nem is lassított, összecsattanó agyarai szilánkokra törték a pengét, karmos mancsa a romanók vezetője után nyúlt. Cephelo fürge volt, ám egy másik romanó a saját lábában botlott meg, annyira sietett menekülni. A démon talpa sziklaként zuhant a kapálózó emberre.

Wil már útban volt Amberlével a tábor túlsó vége, a kipányvázott lovak felé, amikor látta, hogy Cephelo is összeesik. A védők pányvát akartak vetni a démon lábára, amikor az egyik vaskos mancs visszakézből eltalálta a szálas vezetőt. Cephelo elterült, mint a gyalogbéka. Wil tétován toporgott két kocsi között, onnan figyelte, hogyan futnak a romanók Cephelo védelmére. Kettő megragadta és félrevonszolta az eszméletlen vezért, a többiek döfködve-vagdosva próbálták magukra vonni a szörny figyelmét. A démon a legnagyobb szurkálás-kaszabolás közben elfordult és a legközelebbi lakókocsiért nyúlt. Megragadta a nehéz járművet, és felborította. A lakókocsi reccsenve csapódott a földhöz és darabokra tört, fémdíszek, selyemleplek csillogtak a tűz fényében. A védők ordítottak dühükben, de nem hagyták abba az esélytelen harcot. Amberle türelmetlenül rángatta Wil Ohmsford karját, de a völgylakó még mindig habozott. Képtelen volt elhinni, hogy egy ekkora lomha behemót követte volna őket Csendesmart óta. Nem, ez a fajzat magától szökött ki a Tilalom fala mögül, lecsoszogott a Tirfingbe és véletlenül botlott bele a kompániába. Egyedül van, vak és buta, ám olyan pusztító erejű, hogy a romanók nem állhatnak meg előtte. Akárhogy igyekeznek feltartóztatni vagy elűzni, a démon el fogja pusztítani az egész karavánt. De a romanók nem futamodnak meg.

Ezek a tiritarka lakókocsik, ezek az ormótlan, kerekes járművek az otthonaik. Bennük van minden földi javuk. Nem, a romanók nem futnak. Megvetik a lábukat, verekszenek és meghalnak. A démon egy másik korból maradt itt; sokkal hatalmasabb a húsvér embereknél. Olyan erő űzheti csak el, amely az övéhez fogható. És egyedül Wil rendelkezik ezzel az erővel. Csakhogy ez nem az ő harca. Ezek az emberek meglopták, semmivel sem tartozik nekik. Kizárólag Amberlével szabad törődnie. Fogja a lányt, és minél hamarabb elillan. De akkor mi lesz a romanókkal? És nem csak a férfiakkal, de a nőkkel és gyerekekkel? Azok is ártottak neki? Ha nem segít, semmi esélyük a démonnal szemben!

Hogy még jobban összezavarodjon, hirtelen eszébe jutott, mit mesélt a nagyapja: amikor a Boszorkánymester elől menekülve használta a Tündérköveket, akaratlanul közölte ellenségeivel, hol keressék. Ez most is bekövetkezhet. A démonok között vannak varázshatalmúak; Allanon is mondta. Amennyiben használja a Tündérköveket, maga uszítja magukra üldözőiket. Gyors pillantást vetette Amberlére. A lány azon nyomban kiolvasta szeméből a szándékát. Némán elengedte a fiatalember karját. Wil lerántotta a jobb csizmáját, és a Tündérkövek után kapott. Legalább meg kell próbálnia, mondta magának. Legalább ennyit meg kell tennie. Nem hagyhatja, hogy ezek az emberek meghaljanak.

Meglazította a zsinórt, és a tenyerébe hullatta a három kék követ, majd a markába szorította őket, és a tábor felé pillantott.

– Maradj itt – mondta az elf leánynak.

– Nem, várj…! – kiáltott utána Amberle, de Wil akkor már rohant. A démon elfordult a lakókocsiktól és a tábor közepe felé csoszogott, kergetve maga előtt a romanókat. Cephelo addigra felocsúdott, szédelegve támaszkodott az egyik lakókocsinak, és ordítva buzdította családtagjait. Wilt már csak húsz méter választotta el a küzdőktől. Fölemelte az öklét, és megidézte a Tündérkövek hatalmát. Nem történt semmi. Elszorult a szíve. Az következett be, amitől leginkább félt: nem tudott parancsolni a Tündérköveknek. Allanon tévedett. Csak a nagyapja idézhette meg ezt az erőt, ő nem. Neki nem engedelmeskedik. Muszáj engedelmeskednie! Ismét próbálkozott, a tenyerébe mélyedő Kövekre összpontosított, szólította a mélyükben szunnyadó mágiát. Semmi. Ám ezúttal megérzett valamit, ami korábban elkerülte a figyelmét: egy sorompót, amely útját állta erőfeszítéseinek, egy sorompót valahol önmagában.

Hirtelen utat tört gondolatai közé a romanók üvöltése, és látta, hogy a démon egyenesen feléje cammog. A tábor védői most hátulról döfölték és vagdosták a fajzat lábát és oldalát, hogy elvonják a völgylakótól. A szörny odacsapott otromba karjával, két romanót felborított, a többieket szétszórta, és dübörögve köhögött. Cephelo egy törött dárdára támaszkodva, kétségbeesett igyekezettel sántikált a csatatér felé, fekete ruhája véres-poros rongyokban lógott róla. Wil úgy látta őket, mintha egy pillanatra kimerevedtek volna küszködésük közben, akárcsak ő, aki a Tündérkövekbe zárt erőt próbálta kiszabadítani. Eszébe sem jutott menekülni; csak állt magányosan a romanó tábor közepén, az éjszakai ég felé nyújtott karral. Majd hirtelen elővillant Eretria karcsú alakja; átcikázott a démon és a völgylakó között, és barna keze égő szövétneket vágott a szörny pofájába. A fajzat a fogaival kapta el a fáklyát, nyomban el is roppantotta, ám eközben lelassult, mintha kissé zavarná a tűz és a füst. Eretria kihasználta a pillanatnyi megingást, megragadta a fiatalember kezét és addig vonszolta, míg meg nem botlottak és el nem estek. Tüstént odarontottak a romanók, izzó hasábokat ragadtak ki a tűzből és a démonhoz vagdosták, de a szörny már dübörgött is tovább. Wil sebesen föltápászkodott, s talpra rántotta Eretriát. Ebben a percben ott termett mellettük Amberle, két kis keze dárdát markolt, hogy megvédje őket. A völgylakó szó nélkül elkapta a karját, maga mögé lökte a két lányt, és szembefordult a közeledő démonnal. Már csaknem elérte őket. Wil Ohmsford kinyújtotta kezét, amely a Tündérköveket markolta.

Most nem volt benne se tétovázás, se zűrzavar. Lemerült önmagába, félrerúgta az érthetetlen akadályt, amely elválasztotta a Kövek hatalmától, félresöpörte a kétségbeesésből és a szükségből született akarat erejével, és máris érezte, hogy megmagyarázhatatlan változás veszi kezdetét benne. Nem volt jó érzés, de most nem töprenghetett rajta. Lenyúlt a Tündérkövek mélyéig, és életre rázta őket. Ragyogó kék fény lövellt ujjai közül, pászmává sodródott, majd kilőtt és belecsapódott a démonba. A szörnyeteg elbődült, mikor megégette a Kövek ereje, de csak jött és nyúlkált karmos mancsaival. Wil nem hátrált. Még jobban összeforrt a Kövekkel, érezte, hogyan erősödik a hatalmuk. Mindent elhomályosító ragyogással sújtottak le ismét a démonra, amelyet ezúttal legyőzött az elf mágia. Behemót alakja kigyúlt, vakító lángoszlopot lövellt az égnek. Egy pillanatig sötétkék tűzzel égett az éjszakában, majd hamuvá robbant szét és eltűnt.

WIL OHMSFORD lassan leengedte a karját. A démonból csak a megperzselt föld és egy magasba pöndörödő, fekete füstszalag maradt. Halálos csend lett az erdőben, csupán a romanók tüze pattogott. A völgylakó tétován hordozta, körül a tekintetét. Egyetlen romanó sem mozdult, álltak egy helyben, a férfiak döfésre emelt fegyverekkel, a nők és a gyerekek összebújva, valamennyi arcon rémület és hitetlenkedés. Pillanatnyi pánik vett erőt a völgylakón. Most láthatták, hogy félrevezette őket – ellene fordulnak vajon? Gyorsan hátranézett Amberlére, de a lány is megkövült, sötétzöld szemében áhítat csillogott. Odasántikált Cephelo, akinek fekete szakállas arcára csíkokat húzott a vér és a korom, mentében dobva félre a törött dárdát.

– Ki vagy te? – kérdezte fojtottan. – Mondd meg, ki vagy! – A völgylakó tétovázott.

– Az vagyok, akinek mondtam magamat – felelte.

– Nem – rázta a fejét Cephelo –, dehogy vagy te közönséges gyógyító. Több vagy te annál! Nem csalt meg a sejtésem, igaz? – Wil nem tudta, mit válaszoljon. – Mondd meg, ki vagy – ismételte Cephelo tompa, fenyegető hangon.

– Már megmondtam, ki vagyok.

– Nem mondtál te semmit! – A vezér arca kivörösödött a haragtól. – Úgy vélem, te tudtál erről az ördögről. Úgy vélem, éretted jött ide. Úgy vélem, miattad volt az egész! – Wil a fejét rázta.

– A fajzat véletlenül talált rátok; az is véletlen, hogy éppen veletek voltam, mikor megtörtént.

– Gyógyító, te hazudsz! – Wil kezdett kijönni a béketűrésből.

– Ki kezdte a hazudozást, Cephelo? Mi csak a te játékodat játszottuk! Te diktáltad a szabályokat!

A szálas ember hirtelen előrelépett.

– Vannak más szabályok is, amelyekre megtaníthatlak!

– Kétlem – felelt a völgylakó egykedvűn. Kissé megemelte öklét, amelyben a Tündérköveket markolta. Cephelo figyelmét nem kerülte el a mozdulat. Hátrált egy lépést, és kínos mosolyt erőltetett a szájára. – Azt mondtad, gyógyító, hogy nincs nálad semmi drágaság. Ezeket elfelejtetted? – Wil megrázta a fejét.

– A Köveknek csak számomra van becse. A te kezedben értéktelenek lennének.

– Csakugyan? – kérdezte leplezetlen gúnnyal a romanók vezetője. – Hát mi vagy te, varázsló? Netán ördög? Miért nem mondod meg, ki vagy?

Wil habozott. Így sehová sem jutnak. Végét kell vetnie ennek a disputának. Amberle odajött mellé, kis keze könnyedén megérintette a fiatalember karját. Olyan megnyugtató érzés volt, hogy Amberle itt van.

– Cephelo, vissza kell adnod a lovamat – szólt csendesen. A romanó arca elfeketedett. – Azonnal távoznunk kell. Annyit elárulhatok, hogy ezen az egyen kívül, amelyet most elpusztítottam, még nagyon sok ördög van. Üldöznek engem és az elf leányt. Mivel pedig használtam a Köveket, tudni fogják, merre keressenek. Mennünk kell, és neked el kell engedned bennünket. – Cephelo percekig bámult rá szótlanul, nyilván azt próbálta mérlegelni, hogy a hallottakban mennyi lehet az igazság. Az elővigyázat felülkerekedett a gyanakváson. Biccentett.

– Fogd a lovad és menj. Ne lássalak benneteket többé. – Sarkon fordult és otthagyta őket, harsány kurjantásokkal ugrasztva famíliáját, hogy szedjék a sátorfát. Szemlátomást neki is sürgős távozhatnékja támadt a Tirfingből. Wil egy pillanatig bámult utána, majd visszaejtette a Tündérköveket a tarsolyba és a zubbonya alá rejtette őket. Karon fogta Amberlét, és a lovakhoz indult. Ekkor jutott eszébe Eretria. Megfordult, és rögtön észrevette a lakókocsik árnyékában. Őt nézte sötét szemével.

– Isten áldjon, Wil Ohmsford – mondta halkan. A völgylakó siralmasan mosolygott. Eretria tudja, hogy most veszíti el a szabadulás utolsó esélyét. Egy pillanatig tétovázott. Adósa Eretriának, a lány mentette meg az életét. Olyan nagy baj lenne, ha segítene rajta? De nem teheti. Most csak Amberlével szabad törődnie. Még ez az elbűvölő romanó lány sem tántoríthatja meg.

– Isten áldjon, Eretria – felelte. Az árnyékban rejtőző arcon átvillant az a vakító mosoly.

– Találkozunk még! – kiáltotta, majd megpördült a sarkán és eltűnt. Öt perccel később Wil és Amberle kinyargalt Artaq hátán a romanó táborból, és eltűntek észak felé az éjszakában.

XVII.

ALIG EGY ÓRA volt még hátra virradatig, amikor megérkeztek a Mermidonhoz, mérföldekre onnan, ahol a folyó kikanyarodik a nyugatföldi vadonból a callahorni rónaságra. Csaknem egész éjszaka lovagoltak egyenletes ütemben észak felé a könnyen járható, füves pusztán, hogy minél messzebb legyenek a Tirfingtől. Egyetlenegyszer pihentek, hogy igyanak és megmozgassák elgémberedett izmaikat, majd visszaszálltak Artaqra. Mire a parthoz értek, ló és lovasai közel jártak a kimerültséghez. A völgylakó sehol sem látott helyet, ahol átkelhettek volna, a Mermidon széles és mély volt mindkét irányban. Wil megértette, hogy vagy átúsztatnak, vagy addig mennek, amíg nem találnak gázlót. Mivel egyikhez sem volt kedvük a sötétségben, a völgylakó úgy döntött, az lesz a legjobb, ha pihennek, amíg kivilágosodik. Bekormányozta Artaqot egy nyárfaligetbe, leszerszámozta, kipányvázta a nagy fekete csődört, majd elterítette a takarójukat. Nemsokára mindhárman mélyen aludtak a fák rostélya mögött.

MAJDNEM DÉL VOLT, mire Wil felébredt. A tiszta, derült égből cirógató nyári napfény szűrődött át a nyárfák ágai között. Gyengéden felébresztette Amberlét. Felkeltek, mosakodtak, gyorsan bekaptak valamit, és indultak tovább Arborlon felé. Mérföldeken át lovagoltak folyás ellenében a nyugatföldi erdők peremén, de nem találtak biztonságos gázlót. Mivel nem pazarolhatták az időt arra, hogy megforduljanak, és folyás irányában keresgéljenek, úgy döntöttek, vállalják a kockázatot, és átúsztatják a Mermidont. Motyójukat Artaq nyakához szíjazták, kötéllel a nyereghez kötötték magukat, majd lekormányozták a nagy fekete csődört a partra, és beleugrattak a folyóba. Dermesztően, bénítóan hideg volt. Néhány percig kétségbeesetten kapálózva küzdöttek a hideg és az áramlat ellen, ám aztán kitartóan taposni kezdték a vizet, miközben keményen markolták a kötelet. Artaq lendületesen úszott. Bár a folyó majdnem fél mérföldön át sodorta őket lefelé, ép bőrrel kapaszkodtak ki a túlsó partra.

Innentől kezdve ráérősen kocogtak észak felé, gyakran leszállva Artaqról, hogy a ló pihenhessen. Wil úgy vélte, elég messzire jutottak a Tirfingtől, hogy lerázhassák közvetlen üldözőiket, és értelmetlennek tartotta volna tovább fárasztani a fekete csődört. Az éjszakai menekülés sokat kivett a bátor állatból, vissza kell nyernie az erejét. Ha most nem pihentetik, később használhatatlan lesz, márpedig Wil nem zárta ki annak lehetőségét, hogy Arborlon előtt még nagy szükségük lehet Artaqra. Mellesleg, ha ebben a mérsékeltebb ütemben haladnak, akkor is elérik holnap reggelre a Rhenn völgyét. Az nem is olyan sok idő, és onnantól biztonságban vannak.

Lehet, hogy Amberle más véleményen volt, de azt megtartotta magának. Észrevehetően felderült a kedve, amióta megszabadultak a romanóktól. Ismét énekelt és dudorászott, gyakran megállt, hogy szemügyre vegyen apró virágokat és növényeket, parányi életeket, amelyek a völgylakónak fel sem tűntek a füves pusztaság irdatlan szőnyegében. Nemigen szólt Wilhez, bár barátságosan válaszolgatott a kérdéseire, és türelmes mosollyal fogadta kérdezősködését a növényekről, melyeket ő úgy szeretett. Ám többnyire zárkózottan, elutasítóan viselkedett, nem lehetett csevegésre bírni. Elfalazta magát a saját világába, ahová akkor vette be magát, mikor elkezdődött utazásuk a Szivárvány-tó északi partján.

Wil egyszer csak azon kapta magát, hogy Eretriára gondol. Beváltja vajon a fenyegetését? Otthagyja-e Cephelót és a kompániát? És csakugyan találkoznak még egy napon? Megigézte a romanó lányban lobogó tűz. Olyan, mint a Csatadomb-alföld szirénjeinek röpke látomásai: delejező és csábító, gyönyörű, féktelen gondolatok ihletője. Megmosolyogta a hasonlatot. Micsoda bolondság, Eretria hús és vér, nem látomás. Vagy ha behatolna a felszín alá, azt kellene látnia, hogy Eretria is olyan csalárd, mint a szirének? Van benne valami, ami ezt sejteti. Ez nagyon fölzaklatta a völgylakót. Nem felejtette el, hogy Eretria az életét kockáztatta az ő megmentéséért; szörnyű lenne, ha ezt is csak álnokságból tette volna!

Alkonyatkor nyugat felé fordultak az erdő peremén, amely északnak kanyarodott az irdatlan Streleheim-síkság irányába. Mikor köréjük zárult a sötétség, Wil bekormányozta Artaqot az erdőbe, és a fák között követett egy patakot, amely pár száz méterrel távolabb tavacskává szélesedett. Letáboroztak a bőséges ivóvíznél, Artagot megitatták, kicsapták egy dús fűfoltra, és csak utána gondoltak magukra. A tűzzel felhívták volna magukra a figyelmet, így ismét beérték a gyümölccsel és a gyökerekkel, amelyeket Amberle gyűjtött. A völgylakó sosem szokta meg ezt az étket, de azért ízlett neki. Az utolsó különös, hosszúkás, narancsszín gyümölcsöt majszolta, amikor az elf leány hirtelen feléje fordult.

– Nem haragszol, ha kérdezek valamit? – Wil elvigyorodott.

– Honnan tudhatnám, fogok-e haragudni, mikor még azt se tudom, mit akarsz kérdezni?

– Nem kell felelned, ha nem akarsz, de azóta nem hagy nyugodni, amióta elhagytuk a romanók táborát.

– Ha ez a helyzet, akkor kérdezz. – Nagyon sötét volt a kis tisztáson; a hold és a csillagok sápadt fényét még jobban letompították a kuszán összefonódott ágak. Amberle közelebb kúszott Wilhez, hogy láthassa a fiatalember arcát.

– Őszinte leszel hozzám? – kémlelte a völgylakót.

– Az leszek.

– Amikor használtad a Tündérköveket, az… – Tétovázott, mintha maga se tudná, melyik a megfelelő szó. – Az… fájt neked? – Wil rámeredt a lányra. Hirtelen balsejtelem kezdett motoszkálni a tudata alatt, egyelőre formátlanul, de tagadhatatlanul.

– Különös dolgot kérdezel.

– Tudom. – Amberle csendes mosollyal bólintott, majd ismét elkomolyodott. – Képtelen vagyok megmagyarázni, komolyan – de tényleg ezt éreztem, ahogy figyeltelek. Először olyan voltál, mint aki nem tud parancsolni a Tündérköveknek. Föltartottad őket, és nem történt semmi, bár nyilvánvalóan a hatalmukkal próbáltad megállítani a démont. És mikor végre életre keltek, valami változás játszódott le benned, ami kiült az arcodra… majdnem olyan volt, mint a fájdalom. – A völgylakó lassan bólogatott. Most már emlékezett, és az emlék nem volt kellemes. Miután megtörtént, kirekesztette a tudatából, gondolkodás nélkül fojtotta el, úgyszólván ösztönösen, még most sem tudta, miért. Csak most jutott eszébe, mi történt, amikor Amberle szóba hozta. Az elf leány aggodalmasan kémlelte. – Ha nem akarsz… – kezdte sietve.

– Nem – szólt Wil nyugodtan, határozottan. Lassan csóválta a fejét. – Nem. Magam sem tudom, értem-e, de azt hiszem, jót tenne, ha beszélnék róla. – Mély lélegzetet vett. – Valamilyen gát volt bennem valahol – kezdte óvatosan. – Nem tudom, mi volt, vagy mi idézte elő, de ott volt, és nem akarta engedni, hogy használjam a Köveket. Sehogy se tudtam megkerülni vagy átmászni rajta. – Ismét a fejét csóválta. – Aztán mikor a démon csaknem odaért hozzám, és ti is ott voltatok Eretriával, és valamennyien a halál küszöbén álltunk, valahogy átszakítottam a gátat, áttörtem rajta, és eggyé lettem a Kövekkel… Nem fájdalom volt, hanem egy olyan érzés, hogy valami visszatetsző játszódik le bennem, valami… Nem tudom, hogyan nevezzem. Olyan érzés volt, mintha valami rosszat követtem volna el – holott semmi rossz nem volt abban, amit tettem.

– Talán magadnak tettél rosszat – mormolta Amberle rövid gondolkodás után. – Talán valamilyen értelemben árt neked az elf mágia.

– Talán – helyeselt Wil. – Bár nagyapám sohasem említette. Lehetséges, hogy rá nem hatott, rám pedig igen? Miért lennék én más? – Amberle kétkedve csóválta a fejét.

– Mindenki másként reagál az elf mágiára. Mindig is így volt. Olyan mágia, amely a lélekből fakad, és a lélek változó.

– De én annyira hasonlítok nagyapámra! Sokkal inkább, mint apámra – töprengett Wil. – Mondhatni, rokon lelkek vagyunk, semmi esetre sem különbözünk annyira, hogy így… hogy ennyire mások legyünk a Kövek használatában. Ha nagyapám is ezt érezte volna, bizonyosan elmondja nekem. – Amberle megfogta a völgylakó karját és megszorította.

– Szerintem nem lenne szabad még egyszer használnod a Tündérköveket. – Wil elmosolyodott.

– Még arra se, hogy megvédjelek?

Könnyedén vetette oda, de Amberle nem viszonozta a mosolyt. Ő nem talált ebben semmi humorosat.

– Nem veszem a lelkemre, hogy bajod essék, gyógyító – mondta csendesen. – Nem én akartam, hogy eljöjj erre az útra, és fáj nekem, hogy egyáltalán itt vagy. De ha már így esett, őszinte leszek. Az elf mágia nem játékszer; veszélyesebb lehet a Gonosznál, amelytől védeni hivatott. Ha mást nem is, de ennyit megtanultunk krónikáinkból. A varázslat nemcsak a testre hathat, de a lélekre is. A test sebei gyógyíthatók. De mi lesz a lélek sebeivel? Azokra milyen írod van, gyógyító? – Közelebb hajolt Wilhez. – Senki sem ér annyit, hogy tönkretedd magad érte – senki. Főleg én nem.

Wil némán bámult rá. Döbbenten látta, hogy Amberle szeme könnytől csillog. Megfogta a lány kezét.

– Majd vigyázunk egymásra – ígérte, és megpróbált mosolyogni. – Talán nem is kell többször használnunk a Köveket. – Amberle szemén látszott, hogy egyetlen szavát sem hiszi.

ÉJFÉL VOLT, amikor a csendes pusztán felcsapott a démonfarkasok fülsértő, éhes, gyűlölködő üvöltése. Wilt és Amberlét legmélyebb álmukból ugrasztotta ki a félelem. Ledobták takarójukat, egy pillanatig nem mozdultak, csak ültek, és egymást keresték tágra meredt szemmel a sötétségben. A vonítás elhalt, egy darabig visszhangzott a csendben, aztán ismét felharsant. Ezúttal se a völgylakó, se az elf leány nem tétovázott. Szó nélkül felpattantak, csizmát rántottak, vállukra kanyarították köpenyüket. Pillanatok alatt felnyergelték Artaqot, nyeregbe pattantak, és folytatták útjukat észak felé. Egyenletes tempóban ügettek az erdő peremén, megmaradva a nyílt mezőn, ahol hold és csillagok világították meg útjukat. Sötétség szagát hozta a felgyülemlő hajnali harmattól nedves, hűvösen surrogó éjszakai szél. Mögöttük ismét felhangzott az üvöltés, egyelőre messziről, valahonnan a Mermidontól. A démonfarkasok loholtak az egynapos csapán, maguk se tudva, milyen közel járnak zsákmányukhoz.

A hatalmas Artaq simán, erőlködés nélkül futott a mezőn, árnyéknak látszott a nyári éjszakában. Pihent volt a meneküléshez, nem fog egyhamar kifulladni. Wil takarékoskodott az állat erejével, gondosan kimérte az ügetés ütemét, nem engedte, hogy a fekete csődör túlhajtsa magát. Még korán van, épp csak elkezdődött a hajsza. De üldözőik hamar rá fognak jönni, mi a helyzet. Dühös volt magára. És ő még azt képzelte, hogy nem találhatnak rájuk ilyen hamar! A Tirfingben használt Tündérkövek nyilván elárulták a hollétüket. Tüstént jöttek is a démonfarkasok a völgylakóért és az elf leányért, követték őket északra, kiugrasztották őket a nyugatföldi erdőből. Amint megtalálják zsákmányuk elhagyott táborhelyét, vérszomjasan zúdulnak utánuk. Addig kergetik majd őket, amíg utol nem érik.

Jó egy órája ügettek, de még mindig nem látták a völgyet. Vonítás kísérte útjukat, üvöltés felelt a Sárkányfogak alatti mezőkről és az északi síkról. A völgylakó szíve összeszorult. A farkasok bekerítették őket. Csupán Nyugatföld áll nyitva előttük. Hirtelen átvillant az agyán, hogy talán arra is elállták az utat. Eszébe jutott, ami az Ezüst-folyónál történt. Rhenn völgye is lehet csapda. Talán szántszándékkal űzik be őket a völgybe, mert ott akarnak végezni velük. De mi más lehetőségük maradt? Mögöttük eszelős üvöltés harsant. A démonfarkasok meglelték a táborukat.

Wil vágtába ugratta Artagot. Most fognak felgyorsítani, abban a biztos tudatban, hogy közel a préda, elkaphatják. Északról és keletről fülsértő, rekedt kiáltások válaszoltak a hátsóknak, és a vadászok megindultak. Artaq verejtékezett, nyakát előrenyújtotta, fülét hátracsapta. Csenevész bozótos váltotta fel a mezők füvét; átértek a Streleheim-síkságra. Rhenn völgye már nem lehet messze. Wil ráhajolt Artaq feszülő nyakára, úgy ösztökélte a bátor lovat.

A vadászat harmadik órájában, amikor rég elmaradtak Callahorn füves pusztái, amikor Artaq patája cserepesre száradt, kemény földön dübörgött, amikor a démonfarkasok olyan közel vonítottak, hogy a menekülők minden pillanatban számítottak a hatalmas, szürke alakok felbukkanására, amikor szél és por vakította őket, testük a félelem verejtékében ázott loboncos ruháik alatt, a völgylakó és az elf leány végre megpillantotta a Rhenn-völgy bejáratát mutató, csorba szirteket. Az elf erdők mögött szökkentek a magasba, a bozóttal benőtt sziklák feketén rajzolódtak az éjszakai égboltra. A lovasok fékezés nélkül kanyarodtak a völgy bejárata felé. Artaq zihált, orrlikai kitágultak, testéről szakadt a tajték. Még jobban elnyúlt, szinte repítette a sötétségen át a hátán kuporgó, görcsösen kapaszkodó két alakot.

Pillanatok alatt odaértek a fenyegető szirtektől közrefogott nyiladékhoz. A fekete ló átdübörgött a keskeny völgyszájon. Wil könnybe lábadt szemmel, kétségbeesetten hunyorgott az arcát paskoló szélbe, keresve a démonokat, amelyeknek csapdájától rettegett. Meghökkentő módon egyet sem látott. Egyedül voltak a völgyben. Pillanatnyi részeg örömet érzett. Elmenekülhetnek! Mire üldözőik utolérnék őket, ők már mélyen bent járnak a nyugatföldi erdőkben, az elfek hazájában. Ott majd lesz segítség… A csonkán maradt gondolat önmagát ismételte, ugyanarra a ritmusra, ahogyan Artaq patkói döngtek a Rhenn földjén. Wilt a hideg rázta. Miket képzeleg itt? Dehogy várja őket segítség.

Senki sem tudja, hogy jönnek, senki, csak Allanon, a druida pedig eltűnt. Segítség? Miféle segítségre számított? A démonok meg sem álltak Arborlon szívéig, hogy elpusztítsák a Választottakat. Mi akadályozná meg őket abban, hogy mérföldeken át kövessenek az erdőben egy elképesztően ostoba völgylakót és egy fegyvertelen elf leányt? Amikor behozta Artaqot a nyílt mezőről a Rhenn völgyébe, annyit ért el vele, hogy a síkság helyett, ahol van tér futni, beszorították magukat az erdőbe, ahol viszont nincs. A farkasok most már okvetlenül utolérik őket, hiszen sokkal gyorsabban és ügyesebben mozognak a fák és a bokrok útvesztőjében, fürgébbek az üldözésben, mint ők a menekülésben. Legszívesebben hangosan sikoltott volna: ostoba vagyok! Saját rövidlátása fosztotta meg őket a menekülés egyetlen sovány esélyétől. Annyira csak azzal törődött, ami elől futottak, hogy elfelejtette fontolóra venni, mibe futhatnak bele. Dehogy fognak ők megmenekülni. Elkapják és megölik őket. És ez az ő hibája! Tennie kell valamit!

Agya őrülten forgott, kétségbeesett kapkodással. Egyetlen fegyvere maradt. A Tündérkövek. Akkor Amberle felsikoltott. A völgylakó hátraszegte fejét, hogy lássa, mit mutat az elf leány az égen. Fekete szörnyeteg hussant át a völgy száján, hártyás szárnya szirtfoktól szirtfokig ért, torz feje úgy görbült, akár egy csökött végtag. Vijjogva csapott le a Streleheimből a szűk Rhennbe, egyenesen rájuk. Wil még sohasem látott ilyen irdatlan valamit. Rémülten ráordított Artaqra. A fekete lovat már csak az akarata hajtotta. Előttük száz méterre feltűnt a nyiladék, a völgy kijárata. Mögötte erdők vannak, amelyek elrejtik őket ettől a lidércnyomástól, fák, melyek közé egy ekkora lény nem férkőzhet be. Már csak néhány pillanatra lenne szükségük! A lény lecsapott. Úgy hullott alá a sötét éjszakai égről, mint egy kőszikla. Wil Ohmsford egy villanásra látta a lovasát, azt a nagyjából emberszerű, mégis formátlan és torz alakot, amelynek a szeme vörösen izzott fekete arcában. Pillantása belefúródott a völgylakóba, és megolvasztotta bátorságát. Wil egy pillanatig azt gondolta, hogy most végük. Ám ekkor Artaq egy utolsó szökelléssel elérte a völgy kijáratát és bevette magát a fák sötétségébe. Mennydörgő patákkal robogott egy kátyús földúton, szinte nem is lassítva kerülgette a fatönköket és a bozótot. Wil és Amberle görcsösen kapaszkodott, ágak és indák ostorozták őket.

Percenként attól rettegtek, hogy kizuhannak a nyeregből. Wil megpróbálta lassítani a fekete lovat, de Artaq ráharapott a zablára, és a maga feje után ment. Már nem a völgylakó parancsolt neki. A menekülők másodpercek alatt elveszítették irányérzéküket, összezavarodtak a köréjük záruló erdő feketeségétől és a kanyargós ösvénytől. Noha már nem hallotta a démonfarkasok vonítását vagy a repülő szörnyeteg vijjogását, Wil egyfolytában azon rettegett, hogy véletlenül rátérnek egy ellenkező irányba futó csapásra, és az pontosan azokhoz a fajzatokhoz viszi vissza őket, amelyek elől menekülnek. Dühösen fűrészelt a szárral, hátha ki tudja szabadítani a zablát, de Artaq nem engedett.

Már lemondott róla, hogy valaha is megállíthatja a fekete csődört, amikor az váratlanul lassított, aztán zihálva, táguló orrlikakkal megtorpant az erdei ösvény közepén. Lehajtotta szép fejét és halkan nyihogott. Hosszú csend lett. Wil és Amberle értetlenül pillantott egymásra. Majd pontosan előttük hosszú, fekete alak suhant ki nesztelenül az éjszakai erdőből. Olyan hirtelen történt, hogy Wil még csak gondolni sem tudott a Tündérkövekre. A sötét alak előrelépett, gyöngéden megsimogatta Artaq verejtékes nyakát, selymes bőrét. Arca fölmerült a csuklya sötétségéből.

Allanon volt.

– Jól vagy? – kérdezte halkan. Kiemelte Amberlét a nyeregből, és óvatosan leengedte a földre. Az elf leány némán bólintott. Megdöbbenés csillogott tengerzöld szemében – megdöbbenés és egy csipet harag. A druida összevonta a szemöldökét, majd elfordult, hogy Wilnek segítsen, de a völgylakó addigra már lekecmergett Artaq hátáról.

– Azt hittük, meghaltál! – robbant ki belőle a hitetlenkedés.

– Úgy látom, nekem mindig idő előtt költik halálhíremet – zsémbelt a misztikus. – Holott, mint látod, egészen…

– Allanon, el kell tűnnünk innen! – Wil riadtan sandított a háta mögé. Akadozott a nyelve, annyira sietős volt beszélnie. – A démonfarkasok a Mermidontól egyfolytában kergettek észak felé, és van itt egy fekete, repülő valami, ami…

– Lassabban, Wil!

– …majdnem elkapott a völgyben, olyan nagy, hogy én még ekkorát…

– Wil! – Wil Ohmsford elhallgatott. Allanon rosszallóan csóválta a fejét. – Megengednéd, hogy közbeszúrjak én is egy szót? – A völgylakó elvörösödve bólintott. – Köszönöm. Először is, most már biztonságban vagytok. A démonok nem üldöznek többé. A vezetőjük képes megérezni a jelenlétemet. Tart tőlem, ezért visszafordult.

– Biztos? – kételkedett a völgylakó.

– Biztos. Senki sem követett benneteket. Most gyertek és üljetek le. – Az ösvény mellett heverő, kidőlt fához vezette őket. A völgylakó és az elf lány fáradtan lerogyott. Allanon állva maradt. – Estére Arborlonban kell lennünk – mondta. – De csak néhány perc pihenést engedélyezhetünk magunknak indulás előtt.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte Wil.

– Ugyanezt én is kérdezhetném. – A nagy ember fél térdre ereszkedett, és összevonta magán fekete köntösét. – Tudod, mi történt veletek a folyónál? – A völgylakó bólintott.

– Azt hiszem.

– Az Ezüst-folyó királya volt – szólt közbe Amberle halkan. – Láttuk; szólt hozzánk.

– Amberléhez szólt – helyesbített Wil. – De mi történt veled? Neked is segített? – Allanon a fejét rázta.

– Sajnos én még csak nem is láttam, csupán a fényt, amely beburkolt és elragadott benneteket. A király zárkózott, titokzatos lény, nagyon keveseknek mutatja meg magát. Ezúttal úgy döntött, hogy nektek jelenik meg, olyan okokból, amelyeket kizárólag ő ismer. Mindenesetre megjelenése nagy fejetlenséget okozott a démonok között, én pedig a zűrzavart kihasználva elillantam.

– Amberle – folytatta pillanatnyi hallgatás után –, azt mondtad, szólt hozzád. Emlékszel, mit mondott?

Az elf leány kényelmetlenül feszengett.

– Nem valami pontosan. Olyan volt, akár egy álom. De mintha mondott volna valamit az… egyesülésről. – A felismerés pillanatnyi szikrája lobbant a druida sötét szemében, de ki is aludt, mielőtt Wil vagy Amberle megláthatta volna.

– Nem érdekes – legyintett hanyagul. – Segített, amikor segítségre volt szükségetek. Adósai vagyunk.

– Neki igen, de nem neked! – Amberle már nem bajlódott azzal, hogy palástolja a dühét. – Te hol voltál, druida?

Allanon meghökkent.

– Benneteket kerestelek. Sajnos az Ezüst-folyó királya, azzal, hogy segített nektek, el is választott bennünket. Természetesen tudtam, hogy nem lesz bajotok, de fogalmam sem volt, hová kerültök, hol keresselek. Használhattam volna mágiát, de szükségtelenül kockázatosnak tűnt. Annak, aki a Tilalmon áttört démonoknak parancsol, ugyanakkora hatalma van, mint nekem, sőt talán még nagyobb. Ha mágiához folyamodom, magunkra szabadíthattam volna. Inkább mentem tovább Arborlon felé, út közben benneteket kutatva, abban a reményben, hogy megjegyeztétek utasításaimat, és tartjátok magatokat hozzájuk. Mivel gyalogolni voltam kénytelen – a szürkéd, Wil, ottveszett a tusában –, egész idő alatt bizonyosra vettem, hogy előttem jártok. Akkor jöttem csak rá a tévedésemre, mikor használtad a Tündérköveket. – Vállat vont. – Addigra majdnem elértem Arborlont. Rögtön visszafordultam, a vadonon át jöttem délnek, azt hittem, a Mermidon alatti erdőkbe fogtok menekülni. Ismét tévedtem. Amikor meghallottam a démonfarkasok vonítását, akkor döbbentem rá, hogy a Rhenn-völgybe próbáltok bejutni. Így kerültem ide.

– Úgy veszem észre, elég sokat tévedsz az utóbbi időben – jegyezte meg csípősen Amberle. Allanon nem szólt, csak nézte. – Első tévedésedet azzal követted el, hogy egyáltalán beállítottál hozzám – folytatta a lány, most már vádló hangon.

– Meg kellett tennem.

– Ez majd elválik. Engem az aggaszt, hogy a démonok kezdettől fogva megelőztek egy lépéssel. Hányszor múlott csak egy hajszálon, hogy elkapjanak? – Allanon felállt.

– Túl sokszor. Nem fog megtörténni még egyszer. – Amberle is fölugrott, arca mély pírba borult.

– Ígéreteid nem nyugtatnak meg különösebben. Legyen már vége ennek az utazásnak! Haza akarok menni! Csendesmartra, nem Arborlonba!

– Értem – felelte kifejezéstelen arccal a druida. – Megteszem érted, ami hatalmamban áll.

– Talán. Talán csak azt teszed, amit te jónak látsz. – A druida megmerevedett.

– Ez nem volt tisztességes, elf leány. Kevesebbet tudsz, mint gondolod.

– Egy dolgot tudok. Tudom, hogy sem tulajdon cselekedeteidben, sem védelmezőm megválasztásában nem tettél tanúságot különösebb tehetségről. Sokkal boldogabb lennék, ha sohasem kellett volna megismernem benneteket. – Olyan dühös volt, hogy majdnem elsírta magát. Kihívóan meredt a két férfira, hogy mernek-e tiltakozni. Amikor azok csak hallgattak, felállt, és eliramodott az árnyékos ösvényen. – Druida! – kiáltott vissza. – Azt mondtad, hogy ma este ott kell lennünk Arborlonban! Legyen már vége!

Wil Ohmsford megbántottan és értetlenül bámult a lány után. Egy pillanatig komolyan fontolgatta, hogy ülve marad, és hagyja, menjen, amerre lát. Nyilvánvaló, hogy Amberle ki nem állhatja őt. Allanon a fiatalember vállára tette a kezét.

– Ne ítélj felőle elhamarkodottan – kérte csendesen. A kéz fölemelkedett, Allanon odament Artaqhoz, megfogta a kantárszárát. Kérdőn tekintett Wilre. A völgylakó megrázta a fejét és fölállt. Idáig eljött, most már mi értelme visszafordulni? A druida már elindult a fák között elvesző karcsú alak után. Wil kelletlenül követte.

XVIII.

ESTE VOLT. Az árnyak megnyúltak Arborlon, az erdei város utcáin, a szürkület fokozatosan sötétedett éjszakává. Eventine Elessedil dolgozószobája magányában olvasta a listát, amelyet Gael állított össze a másnapi teendőkről. Arcára árkokat szántott a kimerültség. Fáradtan hunyorgott bele az olvasóasztalon égő olajlámpa lángjába. A dolgozószoba bezárta az öreg királyt a gondolatok csendjébe. Egy pillantást vetett Manxra, aki egy könyvespolc előtt elterülve aludt a szoba túlsó végében. A farkaskutya deresedő horpasza egyenletesen emelkedett-süllyedt, orra sajátos sipítással fújta ki a levegőt. Eventine elmosolyodott. Vén kutya, gondolta, téged könnyen megtalál az alvás, a mély, az álomtalan, a zavartalan. Megrázta a fejét. Mit meg nem adna, ha csak egy éjszakát végigalhatna! Kevés pihenés jut neki. Lidércnyomások nehezedtek szendergéseire, az ébrenlét óráinak bajaiból torzult lidércnyomások, amelyek álmában is követték. Zaklatták és kínozták, ádáz gyűlölettel fosztották meg a pihenéstől. Minden éjjel visszatértek. Tudatalattiját marcangolva módszeresen felverték a királyt; széttördelték az éjszakáját, míg a hajnal véget nem vetett gyötrelmeinek. Megdörgölte a szemét, majd az arcát, eltakarva tenyerével a fényt. Rövidesen aludnia kell, mert alvásra szükség van. De nem sok pihenésben lesz része. Amikor fölemelte arcát a tenyeréből, Allanon állt előtte. A király egy pillanatig nem hitte el, hogy a druidát látja. Csupán a kimerültség űz tréfát vele. Hunyorgott. Az alak nem tűnt el. Eventine fölugrott.

– Allanon! Azt hittem, kísértetet látok! – A druida hozzálépett, kezet fogtak. Alig észrevehető bizonytalanság csillant az elf király szemében. – Megtaláltad? – Allanon bólintott.

– Itt van. – Eventine nem tudta, mit feleljen. Szótlanul bámulták egymást. A könyvállvány előtt Manx fölemelte a fejét és ásított.

– Nem hittem volna, hogy egyszer még visszajön – mondta végül a király. – Hová vitted? – kérdezte habozva.

– Ahol meg lehet védeni – felelte Allanon és elengedte Eventine kezét. – Azt akarom, hogy hívd össze fiaidat és azokat a tanácsadóidat, akikben legjobban megbízol, azokat, akiket beavattál az elfeket fenyegető veszélybe. Jól válaszd meg őket! Egy óra múlva jöjjenek a Legfőbb Tanács termébe. Mondd meg nekik, hogy én szólok hozzájuk. Csak ennyit. A testőrséged vigyázza a termet. Egy óra múlva. Akkor találkozunk.

Megfordult, és elindult a nyitott ablak felé, amelyen bejött.

– Amberle…? – szólt utána Eventine.

– Egy óra múlva! – ismételte a druida. Átbújt a függönyök között és eltűnt.

LETELT AZ ÓRA, és azok, akiket az elf király hívott, összegyűltek a Legfőbb Tanács termében. Tölgyfából és kőből emelt, magas, hatszögletű helyiség volt; kazettás mennyezetének vaskos gerendái középen csillag alakzatban futottak össze. Kétszárnyú, tömör ajtó nyílt a terembe, amelynek két végében fekete vasláncokra akasztott, alacsonyan függő olajlámpák világítottak. Az ajtókkal szemközt volt egy lépcsős emelvény, amelyen kézzel faragott, pompás tölgyfa trónus állt baldachin alatt, az elf királyok címeres lobogói között. A többi falnál tíz-tíz sor ülés emelkedett lépcsőzetesen az alacsony vaskorláttal elkerített, csiszolt kővel kirakott, széles térség körül. A kőpadló közepén nagy ovális asztal és huszonegy szék állt a Legfőbb Tanács tagjai számára.

Ma este csak hat széken ültek, az egyiken Ander Elessedil. Nemigen szólt öt társához, nyugtalan pillantása mindegyre visszatért a csukott kétszárnyú ajtóhoz a terem végében. Kizárólag Amberlére bírt gondolni. Bár apja nem hozta szóba a lányt, amikor közölte Allanon visszatérését, a herceg bizonyosra vette, hogy a druidának sikerült visszahoznia az unokahúgát Arborlonba; különben nem hívták volna össze ilyen sebbel-lobbal a tanácsot. Ugyanilyen bizonyosra vette azt is, hogy Allanon elébük akarja állítani a lányt, és fel akarja szólítani a tanácsot, hogy bízzák meg Amberlét a Vértűz felkutatásával. Abban már nem volt biztos, hogy mit fog felelni a tanács. Ha a király úgy dönt, hogy elsőnek ő válaszol és támogatja a druida kérését, akkor valószínűleg a többiek is igenlő választ adnak, bár ezt így előre nem lehet tudni, tekintve, milyen mély ellenszenv él az elfekben Amberle iránt. Ander különben sem hitte, hogy az apja így járna el. Előbb meghallgatja az összehívottakat, aztán határoz.

Az apjára sandított, majd elkapta a tekintetét. És ő mit válaszol majd? Mert felkérik, hogy szóljon. Egyáltalán tud tárgyilagosan ítélni Amberléről? Szeretet és csalódás ellentmondásos érzései háborogtak benne. Görcsösen összekulcsolta két kezét az asztal lapján. Talán az lenne a legjobb, ha nem is szólna. Talán bölcsebb lenne, ha csatlakozna a többiek ítéletéhez. Végigfuttatta pillantását az arcokon. Az ajtónál őrködő Dardanon és Rhoén kívül senki sem tudott a tanácskozásról. Voltak mások is, akiket meghívhatott volna az apja, jó emberek. De a király ezeket választotta. Kiegyensúlyozott választás, gondolta Ander, az arcokat vizsgálva. De vajon miként ítélnek, ha meghallják, milyen tárgyban kell véleményt mondaniuk? Nem tudta.

Arion Elessedil az apja jobbján ül, a trónörökösnek fenntartott helyen. A király elsőnek Arionra fog tekinteni, mint mindig, ha főbenjáró döntést kell hozni. Arion az apjuk ereje, akit az öregember szenvedélyesen szeret. Már a jelenléte is olyan megnyugvást jelent Eventinenek, amelyet Ander, ezt jól tudta magáról, minden igyekezete ellenére sem adhatna meg. Ám Arionból hiányzott a részvét, és időnként olyan konokságról tett tanúságot, amely elhomályosította józan ítélőképességét. Valaha szerette a lányt, drága Aine öccsük egyetlen gyermekét. De ez régen volt. Arion érzései megváltoztak a testvér halálával, és még inkább megváltoztak, amikor Amberle szégyent hozott a választottság tisztességére. Ez megkeserítette a trónörököst, főleg azért, mert Amberle a viselkedésével megsebezte a királyt is. Azt nem lehetett tudni, milyen mélyre ette be magát Arionba ez a keserűség. Nagyon mélyre, vélte Ander, és megriadt, ha arra gondolt, hogy ez mit jelent.

Arion mellett Emer Chios ült, a miniszterelnök. A király távollétében ő elnökölt a tanácsban. Értelmes, megnyerő ember volt, sosem rejtette véka alá érzéseit. Noha Eventine és miniszterelnöke nem mindig értettek egyet a tanács elé kerülő tárgyakban, tiszteletben tartották egymás véleményét. A király mindig meghallgatta, amit miniszterelnöke mondott. Kael Pindanon, az elf hadak vezére, az uralkodó legrégibb és legbizalmasabb barátja. Tíz évvel volt fiatalabb a királynál, és legalább ugyanannyival látszott vénebbnek Eventine-nél; arca, akár a száraz fa, bőrén sebhelyek forradásait és árkait hagyta a harcban telt élet. Haja fehéren omlott a vállára, pengevékony szájára dús harcsabajusz borult. Vas-kemény volt és céltudatos, Eventine legkiszámíthatóbb tanácsadója. Az öreg katona feltétlen hűséggel csüggött a királyon, ha tanácsot adott, mindig Eventine érdekeit tartotta szem előtt. Amberle esetében sem lesz másként. Az asztalnál ülő utolsó személy nem tartozott a tanácshoz. Vékony, sötét hajú, éber arcú, gondterhelt barna pillantású elf volt, Andernél is fiatalabb. Pindanon mellett ült, székét kissé hátrébb tolva az asztaltól, és nem beszélgetett a többiekkel, csak némán figyelte őket. Övén két tőrt hordott, hüvelybe dugott, kétkezes kardját székének támlájára akasztotta. Nem viselt rangjelzést, csupán egy apró medált az Elessedilek címerével, amely vékony ezüstláncon függött a nyakában. Crispinnek hívták, és az elf vadászok elit egységének, a király kizárólagos védelmére hivatott Honi Gárdának volt a kapitánya. Érthetetlen, miért idézték meg a tanácsba; Ander nem annak az embernek tartotta, akinek a tanácsára az apja rászorulna. Ám az apja nem mindig azt tette, amit a fia várt.

Nem elemezgette tovább a jelenlévőket. Ezek a különböző hátterű, eltérő egyéniségű emberek, akiket az apja idehívott, abban egyek, hogy rendíthetetlenül hűségesek az öreg királyhoz. Talán épp a hűségük miatt érzi úgy Eventine, hogy velük nyugodtan megoszthatja az Amberlére vonatkozó, nehéz döntést. És az ő tanácsukat kérné, ha eljönne az idő, hogy meg kell védeni az elfek földjét. Ez az idő nincs messze. Minden perccel erősebben érezhető, hogy elkerülhetetlen a szörnyű háború elfek és démonok között. Az Ellcrys napról napra gyengül, ágait könyörtelenül falja a korhadás és a fonnyadás, megfosztva a fát szépségétől és életétől, aláásva a Tilalmat fenntartó erőt. Naponta jönnek jelentések különös és borzasztó teremtményekről, valóra vált lidércnyomásokról és sötét agyrémekről, amelyek Nyugatföld határain ólálkodnak. Elf katonák őrjáratoztak a Rhenn völgyétől a Sarandanonig, a Fojtó Fertőtől Kecshaltig, ám a fajzatok száma mégis egyre nőtt. És bizonyosan még többen fogják követni őket, amíg át nem törnek annyian, hogy egyesüljenek és megtámadják az elfeket.

Ander az asztalra könyökölt, összekulcsolt ujjaira hajtotta homlokát, hogy eltakarja szemét a fénytől. Az Ellcrys olyan rohamos tempóban gyengült, hogy a herceg azt se tudta, egyáltalán lesz-e idő elérni a Vértüzet, még ha Allanon vállalkozása sikerült is. Idő! Mindig csak az idő! A terem végében felpattant a nehéz ajtó. A hat fej egyszerre fordult oda. Fekete köntösében Allanon jött be hosszú léptekkel, hatalmasan és vészjóslóan. Két alacsonyabb alak követte, akiknek arcát köpenyük csuklyája takarta. Amberle!, gondolta Ander azon nyomban. Az egyiknek Amberlének kell lennie! De ki a másik? A három alak szótlanul megállt az ovális asztal túlsó végén. A druida leültette társait, majd a király felé fordította sötét arcát.

– Eventine nagyúr! – hajolt meg könnyedén.

– Légy üdvözölve, Allanon – felelte a király.

– Mindenki itt van?

– Mindenki – mondta Eventine, majd sorra megnevezte a jelenlévőket. – Kérlek, közöld, amit közölni jöttél.

Allanon előrelépett, míg félúton állt az elfek és a két köpenyes alak között.

– Rendben van. Mivel csak egyszer szeretném ezt elmondani, kérlek benneteket, hogy figyeljetek. Az elf nép nagy veszélyben forog. Az Ellcrys haldoklik. Egyre gyorsabban hanyatlik, romlása minden nappal rohamosabb. És ahogy gyengül az Ellcrys, úgy porlik a Tilalom fala. A démonok, akiket ősapáitok elzártak, máris kezdenek átszökdösni világunkba. Hamarosan valamennyi szabad lesz, és akkor el akarnak majd pusztítani benneteket. – Egy lépést tett előre. – Adjatok hitelt szavamnak, elf urak. Ti még nem mérhettétek föl úgy, mint én, minő indulat hajtja őket. Csak egy maroknyit láttam közülük, mert egy maroknyian szöktek meg eddig a Tilalomtól, de ebből is megállapíthattam, milyen iszonyú gyűlölet emészti őket. Ez adja erejüket, ez tette őket sokkal hatalmasabbakká annál, amilyenek száműzetésük pillanatában voltak. Nem hiszem, hogy elbírnátok ezzel az erővel.

– Te nem ismered az elf hadsereget! – pattant föl Pindanon sötét arccal.

– Parancsnok – szólt rá Eventine halkan. Az öreg katona megfordult. – Hallgassuk meg a druidát.

Pindanon leült, és dühösen összeszorította a száját.

– Megmaradásotok kulcsa az Ellcrys – folytatta Allanon, ügyet sem vetve a vezérre. – Ha az Ellcrys meghal, a Tilalomnak vége, a teremtő mágiának vége. Ezt egy dolog akadályozhatja meg, egyetlenegy. A mágia életadó törvényeinek megfelelően az Ellcrysnek újjá kell születnie, úgy, ahogy az elf regék mondják. Ez egyetlen módon történhet. Ti is tudjátok. Egy szolgáló Választottnak el kell vinnie az Ellcrys magját minden földi élet forrásához, a Vértűzhöz. A magnak meg kell mártóznia a tűzben, majd vissza kell térnie a földbe, ott, ahol az Ellcrys-anya áll. Akkor kelhet új életre a fa. Akkor épül újjá a Tilalom fala, és zárja ki ismét a démonokat a földről. Arborlon férfiai! Két hete, amikor megtudtam, hogy az Ellcrys halódik, eljöttem Eventine Elessedilhez, hogy felajánljak minden segítséget, amit adhatok. Túlságosan lassú voltam. A Tilalom már gyengülni kezdett, lehetővé téve, hogy néhány démon megszökjön börtönéből. Mielőtt megakadályozhattam volna, lemészárolták a Választottakat, álmukban gyilkolták le őket. Megmondtam a királynak, hogy a történtek ellenére én két úton is segítséget keresek. Először elmegyek a druidák paranori erődjébe, és átvizsgálom eleim Krónikáit, hátha megfejthetem a „Mentsvár” szó titkát. Megtettem. Rájöttem, hol kell keresni a Vértüzet. – Elhallgatott, nézte hallgatóit. – Azt is megígértem a királynak, hogy felkutatom azt, aki elviheti az Ellcrys magját a Vértűzbe, mert hitem szerint létezik ilyen személy. Ezt is elvégeztem. Elhoztam ezt a személyt Arborlonba.

Hitetlenkedő mormolás hullámzott végig a gyülekezeten. Ander izmai várakozón megfeszültek. Allanon elfordult és intett alacsonyabb kísérőjének.

– Gyere közelebb. – A sötét alak tétován felállt, majd a druida mellé lépett. – Vesd le a csuklyádat. – Újabb tétovázás. Az elfek türelmetlenül hajoltak előre, kivéve Eventine-t, aki mereven ült, és görcsösen markolta székének faragott karfáját. – Vesd le a csuklyádat – ismételte Allanon szelíden. A köpenybe burkolt alak ezúttal engedelmeskedett. Vékony barna keze előbújt a szövet redőiből, és hátradobta a csuklyát. Amberle tengerzöld szeme az aggodalomtól mereven bámult a nagyapjára. Egy pillanatra hűdött csend támadt. Majd felpattant a dühtől ón-szürke Arion.

– Nem! Nem, druida! Vidd innen! Vidd vissza oda, ahol találtad!

Ander, akit láthatólag megrendítettek a bátyja szavai, ugyancsak félig fölemelkedett a székéből, ám az apja megragadta a karját, és visszanyomta. Éles, dühös szavak csattantak, ám ez elveszett az általános hangzavarban. Eventine parancsolóan fölemelte a kezét, és a terem azonnal elcsendesedett.

– Végighallgatjuk Allanont – mondta határozottan a király. Arion visszasüllyedt a székébe. A druida bólintott.

– Arra kérlek, emlékezzetek valamire: csak a szolgáló Választott hordozhatja az Ellcrys magját. Évkezdetkor heten voltak. Hat meghalt. Amberle Elessedil az utolsó reményetek. – Arion fölugrott.

– Nem remény! Nem Választott többé! – kiáltotta dühösen. Kael Pindanon egyetértően és nem is titkolt ellenszenvvel bólogatott. Allanon egy lépést tett előre.

– Kételkedsz a választottságában? – kérdezte gúnyos mosollyal. – Akkor tudd meg, hogy ő is kételkedik. De már megmondtam neki, mint ahogy megmondtam a nagyapjának is, hogy az igazság nem az ő vagy a ti érzéseiteken múlik. A ti érzéseitek semmit sem nyomnak a latban. Királyi unoka vagy kitaszított, mit számít az, elf herceg? Néped életben maradásával törődj – néped és Négyföld minden népének életben maradásával, mert a veszély őket is fenyegeti! Ha Amberle szolgálatot tehet nektek és nekik, akkor el kell felejteni a múltat. – Arion nem tágított.

– Én nem felejtem el! Sohasem felejtem el!

– Mit kérsz tőlünk? – vágott közbe Emer Chios. Arion ismét leült. Allanon szembefordult a miniszterelnökkel.

– Csak ezt az egyet. Sem nektek, sem Amberlének nincs joga eldönteni, hogy Választott-e még. Erre kizárólag az Ellcrysnek van joga, mert ő szemelte ki Választottnak. Ennélfogva meg kell tudnunk, mit érez a fa. Hadd járuljon elé Amberle;– hadd döntse el az Ellcrys, hogy elfogadja-e vagy visszautasítja. Ha elfogadja Választottjának, akkor ad neki egy magot, és Amberle meg fogja keresni a Vértüzet.

– És ha visszautasítja?

– Akkor bízzunk benne, hogy Pindanon vezér nem alaptalanul hisz az elf hadsereg derekasságában.

Arion ismét felállt, nem véve tudomást apja figyelmeztető pillantásáról.

– Túl sokat kérsz tőlünk, druida! Azt kéred, hogy olyasvalakiben bízzunk, aki egyszer már érdemtelennek mutatkozott a bizalomra!

– Én annyit kérek – vágott vissza ugyanolyan keményen Allanon –, hogy az Ellcrysben bízzatok, ahogyan évszázadok óta teszitek. Döntsön ő. – Arion a fejét rázta.

– Nem, druida! Én gonosz, rút cselt orrontok itt! A fa senkivel sem áll szóba: ezzel a lánnyal sem fog! – Dühös pillantást vetett Amberlére. – Ha ez a lány azt akarja, hogy bízzunk meg benne, akkor előbb közölje, miért hagyta el Arborlont! Közölje, miért hozott szégyent magára és a családjára!

Allanon egy percig töprengett, majd lenézett a mellette álló elf lányra. Amberle falfehér volt.

– Senkire se akartam szégyent hozni – felelte halkan. – Azt tettem, amit érzésem szerint tennem kellett.

– Meggyaláztál bennünket! – förmedt rá Arion. – Az öcsém gyereke vagy, akit én nagyon szerettem! Szeretném megérteni, amit tettél, de képtelen vagyok. Amit műveltél, azzal megszégyenítetted egész családunkat! Valamennyiünket! Meggyaláztad apád emlékét! Soha, egyetlen Választott sem utasította még el a szolgálat dicsőségét! Soha! Te pedig úgy ráztad le magadról, mint a port! – Amberle nem ijedt meg tőle.

– Nem születtem Választottnak, Arion. Tévedés volt. Megpróbáltam szolgálni, úgy, ahogy a többiek, de nem tudtam. Tudom, hogy ezt várták tőlem, de… akkor se bírtam megtenni.

– Nem? – Arion fenyegetően közeledett a lányhoz. – Miért? Tudni akarom, miért! Itt a lehetőség, hogy elmagyarázd, tessék, tedd meg!

– Nem bírom! – suttogta Amberle. – Nem bírom! Nem értethetem meg veled, akkor se, ha akarnám, akkor se… – Könyörgően pillantott Allanonra. – Miért hoztál vissza, druida? Olyan értelmetlen ez az egész. Ők nem akarnak itt látni. Én nem akarok itt lenni. Félek, hát nem látod? Hadd menjek haza az otthonomba!

– Itthon vagy – felelte a druida szokatlan szelídséggel és szomorúsággal, majd Arionra pillantott. – Kérdéseid értelmetlenek, elf herceg. Gondolkozz el rajta, miért teszed föl őket. Mérlegeld, milyen forrásból fakadnak. A sértés keserűséget szül. A keserűség haragot. Túl messzire mentél ezen az úton, és eltévedtél. – Elhallgatott, mereven nézte sötét szemével az elf tanácsot. – Nem teszek úgy, mintha érteném, mi késztette ezt a lányt arra, hogy elhagyja népét. Nem teszek úgy, mintha érteném, miért választott más életet, mint amit Arborlon kínált. Nincs jogom ítélni fölötte – de nektek sem. Ami volt, elmúlt: Amberle bátorságról és elszántságról tett tanúságot, amikor visszatért Arborlonba. A démonok tudomást szereztek róla, vadásztak rá. Még most is vadásznak. Tűrte a megpróbáltatásokat, kockáztatta az életét a hazaúton. – Eventine szeme riadtan megvillant annak hallatán, hogy Amberle életveszélyben forgott. Ander látta a szikrát. Épp csak fellobbant, aztán kialudt.

– Úgy is elvihetted volna a lányt az Ellcryshez, hogy nem tanácskozol velünk – szólalt meg váratlanul Emer Chios. – Miért nem tetted?

– Amberle nem akart visszatérni Arborlonba – felelte Allanon. – Azért jött, mert én beszéltem rá, hogy ez szükséges, hogy segítenie kell népének, ha tud. Ám arra nem kényszeríthettem, hogy titkolózva, alattomban jöjjön, és ne emelt fővel. Ha az Ellcryshez kell járulnia, akkor a ti jóváhagyásotokkal történjék. – Átkarolta a lány keskeny vállát. A gyermekarc csodálkozva nézett fel rá. – Döntenetek kell – szólt egykedvűen a druida. – Melyikőtök áll Amberle mellé, elf urak? – Mély csönd lett a teremben. Az elfek és a druida szótlanul nézték egymást. A másik köpenyes alak, akiről tökéletesen megfeledkeztek, idegesen fészkelődött. A percek nyúltak. Nem állt föl senki. Majd Ander Elessedil megérezte, hogy Allanon őt figyeli. Valami szavakba foglalhatatlan játszódott le közöttük. Talán megértésnek lehetett volna nevezni. Ander egy szempillantás alatt tudta, mit kell tennie. Lassan felállt.

– Ander! – háborodott föl Arion. A herceg egy pillantást vetett a bátyja sötét arcára, látta könyörtelen szemében a figyelmeztetést. Némán megkerülte az asztalt, és megállt Amberle mellett. A lány riadtan nézett föl rá. Ander gyöngéden megfogta a vállát, lehajolt és homlokon csókolta unokahúgát. Amberle könnyes szemmel ölelte vissza.

Felállt Emer Chios.

– Urak, én nem látok ebben a döntésben semminemű nehézséget – mondta társainak. – Azt a lehetőséget használjuk ki, amit kaptunk. – Odament Ander mellé. Crispin a királyra pillantott. Eventine kifejezéstelen arccal nézett vissza kapitányára. Crispin fölállt és odament Ander mellé. A tanács egyenlő arányban megoszlott. Hárman Amberle mellett álltak, hárman az asztalnál ültek. Eventine Arionra pillantott. Az elfek trónörököse farkasszemet nézett az apjával, majd keserűen tekintett Anderre.

– Én nem vagyok olyan bolond, mint az öcsém. Nemet mondok.

A király Pindanonra nézett. Az öreg katona zordan bámult maga elé.

– Én az elf hadseregben bízom, nem ebben a gyerekben. – Majd mintha elbizonytalanodott volna. – Ő a te húsod és véred. Úgy szavazok, ahogy te, királyom. Jól vesd a kockát. – Minden szem Eventine-t figyelte. A király egy percig úgy ült, mint aki semmit sem hallott. Szomorú és rezignált arccal nézte maga előtt az asztalt. Lassan összekulcsolta ujjait a csillogóra csiszolt fán. Felállt.

– Úgy döntöttünk, hogy Amberle járuljon az Ellcrys elé. A tanácsot berekesztem. – Arion Elessedil felugrott, megsemmisítő pillantást vetett az öccsére, majd senkihez sem szólva, hosszú léptekkel kisietett a teremből.

CSUKLYÁJA SÖTÉTSÉGÉNEK oltalmából Wil Ohmsford látta, milyen fájdalmas hitetlenkedéssel bámul Ander Elessedil a bátyja után. Olyan szakadék nyílott a két testvér között, amely nem egykönnyen zárul össze ismét. Majd az elf herceg Wilre villantotta a tekintetét, mire a völgylakó bűntudatosan lesütötte a szemét. Ismét Allanon beszélt; elmondta a hátramaradottaknak, hogy Amberlének egy-két napig pihennie kell, mielőtt az Ellcryshez járulna. Miután ez megtörtént, ismét találkoznak. Wil felállt, gondosan az arcába húzva a csuklyát, mert Allanon arra intette, hogy ne tárja fel kilétét. A tanács tagjai kezdtek elszállingózni, Wil odament Allanonhoz. Látta, hogy Ander Elessedil hátranéz rájuk, habozik, majd követi a többieket. Allanon félrevonta a királyt, fojtott hangon beszélgettek. Mintha vitatkoztak volna. Az elf király kelletlenül bólintott, majd ő is távozott. Wil és Amberle egyedül maradt a druidával. Allanon intett.

– Kövessetek. – Gyorsan kivezette őket a tanácsteremből, majd addig sietett a folyosón, míg oda nem ért a hideg, sötét bejárathoz. Megállt, figyelt, aztán a két fiatalhoz fordult. – Amberle. – Megvárta, hogy a lány ránézzen. – Azt akarom, hogy még ma éjszaka járulj az Ellcryshez. – Az elf leány döbbenten és értetlenül meredt rá.

– Miért? – kérdezte hitetlenkedve. Majd indulatosan megrázta a fejét. – Nem! Nem, ez túlságosan korai! Időre van szükségem, hogy fölkészülhessek! Különben is, nem most mondtad nagyapámnak és a többieknek, hogy csak egy-két nap múlva megyek el a fához? – Allanon türelmesen bólogatott.

– Csalás volt. Csekély, de szükséges. Különben is, miféle felkészülésre gondoltál? Ez nem túlélési próba, vagy iskolai dolgozat, hiába is készülnél rá. Vagy Választott vagy, az Ellcrys szolgálója, vagy nem.

– Fáradt vagyok, druida! – Amberle most már haragudott. – Fáradt vagyok, aludnom kell! Nem bírom most megtenni!

– Meg kell tenned. Tudom, hogy fáradt vagy, tudom, hogy aludnod kell. De ez várhat. Először el kell menned a fához, méghozzá most.

Amberle kővé merevedett. Olyan volt a szeme, mint a tőrbe esett állaté. Aztán vigasztalhatatlanul zokogni kezdett. Mintha egyszerre tudatosodott volna benne minden: a druida váratlan megjelenése a házánál, az Ellcrys haldoklásának, a Választottak lemészárlásának híre, a felismerés, hogy vissza kell térnie Arborlonba, a viszontagságos menekülés Csendesmartról északra, a megjelenés a nagyapja és a tanács előtt, és most még ez is. Túl sok volt, túl sok, alámosta minden erejét. Állt aprón, sebezhetőn, és fuldokolva zokogott, szavakat keresve, amelyek nem jöttek. Amikor Allanon feléje nyúlt, elrántotta magát és otthagyta a két férfit. Wil Ohmsford tehetetlenül bámult utána. Végre elapadtak a könnyek, de Amberle még mindig nem nézett rájuk. Amikor megszólalt, a hangja alig volt több suttogásnál.

– Valóban szükség van rá, Allanon – valóban szükséges, hogy még ma éjszaka elmenjek hozzá?

A druida bólintott.

– Igen, elf leány. – Hosszú csend.

– Akkor megyek.

Visszajött hozzájuk, ismét nyugodtan és fegyelmezetten. Allanon szó nélkül kivezette a két fiatalt Arborlon utcáira.

XIX.

SÁPADT EZÜST holdfény szitált, fürdette a nyári éjszakát. Édes illat és megnyugtató zsongás úszott a meleg szélben; lassú, bódító hullámai végigsimogatták a sövényeket, a virágágyakat és a bokrokat az Élet Kertjeiben. Csipkés árnyékok rajzoltak különös fehér-fekete mintákat a Kertek színeire. Sötéttel ébredő parányi élőlények szökelltek és iszkoltak olyan iramban, hogy a lábuk nyomát sem lehetett látni. A Kertek közepén, az elfek városa fölé emelkedő kis dombon az Ellcrysnek nevezett magányos csodafa lassan, feltartóztathatatlanul vánszorgott halála felé, és ez most már látszott is rajta. Tökéletes szépsége eltűnt, tökéletes szimmetriája megtört. Törzséről és ágairól fekete, rothadó csíkokban, mint az égett bőr, hámlott az ezüst kéreg. Hullatta fonnyadástól összepöndörödött, vérvörös leveleit; az avar élettelenül zörgött a szélben. Az Ellcrys viharvert madárijesztőként, csontvázszerűvé taroltan meredt az éjszakai égre.

Allanon, Wil Ohmsford és Amberle szótlanul bámulták a domb tövéből a holdvilágnál. Sokáig némán, mozdulatlanul álltak, csak köpenyük fodrozódott az éjszakai szélben. Amberle szólalt meg elsőnek, fájó, sebzett suttogással.

– Ó, Allanon, olyan szomorúnak látszik. – A druida nem felelt. Magas, sovány alakja megfeszült a köntös alatt, arca elrejtőzött a csuklya árnyékában. Orgonaillat csapta meg őket, aztán elfújta a szél. Amberle görcsösen keresztbe fonta karjait a köpeny alatt. Egy idő után fölnézett a druidára.

– Szenved? – A férfi alig észrevehetően bólintott.

– Egy kicsit.

– Meg fog halni?

– Végét járja. Csaknem elfogyott az ideje. – Hosszú szünet.

– Semmit sem tehetsz érte?

– Amit meg lehet tenni, azt neked kell megtenned – mormolta Allanon mély hangja. Amberle hangosan, lemondóan sóhajtott. Törékeny teste belereszketett. Eltelt néhány perc. Wil fáradtan toporgott, várta, hogy az elf leány dűlőre jusson önmagával. Bár nincs könnyű dolga. Erre egyikük sem számított, hogy a lánynak ide kell jönnie ma éjszaka. Arra számítottak, hogy tanácsülés után végre kialhatják magukat. Szemhunyást sem aludtak a Rhenn-völgyi menekülés és Allanon váratlan felbukkanása óta. Kimerültek.

– Alszik – súgta hirtelen Amberle.

– Neked fel fog ébredni – válaszolta a druida. Amberle nem akarja, gondolta Wil. Sohasem akarta. Nem kéreti magát; Amberle retteg. Már az első este megmondta, a háza mögötti kis kertben. Csak azt nem magyarázta meg, hogy miért. A dombtetőre pillantott. Mi ez az Ellcrysben, ami ennyire megrémíti a lányt?

– Kész vagyok. – Egyszerűen, nyugodtan mondta. Allanon egy pillanatig hallgatott, majd bólintott.

– Akkor indulj. Itt fogunk várni rád. – Amberle nem indult. Némán álldogált, mintha még valamire várna. De Allanon már semmit sem adhatott neki. A lány összehúzta magán a köpenyt, és a megsebzett, csöndes fát nézve nekivágott az enyhe lejtőnek. Nem nézett vissza.

PERCEK ALATT felkapaszkodott a dombra, és – karnyújtásnyinál hajszálnyival messzebb – megállt az Ellcrys előtt. Apró alakja megbújt a sötét köpeny oltalmazó redői között, karjával szorosan átfogta önmagát. A dombtetőről a szemhatárig be lehetett látni Nyugatföldet. Amberle kicsinek, védtelennek érezte magát. Éji szellő legyezte az arcát, a kert illatát hozta, és ő mélyen beszívta, hogy megnyugodjék. Csak egy percre van szükségem, mondta magának. Egyetlenegy percre. De annyira félt! Nem értette, miért fél, még most sem, annyi idő után. Pedig meg kellene értenie a félelmét, hogy uralkodhasson rajta. De nem bírt. Ettől még rosszabb lett. Esztelen, oktalan, vak félelem volt. Mindig ott lappangott tudata küszöbe alatt, mint a prédára leső vadállat, amely előugrott rejtekhelyéről, valahányszor ő az Ellcrysre gondolt. Eltökélten küzdött ellene, az mégis átsöpört rajta feltartóztathatatlan, fekete hullámával.

Csendesmarton el tudta fojtani, mert Csendesmarton az ok távol volt, és visszavonult a múltba. De most, ismét Arborlonban, az Ellcrystől alig egy méterre, emlékezve az érintésére… Összeborzongott. Az érintéstől félt csak igazán. De miért? Sohasem bántotta, sohasem sértette. Mindössze így közölte képekbe foglalt gondolatait. De ő mindig valami többet sejtett az érintés mögött, az első alkalom óta, hogy az Ellcrys szólt vele. Valami mást. Halk bagolyhuhogás rezzentette fel gondolataiból. Tudta, hogy percek óta állhat a fánál. A két férfi a domb tövéből biztosan őt nézi. Nem akarta. Gyorsan átkerült a fa túloldalára.

A DRUIDA ÉS A VÖLGYLAKÓ szótlanul figyelte, ahogy a sötét alak megkerüli az Ellcryst és eltűnik a szemük elől. Vártak egy darabig, de amikor Amberle nem jött vissza, Allanon szótlanul letelepedett a fűbe. Wil habozott, majd mellé ült.

– Mitévő leszel, ha az Ellcrys úgy dönt, hogy Amberle nem Választott többé? – A druida rá se nézett.

– Az nem fordulhat elő. – Wilnek majdnem torkán akadt a szó.

– Tudsz valamit Amberléről, amit egyikünkkel sem közöltél, ugye?

– Nem – felelte Allanon hidegen. – Nem abban az értelemben, ahogy gondolod.

– De bizonyos értelemben igen.

– Völgylakó, rád annyi tartozik, hogy Amberlének ne essék baja, miután elhagyjátok Arborlont.

Attól, ahogy mondta, Wilnek az a cáfolhatatlan érzése támadt, hogy ez a téma le van zárva. Kínosan feszengett.

– Nem mondhatnál még valamit? – kérdezte valamivel később. – Például nem tudod, miért fél ennyire az Ellcrystől?

– Nem. – Wil rákvörösre pirult.

– Miért?

– Mert magam sem értem. Mint ahogy szerintem Amberle sem. Amikor majd készen áll rá, hogy közölje, nyilván maga mondja el neked.

– Kétlem. – Wil előredőlt, a térdére ejtette a karját. – Nem tart engem olyan sokra. – Allanon nem felelt. Szótlanul üldögéltek egy darabig, időnként felpillantva a dombtetőn a magányos fára. Amberlének semmi nyoma. A völgylakó a druidára sandított. – Nem lesz baja ott fent? – A misztikus megrázta a fejét. Wil várta a magyarázatot, hogy miért van biztonságban Amberle, de Allanon nem magyarázott. A völgylakó vállat vont. Allanon, ha egyszer ilyen közel van, nyilván gondoskodik róla, hogy Amberlének tényleg ne essék bántódása. Legalábbis ezt remélte.

AMBERLE SOKÁIG nem mozdult. Nem bírt. A félelem megbénította. Mereven és dermedten állt, ölnyire sem a legközelebbi ágtól, megdelejezve bámulta az Ellcryst. Ereiben jeges félelem száguldozott, még a gondolatait is elzsibbasztotta. Teljesen elveszítette tér-és időérzékét. Úgy érezte, hogy képtelen megtenni az utolsó lépéseket.

Amikor mégis megtette, úgy rémlett, valami más lépett helyette. Ő annyit tudott, hogy a távolság közte és az Ellcrys között fogy, majd egyszer csak nincs többé. A korona alatt állt, eltűnt a fa árnyékában. Elült az éjszakai szellő, az Amberlét borzongató hideg átváltozott forrósággá. Szótlanul térdre esett a száraz gallyakkal elegy avarban, ölébe ejtette összekulcsolt kezét és várt. Néhány perccel később aláhajolt egy rongyolt ág, és gyengéden átfogta a vállát.

…Amberle…

Az elf leány sírni kezdett.

EGY DARABIG HALLGATTAK, aztán Wilnek váratlanul eszébe jutott valami különös, amit Allanon korábban mondott. Bár eltökélte, hogy többé semmit sem kérdez a druidától, kíváncsisága erősebb volt.

– Allanon? – A druida ránézett. – Van valami, ami nem hagy nyugodni.

Elhallgatott, mondanivalóját fogalmazta.

– Amikor tudattad Amberlével, hogy ma éjszaka kell idejönnünk, ő emlékeztetett, hogy a Legfőbb Tanács előtt még azt mondtad, pihenhet egy-két napot. Erre azt válaszoltad, hogy amit a tanáccsal közöltél, az szükséges csalás volt. Mit értettél ezen?

A holdfényben látni lehetett, hogy a misztikus sovány arcán átsuhan az ismerős gunyoros mosoly.

– Már vártam, mikor hozod szóba, Wil Ohmsford! – Halkan nevetett. – Kíváncsiságodnak nincs határa.

Wil savanyúan vigyorgott.

– Kapok választ a kérdésemre? – Allanon bólintott.

– Méghozzá olyan választ, amely nem lesz ínyedre. A csalásra azért volt szükség, mert kém van az elfek között.

Wil elhűlt.

– Honnan tudod?

– Logikus. Amikor megérkeztem Paranorba, a démonok már vártak. Vártak, völgylakó, nem követtek. Ez arra utal, hogy tudtak jövetelemről. Honnan? És ha már itt tartunk, rólam hogyan szereztek tudomást? Csak Eventine tudta, hogy visszatértem Négyföldre. Csak Eventine tudta, hogy Paranorba tartok; bizalmasan közöltem vele, hogy a Druida Krónikákat akarom tanulmányozni, hátha megtalálom Mentsvárat. Figyelmeztettem, hogy ne szóljon senkinek, és Eventine nyilván nem is szólt. Egyetlen lehetőség marad. Kihallgattak. Kihallgatott valaki, akinek érdekében áll elárulni bennünket a démonoknak.

Wil kétkedve sandított rá.

– De hát, hogy történhetett ez? Magad mondtad, hogy senki sem szerzett tudomást visszatérésedről Négyföldre, amíg nem közölted Eventinenel.

– Én se értem – ismerte el a druida. – A kém olyasvalaki, akinek szabad bejárása van a királyhoz, tud minden lépéséről. Talán valamelyik szolgája. – Vállat vont. – Még szerencse, hogy nem közöltem Eventinenel, merre van Amberle, mert akkor a démonok valószínűleg énelőttem találják meg. – Fekete pillantását belefúrta a völgylakóba. – Valamint, feltételezem, téged is. – Wilnek hideg futkosott a hátán. Ezt még most is borzasztó volt elképzelni. Ismeretségük óta először örült, amiért a druida olyan szófukar.

– Ha ez így van, minek mondtál ennyit is a Legfőbb Tanács előtt? – kérdezte. – Ha tényleg van kém, nem lehetséges, hogy mindent kiszimatol, ami a megbeszélésen elhangzott? – A druida előrehajolt.

– Méghozzá nagyon is lehetséges! Ez is a szándékom, hogy szerezzen tudomást róla. Ezért volt a csalás. A démonok máris tudják, hogy itt vagyunk, és miért vagyunk itt. Tudják, ki vagyok, tudják, ki Amberle, bár azt még nem, hogy te ki vagy. Mindezt az Eventinenel folytatott beszélgetéseimből szűrték le, továbbá abból, amit akkor láttak, amikor elmenekültünk Csendesmartról. A Legfőbb Tanáccsal nem közöltünk semmi újat, kivéve egyetlen apró adatot, vagyis hogy Amberle napokig pihen, mielőtt az Ellcryshez járulna. Tehát a démonok legalább néhány napig arra számítanak, hogy nem teszünk semmit. Ez a csalás, mint remélem, csekély, de nagyon hasznos előnnyel ruház fel bennünket.

– Miféle előnnyel? – vonta össze a szemöldökét Wil. – Mi jár a fejedben, Allanon?

A druida elbiggyesztette a száját.

– Wil, attól félek, egy kicsit még kénytelen leszek igénybe venni a türelmedet. De megígérem, hogy még hajnal előtt megkapod a választ. Elég korrekt vagyok?

Már amilyen tudsz lenni, gondolta Wil savanyúan. De nincs értelme tovább akadékoskodnia. Ha Allanon egyszer a fejébe vesz valamit, abból nem enged.

– Még valami. – A druida figyelmeztetően tette a kezét a fiatalember vállára. – Erről egy szót se Amberlének. Így is épp elég rémült, nincs értelme, hogy még jobban rettegjen. Maradjon ez a kettőnk titka.

A völgylakó bólintott. Legalább ebben egyetértenek.

NÉHÁNY PERCCEL KÉSŐBB Amberle váratlanul előbukkant a fa árnyékából. Alakja egy percig feketén rajzolódott az éjszakai égre, majd elindult lefelé. Lassan, óvatosan jött, mintha félne mozogni, összekulcsolt kezét a melléhez szorította. Csuklyáját hátravetette, hosszú gesztenyebarna haja lebegett a szélben. Ahogy közelebb ért, a férfiak láthatták, mennyire megrendült, sápadt, nyúzott, könnymaszatos az arca. A szeme világított a félelemtől. Odajött hozzájuk és megállt. Karcsú alakja reszketett.

– Allanon…? – Halkan sírt, alig bírta kimondani a nevet. A druida látta rajta, hogy az összeroppanás szélén áll. Átölelte, magához szorította. Amberle ezúttal nem tiltakozott, csak sírt halkan. Allanon sokáig ölelte magához egyetlen szó nélkül. Wil feszengve bámulta őket, és teljesen fölöslegesnek érezte magát. Egy idő után elhallgatott a sírás. Allanon elengedte az elf leányt és hátralépett. Amberle egy pillanatig még lehorgasztotta a fejét, aztán fölnézett.

– Igazad volt – súgta. Két összekulcsolt keze előbújt köntöse redőiből és megnyílt. Tenyerében tökéletesre csiszolt ezüstfehér kavicsként fészkelt az Ellcrys magja.

XX.

NÉHANY PERCCEL később Allanon elvezette őket a Kertekből. Csuklyájukat mélyen a homlokukba húzták, köpenyüket szorosan magukra tekerték, így osontak ki a kapun a Fekete Őrség katonái között, és visszatértek a városba. A druida nem magyarázta, hová viszi őket, ők pedig nem kérdezték. Szótlanul mentek, Allanon egy-két lépéssel a két fáradt fiatal előtt. A völgylakó gyakran pillantott az elf leányra, még magának sem vallotta be, mennyire aggasztja Amberle állapota. Ám a lány viselkedése nemigen adott támpontokat; még az arcát is egy-egy villanásra láthatta csak a csuklya alatt. Egyszer halkan megkérdezte, jól van-e, amire Amberle szótlanul bólintott.

Hamarosan megérkeztek az Elessedilek palotájához. Allanon szótlanul intett, és az elsötétített épület felé indult, át a déli pázsitot keretező fenyőfák között, majd egy sövény mellett, hogy végül megálljon egy apró beugrónál és egy földig érő, kétszárnyú ablaknál, amelyre sűrű árnyék borult. Halkan megkocogtatta az üveget. Egy pillanatig semmi sem történt, majd megmoccant az ablakot takaró függöny, retesz kattant, és az ablak kinyílt. A druida betuszkolta a két fiatalt, körülnézett, követte őket, és becsukta az ablakot. Néhány pillanatig sötét volt, és ebben a sötétben lassan, halkan járkált valaki. Majd meggyújtottak egy gyertyát, és Wil látta, hogy apró könyvtárban vannak. Tölgyfa polcok, falburkolatok csillogtak a gyertya halvány fényében, bőrkötésű könyvek, megfakult szőnyegek sejlettek a sűrű árnyékban. A szobácska túlsó végében az apró, föld-barna szőnyegen heverő vén farkaskutya fölemelte deres pofáját, és üdvözlően billegette a farkát. Eventine Elessedil egy kis íróasztalra helyezte a gyertyát, majd megfordult.

– Minden rendben? – törte meg Allanon mély hangja a csöndet. Az öreg király bólintott. – És házad népe? – A druida már az ajtónál járt, amely a palota többi helyiségéhez vezetett. Megnyitotta, kilesett, majd becsukta.

– Alszanak mind, kivéve Dardant és Rhoét, de ők a hálószobámnál őrködnek, mert azt hiszik, én is lepihentem. Nincs itt senki, csak az öreg Manx. – Neve hallatára a farkaskutya felnézett, majd mellső mancsai közé engedte az orrát, és behunyta a szemét. Allanon visszajött az ajtóból.

– Akkor kezdhetjük. – Intett Wilnek és Amberlének, hogy üljenek le az íróasztalhoz. Magának is odahúzott egy harmadik széket. A völgylakó fáradtan lerogyott. Amberle elindult, megtorpant, szorongva kémlelte a nagyapját. Eventine nézte, pillanatig tétovázott, majd Amberléhez sietett és magához ölelte unokáját. Az elf lány először mereven állt, aztán elernyedt és viszonozta az ölelést.

– Úgy szeretlek, nagyapa! – súgta. – Annyira hiányoztál! – Az öreg király nem szólt, csak bólogatott, és megsimogatta unokája haját, majd gyöngéden két tenyerébe fogta Amberle arcát.

– Ami volt, elmúlt, Amberle. Felejtsd el a fájó szavakat. Ez az otthonod. Azt akarom, hogy itt maradj mellettem, a családoddal. – Az elf leány szomorúan csóválta a fejét.

– Szóltam az Ellcrysszel, nagyapa. Azt mondta, Választottja vagyok. Átadta nekem a magját.

Az öregember elsápadt.

– Sajnálom, Amberle. Tudom, hogy jobban szeretnéd, ha másképp lenne. Én is azt szeretném.

– Tudom – felelte csüggedten a lány. Kifejtette magát a nagyapja karjaiból, és leült Allanon meg Wil mellé. A király még állt, az unokáját nézte, olyan riadt, kétségbeesett arccal, mint egy eltévedt gyermek. Majd lassan erőt vett magán, és letelepedett a többiek közé. Allanon előrehajolt, összekulcsolta ujjait az asztal lapján.

– A Legfőbb Tanács ülése után megegyeztünk Eventinenel ebben az éjszakai titkos találkozóban. Ami itt elhangzik, az négyünk között marad. Az idő repül, gyorsan kell cselekednünk, ha meg akarjuk menteni az elf népet. Az Ellcrys haldoklik. A démonok hamarosan lerázzák a Tilalmat, és rázúdulnak Négyföldre. Eventine és én fogadjuk őket, amikor ez történik. De neked, Amberle, és neked is, Wil, el kell mennetek megkeresni a Vértüzet. – Az elf leányhoz fordult. – Elkísérnélek, ha tehetném. Veled mennék, ha lenne rá mód, de nincs. Az egyik démonnak, amely már áttört a Tilalmon, valamint néhány másiknak, melyek még hordozzák a béklyót, olyan hatalma van, amellyel nagyapád és az elf nép nem veheti föl a harcot a segítségem nélkül. Az én feladatom lesz, hogy védjem az elfeket ettől az erőtől. Mágia mágia ellen. Így kell lennie. Wil Ohmsfordot küldöm magam helyett – és nem döntöttem hebehurgyán, amikor őrá bíztalak. Nagyapja jött velem felkutatni Shannara Kardját, ő találta meg, ő volt az, aki egyedül szállt szembe a Boszorkánymesterrel és elpusztította. Nagybátyja, Flick, egyszer megmentette nagyapád életét. Wil ugyanolyan erős és jellemes, mint a rokonai. Láthattad, hogy nála vannak a Tündérkövek, amelyeket én adtam egykor a nagyapjának. Ugyanúgy fog védelmezni téged, ahogy én védenélek. Melletted fog állni, Amberle, nem hagy cserben.

Hosszú csend lett. A völgylakó kínosan feszengett; feszélyezték a druida szavai. Nem volt biztos magában. Amberlére sandított, és látta, hogy a lány őt bámulja.

– Választott vagy, az Ellcrys szolgálója – folytatta Allanon. Amberle tekintete visszatért hozzá. – Bár mindannyian jobb szeretnénk, ha nem így lenne, mégis így történt, és nem tehetünk ellene. Az utolsó Választott vagy, ennélfogva néped végső reménye. Egyedül te állíthatod helyre a Tilalmat. Iszonyú felelősség, Amberle, de akkor is neked kell viselned. Ha kudarcot vallasz, démonok és elfek addig háborúznak, amíg az egyiknek írmagja sem marad. Az Ellcrys átadta neked a magját, tehát el kell vinned a Vértűzhöz. Nem lesz könnyű. A Vértüzet egy Mentsvár nevű hely rejti, és Mentsvár az óvilágból maradt itt. Abból a világból, amely eltűnt, örökre megváltozott. Már az Ellcrys sem ismeri a hozzá vezető utat. Ha nem lennének a Druida Krónikák, Mentsvár örökre elveszett volna számunkra. Ám én olvastam őket, és tudom, hol áll. – Rövid szünetet tartott. – A Rengetegben.

Senki sem szólt. Nem volt rá szükség. Még a sült déli Wil Ohmsford, a völgylakó, aki eddig egyszer sem tette be a lábát Nyugatföldre, még ő is hallott a Rengetegről, a félelmetes, gonosz vadonról, amely hegyek és lápok szoros gyűrűjében lapít az elfek hazájától délre. Fél kézen összeszámolható falvacskáiban tolvajok, gégemetszők, a legkülönfélébb akasztófavirágok tanyáztak, de még azok is ritkán dugták ki az orrukat a falujukból, és nem tértek le a jól kitaposott ösvényekről, mert a pletyka szerint a Rengeteg erdeiben olyan fajzatok ólálkodnak, amelyekkel senki emberfia nem akarhat találkozni. – Wil mély lélegzetet vett.

– Történetesen nem tudod, hogy a Rengetegben hol keressük a Vértüzet? – Allanon a fejét rázta.

– Nem tudom biztosan. Még a Druida Krónikák is az óvilág földrajzára hagyatkoznak, annak a domborzati jelei pedig rég eltűntek. A Tündérkövekre kell bíznod magad.

– Sejtettem! – A völgylakó megroskadt a széken. – Használjam a Tündérköveket, hogy a démonok rögtön megtudják, hol vagyunk!

– Sajnos, igen. Roppant óvatosan kell eljárnod, Wil. Most elmondom, amit még a mészárlás előtt az Ellcrys közölt a Választottakkal, és amit később nekem is tudtomra adott. Ez talán segíti kutatásaidat. A Vértűz egy vad vidéken rejlik, hegyek és lápok gyűrűjében – a Druida Krónikák ugyanilyennek írják le a Rengeteget. Hol jön, hol felszáll a sűrű köd. A Rengeteg közepén magányos kőszál, tövében járatok útvesztője, amely mélyen beette magát a földbe. Valahol az útvesztőben van egy üvegajtó, törhetetlen üveg, a mögött ég a Vértűz. – Tűnődve félrehajtotta a fejét. – Mint látod, a Rengeteg leírása meghökkentően pontos, még ennyi év után is, amikor a Nagy Háborúk kataklizmái átgyúrták a föld arculatát. Talán a leírás lényege is megfelel a valóságnak. Talán a Vértűz még ma is egy útvesztőben található, egy magányos kőszál tövében. – Vállat vont. – Több segítséget is adnék, ha adhatnék, de nem tudok. Ezzel kell boldogulnod. – Wil kényszeredetten vigyorgott. Nem mert Amberlére nézni.

– Hogyan jutunk el a Rengetegbe? – kérdezte. A druida kérdőn pillantott Eventine-re, de az elf király mélyen elmerült gondolataiban. A csöndre rezzent fel. Allanonra pillantott, és szórakozottan bólintott.

– Minden el van rendezve. – A druida habozni látszott, aztán Amberléhez fordult.

– Nagyapád Crispin kapitányt választotta, a Honi Gárda parancsnokát, hogy ő legyen vezetőd és védelmeződ ezen az úton. Crispin nagyon leleményes és bátor katona; jól fog szolgálni. Őt bízták meg, hogy kíséretül válasszon ki fél tucatot az elf vadászok közül. Hat ember nem sok, ám ebben az esetben épp ez lehet a jó. Sokkal kevésbé feltűnő, mint egy népes csapat, és utazni is gyorsabban tudtok. Így egyeztünk meg a királlyal: titokban visznek ki benneteket a városból; hogy hogyan, azt Crispin kapitányra bíztuk. Csakis Crispin tudja küldetésetek célját. Ő és elf vadászai addig kísérnek benneteket, amíg szükségetek lesz rájuk. Mindannyian azt a parancsot kapták, hogy nem eshet bajotok, mindent meg kell tenniük a védelmetekre.

– Allanon! – vágott közbe Eventine. Aggodalmasan tekintett éles kék szemével a druidára. – Van valami, amit nem mondtam el neked. Azért nem, mert csak néhány percünk volt a tanács berekesztése után. De azt hiszem, most közölnöm kell. Ennek a kalandnak nem csak az a veszélye, hogy nyomotokra bukkannak a démonok, akik idáig üldöztek.

Előrehajolt, az asztalra könyökölt. Arca nagyon öregnek látszott a halvány gyertyafényben.

– Te tudod, hogyan haltak meg a Választottak, de Wil és Amberle talán nem tudja. – Elfordította a tekintetét. – Széttépték, úgyszólván felismerhetetlenné marcangolták őket.

A két fiatal iszonyodva bámult rá. A király gyöngéden megfogta unokája vállát.

– Nem azért mondom, mert még jobban meg akarlak ijeszteni, Amberle, mint ahogy téged sem, Wil. – Megint Allanonhoz fordult. – Azért teszem, mert azóta, hogy távoztál Arborlonból, több olyan haláleset fordult elő, mint a Választottaké. Nagyon sok haláleset. Akármi légyen is ez a portyázó valami, amely végzett velük, módszeresen elpusztít mindent, amit talál, legyen az ember vagy állat, öreg vagy fiatal. Több, mint ötven elf veszett már oda, és mind ugyanúgy: széttépték őket. Három napja egy egész elf őrjáratra támadt rá orvul. Hat fegyveres férfit pusztított el. Egy hete egy katonai osztagot rohant meg a város északi határán, és húsz embert álmában gyilkolt le. Amióta az Ellcrys gyöngül, egyre növekvő számban jeleznek démonokat Nyugatföldön, és több ádáz tusára sor került, ám ehhez fogható, előre megfontolt gyilkosságok sehol sem fordultak elő. Ez a fajzat tudja, mit csinál, és céltudatosan öl. Eddig sikertelenül próbáltuk kinyomozni. Nem találjuk. Még csak nem is láttuk. Senki sem látta. De odakint kószál és vadászik ránk. Egyszer már ide küldték, Allanon, hogy ölje meg a Választottakat. Meg is tette, egy kivételével. Lehet, hogy ismét elküldik. – Amberle elfehéredett. Allanon tűnődve dörgölte szakállas állát.

– Igen, létezett egy ilyen démon a régi időkben – töprengett. – Egy démon, amelynek létszükséglete volt a gyilkolás. Aratónak hívták.

– Engem nem érdekel, minek hívták! – vágott közbe Wil. – Én azt akarom tudni, hogy kerülhető el!

– Titoktartással – felelte a druida. – Akármilyen gonosz és agyafúrt is ez a démon, fajtársaihoz hasonlóan ő sem gyanítja, hogy elhagytátok Arborlont. Ha úgy véli – ha valamennyien úgy vélik – hogy még mindig itt vagytok, akkor itt fognak keresni. Talán sikerül elhitetnünk velük. – Eventine-hez fordult. – Nagyon hamar eljön az idő, amikor az Ellcrys nem bírja tovább fenntartani a Tilalmat. Amikor ez bekövetkezik, a démonok a fal leggyengébb pontjára összpontosítják erejüket, és áttörnek. Nem várhatjuk be, amíg megtörténik. Meg kell találnunk a helyet, ahol megkísérlik az áttörést, és mindent el kell követnünk, hogy útjukat álljuk. Még ha elbukunk, akkor is csatára kényszeríthetjük őket, hogy lassabban érjék el Arborlont. Mert megpróbálnak idejönni, hogy elpusztíthassák az Ellcryst. Kénytelenek. Nem bírják elviselni. Amíg erős volt, Ő jelentette a kiátkozást. Betegségében megszűnt annak lenni. Mihelyt a démonok áttörnek a falon, legelőször is meg akarják semmisíteni a fát. Mindent el kell követnünk ennek megakadályozására. Időt kell nyernünk Amberlének, hogy eljusson a Vértűzhöz és visszatérhessen. Addig nem engedhetjük be a démonokat Arborlonba. – Nos tehát… – A félbeszakadt mondat ott lebegett a kis szoba csendjében. – Azzal vezetjük félre a Tilalmat kicselező démonokat, hogy úgy teszünk, mintha még csak most készülődnénk a Vértűz felkutatására. A démonok tudják, hogy én hoztam ide Amberlét; azt várják majd, hogy együtt is távozunk. Ezt kihasználhatjuk. Rám terelhetjük a figyelmüket. Mire rájönnek, hogy becsaptuk őket, már nem érhetnek utol benneteket.

Ha csak a kémük nem leleményesebb, mint képzeled, akarta mondani Wil; aztán mégsem tette.

– Ez nagyon ígéretesen hangzik – mondta inkább. – Így tehát tisztázódott minden, kivéve, hogy mikor indulunk.

A druida hátradőlt.

– Holnap hajnalban. Wil hüledezve bámulta.

– Holnap? Hajnalban? – Amberle felpattant.

– Ez képtelenség, druida! Kimerültünk! Csaknem két napja nem aludtunk! Többet kell pihennünk néhány óránál, mielőtt ismét útra kelnénk! – Allanon fölemelte a kezét.

– Nyugalom, elf leány! Ezzel ugyanúgy tisztában vagyok, mint ti. De gondolj bele: a démonok is tudják, hogy azért jöttél ide, mert el akarod vinni az Ellcrys magját a Vértűzhöz. Tudják, hogy elhagyod a várost, ezért figyelni fogják. De most korántsem tartják szemmel annyira, mint egy-két nap múlva! Tudod, miért? Mert arra számítanak, hogy előbb kipihened magad. Pontosan ezért kell haladéktalanul távoznod. A meglepetés a legjobb esélyed, hogy elillanhass mellettük. – Wil szemében megértés csillant. Ez hát az a csekély előny, amelyet a druida a Legfőbb Tanács félrevezetésétől remélt.

– Pihenhettek eleget, miután távoztatok a városból – ígérte Allanon. – Kétnapi utazás után eléritek az elf őrállomást a Drey-erdőben; ott bepótolhatjátok az alvást. Ám Arborlonban időzni veszélyes. Minél hamarabb távoztok, annál jobbak az esélyeitek. – A völgylakónak kedve ellenére is el kellett ismernie, hogy ez az érvelés logikus. Amberlére sandított. A lány dühös csalódással, keserűen hallgatva nézett rá egy percig, majd visszafordult Allanonhoz.

– Látni akarom anyámat, mielőtt elmegyek. – A druida a fejét rázta.

– Ez nem okos ötlet, Amberle. – A lány összeszorította a fogát.

– Úgy veszem észre, druida, hogy azt képzeled, te mondod meg nekem, mit akarhatok és mit nem. Hát nem te mondod meg. Látni akarom anyámat.

– A démonok tudják, ki vagy. Ha anyádról is tudnak, akkor számítanak rá, hogy fölkeresed. Épp ezt várják. Ez veszélyes.

– Egész arborloni tartózkodásom veszélyes. Bizonyosan ki tudod módolni, hogy öt percet tölthessek az anyámmal. – Lesütötte a szemét. – Azt a bolondságot meg inkább ne is javasold, hogy akkor keressem fel, ha visszajöttem.

Kínos csend támadt. Allanon sötét arca kifejezéstelenné üresedett, mintha attól félne, hogy elárul valamit, amiről jobb szeretné, ha rejtve maradna. Wil figyelmét nem kerülte el a druida színeváltozása. Nem értette.

– Ahogy akarod – mondta Allanon. Felállt. – Most pedig aludjatok, amíg tehetitek. Mennünk kell.

Eventine is felállt, és az unokájához fordult.

– Sajnálom, hogy Arion kíméletlenül szólt a tanácsban – mentegetőzött olyan arccal, mint aki többet is mondana, de nem teheti. A fejét csóválta. – Úgy vélem, idővel majd ő is megérti, akárcsak én… – Zavartan elhallgatott, majd átkarolta Amberlét, és kétfelől arcon csókolta. – Ha nem lennék ilyen öreg… – kezdte felindultan. Amberle a nagyapja ajkára illesztette a mutatóujját, és megrázta a fejét.

– Annyira nem vagy öreg, hogy ne lásd be: sokkal inkább arra van szükség, hogy maradj, mint velem jöjj. – Könnyesen mosolyogva megcsókolta Eventine arcát.

A feszengő Wil halkan elhúzódott az asztaltól, és odasomfordált az alvó Manxhoz. Az öreg farkaskutya meghallotta a közeledését, kinyitotta a fél szemét, és kérdően sandított a fiatalemberre. Wil ösztönösen meg akarta simogatni, de Manx alig hallhatóan rámordult. Wil visszahúzta a kezét. Ezt a barátságtalan dögöt!, gondolta a völgylakó. Visszament társaihoz. Eventine kezet rázott vele, és minden jót kívánt. Aztán Wil és Amberle követték Allanont a földig érő ablakon át az éjszakába.

XXI.

A DRUIDA egy házikóba vitte őket, amely a város északi peremének fás lejtőjén bújt meg, tőle semmiben sem különböző házak csoportjában. Wil szerint pont ezért esett rá a választás. Noha egy lelket sem találtak benne, a ház be volt bútorozva, nemrég még lakhatták. Allanon nem magyarázta el, hová lettek a tulajdonosok. Úgy lépett be, mintha otthon lenne, meggyújtott néhány olajlámpát a sötét nappaliban, majd gondosan elfüggönyözte az ablakokat, és elment ellenőrizni a többi szobát. Wil és Amberle egy asztalkához telepedett, ahol frissen vágott virágok pompáztak a hímzett abroszon. Allanon gyorsan visszatért, kenyeret, sajtot, gyümölcsöt és egy kancsó vizet hozott. A két fiatal némán evett, Wil derekasan belakott a kései óra ellenére, Amberle csak csipegetett. Vacsora végeztével Allanon hátravezette az elf leányt egy apró hálószobába. A zsalugáteres ablakot bekallantyúzták, elreteszelték, a függönyöket összehúzták. A druida tüzetesen megvizsgálta a zárakat, majd bólintott. Amberle szótlanul ment a pehelypaplanos ágyhoz, de olyan fáradt volt, hogy nem bajlódott vetkőzéssel, csak lerúgta a csizmáját és végigdőlt a takarón. Szinte azon nyomban el is aludt. Allanon könnyű pokrócot terített a kimerült lányra, majd elhagyta a szobát, és nesztelenül betette az ajtót. Az egyedül hagyott Wil Ohmsford a nappali függönyei mögül leskelődött ki a sötétségbe. A város fényei úgy csillogtak az erdő homályában, mint egy jánosbogárka-raj. A fiatalember idegesen összerezzent a druida belépésére.

– Beszélnünk kell, Allanon. – A nagy ember nem tűnt meglepettnek.

– Újabb kérdések, Wil Ohmsford?

– Nem egészen – felelt a völgylakó fancsali képpel.

– Aha. Nohát akkor üljünk le. – Wil bólintott. Letelepedtek egymással átellenben az asztalkához, amelynél a fiatalok vacsoráztak. A völgylakón látszott, hogy maga se tudja, mivel kezdje. Allanon kifejezéstelen arccal figyelte.

– Valami történt velem, amikor használni próbáltam a Tündérköveket az ellen a démon ellen a Tirfingben, valami érthetetlen – nyögte ki végül Wil, de nem nézett a druida sötét szemébe. – Tulajdonképpen nem is akartam szóba hozni, nehogy azt hidd, kifogást keresek, hogy ne kelljen elmennem a Rengetegbe.

– Nagy szamárság lett volna – szólt Allanon csendesen. – Mondd el, mi történt. – A völgylakó oda se figyelt.

– Kizárólag azért döntöttem úgy, hogy mégis elmondom, mert ha befogom a számat, nem hagyott volna élni az aggodalom Amberle biztonsága miatt. Ha nekem kell védelmeznem, akkor nem játszhatom az önérzetest.

– Mondd el, mi történt – ismételte a druida. Wil keservesen nézett rá.

– Megmagyarázom legjobb tudásom szerint. Mint mondtam, jött felém a démon, én használni próbáltam a Köveket, de valami bennem ellenállt. Olyan volt, mint egy barikád, egy fal, amely magától emelkedett fel köztem és a Tündérkövek között, hogy ne kiálthassak hozzájuk segítségért. Magam elé tartottam a Köveket, próbáltam a mélyükbe hatolni, hogy megidézzem hatalmukat, de nem történt semmi. Abban a pillanatban bizonyosra vettem, hogy tévedtél; én nem tudom úgy használni a Köveket, mint a nagyapám. Azt hittem, meg fogok halni. És mikor a démon már nyúlt értem, mintha leomlott volna a belső fal, a Kövek tüze fellobbant, és elpusztította a rémet. – Rövid ideig hallgatott. – Sokat töprengtem azon, ami történt. Először arra gondoltam, hogy nem értek a Tündérkövek használatához, tapasztalatlanságom vagy zavartságom okozta az ellenállást. De már nem hiszek ebben. Más volt ez. Bennem volt a gát.

A druida percekig bámulta. Egyetlen szót sem szót, csak ráérősen húzogatta, tekergette rövid fekete szakállát. Nagy sokára leengedte a kezét.

– Emlékszel még, mit meséltem a Kövekről? Ősrégi mágikus tárgyak az ember előtti időkből, abból a korból, amikor a tündérnép uralta a földet, és mindenki tudott varázsolni. Akkor sokféle Tündérkő létezett változatos célokra. A színük döntötte el a rendeltetésüket. A tiedhez hasonló kékek voltak a Kereső Kövek. Aki birtokolta őket, annak csak kívánnia kellett, és máris megtalálta az elrejtett dolgokat – például a Vértüzet, amelyet most keresel. Más Tündérköveket másra használtak, de az volt a közös tulajdonságuk, hogy megvédték gazdájukat a másfajta mágiák, valamint a boszorkánysággal és varázslattal létrehozott dolgok ellen. Ám a védelem – sőt egyáltalán a Kövek hatalma – a birtokló jellemének erejétől függött. A Kövek hármasával voltak használatosak, nem ok nélkül. Mindegyik a gazda egy részét jelentette: egy a szívet, egy a testet, egy az elmét. A mágiát a három kő harmonikus működése, a három erő egybeforrása keltette életre. A birtokló olyan sikeresen tudta használni a Tündérköveket, amennyire képes volt egyesíteni erőit. – Legyezővé nyitotta ujjait az asztal lapján. – A Tündérköveknek van egy másik tulajdonsága is, Wil, amely kulcsszerepet játszik a használatukban. Elf varázslók alkották őket elf mágiával, kizárólag elfeknek, akik nemzedékről nemzedékre, családról családra hagyományozták, kézről kézre adták őket – de csakis elfeknek, mert más úgysem használhatta őket. – Hitetlenkedés suhant át a völgylakó arcán.

– Azt akarod mondani, hogy azért nem tudom alkalmazni a Tündérköveket, mert nem vagyok elf? – kiáltotta.

Allanon a fejét csóválta.

– Ez nem ilyen egyszerű. – Előrehajolt. – Részben elf vagy, Wil. Akárcsak a nagyapád. Csakhogy ő félig elf, mert ember és elf házasságából született. A te eseted más: se anyád, se nagyanyád nem volt elf: mindkettő ember volt. Ami benned elf, azt nagyapádtól örökölted, apád közvetítésével.

– Nem értem, miért számítana ez! – makacskodott Wil. – Miért tudnám nehezebben használni a Tündérköveket, mint a nagyapám? Bennem is van valamicske elf vér!

– Nem az elf véred okozza a nehézséget – felelte gyorsan a druida –, hanem az ember véred. Külsőre olyan vagy, mint a nagyapád, ez félreérthetetlen bizonysága elf örökségednek. De ez csak csekély hányada az egésznek, mert a nagyobb részed ember. Az elf eléggé kikopott belőled. Értsd meg: mikor a Köveket próbálod használni, lényednek csak ez az elf töredéke tud kapcsolatba lépni hatalmukkal. Szíved, elméd és tested egyensúlya ellene szegül a mágiának. A három erő meggyöngül, mert mindegyik csak olyan arányban létezik benned, mint ereidben az elf vér. Lehet, hogy ezt érezted, mikor a Kövekhez próbáltál folyamodni: jelentős emberrészed tiltakozását az elf mágia ellen.

Wil értetlenül csóválta a fejét.

– És a nagyapám? Ő nem tapasztalta ezt az elutasítást.

– Nem, valóban nem – bólintott Allanon. – De nagyapád félelf. Elf lénye uralkodott benne és ruházta föl hatalommal, hogy parancsolhasson a Köveknek. Az ő esetében az ellenállás mérhetetlenül csekély volt. Te más vagy. A te kapcsolatod a Tündérkövek hatalmával jóval törékenyebb. – Wil elhűlt.

– Allanon, te akkor is tudtad ezt, amikor eljöttél értem Storlockba! Tudnod kellett! Mégsem szóltál semmi! Semmit! Egy szót se! – A druidának a szeme se rebbent.

– Mit kellett volna mondanom, völgylakó? Nem mérhettem föl, mekkora nehézségekbe fogsz ütközni a Tündérkövek használatában. A Kövek hatalma minden esetben a felhasználó jellemétől függ. Elég erősnek tartottalak, hogy legyőzhesd magadban az esetleges ellenállást. Még mindig ez hiszem. Ha szóba hozom ezt a problémát, legföljebb a kételyt ültetem el benned, ami halálotokat okozhatta volna a Tirfingben.

A völgylakó elhűlt. Némán felállt, néhány lépést tett, visszafordult.

– Ez máskor is megtörténhet, igaz? – kérdezte halkan. – Minden alkalommal, amikor alkalmazni próbálom a Tündérköveket. – A druida bólintott. Wil egy darabig bámulta a sötét arcot, miközben agyában hullott levélként kavarogtak ennek a beismerésnek az esetleges következményei. – Minden alkalommal – ismételte. A levelek szárazon zörögtek. – És eljöhet az idő, amikor túlságosan nagy lesz bennem az ellenállás. Az idő, amikor hiába fordulok a Kövekhez, nem válaszolnak. – Allanon nem siette el a választ.

– Igen, ez lehetséges. – Wil visszarogyott a székre. Arcán iszonyat váltotta föl a hitetlenkedést.

– Ha ezt tudtad, hogy bízhattad rám Amberle védelmét? – A druida ökle kalapácsként zúdult az asztalra.

– Mert nem volt más lehetőség! – Sötét arca kivörösödött a haragtól, de a hangja higgadt maradt. – Már megpendítettem, hogy talán elkezdhetnél hinni magadban. Még egyszer felhívom rá a figyelmedet. Nem mindig vagyunk kellőképpen fölkészülve az akadályokra, amelyeket az élet állít az utunkba. Ez is ilyen. Szeretnék akkora hatalmat, hogy ne legyen szükség a segítségedre; szeretném, ha valami hathatósabbat adhattam volna neked, amivel megvédhesd az elf leányt és magadat. Nagyon sok mindent szeretnék, ami nem lehetséges. Elhoztalak Arborlonba, mert tudtam, egymagamban reményem sincs, hogy megmenthessem az elfeket a fenyegető veszélytől. Ebben a dologban mindketten híjával találtatunk, Wil Ohmsford. De meg kell tennünk, amit legjobb képességeink szerint tenni tudunk. A druidák elmentek, az óvilág elf mágiája elveszett. Nincs más, csak te meg én. Nem maradt más Tündérkő, csak ez a három a kezedben, és a mágia, amelyet alkalmazok. Ez minden, ezzel kell beérnünk. – Wil farkasszemet nézett vele.

– Nem magamat féltem, hanem Amberlét. Ha cserbenhagynám…

– Nem szabad cserbenhagynod, völgylakó – mondta keményen, engesztelhetetlenül a druida. – Nem szabad! Te vagy a mindene! – Wil fölegyenesedett.

– Lehet, hogy nem leszek elég.

– Nem? – kérdezte maró gúnnyal Allanon. Megrázta a fejét. – Nagyapád ugyanezt hitte, nem is oly rég. Nem értette, miként feltételezhetek róla akkora erőt, amely elpusztíthat egy ilyen Boszorkánymester-féle szörnyeteg fajzatot. Végül is ő csak egy szürke kis völgylakó volt. – Hosszú csend támadt. A völgylakó és a druida szótlanul néztek farkasszemet az olajlámpa vibráló fényében. Aztán Allanon fekete alakja fölemelkedett, lassan, ráérősen. – Higgyél magadban. Egyszer már használtad a Tündérköveket; átélted és legyőzted magadban az ellenállást, felidézted a mágiát. Ezt máskor is megteheted. Meg fogod tenni. Shannara sarja vagy, öröklött erőd és elszántságod hatalmasabb a félelemnél és a bizonytalanságnál, amely kételkedik elf véredben. – Lehajolt. – Add a kezed.

A völgylakó engedelmeskedett. Allanon szorosan megmarkolta a kezét.

– Parolámat és szavamat adom neked, eskümmel erősítem meg, hogy sikerrel fogsz járni ebben a dologban, Wil Ohmsford. Meg fogod találni a Vértüzet, és épségben hazahozod az utolsó Választottat, hogy új életre támassza az Ellcryst. – Fojtott, parancsoló volt a hangja. – Ebben hiszek, és neked is hinned kell benne.

Wil úgy érezte, csupaszra vetkőzteti a fekete, szúrós pillantás, de nem sütötte le a szemét.

– Megpróbálok – mondta csaknem suttogássá tompult hangon. A druida bólintott. Bölcsebb volt annál, hogy tovább feszegesse a dolgot.

HÁROM LÁTOGATÓJÁNAK távozása után Eventine Elessedil még sokáig maradt a kis dolgozószobában. Szövet redőiből és árnyakból gyűrött alakja roskadtan ült a magányos láng fénytányérjának peremén, kedvenc, kopottra használt bőrszékében. Üres tekintettel bámulta a könyvespolcokat, festményeket, faliszőnyegeket, arra gondolva, ami elmúlt, és arra, ami még csak most jön. Az éjfél jött és elmúlt. Nagy sokára fölállt, összegyűjtötte szétszóródott gondolatait, félbehagyott terveit. Elfújta a lámpát, és fáradtan kilépett a dolgozószobából a folyosóra. Erre az éjszakára nincs több tennivalója. Hajnalban Amberle útra kel a Rengetegbe. Mostantól nem az unokájával, hanem a népével kell törődnie. Ment a sötét folyosón az öreg király, és már előre szorongott attól, amit az álom hozhat.

Az Alakos leste, hogyan megy.

ARBORLON VÁROSÁTÓL DÉLRE, a sötét erdő fekete mélyén a Dagda Mor fölállt a szikláról. Kegyetlen vörös szeme parázslott az örömtől. Ezúttal nem lesz hiba, most ügyelni fog, hogy mind elpusztuljanak. A púpos alak cammogva elindult. Elsőnek az elf lányra lesz gondja. Intett karmos mancsával, és az árnyékból előlépett az Arató.

XXII.

ACÉL-SZÜRKÉN, párásan virradt a hajnal Arborlon fölött. Fekete felhők hömpölyögtek az égen. Mire Amberle és Wil felöltözött és megreggelizett, eleredt az eső; először csak szemerkélt, ám gyorsan felhőszakadássá erősödött, kitartóan verve a tetőt és az ablakokat. A távolban zengett az ég, az erdő meg-megremegett a hosszú morajlásoktól.

– Ebben aztán nem lesz könnyű megtalálni benneteket! – állapította meg elégedetten Allanon, mielőtt kivezette őket a zivatarba. Wil és Amberle gyapjúzubbonyra, térdnadrágra, magas szárú bőrcsizmára boruló, hosszú, csuklyás úti-köpenyben követte a druidát a zuhogó esőben a fák közötti ösvényeken, a város nyugati peremén, a Carolan irdatlan kőasztala mellett. Igyekeztek minél közelebb maradni Allanonhoz, mert alig láttak a hajnali ködben. Töredékes képekben felvillanó tanyaházak, léckerítések, kertek sejlettek káprázatszerűen, majd ismét elenyésztek a zivatarban. Le kellett hajtaniuk a fejüket, olyan éles, csípős szél cibálta a csuklyájukat. Csizmájuk nedvesen cuppogott a kátyús erdei út pocsétáin és vízfolyásain át. A város szélén Allanon hirtelen balra kanyarodott az ösvényről, és a hegyoldalban megbújó, elhagyott istálló felé vezette őket. A kétszárnyú ajtó résnyire nyitva állt. Bemenekültek a záporból. Szürke, zavaros fény szűrődött át a bedeszkázott ablakok és az omladozó falak repedésein. A magas szénapadlás és az állások üresek voltak, rétegekben ülepedett rájuk az árnyék és a por. A levegő áporodottan bűzlött. Megálltak, lerázták a vizet a köpenyükről, majd elindultak az istálló végében levő egyetlen ajtóhoz. Szinte azonnal melléjük lépett két állig fölfegyverzett elf vadász, akik nesztelenül merültek föl a homályból. Allanon ügyet sem vetett rájuk. Megállás nélkül sietett az ajtóhoz, halkan kopogtatott, kezét a rozsdás kilincsre tette, majd hátranézett Amberlére.

– Öt perc. Ennyit tudunk szakítani. – Meglökte az ajtót. A völgylakó és az elf leány bekukkantott. Apró nyergeskamrát láttak, ahol Crispin várakozott egy csuklyás köpenyt viselő elf asszony oldalán. Az asszony hátradobta a csuklyáját, és Wil döbbenten látta, hogy az arca, valamivel idősebb változatban, szakasztott mása Amberléének. Allanon szavának állt: ide hozta az elf leány anyját. Amberle hozzárohant, átölelte és összecsókolta. Crispin kijött a kamrából, és halkan becsukta az ajtót.

– Nem követtek benneteket? – kérdezte a druida. A Honi Gárda kapitánya a fejét rázta. Ugyanazt az erdei környezetbe jól beleolvadó, laza, kényelmes, szürke-barna foltos ruhát viselte, mint az elf vadászok, és köpenyt kanyarított a vállára. Övéről hosszú kések lógtak, a hátára kőrisfa íjat és rövid kardot csatolt. Fiatal fiúnak látszott esőtől összetapadt világosbarna hajával, csak szúrós barna szeme árulta el, hogy rég túl van fiúkorán. Biccentéssel üdvözölte Wilt, majd az elfekhez lépett, hogy szót váltson velük. Az egyik megfordult és szó nélkül kiment az esőbe, a másik a padláson tűnt el. Bársonytalpakon jártak, nesztelenül, ruganyosan. Futottak a percek. Wil némán ácsorgott Allanon mellett, hallgatta az eső dobolását az istálló tetején. A nyirkosság kezdett behatolni a ruhája alá. Aztán a druida a nyergeskamrához lépett, és halkan kopogott. Az ajtó felpattant, és kilépett Amberle az anyjával, mindketten sírva. Allanon kézen fogta az elf leányt.

– Most indulnotok kell. Crispin kivezet Arborlonból. Anyád velem marad, amíg elmentek. Higgyél magadban, Amberle. Légy bátor. – Amberle némán bólintott, majd visszafordult az anyjához, és átölelte. Allanon félrevonta Wilt.

– Sok szerencsét, Wil Ohmsford. – Alig lehetett hallani a hangját. – Ne feledd, leginkább benned bízom.

Megszorította a völgylakó kezét, és hátrább lépett. Crispin a fiatalember vállára tette a kezét.

– Maradjatok a sarkamban! – figyelmeztette őket az elf, és a kétszárnyú ajtó felé indult. A völgylakó és az elf leány némán siettek utána. Crispin megállt az ajtóban, és éles füttyentéssel jelzett az elf vadászoknak. Szinte azonnal jött a válasz. A kapitány kiosont az esőbe. A fiatalok összehúzták magukon a köpenyt, és követték. Lesiettek a lejtőn az ösvényre, úgy tizenöt métert mentek vissza arrafelé, ahonnan jöttek, majd áttértek egy másik csapásra, amely kelet felé, a Carolanhoz tartott. Néhány perc múlva csatlakozott hozzájuk három elf vadász, akik árnyékként suhantak elő az erdőből. Wil egyszer hátranézett az istállóra, de addigra az már belemosódott az esőbe és a párába.

A csapás összeszűkült, az erdő közeledett. A hat köpenyes alak addig kerülgette a sötét, csillogó fatörzseket és az esőtől súlyos ágakat a kátyús, meredek ösvényen, míg megérkeztek egy fából ácsolt, hosszú lépcsőhöz, amely az erdő sűrűjében vezetett le a Carolanról. A mélyben, a vékonyodó ködfelhők között alig észrevehetően sejlett a Rill Song szürke szalagja. Keleten mezők és erdők tűzött takarója borult a földre. Crispin intett a két fiatalnak, hogy induljanak. Lassú, nyaktörő ereszkedés volt, mert a lábuk alig talált támaszt az esőtől síkos, keskeny grádicsokon. A fokokhoz erősített cölöpök között kirojtosodott, durva kötél lógott lazán, Wil és Amberle abba kapaszkodott. Több száz fok után a lépcső véget ért. Új ösvényre kanyarodtak, amely egy kis fenyvesben tűnt el. Valahol előttük az esőtől püffedt és lelassult folyó morajlott kedvetlenül; harsogása összeolvadt a hegyekről lezúduló szél mély huhogásával.

Pár száz méterrel később megnyílt az erdő. Keskeny öbölben álltak, amely hatalmas szomorúfüzek és cédrusok között torkollt a Rill Songba. Az öböl rejtekén, egy porhanyósra korhadt, recsegő móló mellett magányos bárka horgonyzott, fedélzetén ponyvával letakart ládákkal és zsákokkal. Crispin intett, hogy álljanak meg. Mögöttük az elf vadászok úgy tűntek el a fák között, mint a szellemek. Crispin körülkémlelt, majd éleset füttyentett. Szinte azonnal válaszoltak neki a bárkáról, majd az öböl bejáratától. A Honi Gárda kapitánya biccentett Wilnek és Amberlének, hogy kövessék, és kilépett a fák közül. A széltől meggörnyedve siettek a palló tompán döngő deszkáin a bárkáig. Elf vadász bújt elő a ponyva alól, fürgén visszarántva a vastag vászon csücskét, egy nyílást tárva föl a ládák között. Crispin intett a völgylakónak és az elf leánynak, hogy bújjanak be, majd a ponyva visszahullott.

Száraz, fedett helyen találták magukat. Először nem tudtak tájékozódni a sötétségben, csak álltak tétován a ringatózó hajóban. Ám egy vékony fénysugár beszökött a fedélzet és a ponyva résén. Ahogy a szemük alkalmazkodott, látták, hogy apró kabinfélét képeztek ki nekik a ládák között. Velük szemben élelmiszer-készleteket és pokrócokat halmoztak föl szép rendben, az egyik sarokban gondosan becsomagolt, bőrtokos fegyverek voltak. A két fiatal levetette a köpenyét, kiterítették száradni, aztán leültek és vártak. Néhány perc múlva a bárka fölszedte a horgonyt, és sodródni kezdett az áramlattal. Elkezdődött az utazás a Rengetegbe.

EZT A NAPOT és a következőt is kis kabinjuk rejtekén töltötték. Crispin megtiltotta, hogy akár egy percre is kijöjjenek a fedélzetre. Egyhangúan esett, szürke árnyék ült földön és égen. Amikor nagy néha kikukkantottak a ponyva résén, láthatták, milyen tájon utaznak: többnyire dimbes-dombos erdővidéken, bár egyszer órákon át fűrészes ormok és magas sziklák között hömpölygött lomhán dél felé a Rill Song. Egyszer sem tisztult föl a köd és az eső csillogó szürke félhomálya, amitől olyan lett az út, mint egy félig elfelejtett álom. Az esőtől megdagadt, faágakat és hulladékot hömpölygető folyó dobálta és hintáztatta a bárkát. Képtelenség volt aludni. Pihentek, amennyit bírtak, rövid időszakokra el-elszundítottak, hogy összezavarodva és mindig fáradtabban ébredjenek. Izmaik és ízületeik sajogtak és megmerevedtek, a hajó örökös ringatózása a maradék étvágyukat is elvette.

Az idő a végtelenségbe nyúlt, és ők senkit sem láttak egymáson kívül,– nem számítva, amikor Crispin vagy a többi elf vadász nagy néha bejött az esőről. Rejtély, mikor ettek vagy aludtak az elfek, mert úgy rémlett, állandóan csak hajóznak, és az utasaikra vigyáznak árgus szemmel. A kis kabin bejáratánál mindig legalább egy elf strázsált. Wil és Amberle egy idő után megtanulta a nevüket, vagy akkor, amikor a vadászok lejöttek a kabinba, vagy a kinti beszélgetésekből. Néhány névhez arcot is tudtak kapcsolni, például a barátságos tekintetű, vasmarkú, kicsi, fekete Dilphét, vagy a magas, csontos Katsinét, aki örökké hallgatott. Kian, Rin, Cormac és Ped megmaradt hangnak, bár Ped víg fütyörészését meg tudták különböztetni Kian mély hangú adta-teremtettézésétől. Leggyakrabban Crispint látták, mert az elf kapitány rendszeresen benézett, hogy megkérdezze, nincs-e szükségük valamire, és tájékoztassa őket, merre járnak. Ám sohasem maradt pár percnél tovább. Udvariasan, de határozottan kimentette magát, és visszatért a parancsnoksága alá rendelt elfekhez. Végül is beszélgetéseik tették elviselhetővé a zártságot, a kietlenséget és a magányt. Óvatosan és félszegen kezdték, mert még mindig feszélyezte őket a kölcsönös bizalmatlanság.

A völgylakó nem értette, miért bújt ki az elf lány a gubójából, amelybe azóta zárkózott be, hogy elindultak Csendesmartról északra, de feltűnően megváltozott a viselkedése. Azelőtt nagyon kelletlenül beszélt meg bármit is. Most nem bírt betelni a diskurálással, egyfolytában kérdezgette a fiatalembert árnyas-völgyi gyerekkoráról, azokról az időkről, amikor Wil szülei még éltek, majd a későbbi évekről, nagyapja és Flick társaságában. Tudni akarta, milyen élete volt a storoknál, és milyen munkát fog végezni, ha majd kész gyógyítóként elhagyja Storlockot és visszatér Délföldre. Őszinte, mindenre kiterjedő érdeklődésében a magány fájdalma panaszkodott. Ám nemcsak Wilről beszélgettek, hanem Amberléről is; a lány elmesélte, milyen volt az elf udvarban királyi kis unokának, majd félárva kamasznak lenni. Mesélt az elfek életmódjáról, arról a szilárd meggyőződésről, hogy életük egy darabjával kell köszönetet mondaniuk a földnek, amely táplálja és védi őket. Megvitatták, miként szolgálhatnák jobban a fajok egymás és a föld érdekeit.

Türelmesen és meggyőzően, együtt érzőn, szeretettel érveltek, enyhe meglepetéssel konstatálva, hogy nézeteik sokban egyeznek, és értékrendjük közös. Óvatosan, körültekintő fokozatossággal fűződött kapcsolatuk egyre szorosabbra. Szándékosan őrizkedtek szóba hozni az utat, amelyre elküldték őket, az elf népet fenyegető veszélyt, felelősségüket a veszély elhárításában, vagy az Ellcrys nevű ősi, titokzatos fát. Később még megtehetik, de ezt a mostani időt jobb dolgokra kell használni. Hallgatólagosan kötötték ezt az egyezséget. Jóízűen eldiskuráltak múltról és jövőről, de egy szóval sem említették a jelent. A beszélgetés megvigasztalta őket. Szüntelenül esett, zivatar vonszolta szürke köduszályát a földön, a Rill Song sértetten zúgott dél felé menet. Sötét rejtekhelyükön, széltől és hullámoktól dobálva, kialvatlanul és étvágytalanul könnyen engedhettek volna a szorongásnak és a kételynek. Ám az eszmecserékben feltáruló közös vélemények, a bajtársiasság és a megértés nyugalommal ajándékozta meg őket.

Biztonságban érezték magukat egymás mellett, ami legalább részben enyhítette azt a lehangoló sejtelmet, hogy egész világuk elmúlóban van, és ez az elmúlás örökre megváltoztatja az ő életüket is. Reményt adott nekik. Bármi várjon rájuk, együtt néznek szembe vele. Semmi sem választhatja el őket. Valamikor ezekben a szürke, esős órákban különös dolog történt Wil Ohmsforddal. Az óta a storlocki este óta, amikor beleegyezett, hogy Nyugatföldre utazik Allanonnal, először kezdte őszintén foglalkoztatni, hogy mi vár Amberle Elessedilre.

UTAZÁSUK MÁSODIK NAPJÁN, alkonyattájban érkeztek a Drey-erdőhöz. A zuhogó eső lomha csepergéssé gyengült, a levegő hirtelen lehűlt az este közeledésével. Szürkeség borult az erdőre. Nyugatról újabb vészjósló, fekete felhőfal tartott feléjük. A sűrű Drey-erdő azokon az alacsony dombokon nőtt, amelyek a Rill Song bal partjától húzódtak keleti irányban egy meredek, fűrészes sziklahátig. Szilfák, fekete tölgyek, bíbor levelű hikorik nyúltak a magasba a cserjék és a kidőlt fatörzsek fojtogató összevisszaságából. Az erdő rothadástól szaglott. A parttól tizenkét méterre áthatolhatatlan feketeségbe olvadt minden. Csak az eső kitartó kopogása törte meg a csendet.

Az elf vadászok egy sekély öbölbe kormányozták a nehézkes bárkát, ahol cölöpökre épült palló emelkedett ki a Rill Song deszkákat nyaldosó hullámaiból. A parton, közvetlenül az erdő szélén csukott ajtajú-ablakú, viharvert, üres kunyhó állt. Az elfek a cölöpökhöz kötötték a bárkát, és kiléptek a pallóra. Crispin felhozta Wilt és Amberlét a kabinból, de a lelkükre kötötte, hogy húzzák az arcukba a csuklyát. A fiatalok hálásan nyújtózkodtak, majd gyorsan követték az elfeket a partra, mert a Rill Song mindegyre végigsöpörte a deszkákat. Dilph a kunyhóhoz ment, kinyitotta az ajtót, belesett, visszahúzódott. A fejét rázta Crispin felé. Az elf kapitány elkomorodott, és óvatosan körülnézett.

– Valami baj van? – kérdezte Wil. Crispin nem nézett a szemébe. – Csak elővigyázat. A helyőrség központja innen fél mérföldre van egy magaslaton, fent a fákon, hogy szemmel lehessen tartani a környéket. Arra gondoltam, hogy az itt állomásozó vadászok várni fognak, de talán a rossz idő akadályozza őket.

– Hát ez milyen kunyhó? – kíváncsiskodott a völgylakó.

– Az őrség egyik állomása a sok közül. Általában szokott lenni ügyeletes. – Vállat vont. – De hogy ilyen rossz az idő, a parancsnok esetleg visszavonta a magányos posztokat. Nem tájékoztatták a jövetelünkről, nem is volt oka várni bennünket. Hátranézett az erdőre. – Bocsássatok meg egy percre.

Magához intette az elfeket. Összedugták a fejüket, és fojtott hangon tanácskoztak. Amberle odalépett Wilhez.

– Te hiszel neki? – súgta.

– Hát nem tudom.

– Én tudom. Baj van. – A völgylakó nem felelt. Az elfek befejezték a megbeszélést. Katsin hátrament a pallóra, és megállt a kikötött bárka mellett. Cormac és Ped az erdő szélére sietett. Crispin most Dilphfel beszélt. Wil közelebb oldalgott, hogy hallja őket.

– Fogd Rint és Kiant és végezzetek felderítést a helyőrségig. – Az elf kapitány hátranézett a völgylakóra. – Ha minden rendben van, gyertek vissza értünk. – Wil gyorsan döntött. Előrelépett.

– Én is megyek. – Crispin elkomorodott.

– Nem értem, milyen okból tennéd. – Wil nem hátrált.

– Mondhatok egy okot. Amberle védelme ugyanannyira az én felelősségem, mint a tiétek; ezért küldött vele Allanon. Ez a védelem megköveteli a helyzet ismeretét, kapitány, épp ezért úgy vélem, hogy nekem is csatlakoznom kell Dilphhez. – Crispin egy darabig gondolkozott, aztán bólintott.

– Mehetsz, amíg pontosan azt teszed, amit Dilph mond. – Wil visszafordult Amberléhez.

– Nem lesz semmi baj? – A lány megrázta a fejét. Szótlanul figyelte a völgylakót, ahogy az elf vadászok nyomában eltűnik a sötét fák alatt.

ZAJTALAN LÉPTEKKEL, szellemként suhantak az erdő ázott kárpitjai között. Nyomukban köd nyújtogatta nyálkás indáit, csendesen hullott az eső. Az erdő meredek lejtőkre, gerincekre kúszott, sötét fatörzsek, bozótosok, cserjések maradtak el mellettük. Múltak a percek, Wil Ohmsford feszengett. Aztán Kian és Rin eltűnt jobbra-balra a fák között. Wil egyedül maradt Dilphfel. Egy tisztás rajzolódott ki a homályból. Dilph leguggolt, és intett Wilnek, hogy ő is ezt tegye. Az elf valamit mutatott a fák koronájában.

– Ott! – súgta. Két óriás tölgy összefonódott ágain bújt meg az elf helyőrség. Eső és köd fátyolozta el az épületeket és az összekötő pallókat. Nem égett olajlámpa vagy szövétnek. Semmi sem mozdult, hang sem hallatszott. Mintha kihalt volna az állomás. De az nem lehet. Dilph előrekúszott, és addig fürkészett a homályban, amíg baloldalt meg nem találta Rint, jobboldalt Kiant. A fák fedezékében térdeltek, úgy harminc-harminc méterre, és a néma állomást lesték. Dilph halk füttyentéssel jelzett nekik, majd intett Kiannak, hogy menjen közelebb, míg Rint elküldte, hogy járja körbe a tisztást. Wil még láthatta Kiant, ahogy odarohan a tölgyek tövébe, megkeresi az egyik vaskos törzsön az álcázott lépcsőt, és kapaszkodni kezd, azután Dilph nyomában elkezdte jobbról kerülni a tisztást, az eltűnt elfeket kutatva a fák között. Az erdő tocsogósra ázott, a gubancos aljnövényzetben nagyon nehéz volt bármit is észrevenni. A völgylakó visszanézett az őrállomásra.

Kian már majdnem elérte a legalacsonyabban levő épületet, egy apró parancsnoki kunyhót, közvetlenül a katonák kvártélya alatt. Rint sehol sem lehetett látni. Wil még akkor is az elfet bámulta, amikor megbotlott, és arccal egyenesen ráesett egy elf vadász összetört tetemére. Iszonyodva pattant föl, pillantása ide-oda ugrált a homályban. Balra két újabb halottat fedezett föl. Tagjaikat kicsavarták, csontjaikat összetörték.

– Dilph! – súgta rekedten. Az elf ott termett. Egyetlen pillantást vetett a hátborzongató látványra, aztán a tisztás szélére szökkent, és éleset füttyentett. A fák között felbukkant Rin megdöbbent arca. Kian lenézett a parancsnoki kunyhót övező palló korlátjától. Dilph lázasan integetett neki, hogy azonnal jöjjön le. Ám Kian szinte azon nyomban el is tűnt. Mintha valami elkapta volna, de olyan hirtelen, hogy a hüledező Wilnek úgy rémlett, az elf egyszerűen elpárolgott. Aztán felhangzott Kian kurta, elfúló sikolya. Úgy repült le a fáról, mint egy törött ág, és élettelenül zuhant a földre.

– Futás! – kiáltotta Dilph, és bevágódott a fák közé.

A völgylakó egyetlen iszonyú pillanatra megdermedt. Kian meghalt. Majdnem valószínű, hogy a Drey-erdő egész elf helyőrsége is halott. Semmi másra nem tudott gondolni, csak hogy ha nem ér vissza idejében Amberléhez, a lány is meghal. Rohant hát, mint sebzett szarvas a sűrű erdőn át, átugrálva és kerülgetve bozótot és kidőlt fákat, kétségbeesetten iparkodva a bárka és a mit sem sejtő elf leány felé, akit meg kell védenie. Valahonnan jobbról hallotta a száguldó Dilphet, és mögöttük Rint. Tudta, hogy valami üldözi őket. Nem láthatta, nem hallhatta, de érezte, hogy fekete, szörnyű és könyörtelen. Eső csurgott az arcán, belefolyt a szemébe, elhomályosította a látását, miközben a tuskókat és a tüskebozótokat kerülgette. Egyszer elesett, de szinte azonnal fel is pattant, egy pillanatra sem lassítva, szikár testének minden izmát megfeszítve próbálta növelni a távolságot maga és a láthatatlan üldöző között. Zihált az erőfeszítéstől, a lába fájt. Volt már életében néhány alkalom, amikor megrémült, de így még soha. Éles sikoly hasított a csendbe. A valami elkapta Rint. Wil a fogát csikorgatta dühében. Talán most már felfigyelnek az elfek a bárkánál. Talán rögtön menekülnek is, így ha őt el is kapják, legalább Amberle egérutat nyer. Gallyak paskolták, mint megannyi markolászó kéz. Dilphet kereste, de nem látta. Egyedül nyargalt tovább.

GYORSAN SÖTÉTEDETT a Drey-erdőben, fekete éjszaka lett a szürke délutánból. A naphosszat egyenletesen szemerkélő eső hirtelen átváltozott felhőszakadássá, metsző lökésekben fújt a szél, ismét fekete viharfelhők hömpölyögtek az égen. A távolban baljós, mély hangon zengett az ég. A Rill Song partján az elf vadászok és gyámolítjuk összébb húzták ázott köpenyüket átfázott testükön. Majd éles, kurta sikoly csapott fel valahol az erdőben. Csaknem elfojtotta a szél hangos zúgása. Egy pillanatig senki sem mozdult, csak bámulták némán a fák sötét falát. Aztán Crispin parancsokat ordított, visszaküldte Amberlét a bárkára, hogy rejtőzzön el, magához hívta Pedet és Cormacot. A három elf vadász fegyvert rántva kiállt a palló végébe, onnan pásztázták az erdő párás szövedékét. A bárka fedélzetén Katsin meglazította a kötelet, és felkészült az indulásra. Amberle egy darabig gunnyasztott a sötét kabinban, hallgatva a szél és az eső hangjait. Aztán hirtelen felállt, félrelökte a ponyvát, és kilépett a zivatarba. Jöjjön akármi, ő nem fog mit sem tudva bujkálni a kabinban. Addig furakodott a ládák között, amíg fel tudott lépni a pallóra. Katsin többszörösen rácsavarta a kötelet az egyik cölöpre, s a végét markában tartva, feszülő izmokkal várta, hogy az első parancsszóra elengedje. Szúrós pillantást vetett Amberlére, de a lány rá sem hederített. A palló túlsó végében, a part közelében a többi elf vadász figyelte az erdőt, kardjuk tompán csillogott az esőben. Hirtelen zilált alak rontott ki a fák közül, tőlük nem egészen húszméternyire. Megbotlott és elesett. Mikor feltápászkodott, akkor látták, hogy Dilph az.

– Induljatok! – kiáltotta hörögve. – Azonnal! – Nekiiramodott, ismét megcsúszott és elesett. Crispin máris rohant. Éles parancsszóval a bárkára rendelte Pedet és Cormacot, ő pedig száguldott az elesett Dilphért. Szinte nem is lassítva fölkapta, a vállára lódította, és repült vele a bárka felé. Amberle a szemét meregetve bámulta az esőbe és ködbe burkolózó erdőt. Hol van Wil Ohmsford?

– Oldd el! – ordított Crispin. Katsin engedelmeskedett, majd belökte Amberlét a bárkába, ahol Ped és Cormac már várták. Egy másodperccel később Crispin is leszökkent a fedélzetre Dilphfel, és a nehéz alkotmány sodródni kezdett.

Majd hirtelen feltűnt Wil, valósággal kirobbant az erdőből, és nyargalt a palló felé. Amberle észrevette, már éppen kiáltani akart neki, amikor megdermedt. A fák árnyékában valami irdatlanul nagy üldözte a völgylakót.

– Vigyázz! – sikított Amberle. Mintha a kiáltás sarkantyúzná, a völgylakó egyetlen ugrással a pallón termett, lassítás nélkül végigszáguldott rajta, és a sodródó bárka után ugrott, de csak a fél lábával érte el. A folyóba zuhant volna, ha az elf vadászok föl nem rántják a fedélzetre. A bárka beért a Rill Song fősodrába és gyorsulni kezdett. Katsin megragadta a kormányt, és egyenesbe hozta a nehézkes hajót. Wil a ládáknak tántorodott, és kimerülten összerogyott. Amberle lekapta a saját köpenyét, és szorosan bebugyolálta a fiatalembert. Mellettük Crispin hajolt Dilph fölé, akinek szavait szétszaggatta a szél és a folyó zúgása.

– …Mind meghaltak… szétmarcangolták, összetördelték őket, mint a rőzsét… mint az arborloni helyőrséget, mint… a Választottakat. – Tátott szájjal kapkodott lélegzetért. – Kian… és Rin is, mindkettő halott… a démon elkapta őket… ránk várt… – Amberle nem hallotta a többit. Pillantása összekapcsolódott a völgylakóéval. Iszonyú bizonyossággal hasított beléjük az igazság. Ez őket várta. A démon. Allanon a nevét is tudja. Úgy nevezte, hogy Arató.

XXIII.

EJFÉL VOLT, amikor Crispin újra kikötést parancsolt. Közvetlenül a Drey-erdő alatt a tekervényes Rill Song az Innisbore felé menet élesen elkanyarodik nyugatnak. Amikor az elfek bekormányozták a bárkát a sűrű fák közötti keskeny holtágba, amely dél felé türemlett ki a folyóból, a Fojtó Fertő legészakibb csücskénél találták magukat, mérföldekre attól a ponttól, ahol a tervek szerint el kellett volna hagyniuk a folyót. Az eső megint szitálássá ritkult, finom párával töltve meg a vacogtató levegőt. Vastag fellegek sötétítették el a holdat és a csillagokat, az éjszaka olyan fekete volt, hogy még az elfek sem láttak tíz lépésnél tovább. A szél elállt, sűrű homály ülepedett a földre.

Az elf vadászok egy homokturzáshoz kormányozták a bárkát a holtág végében, majdnem teljesen kihúzták a szárazra, és rögzítették. Hangtalan és hatékony felderítést végeztek több száz méter sugarú körben, és jelentették Crispinnek, hogy nem fenyeget veszély. Az elf kapitány úgy döntött, értelmetlen lenne éjszakai utazással próbálkozni. Lelkére kötötte Wilnek és Amberlének, hogy maradjanak a kabinban. Ők jól beburkolóztak meleg pokrócokba, és azonnal elaludtak. Két nap óta ez volt az első alkalom, hogy nem dobálta és hánytorgatta őket a folyó. Az elfek egymást váltották az őrláncban a bárka körül. Crispin a kabin bejáratát vigyázta egész éjszaka.

A KIS CSAPAT hajnalban kelt. Összecsomagoltak annyi élelmiszert és fegyvert, amennyit elbírtak, majd eloldozták a bárkát és beletaszították a folyóba, hadd vigye. Amikor az áramlatban hánykolódó bárka eltűnt a szemük elől, a vándorok nekivágtak a Fojtó Fertőnek. A Fertő bozóttól és gizgaztól fuldokló mélyföld volt, tele poshadó tavakkal, vadszederrel és víznyelőkkel. A Rill Songtól a Sarkantyú-hegység faláig osztotta ketté a hatalmas nyugatföldi vadont, elvadult útvesztőjébe kevesen merészkedtek be. Azok, akik vállalkoztak rá, reménytelenül eltévedtek a pára és a sötétség szemfödelébe takarózó zsombékosban, a cserjék csimbókjai között, és ami még ennél is rosszabb, kockáztatták, hogy találkoznak a Fertő valamelyik ocsmány, alattomos, rosszindulatú fajzatával, amelyek nem válogattak az ételben. Nem mintha a mélyföld annyira nyüzsgött volna az élettől, de ami itt vegetált, jól megtanulta, hogy valami vagy vadász, vagy vad, és nem az utóbbi húzza tovább.

– Ha lenne választásunk, nem jönnénk erre – magyarázta Crispin Wilnek. – Ha minden a terveink szerint alakul, akkor az őrállomáson kapott lovakkal mentünk volna le a Fertő nyugati peremén délnek, a Mermidonig, majd ellovagoltunk volna nyugat felé a Sarkantyú-hegységbe. De a Drey-erdő mindent megváltoztatott. Most már nemcsak attól kell félnünk, ami utánunk jöhet, de attól is, ami előttünk lehet. A mélyföld egyetlen előnye, hogy eltünteti a nyomunkat.

Wil kétkedve csóválta a fejét.

– Egy ilyen valami, mint az Arató, nem adja fel egykönnyen.

– Nem. Folytatja a vadászatot – helyeselt az elf. – Csakhogy másodszor nem így csap le ránk. A Drey-erdőben várt bennünket, mert tudta, hogy jövünk. Fogalmam sincs, honnan tudta, de tudta. – A völgylakóra pillantott, de Wil nem mondott semmit. – Viszont nem sejti, hol járunk most. Ha meg akar találni, föl kell vennie a csapánkat, amit könnyen megtehetne, ha az erdőben maradunk, viszont itt fölöttébb nehéz lesz neki. Először is meg kell találnia, hol hagytuk el a folyót, ez egymaga napokba kerülhet. Aztán követnie kell a Fertőbe. Csakhogy a Fertő nyomtalanul beszippantja az erre járót; ez a posvány tíz másodperc alatt eltünteti a lábad nyomát. Azonkívül itt van velünk Katsin, aki errefelé született, és már korábban is átkelt a Fertőn. Legyen akármilyen hatalmas a démon, idegen ezen a tájon. Kizárólag az ösztöne fogja vezetni a vadászatban, ami nekünk jelent előnyt.

Wil Ohmsford nem értett egyet a kapitánnyal. Allanon azt hitte, a démonok nem találták meg a nyomát, amikor elmenekült Paranorból. Megtalálták. Jó-maga azt hitte, nem találják meg őket, miután Amberlével a Szivárvány-tó túlsó partjára repítette az Ezüst-folyó királya. Ismét megtalálták. Most miért történne másként? A démonok egy másik kor teremtményei, hatalmuk egy másik időből származik, Allanon is megmondta. Azt is megmondta, hogy a vezérük varázsló. Olyan nehéz lenne kinyomozniuk egy maroknyi elf vadászt, egy lányt és egy völgylakót? Úgyse tehetnek semmit. Ha az Arató a Fertőben is megtalálja őket, akkor akárhol megtalálja. Crispin helyesen döntött. Az elf vadászok roppant ügyessége talán átsegíti őket a posványon. Sokkal jobban aggasztotta valami más. Amióta a Drey-erdőben találkozott az Aratóval, alig tudott másra gondolni. Az Arató tudta, hogy ők ebbe az elf helyőrségbe igyekeznek. Tudnia kellett, mert lesben várta őket. Crispinnek igaza volt. Ám a démon kizárólag egy módon szerezhetett tudomást róluk: az elf táborban lappangó kémnek kellett tájékoztatnia, annak a kémnek, akit Allanon olyan aggályos gonddal igyekezett félrevezetni. Ha pedig a démonok tudták, hogy ők a déli elf helyőrségbe tartanak a Drey-erdőben, akkor mit tudnak még erről az utazásról? Nagyon valószínű, hogy mindent, állapította meg a völgylakó.

Hátborzongató lehetőség volt, jobban szerette volna, ha egyáltalán nem kellene foglalkoznia vele – ám ahogy a tényeket mérlegelte, egyre hihetőbbnek tűnt. Allanon bizonyosra vette, hogy kém van az elf táborban. Valahogyan sikerült kihallgatnia beszélgetésüket Eventine könyvtárában. Wilnek fogalma sem volt, miként eshetett, de tudta, hogy ez történt. Elhangzott a Drey-erdő neve; ez indokolja az Arató megjelenését. De említették a Rengeteget is. Tehát a démonok pontosan tudják, mi a következő állomás a Drey-erdő után; és ha ezt tudják, akkor akármilyen útvonalat választanak, akármilyen agyafúrtan próbálják lerázni lehetséges üldözőiket, kiváló esélyük lesz rá, hogy a Rengetegben is a démonok várják őket. Egész nap ez a gondolat kínozta Wil Ohmsfordot, miközben a Fertő posványos útvesztőjében vonszolták magukat. Tüskebozótok, sáslevelek tépték-szabdalták őket minden lépésnél, fáztak átnyirkosodott ruhájukban, a büdös mocsárlé beszivárgott a csizmájukba és az orrukat ostromolta. Libasorban baktattak, keveset szóltak, ugrásra készen fürkészték az eső és a kavargó pára mögött az egyforma szürkébe mosódó tájat. Estére teljesen kimerültek. Csenevész bokrok között ütöttek tábort egy alacsony bucka tetején. Tüzet rakni túlságosan kockázatos lett volna, ezért bebugyolálták magukat csatakos pokrócaikba, és hideget vacsoráztak.

Az elf vadászok gyorsan végeztek az evéssel, és őrködni mentek. Wil éppen szárított húsból és gyümölcsből álló, sovány adagját öblítette le egy kis vízzel, mikor Amberle odajött és leguggolt mellé. Gyermekarca a pokróc redőiből kandikált ki, amelyet a fejére borított. Néhány elszabadult, gesztenyeszín fürt lógott a szemébe.

– Hogy bírod? – kérdezte Wil.

– Remekül. – Úgy festett, mint egy eltévedt árva. – Mondanom kell valamit.

– Hallgatlak.

– Egész nap nem ment ki a fejemből valami. – A völgylakó szótlanul bólintott.

– Az Arató várt ránk a Drey-erdőben – mondta halkan Amberle, majd tétován hozzátette: – Tudod, hogy ez mit jelent? – Wil nem válaszolt. Sejtette, mi jön. Mintha a lány a koponyájába látna. – Ez azt jeleni, hogy tudott a jövetelünkről – mondta ki Amberle a fiatalember gondolatait. – Ez hogy lehet? – Wil megrázta a fejét.

– Csak úgy. – Tudta, hogy rossz feleletet adott. Amberle arca lángba borult.

– Csak úgy, ahogy megtaláltak Csendesmarton? Csak úgy, ahogy megtalálták Allanont Paranorban? Csak úgy, ahogy megtalálnak bennünket mindenütt, akárhova megyünk? – Nem emelte föl a hangját, de érzett benne a düh. – Bolondnak nézel, Wil? – Első alkalommal szólította a nevén, amitől a fiatalember úgy meghökkent, hogy csak bámult. Fájdalom és gyanakvás volt a lány szemében. Wil tudta, hogy most vagy kitálalja, aminek eltitkolását Allanon a lelkére kötötte, vagy hazudik. Nem volt nehéz döntés. Elmondta a kémet. Amikor befejezte, Amberle helytelenítően csóválta a fejét. – Előbb is szólhattál volna.

– Allanon kérte, hogy ne tegyem – magyarázkodott a fiatalember. – Úgy vélte, épp elég okod van a nyugtalanságra.

– A druida egyáltalán nem ismer engem olyan jól, mint képzeli. Mindenképpen szólnod kellett volna.

Wilnek nem volt kedve tovább vitatkozni. Bólintott.

– Tudom. Hibáztam. – Szótlanul kuporogtak egy darabig. A homályból fölmerült az egyik elf őr, mint egy szellem, majd ismét eltűnt. Amberle utána bámult, majd Wilre pillantott. Arca elbújt a csuklya árnyékában, csak a hangját lehetett hallani.

– Nem haragszom. Tényleg nem. – A völgylakó ferdén mosolygott.

– Az jó. Ez a mocsár önmagában is elég hátborzongató.

– Akkor haragudnék, ha most nem mondtad volna meg az igazat.

– Azért mondtam meg. – Amberle más tárgyra tért át.

– Ha ez a kém kihallgatta, ami nagyapám dolgozószobájában hangzott el azon az éjszakán, mielőtt elhagytuk volna Arborlont, akkor a démonok tudják, hová tartunk, ugye?

– Így gondolom – felelte Wil.

– Akkor ez azt jeleni, hogy tudnak Mentsvárról is; tudnak mindent, amit az Ellcrys mondott a Választottaknak, mert Allanon elismételte előttünk. Ugyanannyi esélyük van a Vértűz megtalálására, mint nekünk.

– Talán nem.

– Talán nem?

– Nekünk itt vannak a Tündérkövek – mondta Wil, de ugyanabban a pillanatban kételkedni kezdett a Tündérkövekben. Végül is nem tudhatja bizonyosan, képes lesz-e ismét használni őket. Nyomasztó gondolat volt.

– Ki férkőzhetett a közelünkbe annyira, hogy mindent halljon, amit mondunk? – nézett rá szemöldök-ráncolva Amberle. A völgylakó szótlanul rázta a fejé. Ezen ő is sokat töprengett.

– Remélem, nagyapámnak semmi baja – mormolta a lány.

– Azt hiszem, még mindig ő van el a legjobban – sóhajtott Wil. – Ő legalább melegben alhat.

Felhúzta a térdét, magát próbálva melegíteni. Amberle dideregve utánozta. Wil nem tiltakozott, amikor a pokrócokba bugyolált batyu hozzábújt.

– Bár vége lenne már – sóhajtott a lány, csak úgy magának. A völgylakó elhúzta a száját.

– Bár el se kezdődött volna. – Amberle megfordította a fejét és ránézett.

– Ha már a kívánságoknál tartunk, szeretném, ha ezek után őszinte lennél hozzám. Nincs több titok.

– Nincs több titok – ígérte Wil. Nem szóltak többet. Néhány perccel később Amberle feje a fiatalember vállára kókadt, és ő elaludt. A völgylakót nem zavarta. Vállán nyugodott az alvó lány feje, ő pedig a sötétségbe bámult, és jobb időkre gondolt.

KÉT NAPIG CAPLATOTT a kis társaság a Fojtó Fertő homályában. Majdnem egész idő alatt esett, hol szemerkélt, hol zuhogott, még jobban átáztatva az egyébként is vizenyős földet a nyomorultul vacogó vándorok lába alatt. A gomolygó köd vastag csápokat nyújtogatott a buckákon és a mozdulatlan, ingoványos tavakon át. Az eget továbbra is esőfelhők takarták, egyedül az mutatta az idő múlását, hogy déltájban néhány órára megvilágosodott egy kicsit az égbolt. Éjszaka viszont mindenütt áthatolhatatlan sötétség honolt. Lassú, fárasztó utazás volt. Libasorban vergődtek előre a Fertő tüskés gubancában, amelyet a kard is alig fogott, mindent beszippantó, nyálkásan bugyogó zsombékokat, zöld nyálkával lepett, büdös tavakat kerülgetve. A földön kidőlt, korhadt fák hevertek tócsák és tekergőző gyökerek között. A növényzet nem zöld volt, hanem szürkés, amitől az egész vidék sápkórosnak látszott. A Fertő lakói elrejtőztek; bár időnként hallatszott ugrándozás és cammogás, vagy árnyak lengtek az esős homályban.

A harmadik napon, kevéssel délidő előtt nagy tóhoz érkeztek, amelynek pangó tükréből, az esőtől lanyhán hullámzó vízililiomok közül úgy meredeztek a gyökerek és a beledőlt fatörzsek, mint a föld törött csontjai. A partot, ameddig a szem ellátott, vastagon benőtte a tövisbokor. Sűrű köd hömpölygött a tavon, eltűnt benne a túlpart. Rögtön látták, hogy órákig tartana, ha a tavat megkerülve próbálnának átvergődni a sűrű bozóton. Egyetlen választásuk volt. Katsin vezetett, mint majdnem mindig a fertőbeli utazás során, a másik négy elf vadász párokat alkotott, úgy, hogy kettő ment Wil és Amberle előtt, kettő követte őket. Átvágták magukat a sűrűn, és ráléptek egy gyökerektől bütykös, keskeny földhídra, amely a parttól indult és eltűnt a párában. Ha szerencséjük van, átér a túlsó partra. Óvatosan lépegettek a buktatók között, gondosan távol tartva magukat a kétoldalt fenyegető posványtól. Szinte azonnal körülzárta őket a köd, hátuk mögött elmerült a táj. A percek nyúltak. Egy hirtelen széllökés szúrós esőcseppeket csapott az arcukba. Majd váratlanul felszállt a köd, és ők látták, hogy a híd nem egészen tíz méter után eltűnik a vízben. Azon túl kövektől és dudvától varas domb dagadozott. A túlpartot nem lehetett látni. Zsákutcába értek.

Crispin elindult, hogy közelebbről megnézze, mi van a domb mögött, de Katsin figyelmeztetően fölkapta a kezét. Gyorsan hátranézett társaira, ajkára illesztette ujját, majd egy hosszú tarajra mutatott, amely a dombról futott lefelé a tóba. A taraj végénél, pontosan a vízvonal fölött pára pöfögött apró szökőkutakban két cafrangos szélű lyukból.

Lélegző lyukak! Crispin szótlanul visszavonulást intett. Akármi aludt is ott, a kapitány nem óhajtotta felébreszteni. Elkésett. A lény megérezte őket. Tömege hirtelen, poshadt vizet záporozva kiemelkedett a tóból. A vízililiomok és indák között hangos fújtatással nyitotta ki sárga szemeit. Vonagló csápok lövelltek elő sáros testéből, széles, lapos ormánya feléjük suhintott, szája éhesen tátogott. Egy pillanatig állt a tó felett, majd lesüllyedt a vízbe és eltűnt.

Wil Ohmsford csak egy pillantást vetett a szörnyetegre, és már rohant is a ködön át Ped és Cormac nyomában, vonszolta magával Amberlét, igyekezve, hogy el ne essen a butatókon. Mögötte Katsin, Dilph és Crispin rohant. Wil megkockáztatott egy pillantást hátra, hogy üldözi-e őket a fajzat. Azon nyomban megbotlott, elesett, és magával rántotta Amberlét. Ez mentette meg őket. A ködből kiemelkedett a kreatúra, hatalmas állkapcsa úgy söpört végig Wil és Amberle előtt a keskeny földhídon, mint a halász hálója, elkapta és magával rántotta a rémülten felüvöltő Pedet és Cormacot. Az irdatlan púp visszasüllyedt a vízbe és nyomtalanul eltűnt. Wil az iszonyattól megkövülten bámulta a ködnek azt a pontját, ahol a szörnyeteg alámerült. Crispin előreszökkent, a vállára vetette Amberlét, és rohant a part felé. Katsin Wilt nyalábolta föl, és követte kapitányát. Dilph kirántotta rövid kardját, és nyargalt utánuk. Néhány pillanat múlva már a tüskebozóton verekedték át magukat. Jó messze a parttól leroskadtak a sáros földre és rekedten zihálva füleltek, hogy üldözik-e őket. Senki sem jött. A lény eltakarodott. De már csak öten maradtak.

XXIV.

AZ ESTE szürke fátyolrongyokat hullatott Nyugatföldre, az erdő lehűlt. Rés nyílt a felhőkön, amelyek majdnem egy hétig takarták a napot, ragyogó kék fonalak szövődtek a halódó alkonyfénybe. Nyugaton lilán és vörösen lángolt a szemhatár, az izzás felpuhult az eső-áztatta erdőkben. Mint kárhozott lelkek az alvilágból, úgy tántorgott elő a Fojtó Fertőt ellepő maszatos ködből az arborloni kis csapat öt túlélője. Nyúzottak és tépettek voltak, arcuk, kezük csupa hólyag és zúzódás, mocskos ruhájuk nyirkos rongyokban lógott róluk. Csak a fegyvereik árulták el, hogy nem koldusok. Fáradtan áttörtettek az utolsó bozóton, elvánszorogtak az utolsó tüskebokor mellett, felkúsztak egy dudvával benőtt, omladékos kőhalomra, és ott álltak a Pykon ikertornya előtt.

Félelmetes, lenyűgöző látvány volt. A keleti callahorni puszták felé kanyargó, széles Mermidont satuba záró Pykon a természetes kapuja volt annak a szerteágazó, tarajos hegyláncnak, amelyet az elfek Sarkantyú-hegységnek hívtak. Két magányos, közömbös, toronymagas orma úgy fúródott az égboltba, mint hatalmas őrök, akiket a földet vigyázni állítottak ide. Szakadékok és sziklataréjok szövevényétől felszántott oldaluk árnyékai egy megvénült arc redőire emlékeztettek. Az ormok északi lábánál nőtt fenyőerdő úgy lett gyérebb, ahogy följebb kapaszkodott a meredélyre, míg végül csak a cserjék maradtak és a vadvirágok foltjai ragyogtak a sziklán. Még magasabban hó és jég vakított fehéren.

Crispin gyors tanácskozást tartott. Addig bolyongtak a Fertőben, hogy nem a Sarkantyú szélén, hanem a tervezettnél keletebbre lyukadtak ki. Az lenne a logikus megoldás, ha megkerülnék a Pykont, majd folyás ellenében odáig mennének a Mermidon partján, ahol a folyó áttör a Sarkantyú-hegységen. Csakhogy végig gyalogolniuk kellene, az pedig legalább két nap. Ami még rosszabb: könnyen észrevehető nyomot hagynának. Az elf kapitánynak jobb ötlete volt. A Pykon mélyén, egy hatalmas szakadékot áthidalva bújik meg egy elf erőd, amely elhagyatottan áll a Fajok Második Háborúja óta. Crispin évekkel ezelőtt járt itt. Az ősi fellegvárból a hegy sziklájába vésett járatok vezetnek a Mermidonhoz, oda, ahol a víz kettéhasítja a hegyet. A parton mólók vannak, talán lelhetnek csónakot is, ha pedig nem, lesz fa, amelyből építhetnek. A Mermidon, mielőtt keletnek fordul, hatalmas hajtűkanyart ír le ott, ahol a Sarkantyú-hegység a Szemfödél áthatolhatatlan mocsarával határos. Ha a folyón mennek, feleannyi idő alatt tehetik meg az utat, mint gyalogszerrel: elég lesz egy nap, talán még annyi sem. Más indoka is van, hogy ezt az utat válasszák, tette hozzá a kapitány. A folyó elrejti a nyomukat. Ez az utolsó érv meggyőzte őket. Még élénken emlékeztek találkozásukra az Aratóval a Drey-erdőben. A démon azóta is hajszolja őket, el kell követniük mindent, amivel akadályozhatják a vadászatban. Gyorsan eldöntötték, hogy azt teszik, amit Crispin javasol. Nem is vesztegették tovább az időt, hanem elindultak megmászni a Pykont. Fürgén átvágtak a hegylábnál nőtt, ritkás fenyvesen, és éppen akkor jutottak fel az alacsonyabb lejtőkre, amikor a nap elmerült az erdő fái mögött, és leszállt az este. Keleten feljött a fényes félhold; csillagrajok hunyorogtak a sötétkék égbolton, megvilágítva a sziklákat ostromló öt ember útját. Csendes, békés éjszaka volt, az enyhe déli szél édes erdőillatot hozott. Rátaláltak egy széles, jól kitaposott ösvényre, amely görgetegsziklákat kerülgetve, sziklás lejtők mentén, kitartóan kanyargott fölfelé a hegység árnyékai között. Elmaradt az erdő, a magasból látni lehetett a Fojtó Fertőt, amint sötéten terpeszkedik a Rill Song vékony vonala mögött.

Éjfélre járt, mire megpillantották az elf erődöt. A hatalmas fellegvár egy mély szakadék fölött guggolt, mellvédjeinek, bástyáinak, tornyainak szövevényes útvesztője sötéten ütött el a hold-sütötte sziklától. A hegyoldalon hosszú, kanyargós lépcső vezetett a külső falon tátongó kapuhoz. A kortól megrepedezett fájú ajtók nyitva álltak rozsdás sarokvasaikon. Prédájuk fölött kuporgó ragadozókra emlékeztető őrtornyok bámultak le a kőkockákból rakott irdatlan falakról, keskeny ablakaik feketén ásítottak. A mellvédekből vastüskék meredeztek, a csúcsos fiatornyok kévéjének ormán láncok verődtek éles pengéssel a vasrudakhoz, amelyek hajdan az elf királyok lobogóit tartották. Valahol az erődön túl, a hegyszakadékok között éji madár kiáltott élesen, vijjogása vetekedett a szél fülsértő sivításával, egy pillanatra felhangosodott, majd elhalt. Az arborloni kis csapat öt túlélője felkapaszkodott az elhagyott várhoz vezető lépcsőn és beosont a kapun. Magas, keskeny, körülfalazott átjáró vezetett a második falhoz, kövei közül gyomok és cserjék sarjadtak. Az öt vándor elindult, csizmájuk üresen kongott a néma járatban. A résekből és üregekből denevérek röppentek elő, hevesen csapkodva hártyás szárnyukkal. Apró rágcsálók futkostak a meghasadozott köveken, olyan fürgén, hogy csak egy elvillanó csík látszott belőlük. A pókháló finom, hártyás fátyolszalagokban tapadt az érkezők ruhájához. Az átjáró törmelékkel teleszórt, tágas udvarra nyílt, amelyben a szél vijjogott. Az udvaron körbefutó pártázat két oldalából széles lépcsők vezettek egy erkélyhez a félelmetes öregtorony homlokzatán, amely száz méter magasra fúrta magát az éjszakai égbe, idő-marta kövének íve belemosódott a hegyek árnyékába. A tornyon a Fojtó Fertő gubancos feketeségére alátekintő ablakok jelezték az emelkedő szinteket. Az erkély közepén egyszárnyú ajtó nyílt egy mély beugróból. Alatta közvetlenül az udvarról is nyílt egy második ajtó. Mindkettő be volt zárva.

Wil aggodalmasan tekintett a falakra és a pártázatokra, amelyek sötéten, baljóslatúan, vénségtől mállottan magasodtak fölébe. A vonító szél port fújt a szemébe, szorosabbra kellett húznia csuklyája zsinórját. Nem tetszett neki ez a vár. Megrémítette. Valóságos aziluma volt a holtak szellemeinek, olyan hely, ahol az élők a betolakodók. Amberlére pillantott, és a lány arcán ugyanazt a szorongást látta. Crispin előreküldte Dilphet, hogy derítse föl az erkélyt, majd Katsinnal a sarkában az udvari ajtóhoz lépett. Hasztalanul rángatta a reteszt, majd a vállát vetette az ajtónak, de az kitartott. Katsin sem járt több szerencsével. Az ajtó mozdíthatatlan volt. Wil növekvő nyugtalansággal figyelte az elfek viaskodását. A fellegvár börtönként zárult köréjük, a völgylakó alig várta, hogy szabadulhasson belőle.

Dilph lekiáltott az erkélyről, de a szavait majdnem elnyelte a szél visítása. A felső ajtó nyitva volt. Crispin bólintott. Felszedett néhány ott heverő fadarabot, amelyet majd fáklyaként használhatnak a toronyban, aztán fölvezette társait az erkélyre, a beugró menedékébe. Az ajtó résnyire nyitva állt. Az elf kapitány belépett, tüzet csiholt, lángra lobbantotta az egyik szövétneket, gyújtott egy másikat Dilphnek, majd intett társainak, hogy jöjjenek be, és kizárta az ajtón a szelet. Apró előtérben álltak, amelyből sötét folyosók sokasága nyílt. A szemközti falnál a kockaköves padlóból induló, faragott lépcső tartott fölfelé a homályba. A széltől felkavart levegőben vastagon állt a por, a torony köveit átitatta a nyirkos dohszag. Crispin előrenyújtotta a fáklyáját, oda-vissza végigjárta a szobát, ellenőrizte az előtér nehéz vasreteszét, majd visszafordult társaihoz. Itt fognak pihenni hajnalig. Katsin és Dilph őrt áll az udvaron, amíg Wil és Amberle alszik, ő pedig megkeresi azt a járatot, amelyen lejuthatnak a hegy gyomrában a Mermidon partjára.

Dilph odaadta a fáklyáját Wilnek, és Katsinnal a sarkában kiosont az éjszakába. Crispin bereteszelte mögöttük az ajtót, intette Wilt és Amberlét, hogy fordítsák rá a kallantyút, majd eltűnt az egyik sötét folyosón. A völgylakó és az elf leány addig néztek utána, amíg a fáklyaláng el nem enyészett a homályban. Azután Wil az ajtóhoz ment, beletűzte a szövétneket egy vasból készült fali tartóba, és hátát az ajtónak támasztva lerogyott. Amberle magára csavarta a pokrócát, és ledőlt a fiatalember mellé. A vasalások résein huhogó szél hátborzongatóan sivalkodott a torony tárnaszerű folyosóiban. Nagyon sok időbe telt, mire el tudtak aludni.

WIL NEM IS TUDTA, aludt-e. Inkább szendergés volt ez, mint alvás, felületes bóbiskolás, tétova tapogatózás éberség és álom között. Szinte azonnal álmodni kezdett, a tudatalatti lengő ködleplei között botorkált előre a félálom bozótjában. Sötétség és pára borult a képzelődések erdejére, ahonnan nem volt kiút. Pedig mintha járt volna már itt. Ismerős volt ez a sötétség és a sötétségben sodródó köd, az egymásra torlódó tájak, amelyeken áthaladt. Alom volt, bár mégse az, és nem először látott ilyet… Aztán megérezte az énje sötétségében lapító szörnyeteg jelenlétét, és hirtelen eszébe jutott: Csendesmart – Csendesmarton álmodta ezt! A lény eljött érte, ő pedig futott, de hiába futott, mert nem volt menekülés. Akkor felébredt. De most fel tud-e? Vakrémület söpört át rajta. Az volt itt, a valami, a rém. Ismét eljött. Nem futhat előle, nem menekülhet, csak ha felébred. De nem találta a kiutat a sötétségből és a ködből.

A rém érte nyúlt, és ő hallotta a saját sikoltását. Azonnal felriadt. A zubbonya zsebébe rejtett Tündérkövek tűzként perzselték. Rémülten ledobta takaróját, és belebámult a vörösen vibráló fáklyaláng füstös derengésébe. Amberle mellette guggolt, alvástól ködös szemmel, sápadt, rémült arccal. Wil tétován megérintette a Tündérkövek apró dudorát. Vajon ő sikoltozta fel őket? Ám az elf lány nem őt nézte, hanem az ajtót bámulta mereven.

– Kint! – súgta. A völgylakó felpattant, a lányt is húzta magával. Fülelt, de nem hallott semmit.

– A szél is lehetett – mondta fojtott, kétkedő hangon. Megfogta Amberle karját. – Megnézném. Zárd be utánam az ajtót. Ki ne nyisd, csak ha a hangomat hallod! Felállt, félrehúzta a nehéz reteszt, és kiosont az éjszakába. A szél süvöltve vágódott be a résen. Azután Amberle becsukta az ajtót, helyretolta a reteszt és várt.

WIL EGY DARABIG GUGGOLT a beugró árnyékában, onnan bámult ki az éjszakába. Holdfény világította meg az üres erkélyt, a pártázatokat és a falakat. Óvatosan a korláthoz osont, és lekukkantott az udvarra. Üres volt, Katsinnak, Dilphnek semmi nyoma. Habozott, nem tudta, mitévő legyen. Végigsurrant az erkélyen. A lépcső tetején ismét megállt, végigpásztázta az udvart. Még mindig semmi. Lefelé indult. A romos udvaron portölcséreket forgatott és ördögszekérrel gurigázott a szél. Wil nesztelenül lopakodott a lépcsőn. Majdnem az alján járt, amikor meglátta Katsint, legalábbis azt, ami Katsinból maradt, a torony falához csapott, groteszkül kifacsart tetemet az erkély alatt. Méterrel mögötte hevert Dilph, akit alig lehetett látni az előbb még mozdíthatatlanul bezárt toronyajtó roncsai alatt. Wil teste kihűlt. Az Arató! Megtalálta őket! És a toronyban van! A következő pillanatban már iszkolt is a lépcsőn az erkélyajtó felé, azon imádkozva, hogy ne legyen máris késő.

Az EGYEDÜL MARADT Amberle mintha zajt hallott volna a mögötte levő lépcső homályából, valahonnan a torony mélyéből. Szorongva nézett körül, majd fülelt. Még akkor is hallgatózott, amikor dörömböltek a torony ajtaján. Ettől annyira megriadt, hogy ugrott egyet és felsikoltott.

– Amberle! Nyisd ki az ajtót! – Wil volt, de annyira eltompította a hangját a szél, hogy alig lehetett megismerni. A lány sietve visszarántotta a nehéz reteszt. A völgylakó berontott, becsapta az ajtót. Arca fehér volt a rémülettől.

– Meghaltak, mind a kettő meghalt! – Erőlködnie kellett, hogy ne ordítson. – Az Arató elkapta őket. Itt van, a toronyban! – Amberle mondani akart valamit, de Wil gyorsan a szájára tette a kezét. Zaj! Zajt hallott onnan, a lépcsőről! Az Arató! Minden kételyt letromfoló bizonyossággal tudta. Értük jön! Amint megtalálja az utat ebbe a szobába, nekik végük. Halálos rémület fogta el. Hogy történhetett ez? Hogy? Miként találhatott rájuk ilyen gyorsan a démon? Most mit tegyen? A fáklyát pajzsként nyújtva maga elé elhátrált az ajtótól, el a lépcsőtől. Amberle, aki görcsösen kapaszkodott belé, gépiesen bukdácsolt vele együtt. Itt nem maradhatnak, hajtogatta magának a völgylakó kábán. A járatokra pillantott. Melyikbe ment be Crispin? Nem tudta. Kiválasztotta azt a nyílást, amelyben hite szerint az elf kapitány eltűnt, megmarkolta Amberle kezét és berohant a sötétségbe. Pár száz méterrel odébb megtorpantak. A járat háromfelé ágazott. A völgylakó ismét pánikba esett. Melyiket válassza? A torony padlójához tartotta a fáklyát.

Az elf csizmától fölvert porban tiszta és jól látható nyom maradt, amelyen utolérhetik Crispint – amelyen az Arató is utolérheti őket! Elfojtotta rémületét, és berontott a járatba. Menekült a völgylakó és az elf leány az erőd sötét folyosóin, dohos, pókhálós csarnokokon, rothadó kárpitos, málladozó bútorokkal zsúfolt szobákon át, fekete szakadékok peremén vezető galériákon és karzatokon. Siket csönd volt az ősrégi fellegvárban, még a szél jajongását sem lehetett hallani, csak a csizmájuk dobogott a kőpadlón. Kétszer tévedtek el, mert rossz folyosóba futottak be, mielőtt meglelték volna a nyomot, és a nagy sietségben elvétettek egy kanyart. Többször találkoztak dupla csapával, ott, ahol Crispin is visszafordult, miközben a helyes utat kereste. Minden alkalommal drága másodperceket kellett arra pazarolniuk, hogy megkeressék, merre ment az elf kapitány, és közben egyfolytában attól tartottak, hogy az Arató bármelyik pillanatban előzúdulhat mögöttük a homályból, márpedig akkor nincs menekvés. Előttük a folyosón fáklyaláng szúrta át a sötétséget. A fény felé bukdácsoltak, és megkönnyebbülten látták, hogy Crispin szikár alakja bontakozik ki az árnyékok közül. Az elf kapitány most tért vissza a hegyen átvezető járatból. Inaszakadtából rohant feléjük, kardja tompán csillogott a vörös fáklyafényben.

– Mi történt? – kérdezte, mert rögtön látta a szemükben a rémületet. A völgylakó elhadarta. Crispin ón-szürkére sápadt. – Dilph és Katsin is! Hát mi állítja meg ezt a valamit? – Kardjára pillantott, habozott, majd intett a két fiatalnak, hogy kövessék. – Erre! Talán még van egy esélyünk!

Együtt rohantak visszafelé a járatban, amelyből Crispin jött, balra fordultak egy másik folyosóra, átrohantak egy hatalmas csarnokon, amely fegyverterem lehetett valaha, lépcsőn száguldottak le egy üres rotundába, onnan egy másik járatba, amely sziklába illesztett, reteszekkel és keresztrudakkal elzárt vasajtóban végződött. Crispin elhúzta a keresztrudakat, és kitárta a nehéz ajtót. Szél bődült az arcukba, gorombán visszalökte őket. Az elf kapitány intett Wilnek és Amberlének, hogy kövessék, eldobta a fáklyát, elszántan lehajtotta a fejét, és kilépett a sötétségbe.

Mély szakadék peremén álltak, amely lábtól gerincig kettéhasította a hegyet. A két partot keskeny futóhíd kötötte össze, amely a sziklába vájt apró beugrótól, ahol szorongtak, a szemközti szirten álló magányos toronyhoz vezetett. A szél vonított a szakadékban, dühös visítással rázta a pallót. Egyetlen vékony holdsugár hatolt be a mélybe, a fehér csík a túlsó vég közelében keresztezte a futóhidat. Crispin magához húzta a völgylakót és az elf lányt.

– Át kell mennünk! – ordította túl a szelet. – Jól kapaszkodjatok meg a korlátban! Ne nézzetek le!

– Én ezt nem tudom megcsinálni! – kiáltotta vissza Amberle, riadtan sandítva a futóhídra. Apró keze görcsösen markolta Wil karját.

– Muszáj! – Crispin hangja nem tűrt ellentmondást. – Ez az egyetlen kiút! – A szél süvített a fülükben. Amberle egy pillantást vetett hátra, a bezárt ajtóra, majd ismét Crispinre nézett, és némán bólintott. – Maradjatok a közelemben! – figyelmeztette őket az elf.

Libasorban elindultak a pallón, az elf kapitány vezetett, mögötte ment Amberle, leghátul Wil. Lassan, óvatosan haladtak, két kézzel markolva a korlátot, fejüket mélyen lehajtva. A szél dühösen cibálta őket, lobogtatta ruhájukat, és annyira rázta a keskeny pallót, hogy minden percben várták, mikor zuhan bele a szakadékba. Ahogy eltávolodtak a sziklafal oltalmából, megcsapta őket a csúcsok dermesztő levegője. Kezük-lábuk egykettőre elzsibbadt, a korlát olyan volt, akár a jég. Lépésenként araszoltak a hídon, és végül kiértek a szirtek árnyékából az átkelés utolsó szakaszát jelző, vékony holdfénypászmába. Néhány perccel később a magányos torony előtti padozaton álltak. A torony a sziklából nyúlt a magasba, vastag kőfalára, amelybe keskeny, sötét ablakokat mélyesztettek, ráfagyott a pára. Egy ajtón lehetett bejutni, amely most csukva volt. Crispin levezette Amberlét a pallóról, és a toronyajtóba állította. Amikor Wil is fölkecmergett melléjük, az elf belenyúlt a torony falához erősített deszkaládába, és két nehéz pörölyt vett elő. Az egyiket a völgylakó kezébe nyomta, és a hídra mutatott. Hangját alig lehetett hallani a szél visításától.

– Hat csapszeg tartja a pallót, három-három mindkét oldalon! Üsd ki őket, és a híd leszakad! Így tervezték, az ellenséges üldözés megakadályozására, arra az esetre, ha valaha elfoglalnák az erődöt. A jobb három a tied!

Wil sietett a padozatra, amelyhez három vízszintes csapszeg erősítette a futóhíd tartódúcait. Két kézre fogta a pörölyt, és ütni kezdte az elsőt. A csapszeg beragadt a piszoktól és a rozsdától, nagyon nehezen mozgott. Amikor végre kilazult és hang nélkül hullott a szakadékba, Wil nyomban áttért a következőre. Úgy üvöltött a szél, hogy nem hallotta az ütései hangját, csupasz keze meggémberedett a hidegtől. A második csapszeg is kicsúszott a lyukból és leesett. Valami nehéz rázta meg a hidat. Wil és Crispin egyszerre nézett oda ütés közben. Valami mozgott a futóhíd túlsó végének sötét árnyékában.

– Siess! – kiáltotta az elf kapitány. Wil eszeveszetten csépelte az utolsó csapszeg gömbölyű fejét, kétségbeesetten próbálta kiütni a lyukból, de a szeg berozsdásodott. A kétkezes ütésektől végül elmozdult egy ujjnyit. A hídon, pontosan a holdfénypászmán túl, feltűnt egy éjszakánál sötétebb árnyék. Crispin fölpattant. Az ő oldalán már kiesett két csapszeg, a harmadik is félig meglazult. Csakhogy kifutottak az időből. A holdfényben megjelent az Arató, irdatlanul, leplesen, arctalanul. Crispin előkapta kőrisfa íját, és olyan villámgyorsan eregette a nyilakat, hogy Wil szinte nem is látta a mozdulatait, ám a démon könnyedén félreütötte a vesszőket. Wilnek összeszorult a szíve. Kétségbeesetten püfölte a csapszeget, amely több ujjnyit mozdult, aztán megakadt. Hirtelen eszébe jutottak a Tündérkövek. A Tündérkövek! Most kell használnia őket! Elszántan felugrott, benyúlt a zubbonya alá, előrántotta a bőrszütyőt, kimarkolta a Köveket, olyan görcsösen, hogy vágták a tenyerét. Az Arató közeledett, mint egy óriás árnyék. Már hat méterre se volt. A völgylakó fölemelte az öklét, és minden csepp akaraterejével idézte a tüzet, amely el fogja pusztítani ezt a szörnyeteget. A Tündérkövek éleset lobbantak, a kék tűz kilövellt. És akkor Wilben mintha megakadt volna valami.

A következő pillanatban kialudt a láng. Rémülten próbálkozott ismét. Semmi sem történt. Amberle hozzáugrott, rémülten kiabált, ám szavai belevesztek a szél vonításába. Wil hűdötten tántorodott hátra. Megbukott! Már nem parancsol a Tündérköveknek! Crispin habozás nélkül kirohant a hídra. Eldobta íját, kardot rántva közeledett a démonhoz. A rém mintha visszahőkölt volna. Nem számított ellenállásra. Szél cibálta a futóhidat, a fém tartódúcok tiltakozva nyöszörögtek, az alkotmány részegen imbolygott.

– A csapszegeket! – kiáltott hátra Crispin. A völgylakó szédelegve visszagyűrte a Tündérköveket a zubbonya alá, fölkapta a pörölyét, és hasztalanul csépelte tovább a beakadt csapszeget. Nem mozdult. Amberle kirohant mögüle az árnyékból, felragadta Crispin eldobott pörölyét, és veszettül püfölni kezdte a másik csapszeget. A futóhídon Crispin odaért az Aratóhoz. Támadott és cselezett, ki akarta billenteni a démont az egyensúlyából, hátha megcsúszik és lezuhan. Ám az Arató mélyen lekuporodott a keskeny hídon, egyik vastag karjával hárította az elf döféseit, türelmesen várta az alkalmat. Crispin remek vívó volt, de a fajzattal nem bírt. Az Arató egyre araszolt előre, az elf kénytelen volt hátrálni. Iszonyú düh kerítette a hatalmába Wil Ohmsfordot. Két kézre fogta a pörölyt és minden maradék erejét összeszedve odavágott a csapszegnek, amely végre lehullott a szakadékba. Ám ettől a híd kissé megbillent, és Crispin elveszítette az egyensúlyát. Ahogy hátratántorodott, az Arató nyomban rávetette magát. Karmai megragadták az elf zubbonyát. Wil és Amberle iszonyodó szeme láttára fölkapta Crispint a futóhídról. Az elf kapitány lefelé csapott a kardjával, a démon torkára célzott, de a penge szilánkokra tört az Aratón. A csuklyás démon a feje fölé emelte Crispint, majd lezúdította az elfet a szakadékba. Crispin hangtalanul eltűnt a mélységben. Az Arató ismét elindult.

Aztán egy hirtelen széllökés akkorát rántott az egyébként is meggyöngült pallón, hogy eltörte az utolsó csapszeget. A keskeny futóhíd levált a sziklafalról, vitte magával az Aratót. Lassan hullott, rozsdás nyöszörgéssel közeledett a túlsó szirthez, a fém pattogott, tört, csavarodott. Átlendült a vékony holdfénypászmán, vissza az árnyékok közé, és a hegynek csapódott. Ám nem szakadt le teljesen, csak lógott roncsolt tartódúcain, veszedelmesen hintázva a szélben. Alig lehetett látni a sötét szirtek hátterén. Az Arató nem volt sehol. Amberle túlsikoltotta a szelet, vékony, rémült jajgatással hívta Wilt. A szél vonítva lökdöste a völgylakót, csontig megdermesztette, televinnyogva a fülét. Wil nem értette, mit mond a lány. Nem is érdekelte. Még mindig a pörölyt szorongatta. Az agya összevissza kavargott. Crispin és az elf vadászok meghaltak. A Tündérkövek hatalma elveszett. Egyedül vannak Amberlével.

A lány a vállába kapaszkodva sírt, könyörgött, hogy jöjjön. Wil megfordult, és magához ölelte. Egy pillanatra mintha Allanon hangját hallotta volna, hogy elsősorban benne bízik. Még egy percig állt a szakadék szélén, szorította magához az elf leányt, reménytelenül bámult a feketeségbe. Majd megfordult, és eltűnt a belé csimpaszkodó Amberlével a torony menedékében.

XXV.

EGÉSZ ÉJSZAKA a kijáratot keresték, a sziklába vágott, végeérhetetlenül ereszkedő járatokban és lépcsőkön, annak az utolsó fáklyának a fényénél, amelyet Crispin tűzött a toronyajtó mellé a vastartóba. Az elmúlt napok megpróbáltatásaitól elcsigázottan, kézen fogva bukdácsoltak az ősi fellegvár folyosóin, vakulásig kémlelve a feketeséget. Nem beszéltek, nem volt miről. Annyira megrendítették őket a történtek, hogy szinte megfagytak a félelemtől. Már csak egyetlen dolgot akartak: menekülni ettől a hegytől. Időérzékük gyorsan fogyatkozott, majd teljesen megszűnt. Nem tudták, hogy percek, napok, vagy órák óta bujdokolnak-e a sziklában. Fogalmuk sem volt a járatok irányáról. Szerencséjükre és ösztönükre hagyatkozva iszkoltak alagutakban és folyosókon, azzal a konok, kétségbeesett meggyőződéssel, hogy előbb-utóbb kiszabadulnak innen. Izmaik fájtak, égtek, látásukat elködösítette a fáradtság. Fáklyájuk jóformán csonkig elfogyott, ám a kőbe fúrt járat egyre csak tekergőzött a sötétségben.

Aztán egyszer vége lett. Kétszeres retesszel és keresztrúddal elzárt, tömör vasajtóhoz értek. Wil a reteszért nyúlt, ám Amberle megragadta a karját.

– Wil – kérdezte fáradt és feszült hangon –, és ha a démonok várnak ránk? És ha az Arató nem volt egyedül?

A völgylakó szótlanul bámulta. Mostanáig nem jutott eszébe ez a lehetőség. Nem engedte meg magának, hogy eszébe jusson. Arra gondolt, ami a Drey-erdő óta történt. A démonok mindig, mindenütt, sorsszerűen megtalálták őket. Ha az Arató nincs is többé, lehetnek más démonok. Az arborloni kém mindent hallott.

– Wil? – Amberle szorongva várta a választ. A fiatalember döntött.

– Meg kell kockáztatnunk. Úgyse mehetünk máshová.

Gyöngéden leemelte karjáról Amberle kezét, és maga mögé tolta a lányt. Majd óvatosan elhúzta a reteszeket, fölemelte a keresztrudat, és kitárta az ajtót. Félhomály szűrődött be. A küszöb mögött a Mermidon sötét hullámai nyaldosták egy barlang falait, amely az elfek mólóit rejtette. Semmi sem mozdult. A völgylakó és az elf lány összenézett. Wil szótlanul eldobta a fáklyát, amely kialudt az alagút padlóján. A mólók és a kikötött hajók használhatatlanná korhadtak. A völgylakó és az elf leány addig araszoltak a barlang keskeny párkányán, amíg kijutottak az erdős partra a Pykon tövében. Rajtuk kívül nem volt ott senki. Egyedül voltak. Éppen pirkadt; a fagyos hajnal üveggyöngyökké dermesztette a harmatot a fákon és a bokrokon. Dér fehérlett a földön. A két fiatal álmélkodva nézte. Lélegzetük felhőként gomolygott a vacogtató levegőben, a hideg beszivárgott a ruhájuk alá, megborzongatta átizzadt testüket. A folyó harsogva tört kelet felé az iker ormok között az erdőn át, széles sávját sűrű ködlepel takarta. Ebből a ködből emelkedett ki a Pykon két hatalmas csúcsa, amelyek árnyékot borítottak a földre.

Wil tétován nézett körül. A sötét barlangban romokban hevernek az elf hajók. Egyiket sem tudják használni. Aztán alig tíz méterre észrevett egy partra húzott, apró, együléses csónakot, amelyet félig eltakartak a bokrok. Kézen fogta Amberlét, és átfurakodott a bozóton az egyevezőshöz. Jó állapotú halászcsónak volt, nyilván olyasvalaki köthette ki, aki időnként szívesen horgászott a barlangi mély vizek közelében. A völgylakó eloldozta az egyevezőst, beültette Amberlét és vízre taszította a csónakot, amelyre nekik sokkal nagyobb szükségük volt, mint az ismeretlen horgásznak.

Sodródtak kelet felé. A hajnal reggellé világosodott, melegedni kezdett az idő. Amberle beburkolózott a köpenyébe, és szinte azonnal elaludt. Wil is aludt volna, ha tud, de nem bírt a fáradtságtól. Egyfolytában azon rágódott, ami velük történt. Talált egy evezőt, beleillesztette a villába, a csónak farába ült, úgy kormányozta az apró vízi alkotmányt, kábán figyelve a hegyek mögül kiemelkedő napot, amely felszívta a hajnali párát. Körülötte az erdőről apránként leolvadt a dér. A Pykon ikercsúcsa eltűnt, nedves, zöld erdők között vitte őket a sebes folyó. A kéken tündöklő égről eltakarodtak az esőfelhők és a sötétség, lustán libegő fehér fátyolpántlikák vitorláztak a reggeli napfényben.

Delelőn állt a nap, amikor a Mermidon lomhán délnek fordult, majd élesen elkanyarodott nyugatnak, a Sarkantyú-hegység sötét vonala irányában. A meleg felszikkasztotta a vándorok testéről és ruháiból a hajnali vacogtató nyirkosságot. Kiáltozó, színpompás madarak cikáztak a folyó fölött, vadvirágoktól illatozott a levegő. Amberle nyújtózott és felébredt. Álomittas szeme gyorsan megtalálta a völgylakót.

– Aludtál? – kérdezte laposakat pislogva. Wil a fejét rázta.

– Nem bírtam. – A lány felült.

– Akkor most aludj. Majd én kormányozok. Pihenned kell egy kicsit.

– Semmi bajom sincs. Nem vagyok fáradt.

– Wil, kimerültél! – mondta Amberle aggodalmasan. – Aludnod kell!

A fiatalember egy darabig szótlanul és zavaros szemmel bámult rá.

– Tudod, mi történt velem ott? – kérdezte végül. Amberle lassan csóválta a fejét.

– Nem. Mint ahogy szerintem te sem tudod.

– Dehogynem tudom. Nagyon is jól tudom. Használni próbáltam a Tündérköveket, és nem ment. Már nem parancsolok nekik. Nincs hatalmam fölöttük.

– Azt nem tudhatod. A Tirfingben is gondjaid voltak velük. Talán túlságosan is erőlködtél, és nem hagytál elég esélyt magadnak…

– Megadtam magamnak minden esélyt – mondta Wil halkan. – Összeszedtem minden erőmet, hogy felidézzem a Kövek hatalmát. De nem történt semmi. Semmi. Allanon megmondta, hogy ilyesmi bekövetkezhet. Azért, mert elf vérem keveredik emberi véremmel. Csak az elf vér parancsol a Köveknek, és úgy látszik, az enyém túl híg. Gát van bennem, Amberle. Egyszer áttörtem, de nem bírom többször megcsinálni. – A lány melléje ült, és puhán megfogta a karját.

– Akkor a Kövek nélkül kell boldogulnunk. – A völgylakó savanyúan mosolygott.

– A Tündérkövek jelentik egyetlen fegyverünket. Ha a démonok ismét ránk találnak, végünk. Nincs mivel védekeznünk.

– Akkor a démonoknak nem szabad ránk találniuk.

– Mindig megtaláltak, Amberle, összes óvintézkedésünk ellenére; megtaláltak mindenütt, ahová mentünk. Ezúttal is megtalálnak. Te is tudod.

– Azt tudom, hogy te vagy az, aki ragaszkodtál hozzá, hogy ne térjünk vissza Csendesmartra – felelte a lány. – Azt tudom, hogy te vagy az, aki egyszer se javasolta, hogy adjuk fel. Azt tudom, hogy te vagy az, akit Allanon választott védelmezőmül. Magamra hagynál? – Wil elvörösödött.

– Soha. Soha, míg élek.

– Én sem téged. Együtt kezdtük ezt az utat, együtt végezzük be. Egymásra fogunk támaszkodni. Átsegítjük egymást rajta. Úgy vélem, ez elég lesz. – Elhallgatott, hirtelen mosoly villant az arcán. – Persze, ezt a beszédet neked kellene tartanod, nem nekem. Én voltam az, aki nem hitt örökségében, nem hitt a druida szavaiban. Te mindig hittél.

– Ha a Kövek nem hagytak volna cserben… – kezdte Wil komoran.

Amberle gyorsan a fiatalember ajkára tette a kezét.

– Ne légy olyan biztos benne, hogy cserbenhagytak. Gondold át egy kicsit, mit próbáltál tenni. Úgy akartad használni a Köveket, mint valami pusztító fegyvert. Képes vagy te erre, Wil? Emlékezz rá, hogy gyógyító vagy. Alapelved, hogy az életet nem elpusztítani, hanem óvni kell. Az elf mágia a felhasználó személyiségének kiterjesztése. Talán nem azon a módon kell alkalmazni a Köveket, ahogyan az Arató ellen megkísérelted. – A völgylakó elgondolkozott. Allanon azt mondta, hogy a Köveknél a szív, az ész és a test egységéből vet lobot a mágia. Ha valamelyik hibádzik…

– Nem! – rázta a fejét felindultan. – Ez túl körmönfont okoskodás. Nagyapám ugyanúgy tiszteli az életet, mint én, mégis pusztításra használta a Köveket. De neki sohasem volt velük baja.

– Akkor talán más a hiba – folytatta Amberle. – Allanon figyelmeztetett az emberi vér és az elf vér keveredéséből fakadó ellenállásra. Ezt már átélted. Talán ettől emeltél a tudatodban egy olyan akadályt, amely arról próbál meggyőzni, hogy a Tündérkövek hatalma elveszett. Talán magad építetted magadnak a futóhídon érzett gátat.

Wil szótlanul nézte. Lehetséges ez? Megcsóválta a fejét.

– Nem tudom, nem lehetek biztos benne. Olyan gyorsan történt.

– Akkor figyelj rám! – Amberle olyan közel hajolt hozzá, hogy az arcuk majdnem összeért. – Ne siess annyira igazságnak elfogadni azt, ami csak véletlen. Egyszer már használtad a Tündérköveket. Fölidézted hatalmukat, magadévá tetted őket. Én nem hiszem, hogy ezt az ajándékot oly könnyű lenne elveszíteni. Talán csak rossz helyre került. Szakíts rá időt, keresd meg, mielőtt végleg úgy döntenél, hogy már nem a tied. – Wil csodálkozva nézte.

– Te jobban hiszel bennem, mint én magam! Hát ez nagyon különös. Amikor Csendesmarttól északra jártunk, még érdemtelennek tartottál. Elfelejtetted? – Amberle kissé visszahúzódott.

– Tévedtem, amikor ezt gondoltam. Mondtam dolgokat, amelyeket bár ne mondtam volna. Féltem…

Úgy tűnt, még valami mást is akar mondani, ám most is félbeszakította magát, mint minden alkalommal, amikor már-már úgy tűnt, hogy magyarázatot ad félelmeire. Wilnek volt annyi esze, hogy ne sürgesse.

– Hát egy dologban mindenesetre igazad volt – mondta könnyednek szánt hangon. – Ezt a beszédet nekem kellett volna megtartanom, nem neked. – Amberle bánatosan nézte.

– Akkor majd ne feledkezz meg róla, ha úgy látod, hogy szükségem van rá. Most pedig hajlandó vagy aludni?

A fiatalember bólintott.

– Azt hiszem, fogok tudni, legalábbis egy kicsit. – Előrekúszott, átengedte a kormánylapátot az elf leánynak. Lefeküdt a csónak aljába, párnává hajtogatta köpenyét, és fáradtan ráfektette a fejét. Gondolatai között a Tündérkövek sziporkáztak ingerkedőn. Behunyta a szemét, elzárva az ilyen gondolatokat a feketeségben. Higgyél magadban, mondta Allanon. Hisz egyáltalán? Elég a hit? A gondolatok szétszóródtak, elsodródtak. Wil Ohmsford elaludt.

DÉLUTÁN ÉBREDT. Elgémberedett, fájó tagokkal tápászkodott föl a csónakban, és hátrakúszott, hogy átvegye a kormánylapátot Amberlétől. Éhes és szomjas volt, de mindenüket otthagyták, amikor elmenekültek a Pykonon át. Valamivel később keskenyedni kezdett a folyó. A fák ágai baldachinként zárultak össze fölöttük. Az árnyékok megnyúltak a vízen: nyugaton a nap ráült a Sarkantyú-hegység falára, arany fényét pirosra változtatta a közeledő este. Sellők dobálták a kis egyevezőst, ám Wil kemény kézzel távol tartotta a csónakot a szirtektől. Amikor a folyó megint délnek kanyarodott a callahorni füves pusztákhoz vezető, hosszú útján, a völgylakó a partra kormányozta vízi alkotmányukat. Az éjszakát egy hatalmas, öreg fűzfa tövében töltötték, több száz méterre a víztől. Az egyevezőst elrejtették a parti bozótban, gyümölcsöt, zöldséget gyűjtöttek, majd nekiláttak ivóvizet keresni, de nem találtak, be kellett érniük a nyers koszttal. Ettek, váltottak néhány szót, elaludtak.

Fényesen, barátságosan virradt a reggel. A völgylakó és az elf leány gyalogolni kezdtek nyugat felé, a Sarkantyú-hegység irányába. Fürgén lépkedtek, élvezték a korai meleget, menet közben kapták be előző este gyűjtött gyümölcsük maradékát. Repült az idő, a kitartó gyaloglás megszabadította tagjaikat az ébredés utáni merevségtől. Délben rábukkantak egy patakra, amely sellőkön át zubogott egy kis tóba, és a vize iható volt. A vándorok teleitták magukat, ám edények híján egy cseppet sem vihettek magukkal. Ahogy múlt a nap, mind fenyegetőbben közeledtek az erdő fala fölött az egész nyugati szemhatárt betöltő Sarkantyú-hegység irdatlan púpjai. Csak a legdélebbi ponton nem lehetett hegyet látni, ahol a Szemfödél járhatatlan ingoványa poshadt, ott viszont a mocsár pipált vastag szürke ködöt.

Amióta elmenekültek a Pykonról, Wilt először kezdte aggasztani, hogy hová is mennek. Logikusnak tűnt, hogy addig követik a Mermidont az erdőkön át, amíg meg nem érkeznek a hegységhez. Most, mikor már közel jártak, azon kezdte törni a fejét, miként vágnak át a rémítő csúcsokon. Egyikük sem ismerte ezt a hegységet, így azt sem tudták, vannak-e benne hágók, amelyeken átkelhetnek. Nincsenek elf vadászok, akik vezessék őket. Mihez kezdjenek, hogy ne tévedjenek el reménytelenül? Alkonyatkor a Sarkantyú-hegység lábától bámulhattak föl a fenyegetően egymásra torlódó, több ezer méteres ormok útvesztőjére, amelyben nyoma sem volt hágónak vagy szorosnak. A völgylakó és az elf leány addig kapaszkodtak, amíg el nem érték a legközelebbi hegy alacsonyabb lejtőit. A széles legelőn harangvirágok kéklettek, imolák piroslottak. Mivel a nap már majdnem lement, táborhely után néztek. Hamarosan találtak egy sziklák között fakadó forrást. Letáboroztak egy fenyőligetben, egy tavacska partján. Ismét gyökereket és gyümölcsöket vacsoráztak, amit Wil unottan nyámmogott, mert húsra és kenyérre éhezett. Újhold és csillagözön pompázott az égen. Jó éjszakát kívántak egymásnak, beburkolóztak úti-köpenyükbe, és behunyták a szemüket.

Wil még akkor is azon töprengett, hogyan jutnak át a hegyen, amikor elnyomta az álom.

ARRA ÉBREDT, hogy egy fiú ül mellette és őt nézi. Hajnalodott, a nap aranyló, párás fényrobbanásban emelkedett ki a távoli erdőből, szürke foszlányokká tépve az éjszakát. A fölöttük tornyosuló csúcs tágas mezein a vadvirágok éppen nyitogatták kelyhüket, és harmat csillogott a füvön. Wil csodálkozva hunyorgott. Először azt hitte, káprázik a szeme, és várta, hogy a fiú alakja visszavonuljon a képzeletébe. De a fiú nem mozdult: keresztbe vetett lábakkal kuporgott a füvön, és csendesen tanulmányozta a völgylakót. Nem káprázat volt. A fiatalember felkönyökölt.

– Jó reggelt – köszönt.

– Jó reggelt – felelte a fiú komolyan. Wil kidörzsölte a szeméből az álmot, és megnézte magának a fiút. Aprócska elf volt, borzas haja vörösesszőke, kissé szeplős arca híján minden különösebb jellegzetességnek. Feszes bőrnadrágot-zubbonyt visel, a nyakából és a derekáról a legkülönfélébb szütyők és tarsolyok lógtak. Egészen fiatal volt, bizonyosan sokkal ifjabb Wilnél és Amberlénél.

– Nem akartalak felébreszteni – közölte. Wil bólintott.

– Igazán csendes voltál.

– Tudom. Úgy át tudok menni a száraz fenyőtűszőnyegen, hogy egyet se percen.

– Tényleg?

– Tényleg. És be tudom cserkészni a rókát az üregben. Egyszer megcsináltam.

– Nagyon ügyes vagy. – A fiú kíváncsian nézte.

– Mit kerestek itt? – Wil akaratlanul elvigyorodott.

– Ugyanezt én is kérdezhetnem. Itt laksz? – A fiú a fejét rázta.

– Nem. Délen lakom, az Irrybis alatt. A Szárnyas Fészekben.

Wilnek fogalma sem volt, mi lehet az a Szárnyas Fészek. Hallotta, hogy Amberle ébredezve mocorog mögötte.

– Nagyon szép – súgta a fiú. – A feleséged?

– Öö, dehogy, csak együtt utazgatunk – makogta hüledezve a völgylakó. – Hogy kerültél ide?

– Repültem – felelte a fiú. – Szárnyas Lovas vagyok.

Wil szólni se tudott. A fiú a köpenyébe burkolózó Amberlére sandított, aki éppen felkönyökölt.

– Jó reggelt, hölgyem – köszöntötte.

– Jó reggelt – felelte Amberle. Derűsen, ugyanakkor értetlenül nézett a gyerekre zöld szemével. – Hogy hívnak?

– Perk.

– Az én nevem Amberle – mosolygott az elf leány. – Ő pedig Wil. – A fiú feltápászkodott, és kezet nyújtott Wilnek. A völgylakót meglepte, hogy a kölyök tenyere olyan kemény, mint a csizmatalp. Perk is tudatában lehetett, mert gyorsan visszahúzta a kezét. Amberlével nem is parolázott, csak bólintott.

– Ennétek egy kis reggelit? – kérdezte. Wil vállat vont.

– Mire gondolsz, Perk?

– Tejre, dióra, sajtra, kenyérre. Ennyi van nálam.

– Az pont jó lesz! – vigyorodott el a völgylakó. Gyorsan hátranézett Amberlére. Fogalma sem volt, mit keres itt Perk, de az étel ellenállhatatlanul hangzott. – A legnagyobb örömmel osztjuk meg veled a reggelit. – Leültek egymással szemközt. A kis elf az egyik tarsolyából elővarázsolta az ígért diót, sajtot, kenyeret, valamint három apró fakupát. A kupákba tejet töltött egy tömlőből. A völgylakó és az elf leány mohón behabzsolták csekély adagjukat.

– Honnan vetted a tejet? – kérdezte Amberle.

– Egy kecskétől – nyámmogott a gyerek tele szájjal. – Innen pár mérfölddel északra egy kecskepásztor legelteti a nyáját. Pitymallatkor fejtem meg az egyiket. – Amberle kérdő pillantást vetett Wilre. A völgylakó vállat vont.

– Perk azt mondja, hogy Szárnyas Lovas. Repül.

– Még nem vagyok igazi Szárnyas Lovas, még nem – igazította ki a fiú. – Még túl kicsi vagyok. De egy napon az leszek. – Zavart csönd támadt.

– Még nem mondtátok, mit kerestek itt – szólt végül Perk. – Menekültök valamitől?

– Miért kérdezed, Perk? – csapott le Amberle.

– Mert úgy néztek ki, mintha menekülnétek. A ruhátok szakadt és piszkos. Nincs nálatok se fegyver, se étel, se takaró. Nem raktatok tüzet. És olyan a szemetek, mintha nagyon megijedtetek volna valamitől.

– Okos fiú vagy, Perk – mondta azon nyomban Wil, aki már tudta, hogyan viselkedjen. – Megígéred, hogy nem árulod el senkinek, amit most mondok? – A fiú bólintott.

– Megígérem.

– Helyes. – Wil bizalmasan előrehajolt. – Ez a hölgy, akit Amberlének hívnak, nem akármilyen hölgy, hanem hercegnő, egyik unokája Eventine Elessedilnek, az elfek királyának.

– A földi elfek királyának – igazította ki Perk. Amikor Wil elhallgatott, nem értve ezt a megkülönböztetést, a fiú közelebb csúszott. – Valamilyen kincset kerestek? Vagy a hölgy el van varázsolva? Meg van babonázva?

– Igen. Nem. – A völgylakó elnémult. Mibe keveredett? – Egy olyan… talizmánt keresünk, Perk, amit egyedül a hölgy tud használni. Valami nagyon nagy baj fenyegeti az elf népet. Csak a talizmán védhet meg tőle, úgyhogy gyorsan meg kell találnunk. Akarsz segíteni? – Perk szeme kerekre nyílt az izgalomtól.

– Ez kaland? Igazi kaland?

– Nem tudom, Wil… – szólt közbe Amberle elkomorodva.

– Kérlek, bízzál bennem! – emelte föl a kezét a fiatalember csitítóan. Visszafordult a fiúhoz. – Ez nagyon veszélyes dolog, Perk. Az a valami, amely bennünket üldöz, már sok elfet megölt, úgyhogy ez nem tréfadolog. Pontosan azt kell tenned, amit kérünk, és mikor azt mondom, vége, azonnal ott kell hagynod bennünket. Megegyeztünk?

A fiú bólogatott.

– Mit akarsz, mit csináljak? – A völgylakó a Sarkantyú-hegységre mutatott.

– Azt, hogy mutass nekem egy utat a hegyen át. Ismersz ilyet?

– Persze! – méltatlankodott Perk. – Hová mentek?

Wil habozott. Nem tudta eldönteni, jó lesz-e, ha a gyerek tudomást szerez az igazságról.

– Fontos ez? – kérdezte.

– De mennyire fontos! – vágta rá Perk. – Hogy mutassam meg, merre menjetek, ha azt se tudom, hová akartok menni?

– Logikusan hangzik – szólt Amberle, jelentőségteljes pillantással figyelmeztetve a völgylakót, hogy erre számíthatott volna. – Azt hiszem, jobb, ha megmondod neki, Wil. – A völgylakó bólintott.

– Na jó. A Rengetegbe megyünk.

– A Rengetegbe? – A fiú elkomolyodva rázta a fejét, és pillantásában kissé megfakult a lelkesedés. – Nekem tiltott terület a Rengeteg. Nagyon veszedelmes.

– Tudjuk – felelte Amberle. – Csakhogy nincs választásunk. Oda kell mennünk. Tudsz segíteni?

– Tudok – mondta határozottan a fiú. – De a hegyeken át nem mehettek. Az napokig eltartana.

– De ha nem a hegyeken át megyünk, akkor hogy jutunk oda? – kérdezte Wil. – Van más módja?

– Persze – vigyorgott a fiú. – Repülhetünk. – Wil tehetetlenül pillantott Amberlére.

– Az a helyzet Perk, hogy… mi nem tudunk repülni – mondta a lány szelíden.

– De tudunk – makacskodott a gyerek. – Már mondtam, hogy Szárnyas Lovas vagyok, illetve majdnem.

Ezt a fantáziát, gondolta Wil.

– Nézd, Perk, a repüléshez szárnyra van szükség, és nekünk nincsen szárnyunk.

– Szárnyatok? – A fiú mintha zavarba jött volna, aztán elvigyorodott. – Ó, ti azt gondoltátok… Ja, értem! Nem, nem, nem mi repülünk, hanem Genewen. Na, gyertek csak. – Gyorsan felállt és kisietett a fenyőliget sátorából. Wil és Amberle értetlenül követték, zavart pillantásokat vetve egymásra. Amikor kiértek a pagonyból a hegyoldalba, Perk apró ezüstsípot húzott elő a nyakán lógó szütyőből, a szájához emelte és belefújt. A síp nem adott hangot. Wil másodszor is Amberlére pillantott, és lassan csóválta a fejét. A dolog nem úgy alakult, mint tervezte. Perk visszaejtette a sípot a szütyőbe, megfordult és a szemhatárt nézte. A völgylakó és az elf leány gépiesen követte a pillantását.

Váratlanul óriási alak röppent ki a Sarkantyú-hegység mögül. Aranyként tündökölt a reggeli napsugárban. A csúcsok fölé érve lecsapott, egyenesen feléjük. Wil és Amberle összerezzent. Még soha nem láttak ekkora madarat. Szárnyainak fesztávolsága elérte a teljes kilenc métert, fényesen csillogó feje lángszínű volt, fekete cirmokkal, a csőre nagy és horgas; hatalmas karmait előrenyújtotta ereszkedés közben. A két vándornak egyetlen pillanatra az a fekete szárnyas lény jutott eszébe, amely majdnem elkapta őket menekülés közben a Rhenn-völgyben, de aztán látták, hogy ez nem ugyanaz. Tőlük alig háromméternyire ereszkedett le a mezőn, szárnyait szorosan összezárta aranytollú testén, tarajos fejét fölvetette, belevijjogott a reggeli csendbe, majd Perk felé vágott a csőrével. Válaszul a fiú furcsa rikoltást hallatott, az-után visszafordult hüledező társaihoz.

– Ő Genewen – mondta vidáman vigyorogva. – Na, látjátok? Nem megmondtam, hogy tudunk repülni?

GENEWEN LÁTTÁN Wil és Amberle már sokkal inkább hitték a történetet, amelyet Perk mesélt.

Még Jerle Shannara és a Fajok Második Háborúja előtt történt, hogy egy kis elf közösség rég elfeledett okokból kivándorolt hazájából, és megtelepedett az Irrybis alatt egy zord, ember nem járta, erdős hegyvidéken, annak a beltengernek a mentén, amelyet a fajok Választóvíz néven ismertek. Ezek az elfek voltak Perk ősei. Vadásztak, halásztak, és az évek során felépítették apró falvaikat a Myriantól nyugatra a parti szirteken. Hamarosan felfedezték, hogy a kőszálakon hatalmas ragadozó madarak kolóniájával osztoznak, amelyek a beltengerre nyíló barlangokban fészkeltek. Griffeknek nevezték el őket, egy óvilági legendás madárfaj után. A griffek és az elfek először betartották a tíz lépés távolságot, ám idővel az elfek rájöttek, hogy nagy hasznát vennék az óriás madaraknak, ha betanítanák őket hátasaiknak. Leleményesen és határozottan láttak hozzá céljuk megvalósításához. Sorozatos balsikerek után kiókumlálták, hogyan értsenek szót a madarakkal; ennek utána sor került a fiatal egyedek, majd az egész kolónia megnyergelésére.

A madarak hordozták az elfeket, akiknek ilyen módon sikerült bővíteniük halász-és vadászterületeiket, és ugyanakkor közösségük védelmére is kiképezték a griffeket. Cserébe megvédték a madarakat minden lénytől, amely meg akarta támadni a kolóniát, vagy betolakodott a területükre. Megtanultak gondoskodni a griffekről, gyógyították sebeiket és betegségeiket, jól tartották őket. Az idő egyre erősebbre fűzte madarak és emberek kapcsolatát. Közösségüket Szárnyas Fészeknek nevezték el. A kis Szárnyas Fészek magányos jelenség volt a gyéren lakott, vad vidéken, ahol ritkán fordult meg vándor. Régóta megszakadt a kapcsolatuk a nagyobb elf közösségekkel, amelyek a Rengetegtől északra laktak. Szárnyas Fészek elfjei saját kormányt alakítottak, és bár elismerték az arborloni királyokat a nyugatföldi elfek többségének urául, magukat külön népnek tartották. Ennek hangsúlyozására égi elfeknek nevezték magukat, megkülönböztetésül a nyugati és a földi elfektől. Perknek már az apja és a nagyapja is Szárnyas Lovas volt.

Szárnyas Lovasnak azokat nevezték, akik kiképezték és megülték az óriás griffmadarakat, akik az élelemszerzést és Szárnyős Fészek védelmét irányították. Szárnyas Fészekben más címeket is viseltek a férfiak és nők, de a Szárnyas Lovas volt a legirigyeltebb. Csak a Szárnyas Lovas parancsolhatott a griffnek. Csak neki volt hatalma repülni, széltében-hosszában bejárni a földet: Népe rendkívüli becsben tartotta, életük halhatatlan jelképének számított. Perk második éve tanult griffen lovagolni. Korán eldőlt, melyik gyerek lehet Szárnyas Lovas, és a képzés addig folytatódott, amíg a fiú férfikorba érett. Gyakran szó sem lehetett más életpályáról, például Perk esetében, akitől eleve elvárták, hogy apja és nagyapja nyomdokaiba lépjen. Genewen a nagyapja griffje volt, mivel azonban a nagyapa túlságosan megöregedett a rendszeres szolgálathoz, tehát Genewen Perké lesz, mihelyt a fiú eléri a férfikort.

A griffek nagyon hosszú életűek, általában négy, de néha öt elf nemzedéket is kiszolgálnak, ezért egy madárnak élete során több mestere is lehet. Genewen először Perk nagyapját szolgálta, de ha ugyanilyen jó marad az egészsége, egy napon Perk fia vagy unokája is őt lovagolja. Egyelőre Perket szolgálta, aki a nagyapja felügyeletével tanulta a Szárnyas Lovas mesterségét. Az elf fiú egy kiképzési gyakorlat folytán került a Sarkantyú-hegységbe, ahol találkozott Willel és Amberlével. A tanulás megkövetelte, hogy egyre nagyobb távolságra repüljön Szárnyas Fészekből. Minden repülésnél más feladatokat kellett végrehajtania, különböző szabályok szerint. A mostani esetben hét napot kellett Szárnyas Fészektől távol töltenie, darabka kenyéren, sajton és egy tömlő vízen. A többi ételt és italt magának kellett megtalálnia. Fel kellett derítenie a Rengeteget övező hegyvidék meghatározott részeit, és hazatérése után be kellett számolnia róluk. A völgybe a többi tanulóhoz hasonlóan neki is tilos volt belépnie. Kerülnie kellett minden kapcsolatot a Rengeteg lakóival. Ez egyértelmű utasítás volt, Perk nem is vonta kétségbe. De gyakorlata második reggelén, miközben dél felé szállt Sarkantyú-hegység keleti peremén, a magasból észrevette az alvó Wilt és Amberlét egy fenyvesben. Lefelé kormányozta griffjét, hogy alaposabban szemügyre vegye őket, és azonnali dilemmával találta magát szemben. Kik ezek az utazók, akik ugyanolyan elfek, mint ő? Honnan került ide a fiatal férfi és a még fiatalabb lány? Mit keresnek ezen a zord vidéken, ilyen silány felszereléssel? Egyetlen pillanatnyi gondolkodásra volt szüksége a döntéshez. Megparancsolták, hogy kerülje a Rengeteg lakosait, de más embereket illetően nem kapott utasítást, ami lehet, hogy mulasztás volt a nagyapjától, de akkor is tény. Noha Perket elővigyázatossá és koránál érettebbé tették kiképzésének szigorú követelményei, azért csak gyerek volt még, tele gyerekes kalandvággyal. Nagyapja résnyire nyitva hagyta az ajtót; természetes, hogy szerette volna sarkig tárni. Végül is nem csak engedelmes, de kíváncsi fiú is volt, és a kíváncsiság gyakran erősebbnek bizonyult az engedelmességnél.

Wil és Amberle szerencséjére ez is egy ilyen eset volt.

PERK BEFEJEZTE a történetét, majd egy-két percig türelmesen válaszolgatott a kérdésekre, ám végül erőt vett rajta az új kaland izgalma. Félreérthetetlen türelmetlenséggel kérdezte új ismerőseit, hogy készen állnak-e az indulásra. Genewen ugyan csak egy lovashoz szokott, de többet is elbír. Háromig se számolnak, és már át is vitte őket a Sarkantyú-hegységen! Wil és Amberle kétkedve sandított az óriás madárra. Boldogan kaptak volna minden más lehetőségen, ha létezett volna. Viszont itt állt ez a fiú, csípőre tett kézzel, alig várva, hogy a tettek mezejére léphessen. Wil vállat vont, jelezve, hogy nincs ellenvetése. Ha egy kisfiú meg tudja tenni, akkor ők is meg tudják.

Perk odavezette őket Genewenhez. A hatalmas madarat szoros bőrhámmal szerszámozták fel. Perk megmutatta a vándoroknak, melyik hurokba tegyék a lábukat, hogy felmászhassanak a griff hátára. Tartotta Genewent, amíg Wil és Amberle felkapaszkodott, azután csizmájukat a lábszíjakba illesztette, kezüket a bogos kapaszkodókra kulcsolta, és pótlólagos biztonsági intézkedésként még hozzá is kötötte őket a hámhoz. Ily módon, tájékoztatta őket, akkor sem esnek le, ha túl erősen fújna a szél. Ez a megnyugtatás nem derítette különösebb kedvre a völgylakót és az elf leányt, akik már épp eléggé meg voltak rémülve. Ez után Perk adott nekik egy-egy darabka barna gyökeret, hogy rágják meg és nyeljék le. Ez a gyökér, magyarázta, enyhíti a repülés kellemetlenségeit. Wil és Amberle sietve befalta a gyökeret.

Miután utasait biztonságba helyezte, az elf fiú hosszú bőrszíjat húzott ki a hám alól, és megcsapta Genewent. A griff átható kiáltással széttárta nagy szárnyait, és meredek vonalban felröppent a reggeli égre. Wil és Amberle megkövülten bámulta, hogyan távolodik alattuk a föld. A fenyőliget fái összetöpörödtek. A griff emelkedő csigavonalban körözött a rét felett, ráfeküdt a légáramlatokra, és suhanni kezdett a nyugati ormok irányába. Leírhatatlan érzés volt ez a völgylakónak és az elf leánynak, kezdetben valahol az émely és az ujjongás között helyezkedett el; csakis a különös gyökér nedve akadályozta meg, hogy viszont ne lássák a reggelijüket. Majd csökkent az émely és erősödött az ujjongás. Mámorító volt nézni, hogyan tárul szélesre, kedveskedik erdők, lápok, hegyek, folyók hihetetlen látványával a szemhatár. Elöl a Sarkantyú-hegység fekete csúcsai meredeztek, mint csorba fogak a föld ínyében, közöttük kéken kanyargott a Mermidon vékony pántlikája; északon a Fojtó Fertő piszokfoltja sötétlett a nyugatföldi zöld erdők mélyén; keleten, most már messzi távolban a Pykon kettős tornya; délen a Szemfödél párállott az Irrybis küszöbén. Minden itt volt, úgy terült ki alattuk a táj, mintha hegygerincről tekintenének le egy titkos völgyre, amelyet hirtelen tárt föl a ragyogó kék égből nyilazó, kelő nap sugara.

Genewen több száz méter magasra emelkedett és beröpült a Sarkantyú-hegységbe. Ügyesen suhant szorosokon és nyiladékokon át, kígyózott ormainak útvesztőjében, lecsapott a völgyekbe, majd a magasba vágódva lendült át a gerinceken. Wil és Amberle görcsösen kapaszkodott a hámba, pedig sima útjuk volt; a nagy madár mindenben engedelmeskedett a kisfiúnak, aki kézzel-lábbal irányította és biztatta. A szél apró lökésekkel ostorozta őket, de ezen a nyári napon csak lágyan, melegen fújdogált dél felől. Perk rövid időre hátrafordította szeplős képét, szemrevételezte utasait, és fülig érő szájjal vigyorgott. Wil és Amberle mosolya már korántsem volt olyan lelkes. Majdnem egy óráig repültek a hegyek között. Az erdők rég eltűntek; délen, a csúcsok közötti hasadékokban villanásnyi időkre megjelent a Szemfödél, szürkén és barátságtalanul, de aztán annak is nyoma veszett. A hegyek országában jártak, óriási sziklatornyok árnyékában. Wilnek időnként eszébe jutott, hogy mi lett volna, ha Amberlével gyalogszerrel próbálnak átvágni ezen a félelmetes hegységen. Nem valószínű, hogy képesek lettek volna rá az elf vadászok segítsége nélkül. Vajon kergetik-e még őket a démonok? Nyilván ezt teszik, bár azért abban a tudatban van valami jó, hogy most még az Arató sem lenne képes követni a lábuk nyomát, még ha túl is élte valamilyen módon a pykoni futóhíd összeomlását.

Valamivel később Perk egy hegyi tóra néző, magas fűvel és vadvirággal benőtt, fátlan oromhoz irányította Genewent. A griff puhán leereszkedett a fűre, és utasai leszálltak: Perk fürge szökkenéssel, Wil és Amberle ügyetlenül, elgémberedve, megkönnyebbült arccal. Félórát pihentek az ormon, majd visszamásztak a griffre és folytatták útjukat nyugat felé a hatalmas csúcsok között. Még kétszer pihentek. Perk minden alkalommal megkínálta utasait étellel-itallal, amit ők sietve visszautasítottak. Csupán a különös gyökérből fogadtak el egy újabb darabkát, amelyet Perk minden megjegyzés nélkül nyújtott át. Neki is ilyen volt az első repülése. Délre megérkeztek a Rengeteg keleti szélére. Genewen hátáról tisztán láthatták az egész völgyet, a burjánzó ősvadont a Sarkantyú-és az Irrybis-hegység, meg a ködösen terpeszkedő Szemfödél között. Félelmetes erdő volt, tele szövevényes vízmosásokkal, összevissza sziklatarajokkal, pangó vizű tavakkal, itt-ott magányos kőszálak ágaskodtak a fák között, mintha markolászó kezek kapkodnának a magasba. Lakóháznak, településnek, tanyának, felszántott földnek, legelésző nyájnak semmi nyoma. Vad vidék volt, sötét és barátságtalan. Wil és Amberle riadtan sandított le rá. Néhány perc múlva Perk visszakormányozta Genewent a csúcsok árnyékába, és a Rengeteg eltűnt. Kevéssel az után, hogy a nap túljutott a delelőn, Perk ismét délnek fordította a griffet. A madár lassú ívben átkanyarodott egy szűk nyiladékon, és ők ismét meglátták a Rengeteget.

A griff ereszkedni kezdett egy sziklás meredély mentén, amely a völgy teknőjében végződött. A meredély szélén Genewen bedőlt jobbra, és célba vette a Rengetegre néző, széles lejtőt, amelyen facsoportok nőttek. Perk egy fenyves mögött tette le a madarát. Wil és Amberle óvatosan lekászálódott a griffről. Dörgölték izmaikat, amelyek megmerevedtek és elzsibbadtak a hosszú úton. Perk odavetett a madárnak egy kurta parancs-szót, majd az izgalomtól kipirult arccal követte útitársait.

– Látjátok? Ugye, hogy megcsináltuk! – Vigyorgott, fülig ért a szája.

– Csakugyan meg – mosolygott Wil savanyúan, az alfelét masszírozva.

– Most mit fogunk csinálni? – érdeklődött a fiú lelkesen. Wil fintorogva fölegyenesedett.

– Te semmit, Perk. Neked eddig tartott az út.

– De én segíteni akarok! – makacskodott Perk. Amberle hozzálépett, és átkarolta a vállát.

– Már segítettél, Perk. Nélküled nem jutottunk volna idáig.

– De én le akarok menni…

– Nem, Perk! – vágott a szavába Amberle. – Amit most kell csinálnunk, az ahhoz túlságosan veszélyes, hogy belekeveredj. Nekem és Wilnek le kell mennünk a Rengetegbe, ami neked tiltott terület. Magad mondtad. Úgyhogy most el kell válnunk. Emlékezz, megígérted Wilnek, hogy elmész, amint kérünk. – A fiú morcosan bólintott.

– De én nem félek! – motyogta.

– Tudom – mosolygott az elf leány. – Nem hinném, hogy sok minden van, amitől félnél.

Perk némileg felvidult a bóktól, és elmosolyodott.

– Egyetlen dolgot tehetsz értünk – fogta meg Wil a gyerek vállát. – Nem nagyon ismerjük a Rengeteget. Meg tudnád mondani, mikkel találkozhatunk odalent?

– Szörnyekkel – vágta rá a fiú habozás nélkül.

– Szörnyekkel?

– Mindenfélével. Boszorkányok is vannak. Nagyapám mondta. – A völgylakó nem tudta, hogy higgye-e vagy sem. Az a nagyapa, aki az unokáját próbálja távol tartani a Rengetegtől, természetesen ilyeneket mond.

– Hallottál valaha egy Mentsvár nevű helyről? – kérdezte hirtelen ötlettel. Perk a fejét rázta. – Gondoltam – sóhajtott Wil. – Tehát szörnyek és boszorkányok. Utak vannak? – A fiú bólintott.

– Megmutatom. – Elvezette őket a fenyvesből egy kisebb magaslatra. – Látjátok azt? – bökött egy nagy rakás kidőlt fára a lejtő alján. Wil és Amberle a szemét meresztette. – Azok mögött a fák mögött kezdődik az út, amely Grimpen Ward faluba vezet. A Rengeteg minden útja Grimpen Wardba vezet. Innen nem látszik, de ott van, több mérföldnyire, az erdő mélyén. Nagyapám azt mondja, hogy rossz hely, csupa gégemetsző és tolvaj lakja. Bár talán leltek valakit, aki elkalauzolhat.

– Talán – mosolygott Wil hálásan. Még a gégemetszők és a tolvajok is jobbak a szörnyeknél és a boszorkányoknál. Bár ezzel együtt nem árt az óvatosság. Mert, még ha az összes tolvaj, gégemetsző, szörny és boszorkány a képzelet világában létezik is, annál valóságosabbak a démonok, akik keresik, sőt talán várják is őket. Perk mélyen eltűnődött, majd felnézett.

– Mit fogtok csinálni, amikor megtaláljátok ezt a Mentsvárat? – kérdezte.

– Hát, Perk – felelte Wil némi habozás után –, ha megtaláljuk Mentsvárat, akkor megtaláljuk a talizmánt, amelyről beszéltem. Azután visszatérhetünk Arborlonba. A fiú fölragyogott.

– Akkor még tehetek valamit! – ajánlkozott lelkesen. Benyúlt a nyakáról függő kis bőrszütyőbe, kivette az ezüst sípot és a völgylakó felé nyújtotta.

– Perk, mi… – kezdte Wil, de akkor már a tenyerében is volt a síp.

– Még öt napom van, azután kell visszatérnem Szárnyas Fészekbe – vágott a szavába a fiú. – Minden délben átrepülök egyszer a völgyön. Ha szükséged van rám, jelezz a síppal, és jövök. Emberek nem hallhatják a hangját, csak a griffek. Ha öt napon belül megtaláljátok a talizmánt, akkor Genewennel hazaviszünk benneteket északra.

Amberle megrázta a fejét.

– Perk, nem hinném… – kezdett volna tiltakozni.

– Várj csak! – szólt közbe Wil. – Ha Genewen vissza tudna repíteni északra, azzal napokat takarítanánk meg. Nem kellene átvergődnünk azon a vidéken, amelyen jöttünk. Amberle, te is tudod, hogy minél hamarabb északon kell lennünk! – Perkre pillantott. – Meg tud tenni Genewen ekkora utat? Hát te? – A fiú magabiztosan bólintott.

– De hát megmondta, hogy ki van tiltva a Rengetegből! – figyelmeztette Amberle. – Hogy szállhatna le?

Perk fontolóra vette a dolgot.

– Hát majd annyi időre teszem le Genewent, amíg fölszedlek benneteket, és az csak egy pillanat.

– Nekem ez egy csöppet sem tetszik! – közölte Amberle homlok-ráncolva. – Túlságosan veszedelmes, ráadásul Perk visszaél övéi bizalmával.

– De én segíteni akarok! – makacskodott a fiú. – Különben is, ti mondtátok, hogy mennyire fontos! – Olyan elszánt volt a hangja, hogy egy percig még Amberlének sem jutott eszébe újabb érv. A völgylakó megragadta az alkalmat.

– Nézd, miért nem kötünk kompromisszumot? Megígérem, hogy ha Perket bárminemű veszély fenyegeti, semmiképpen sem hívom oda. Ez elég?

– De Wil…! – kezdte a gyerek.

– Perk pedig beleegyezik, hogy az öt nap elteltével visszatér Szárnyas Fészekbe, ahogy a nagyapjának ígérte, akár hívom, akár nem – fejezte be a völgylakó, kurtán belefojtva a gyerekbe minden ellenvetést.

Amberle gondolkodott egy darabig, majd kelletlenül bólintott.

– Jól van. De szavadon foglak, Wil. – A völgylakó állta a pillantását.

– Akkor megegyeztünk. – Visszafordult a fiúhoz. – Most indulnunk kell, Perk. Adósaid vagyunk.

Megfogta a kis elf kérges kezét, és keményen megszorította.

– Ég áldjon – búcsúzott Amberle. Lehajolt, csókot lehelt a fiú arcára. – Perk lángvörös lett, és lesütötte a szemét.

– Ég áldjon, Amberle. Sok szerencsét. – Még egyszer búcsút intettek a gyereknek, aztán megfordultak és elindultak a hosszú lejtőn a vadon felé. Perk addig nézett utánuk, amíg el nem tűntek.

XXVI.

KÉT NAPPAL azután, hogy Wil, Amberle és a kísérő elf vadászok elhagyták Arborlon városát, Eventine Elessedil magányosan ült alkonyatkor a dolgozószobájában az íróasztalán szétterített térképek és földabroszok felett. Két napja szürkén zuhogott az eső, áztatta az elf erdőket. Már esteledett, a szoba túlsó végében hosszú, sötét árnyékok hullottak be a földig érő, függönyös ablakon. Manx összegömbölyödve hevert ura lábánál, deres pofáját mellső mancsain nyugtatva, és hangosan, egyenletesen szuszogott. Az öreg király fölemelte a fejét, és megdörzsölte fáradtságtól vörös szemét. Szórakozottan bámult maga elé, majd felállt. Nyugtalankodott, mert Allanonnak már meg kellett volna érkeznie. Még mindig sok tennivaló volt hátra, amit nem lehetett elintézni a druida segítsége nélkül. Eventinennek fogalma sem volt róla, hová ment ezúttal a hatalmas ember; korán reggel indult, és azóta senki sem látta.

A király az esőt nézte. A druidával és a tanács tagjaival közösen három napja készítette elő az elf haza védelmét, amire okvetlenül szükség lesz. Nem bírt versenyt futni az idővel. Az Ellcrys egyre senyved, a Tilalom egyre gyöngül. A király minden percben várta, mikor hozzák a hírt, hogy mindkettőnek vége, a démonok kitörtek, megkezdődött Nyugatföld lerohanása. Az elf hadat mozgósították, készen álltak a dárdások, kardforgatók, íjászok és lándzsások, a Honi Gárda és a Fekete Őrség, a reguláris katonák és a tartalék, elf harcosok az ország minden zugából. A hívó szóra eljött minden épkézláb férfi, családot-házat otthagyva áradtak a városba, hogy fegyvert és felszerelést kapjanak. De a király tudta, hogy még az elf had vasakarata sem állíthatja meg a hordát, ha egyszer a démonok kiszabadulnak és egyesülnek. Tudta, mert Allanon megmondta, és Eventine bölcsebb ember volt, semhogy kételkedjen a druidában, amikor ilyeneket közöl. A démonok többen vannak az elfeknél, fizikailag is erősebbek, fűti őket az eszelős gyűlölet, amely rabságuk első napja óta gennyed bennük a száműzetésükért felelős nép ellen. Ezredévekig nyelték magukba az indulatot, amely most kirobban. Eventinenek nem voltak illúziói. Ha az elfek nem kapnak segítséget, a démonok egy szálig kiirtják őket. Nem lenne jó kizárólag Amberlére és az Ellcrys magjára hagyatkozni. Eventinenek tudomásul kellett vennie, bármennyire fájt is, hogy talán sohasem látja viszont az unokáját. Még mielőtt a lány visszatért volna Arborlonba, a király követeket küldött a többi fajhoz, kérve, hogy támogassák az elfeket a földjüket fenyegető gonosz ellen, amely végül elemészti az egész világot. Több mint egy hete távoztak a követek, eddig egy sem tért vissza.

Persze korai még választ várni, hiszen Callahorn is több napra van lóháton. Bár ezzel együtt is kétséges, hogy tolonganának a segítők. Természetesen eljönnek a törpék, mint ahogy mindig eljöttek. Törpék és elfek az első Druidatanács óta együtt szálltak szembe minden ellenséggel, amely megtámadta Négyföld szabad népeit. Ám a törpéknek Anar sűrű erdeiből kell idáig jönniük. Ráadásul gyalog, mert nem lovagolnak. Eventine a fejét ingatta. A törpék sietnek, ahogy tudnak – de lehet, nem annyira, amennyire az elfek megmentéséhez kellene. Ott van persze Callahorn, de nem a régi Callahorn, nem Balinor Callahornja. Ha Balinor még élne, ha ma is a Buckhannah-ház uralkodna, nyomban megindulna a Határőr Légió. De Balinor, az utolsó Buckhannah meghalt, és Callahorn jelenlegi uralkodója, egy távoli rokon, akit inkább a véletlen, mint a közakarat juttatott a trónra, tétova és túlságosan óvatos ember, aki esetleg kényelmesebbnek tartja elfelejteni, hogy legutóbb az elfek segítettek Callahornon. Tyrsis, Varfleet és a fél századdal ezelőtti pusztulásából újjáépült Kern közös tanácsainak nagyobb hatalmuk van a királynál, de még ha Eventine hírnökeinek sikerül is meggyőzni őket, hogy a helyzet nem tűr halasztást, ők akkor is lassan fognak cselekedni, mert nincs erős vezetőjük, ki egyesítse őket. Vitatkozni fognak, és amíg vitatkoznak, a Határőr Légió nem mozdul.

A sors iróniája, hogy a callahorniak valószínűleg azért fognak késlekedni, mert nem bíznak a tulajdon délföldi honfitársaikban, főleg a Föderációban. A déli nagyvárosok akkor fogták csak fel, milyen veszély jelentett a Sötét úr, amikor a Boszorkánymester már elpusztult, seregét szétverték; rémületből született kapkodással összehoztak egy ligát, amely a közös határokkal és közös félnivalókkal rendelkező területek laza szervezeteként kezdődött, majd gyorsan fejlődött az aprólékosan kiépített Föderációvá. Több mint ezer év óta a Föderáció volt az első összetartó erejű kormányféle az emberek között. Fennen hangoztatott célként Délföld és az emberfaj végső egyesítését tűzte ki egyetlen kormány alatt, amely természetesen a Föderáció lenne. Evégett hozzáláttak az önálló városok és tartományok beszervezéséhez. Fennállása negyven éve alatt a Föderáció csaknem az egész Délföldre kiterjesztette uralmát. A nagy déli városok közül kizárólag Callahorn berzenkedett. Tiltakozása nem csekély mértékű súrlódást idézett elő a két kormány között, főleg, mert a Föderáció kitartóan terjeszkedett északnak, a callahorni határok irányába.

Eventine keresztbe fonta karját és elkomorodott. Küldött hírnököt a Föderációhoz, de nemigen számított segítségre. A Föderációt mérsékelten érdekelték a többi faj gondjai, és kétséges, hogy kellő oknak tekintene az aggodalomra egy démoninváziót Nyugatföld ellen. Őszintén szólva még az is kétséges, hogy hinnének egy ilyen lerohanás lehetőségében. Délföld emberei keveset tudtak a mágiáról, amely az első Druidatanács óta keserítette más földek lakóit; belterjes, elzárt életet éltek, és új keletű terjeszkedésükben eddig még ritkán kellett találkozniuk a tapasztalataik szűk körén túl leselkedő, kellemetlen valóságokkal. A király ismét megcsóválta a fejét. Nem, a Föderáció városai nem jönnek. Mint mikor a Boszorkánymesterre figyelmeztették őket. Azt sem akarták elhinni.

A gnómokhoz nem ment követ. Úgyse lett volna értelme. A gnómok törzsi társadalomban éltek, nem volt egyeduralkodójuk vagy kormányzó tanácsuk. Törzsfőnökök és igazlátók vezették őket, külön törzsfőnöke és igazlátója volt minden törzsnek, amelyek örökösen viszálykodtak. A tyrsisi vereségtől megkeseredett gnómok ötven éve nem avatkoztak más fajok ügyeibe. Oktalanság lett volna azt várni tőlük, hogy épp most megteszik.

Maradtak a trollok. Ők ugyancsak törzsekre oszlottak, ám a tágas Északföldön a Fajok balvégzetű Harmadik Háborúja óta megindult az egyesülés; néhány területen szövetségre léptek a törzsek, és tanácsok irányították őket. Az egyik legnagyobb szövetség az elfek országával észak felől határos kershalti tartományban jött létre. Kershaltban zömmel hegyi trollok éltek, bár más fajtáikkal is lehetett találkozni. Elfek és trollok hagyományos ellenségnek számítottak, a fajok háborúiban ádázul küzdöttek egymás ellen. Ám a Boszorkánymester pusztulása jelentősen mérsékelte gyűlölködésüket, és az utóbbi ötven évet a viszonylagos békés egymás mellett élés jellemezte. Arborlon és Kershalt különösen jó kapcsolatban állt. Megindult a kereskedelem, és már a küldöttségek hivatalos cseréjét tervezték. Arra van esély, hogy a kershalti trollok esetleg segítenek. Az öreg király ferdén mosolygott, és megálljt parancsolt gondolatainak. Csekély az esély, csak hát ő egyet sem hagyhat ki. Az elfeknek, ha életben akarnak maradni, szükségük lesz mindenkire, aki hajlandó melléjük állni. Lassan felállt, nyújtózott, majd ismét az asztalán szétterített térképeket nézte. Mindegyik Nyugatföld más-más részét ábrázolta, együttesen kiadva az elfek országát és a vele szomszédos területeket. Eventine addig tanulmányozta a földabroszokat, míg álmában le tudta volna rajzolni őket.

Valamelyik részen támadni fognak a démonok, ott kell felállítani az elf védelmet. De hol? Hol roppan össze először a Tilalom? Hol kezdődik az invázió? Pillantása ide-oda vándorolt a térképeken. Allanon megígérte, hogy kinyomozza, hol következik be az áttörés. Ezt a létfontosságú adatot várta az elf hadsereg. De addig… Sóhajtott, és a palotakertre néző, földig érő ablakokhoz lépett. A sűrűsödő sötétségben Andert pillantotta meg, amint az eső miatt lehorgasztott fejjel, karjában az utasításnak megfelelően összeszedett csapat-és hadtápnyilvántartások nyalábjaival közeledik. Az öreg király arca fölengedett. Ander felbecsülhetetlennek bizonyult az utóbbi napokban. Eventine fiatalabb fiára hárult az adatgyűjtés elengedhetetlen, bár fárasztó és a legenyhébb kifejezéssel is csak hálátlan robotnak nevezhető munkája, amit Arion megvetően elutasított volna. Ám Ander zokszó nélkül feküdt neki. A király a fejét csóválta. Különös. Arion a trónörökös, a kedvence, ám az utóbbi napokban voltak percek, amikor sokkal inkább látta magát Anderben. Tekintete az ón-szürke esti égre csúszott, és hirtelen az jutott eszébe, hogy Ander érezte-e vajon ugyanezt valaha?

A FÁRADTSÁGTÓL barázdált arcú Ander Elessedil becsörtetett a palotába, lerázta köpenyéről az esővizet, és befordult az apja dolgozószobájához vezető, félhomályos folyosóra, féltőn ölelve magához a kimutatásokat és lajstromokat. Fárasztó napja volt, amit a legcsekélyebb mértékben sem könnyített meg, hogy Arion következetesen átnézett rajta. Ez így tartott azóta, hogy Ander az unokahúguk pártjára állt a Legfőbb Tanács előtt. A széles törésből szakadék lett, amelyet Ander nem tudott áthidalni. A mai találkozás egyedül arra volt jó, hogy megmutassa, mekkorára tágult ez a szakadék. Amikor az apjuk megbízta az adatgyűjtéssel, Arionhoz fordult segítségért, mert bátyja irányította az elf hadsereg mozgósítását és fölszerelését. Bár Arion órákkal rövidíthette volna meg a bátyja munkáját, még csak találkozni sem volt hajlandó vele, egy hadtápos altisztet küldött maga helyett, és egész nap letagadtatta magát.

Ander dühbe gurult, és kis híján kierőszakolta a nyílt összecsapást. Ám ebbe esetleg az apjuknak is bele kellett volna avatkozni, márpedig az öreg királynak semmi szüksége újabb problémákra. Ander tehát hallgatott. Amíg démoni hordák fenyegetik az országot, a személyes nézeteltéréseket félre kell tenni. Megrázta a fejét. Ettől az okoskodástól cseppet sem csillapult rosszkedve, amellyel elmérgesedett testvéri kapcsolatukra gondolt. Belökte csizmája orrával a dolgozószoba ajtaját, belépett, ismét lábbal csukta be az ajtót. Sikerült bátorítóan mosolyogni az apjára, aki odajött, hogy átvegye a kimutatásokat és névsorokat, majd fáradtan rogyott egy székbe.

– Ez minden – mondta. – Leltározva, nyilvántartva, osztályozva.

Eventine a térképes asztalra helyezte az anyagokat, majd visszafordult a fiához.

– Fáradtnak látszol. – Ander felállt, nyújtózkodott.

– Az vagyok…

Az ablakok fölpattantak, becsapott az eső, a szél meglobogtatta az olajlámpák lángját, a padlóra szórta a térképeket. Apa és fia sarkon fordult. Az ajtóban Allanon állt, nedvesen csillogó fekete köntöséből víz csöpögött. Érdes vonásai megfeszültek, szája pengévé keskenyedett. Vékony botot fogott két marokra, amelynek olyan színe volt, mint az ezüstnek. Ander ránézett a druidára, és ereiben megfagyott a vér. Volt valami rettenetes Allanon arcában: könyörtelen elhatározás, erő és halál. A druida belökte a földig érő ablakszárnyakat, helyére tolva a reteszt, amelyet valamilyen módon képes volt kívülről kinyitni. Amikor visszafordult, Ander még tisztábban látta az ezüstös ágat, és holtsápadt lett.

– Mit tettél, Allanon! – csúszott ki a száján. Az apja is észrevette az ágat.

– Az Ellcrys! – súgta elszörnyedve. – Druida, te levágtál egy ágat az élő fáról!

– Nem, Eventine – felelte a szálas ember halkan. – Nem vágtam. Nem bántottam Őt, aki élete e földnek. Sose tennék ilyet.

– De a bot… – kezdte a király, és úgy nyújtotta előre a kezét, mintha a fa megperzselhetné.

– Nem vágtam – felelte a druida. – Nézd csak meg jól a végeit.

Előretartotta a botot, és lassan megfordította, hogy látni lehessen. Ander és az apja odahajolt. A bot két vége le volt gömbölyítve. Nem sértette, nem vágta meg késpenge. Még a göcsörtjei is beforrtak és elsimultak. Eventine elhűlt.

– Akkor hogy…?

– Ő adta nekem, elf király, hogy jogarként hordozzuk ellenségei előtt, akik népét és országát fenyegetik. – Hangja olyan hideg volt, hogy valósággal megdermesztette a kis szoba levegőjét. – Íme a mágia, amely erőt ad az elf hadseregnek, hatalmat, hogy megálljon a démonhordák gonoszsága ellenében! Talizmánunk lesz e jogar, az Ellcrys jobbkeze, amelyet felmutatunk, mielőtt összecsap a két sereg. – Előrelépett, még mindig két marokra fogva a jogart, sötét szeme villogott. – Korán reggel egyedül járultam hozzá, fegyvert keresve, hogy megvívhassunk ellenségünkkel. Kegyet találtam előtte, szóként szolgáló képeivel kérdezte, miért jöttem. Megmondtam, hogy az elfeknek az enyémen kívül nincs mágiájuk, mit szembeszegezzenek a démonok hatalmával; megmondtam, hogy félek, hátha ez egymagában nem elég, hátha kudarcot vallok; megmondtam, hogy olyasmit keresek, amiben Ő is benne van, mert kárhozat Ő a démonoknak. Akkor önmagából nyújtotta át ezt a jogart, amely az Ő testének tagja. Gyöngén, halódásának tudatában is átadta egy részét, hogy segítsem vele az elf népet. Nem illettem, nem szóltam, csak álltam lenyűgözve ennyi akaraterőtől. Érintsd meg e fát, elfek királya! Fogd!

Eventine tenyerébe nyomta a jogart. A király szeme tágra nyílt a megrendüléstől. A druida elvette a jogart, és szótlanul nyújtotta Andernek. A herceg összerázkódott, mert a jogar fája meleg volt, mintha életadó vértől lüktetne.

– Él! – súgta hódolattal a druida. – Tőle különváltan is betölti az Ő élete! Ezt a fegyvert kerestem. Ez a talizmán védi meg az elfeket a démonhordák fekete mágiájától. Amíg e jogart hordozzák az elfek, az Ellcrysben élő hatalom őrzi és vigyázza őket. – Elvette Andertől a jogart. Pillantásuk ismét találkozott. Az elf herceg úgy érezte, valami történt közöttük, ami nem foglalható szavakba – akárcsak azon az estén a Legfőbb Tanácsban, mikor ő Amberle mellé állt.

A druida tekintete átsiklott a királyra.

– Most pedig hallgass meg – mondta fojtott, sietős hangon. – Ma éjszaka eláll az eső. Készen áll a hadsereg? – Eventine bólintott. – Akkor hajnalban indulunk. Gyorsnak kell lennünk.

– De hová indulunk? – kérdezte a király. – Megtudtad, hol következik be az áttörés?

A druida fekete szeme fölvillant.

– Megtudtam. Az Ellcrys mondta. Érzi a pontot, ahol a démonok tömörülnek a Tilalom mögött; érzi tulajdon gyöngülését ebben a gyülekezési pontban. Tudja, hogy először ott fog beomlani a Tilalom. Ugyanitt hasították föl azok, akik átjöttek, hogy megöljék a Választottakat. A nyílás visszazárult, de a seb nem gyógyult be. Ott fog megtörni a Tilalom. Máris gyengül és foszlik a nekifeszülő erőtől. Ide parancsolja a démonokat az, aki vezeti őket, akinek hatalma csaknem fölér az enyémmel. Ennek a neve Dagda Mor. Az ő mesterkedései nyomán a seb ismét fölszakad, és nem forr össze többé. De mi várni fogjuk őket! – Szorosabban markolta a jogart. – Várni fogunk. Akkor csapunk le rájuk, közvetlenül áttörésük után, amikor még szervezetlenek. Ameddig bírjuk, akadályozzuk haladásukat Arborlon felé. Időt nyerünk Amberlének, hogy megtalálhassa a Vértüzet és hazatérhessen. – Szótlanul intett apának és fiának, hogy jöjjenek közelebb, majd lehajolt az egyik térképért, és kiterítette az asztalon.

– Itt lesz az áttörés – mondta halkan. A széles Hoare-fennsíkot mutatta.

XXVII.

UGYANEZEN a délutánon, mikor már csaknem elfogyott a fény, és az eső finom párává porlott, belovagolt Arborlonba a Légió Szabad Cohorsa. A városiaknak, akik látták vonulásukat, szemük-szájuk elállt, majd fojtottan pusmogni kezdtek. A fák ösvényeitől az erdei főútvonalakig járt szájról szájra a hír: a Szabad Cohors van itt! Ander Elessedil még akkor is a palota dolgozószobájában ült apjával és Allanonnal – jelenlétéhez, érdekes módon, a druida ragaszkodott, hogy a herceg ismerkedjék a Sarandanon nyugatföldi térképeivel és javasoljon haditerveket –, amikor Gael jelentette a határvidékiek érkezését.

– Uram, megjött Callahornból a Határőr Légió egyik lovascsapata – toppant be a dolgozószobába a fiatal szárnysegéd. – Őrjárataink egy órája találkoztak velük a várostól keletre, és bekísérték őket Arborlonba. Néhány perc múlva itt kell lenniük.

– A Légió! – Mosoly ragyogott fel a király fáradt arcán. – Nem is mertem remélni! Melyik csapat, Gael? Sokan vannak?

– Nem tudom, uram. Az őrjárat fullajtárja hozta a hírt, de nem mondott részleteket.

– Nem fontos. – Eventine fölugrott és az ajtó felé sietett. – Örülünk minden segítségnek, akárki…

– Elf király! – állította meg Allanon mély hangja. – Itt most fontos munkát végzünk, amelyet nem szabad félbeszakítani. Talán inkább a fiad mehetne, ha másért nem, üdvözölni a határvidékieket. – Ander először hökkenten bámult a druidára, majd lelkesen fordult az apjához. Eventine tétovázott, de aztán, fia arcát látva, bólintott.

– Jól van, Ander. Add át köszöntésemet a Légió parancsnokának, és közöld, hogy este személyesen fogadom. Gondoskodj a szállásukról. – Ander, sarkában elf vadászokból álló kíséretével kisietett a palotából, nagy boldogan, hogy a változatosság kedvéért végre valami fontosabb megbízatást kapott. Meglepetése, amelyet Allanon váratlan javaslata okozott, hamarosan kíváncsisággá változott. Nem először történt, hogy a druida éreztette vele a fontosságát, holott erre nem is lett volna szükség. Például az első találkozáskor, amikor Allanon a Vértűzről és Amberléről beszélt a királynak. Vagy mikor paranori indulása előtt Anderre bízta Eventine védelmét. Vagy az a titkos egyetértés, amitől Ander felállt és Amberle pártját fogta a Legfőbb Tanács előtt, amikor senki más nem volt hajlandó. Vagy a mai délután, amikor Allanon átnyújtotta az Ellcrys jogarát az apjának. Arionnak kellett volna jelen lennie az ilyen találkozásokon, nem neki. Miért, hogy sohasem volt ott? Még akkor is ezen rágódott, amikor kilépett a palotakert főkapuján. Ugyanebben a percben bukkantak ki az emelkedő mögül a határvidéki lovasság első sorai, majd lassan felvonult az egész csapat. Ander léptei lelassultak, a herceg összeráncolta a homlokát. Ismerte ezeket a lovasokat. Vállukon bíbor szegélyű, hosszú, szürke köpeny lobogott; hetykén félrecsapott, széles karimájú kalapjukba egyetlen bíbor-piros tollat tűztek. Nyergük mellett hosszú íjak és kétkezes pallosok meredeztek, hátukra rövid kardot csatoltak. Minden lovas lándzsát markolt, amelyen bíbor-szürke zászlócska libegett, lovaik fémveretes, könnyű bőrvértet viseltek. Maroknyi elf vadász, akikkel a várostól keletre találkoztak, vezette fel Arborlon esőtől ázott utcáin precízen szabályos soraikat, amelyek lovaglás közben nem néztek se jobbra, se balra, ügyet sem vetettek a szájtáti bámészkodókra.

– A Szabad Cohors – mormolta Ander. – A Szabad Cohorsot küldték ide.

Kevés olyan ember volt, aki ne hallott volna a Szabad Cohorsról, a callahorni Határőr Légió leghíresebb és legvitatottabb alakulatáról. Nevét arról az ígéretről kapta, amelyet a hozzá szegődőknek adott: hogy senkinek sem kell magyarázkodniuk vagy számot adniuk arról, ami előző életükben történt. És a legtöbbjüknek sok elhallgatni valója volt. Különböző országokból jöttek, különböző életük és előéletük volt, ám hasonló okokból érkeztek. Voltak köztük tolvajok, gyilkosok, csalók, más hadak dezertőrei, urak és pórok, becsületesek és becstelenek, kalandorok, szökevények, csavargók – de valamennyi menekülni akart régi énjétől, el akarta felejteni azt, aki volt, hogy elölről kezdhessen mindent. A Szabad Cohors ezt a lehetőséget adta meg nekik. A Szabad Cohorsnál senkit sem kérdeztek, ki volt korábban; élete azzal a nappal kezdődött, amikor beállt katonának. Ami volt, elmúlt; csak a jelen számított, és hogy a katona mit tud kihozni magából a szolgálati ideje alatt. Legtöbbjüknél nem tartott sokáig ez az idő. A Szabad Cohors a Légió különleges alakulata volt, ennélfogva feláldozhatónak számított. Minden összecsapásban, amelyre alapítása óta, tehát úgy harminc éve sor került, a Cohors veszteségei voltak a legmagasabbak. Katonái maguk mögött hagyhatták a múltjukat, de nem kaptak biztosabb jövőt cserébe. Zömüknek még így is megfelelt az üzlet. Végül is mindennek meg kell fizetni az árát, és ez az ár nem is tűnt olyan ésszerűtlennek. Ha mást nem, büszkeséget vásárolhatott rajta a katona, aki lepengette; fontosnak érezhette magát, különbnek minden más négyföldi fegyverforgatónál.

A Szabad Cohorsnál az volt a hagyomány, hogy a harcos csatában haljon meg. Nem mintha keresték volna a halált; az csak hozzátartozott az élethez, régi ismerős volt, akivel gyakran összefutottak. Nem, nem is azt tartották fontosnak, hogy meghaljanak, hanem hogy jól haljanak meg. És ezt épp elégszer bizonyították. Úgy látszik, most azért küldték őket Arborlonba, hogy ismételten bizonyítsanak. A Légió csapata megállt a vaskapu előtt, és az élen haladó szürke köpenyes, magas lovas leszállt a nyeregből. Amikor meglátta Andert, átadta a szárat egyik társának, és elindult. A herceghez és testőreihez érve megemelte széles karimájú kalapját, és könnyedén biccentett.

– Stee Jans vagyok, a Légió Szabad Cohorsának parancsnoka.

Ander egy pillanatig nem is válaszolt, annyira meghökkentette ez a jelenség. Stee Jans megtermett férfi volt, valóságos toronyként magasodott a herceg fölé. Viharvert, bár még fiatalos arcát tucatnyi sebhely szabdalta, halvány-rőt szakálla között is vadhúsok fehérlettek. Rozsdaszín sörénye varkocsokba fontan hullott a vállára. Az egyik füle csak félig volt meg, a másikban szimpla aranykarika hintázott. Zöldesbarna szemének kőkemény tekintete volt.

Ander felocsúdott a bámészkodásból. Összeszedte magát.

– Ander Elessedil vagyok, Eventine fia. – Kezét nyújtotta. Stee Jans kérges, bütykös, barna kezének szorítása olyan volt, akár a satu. Ander sietve kiszabadította az ujjait, és végigtekintett a hosszú, szürke vonalakon, hiába keresve a Légió többi egységét. – A király megkért, hogy tolmácsoljam üdvözletét, és gondoskodjak elszállásolásotokról. Mikorra várhatjuk a többi csapatot? – Halvány mosoly suhant át a nagy ember forradásos képén.

– Nincs több csapat, uram. Csak a Szabad Cohors katonái jöttek.

– Csak a Szabad…? – Ander összezavarodva elhallgatott. – Hányan vagytok, parancsnok?

– Hatszázan.

– Hatszázan! – Ander nem is tudta palástolni elszörnyedését. – De mi van a Határőr Légióval? Mikor küldik?

Stee Jans nem siette el a választ.

– Uram, azt hiszem, őszintén kell beszélnem. Lehet, hogy a légiót egyáltalán nem is küldik. A Városok Tanácsa még nem határozott. A legtöbb tanácshoz hasonlóan neki is könnyebb emlegetni a döntéshozatalt, mint dönteni. Követed, mint hallom, okosan szólott, ám a Tanácsban sok az óvatos hang, és elutasítók is akadnak. A király azt teszi, amit a Tanács mond, a meg dél felé kacsintgat. A Föderáció oly veszedelem, amelyet a Tanács jól lát; a te démonaid alig többek nyugatföldi regénél.

– Regénél! – háborodott fel Ander.

– Tekintsd szerencsédnek, hogy egyáltalán a Szabad Cohorsot itt láthatod – folytatta a nagy ember nyugodtan. – Mert nem láthatnád, ha a Tanács nem érezte volna szükségét, hogy megnyugtassa közös lelkiismeretét. Úgy érveltek, hogy legalább egy jelképes erőt küldeni kellene elf szövetségeseik megsegítésére. A Szabad Cohors volt a logikus választás, mint mindig, amikor áldozatra van szükség. – Szárazon közölte, harag vagy keserűség nélkül, és egykedvűen nézett Anderre. A herceg elvörösödött.

– Nem gondoltam volna, hogy a callahorni emberek ilyen ostobák! – vágta oda dühösen.

Stee Jans úgy tanulmányozta az elfet, mintha mérlegre tenné.

– Úgy tudom, amikor Callahornra támadtak a Boszorkánymester hadai, a határvidékiek az elfektől kértek segítséget. Ám Eventine a Sötét úr fogságában raboskodott, és távollétében a Legfőbb Tanács képtelen volt dönteni. Nagyjából ugyanez a helyzet Callahornnal. A határvidékieknek nincsen vezérük Balinor óta. – Ander mérge lelohadt.

– Szókimondó ember vagy, parancsnok.

– Becsületes ember vagyok, uram. Tisztábban látom tőle a dolgokat.

– Szavaidból arra kell következtetnem, hogy ezt nem minden callahorni mondhatja el magáról.

A határvidéki vállat vont.

– Talán épp ezért vagyok itt.

Ander vonakodva elmosolyodott. Rokonszenvesnek találta Stee Janst, pedig szinte semmit sem tudott róla.

– Nem akartam indulatoskodni, parancsnok. Ennek semmi köze hozzád. Kérlek, érts meg. Nagyon örülünk a Szabad Cohorsnak. Most pedig hadd kísérjelek szállásodra. – Stee Jans a fejét rázta.

– Szállásra nincsen szükségem; a katonáimmal alszom. Uram, úgy hallom, hajnalban megindul az elf hadsereg. – Ander bólintott. – Akkor a Szabad Cohors is megindul. Csupán egy éjszakai pihenésre van szükségünk. Kérlek, továbbítsd ezt a királynak.

– Megmondom neki – ígérte Ander. A légiós parancsnok megfordult, tisztelgett, visszament a lovához. Nyeregbe pattant, biccentett a katonáit kísérő elf őrjáratnak, majd a hosszú szürke oszlop balra kanyarodott a sáros úton. Ander hitetlenkedéssel vegyes csodálattal bámult utána. Hatszáz ember! A démonok ezreire gondolt, akik rájuk fenekednek. Mit számít ezek ellenében hatszáz délföldi?

XXVIII.

HAJNALBAN sípok jajgatására, dobok pergésére, tarkán lengő zászlókkal kivonultak Arborlonból az éneket harsogó elfek az ón-szürke, felhős ég alatt. Eventine Elessedil lovagolt az élen, kék acél láncvértjére omló szürke hajával, jobbjában az Ellcrys ezüstfehér jogarával oldalán Allanon léptetett, mint kísérteties árnyék, magasan, feketén, a még nála is magasabb és feketébb Artaqon lovagolva. Mintha maga a halál szöktetett volna fel az alvilág tárnáiból, hogy az elfekre vigyázzon. Mögöttük jöttek a királyfiak: a fehér palástos Arion, az elfek bíbor mezőben sast ábrázoló hadi-lobogójával, és a zöld palástos Ander az Elessedilek címeres zászlajával, amelyen koszorúval körülvett korona lebeg egy terebélyes tölgy felett. Utánuk három tucat harcedzett elf vadász rúgtatott, az Elessedilek személyi testőrsége, köztük Dardan és Rhoe, akiket a szürkébe és bíborba öltözött Szabad Cohors hatszáz katonája követett. A hórihorgas, komor Pindanon egy szál maga vezette csataménje nyergében a seregét, harcokban csorbult páncélja úgy borult sovány alakjára, mintha az tartaná össze a csontjait. Mögötte hat félelmetes oszlopban sorjáztak a katonák: három század lovasság, a vashegyű lándzsák erdejében, négy század gyalogos dárdával és pajzzsal, és két század íjász, a hatalmas elf íjakkal, valamennyien az elf harcos hagyományos öltözetében, a mozgékonyságot és a gyorsaságot szavatoló, bőrrel kombinált láncvértben.

Lélegzetelállító menet volt. A fegyverek és a lószerszámok nyiszogtak és csörömpöltek a hajnali csendben, tompán csillogtak az új nap fényében, halállal eljegyzett, félisteni héroszok alakját kölcsönözve az elfeknek. Csizmás lábak, vasalt paták dobogtak és tocsogtak a sáros földön, ahogy emberek és lovak elvonultak a várostól északra eső gyakorlóterekről a Carolan szirtjéhez, hogy leereszkedjenek az Elfitchen, a horgokkal összeerősített rámpán, amely az arborloni magaslatokról az erdőbe vezetett. A város népe csődült megbámulni őket. A Carolan tetején, falakon és kerítéseken ülve, mezőkről és kertekből, az út széléről búcsúztatták a katonákat, reménykedő, bátorító kurjongatással és elszorult szívű hallgatással. Az Élet Kertjei előtt a Fekete Őrség tisztelgett lándzsáival. A szirt szélén a Honi Gárda elf vadászai sorakoztak az eltávozó király helytartójának parancsnoksága alatt, aki Emer Chios volt, a Legfőbb Tanács miniszterelnöke, Arborlon városának kijelölt védője. Az elf hadsereg kígyóvonalban megkerülte a Carolant a sziklatömbökből épített rámpán, amely hét kapun át ereszkedett az erdőbe. A rámpa aljában a sereg jobbra kanyarodott, ahol magányos híd kötötte össze a Rill Song két partját. Ez volt az egyetlen út, amelyen nyugat felől meg lehetett közelíteni a várost. Vas tartóbordáit csaknem elmosták a megdagadt folyó hullámai. Vaspikkelyes kígyóként kúszott a had a hídon át a túlparti csendes erdőkbe. A fegyverek és páncélok ragyogása kihunyt a sötétben, a lobogók eltűntek, már csak ekhóját lehetett hallani a daloknak, a sípok jajgatásának, dobok pergésének, majd azt is gyorsan elnyelte a fák lombkoronája. Mire a nap áttört az elvonuló zivatarfelhőkön, kiemelkedett a Carolan mögül és levilágított az erdőkre, a fenséges menet utolsó embere is eltűnt szem elől.

ÖT NAPIG VONULT az Arborlonból indult had a sűrű erdőkön át a Sarandanon irányában. Az esőfelhők átgördültek Callahornba, felhőtlen kék égből ragyogott a nap, felmelegítve az árnyas vadont. A menetelés ráérős tempóban folyt: a lovasság lassított, hogy ne hagyja le a gyalogosokat. Minél nyugatabbra mentek a tartományokon át, a fenyegető veszélynek annál nyilvánvalóbb jeleivel találkoztak. A híreket elf családok hozták, akik szekérre rakott motyójukkal, ökör-és lóháton menekültek kelet felé a székvárosba, otthagyva házaikat és falvaikat. Rettentő fajzatok csatangolnak a nyugati végeken, suttogták rémülten, állatias, fekete szörnyetegek, amelyek ok nélkül ölnek, majd ugyanolyan gyorsan eltűnnek, ahogy jöttek. Szétverik, feldúlják a házakat, összemarcangolt, széttépett holtakat hagynak a romok között. Ilyen esetek elszórtan fordultak elő, ám a menekülő falusiakat meggyőzték róla, hogy Arborlontól nyugatra nincs biztonság többé. A falvak lakosai megéljenezték, harsogva bátorították a katonákat, ám arcukról nem szálltak el a kétely fellegei.

Addig mentek nyugatnak, amíg az ötödik nap alkonyatán ki nem értek az erdőből a Sarandanon-völgybe, amelyet délről és keletről erdők, északról a Kensrowe-hegység, nyugatról a hatalmas Innisbore határolt. Az apró facsoportokkal, forrásokkal tarkított, művelés alá vont termékeny síkság volt az elf nemzet éléstára. A völgyben élő családok kukoricát, gabonát termesztettek, és aratás után a fölösleget elcserélték vagy eladták a többi országrészbe. Az enyhe éghajlat és a kiegyensúlyozott csapadékhozam eszményi körülményeket teremtett a gazdálkodáshoz. A Sarandanon nemzedékek óta szolgált legfőbb élelemforrásként az elf népnek. Ezen az éjszakán a sereg a völgy keleti végében táborozott, és hajnalban keresztülvágott rajta. A Sarandanon szívében széles földút kanyargott léckerítések, apró tanyabokrok, magtárak között; ezen vonult nyugat felé a had. A mezőkön csendes elszántsággal munkálkodtak a völgyben élő családok. Innen egyelőre kevés elf futott keletre. Életük egész értelme ebben a földben gyökerezett, amelyet műveltek; nem egykönnyen lehet elijeszteni őket innen.

Délutánra a had elérte a Sarandanon nyugati peremét. A messzeségben, az Innisboreon túl – mielőtt a Kensrowe fölött északra kanyarodott volna, a kershalti kietlenségbe – a Káva hasított az égbe. A nap már az ormokon ült, ragyogó arannyal öntötte el a sziklákat. A sötétedő keleti égen a hold fénylett sápadt-fehéren. A sereg észak felé kanyarodott. Az Innisbore és a Kensrowe között a Baen-szoroson vezetett átjárás a Káván túli zord hegyvidékről a Sarandanon völgyébe. Itt ütöttek tábort az elfek.

ALKONYATKOR Allanon előjött a Kensroweból, ugyanolyan csendesen és váratlanul, ahogyan órákkal annak előtte bevette magát a hegyek közé; magas alakja éjszakai árnyként, sötéten és magányosan suhant a mezőn lobogó tábortüzek útvesztőjében. Ügyet sem vetve az utána bámuló katonákra, egyenesen az elf király sátorába tartott; arca eltűnt a csuklya feketeségében. Az elf vadászok, akik Eventine szállását őrizték, szótlanul félreálltak, és beengedték. A király egy fatörzsből és deszkákból barkácsolt, kis asztalnál ült a vacsorája mellett. Dardan és Rhoe szótlanul állt a sátor hátterében. A druida egyetlen pillantására Eventine elbocsátotta őket. Miután a testőrök távoztak, Allanon az asztalhoz lépett és leült.

– Minden készen áll? – kérdezte csendesen. Eventine bólintott. – És a védekezés terve?

A király látta az olajlámpák fényénél, hogy a druida sötét arcára csíkokat húzott a verejték. Töprengve nézte a misztikust, majd félretolta a vacsoráját, és szétterítette az asztalon az elfek országának térképét.

– Hajnalban felvonulunk a Kávához – mutatta az ujjával. – Elfoglaljuk a Halys-nyiladékot meg a Worl-suvadást, és amíg bírjuk, tartjuk a démonok ellen. Ha áttörnek, visszavonulunk a Sarandanonba. A második védelmi vonalunk a Baen-szoros. A démonok, ha átmásznak a Káván, három úton jöhetnek. Ha délnek fordulnak a hágókon lejövet, délnek kell kerülniük az Innisbore alatt az erdőkön át, majd vissza kell kanyarodniuk északra. Ha északnak mennek, át kell kelniük a Kensrowe fölötti kietlen hegyvidéken, úgy jöhetnek le délre. Mindkét út napokkal hosszabbítja meg útjukat Arborlonig. Egyetlen másik esélyük, ha a szorosban jönnek – az elf hadseregen át.

Allanon mereven nézte sötét szemével a királyt

– A szorost fogják választani.

– Napokig tarthatjuk – folytatta a király. – Talán még tovább, ha nem támadnak oldalba.

– Legfeljebb két napig – mondta a druida fahangon. Eventine megmerevedett.

– Jól van, akkor két napig. De ha a szorost elfoglalják, a Sarandanon elveszett. Arborlon lesz az utolsó bástyánk.

– Akkor legyen. – Allanon előrehajolt, összekulcsolta ujjait. – Most pedig valami másról kell beszélnünk, amit eddig elhallgattam előtted. – Halkan beszélt, majdnem suttogott. – A démonok már nincsenek velünk, mármint azok, akik eddig áttörtek a Tilalmon, a Dagda Mor és szolgái. Nem lesnek bennünket, nem is követnek. Ha ezt tennék, megérezném, márpedig semmit sem éreztem, amióta elhagytuk Arborlont. – Az elf király némán meredt rá. – Különösnek találtam, hogy ily kevéssé érdekeljük őket. – A druida halványan mosolygott. – Ma délután fölmentem a hegyekbe, hogy egyedül legyek, és utánanézhessek, hová mentek. Fel tudom kutatni azokat, akik rejtve vannak szemem elől. Megvan hozzá a hatalmam, de takarékoskodnom kell vele, mert használatával nemcsak a magam, de a keresettek hollétét is elárulom a hozzám foghatóan hatalmas lényeknek, például a Dagda Mornak. Nem kockáztathattam meg, hogy kövessem Wil Ohmsfordot és unokádat a déli úton; ennyi erővel közölhettem volna a démonokkal, hol keressék őket. Ám úgy éreztem, azt a kockázatot vállalnom kell, hogy kinyomozzam a Dagda Mort. Így hát megkerestem. Átkutattam az egész vidéket, hogy hová rejtőzött. Ám ő nem bujkál. A Káva mögött találtam, a Hoare-fennsíkon, cselédeivel együtt. Ám még így se fürkészhettem ki, miben sántikálnak; gondolataik zárva maradtak előttem. Csak érezhettem jelenlétüket. Gonoszságuk oly erős, hogy még pillanatnyi érintésük is nagy fájdalmakat okoz, így kénytelen voltam azonnal visszavonulni. Bizonyos, hogy a démonok a fennsíkon gyülekezve várják a Tilalom összeroppanását. Bizonyos, hogy fel akarják gyorsítani ezt az összeomlást. Ezt nem is titkolják, és egyáltalán nem érdeklik őket az elfek tervei, amiből arra kell következtetnem, hogy már ismerik ezeket a terveket. – Eventine elsápadt.

– A kém a házamban – a kém, aki figyelmeztette a démonokat, hogy Paranorban leszel!

– Ez megmagyarázná, miért tanúsítanak olyan látványos közönyt terveink iránt – helyeselt Allanon. – Ha eleve tudják, hogy a Kávánál akarjuk útjukat állni, akkor nem kell szimatolniuk utánunk. Csak be kell várniuk, hogy jöjjünk.

Eventinenek nem kellett magyarázni, mit jelent ez.

– Akkor a Káva csapda is lehet. – A druida bólintott.

– Csak az a kérdés, milyen csapdát állítanak? Ahhoz nincsenek elegen, hogy összecsapjanak egy ekkora sereggel. Szükségük van azokra, akiket még fogságban tart a Tilalom. Ha elég gyorsak vagyunk… – Nem fejezte be a mondatot, felállt. – Még valamit, Eventine. Légy óvatos. A kém még mindig velünk van. Lehet ebben a táborban, lehet azok között, akikben bízol. Ha lesz alkalma, életedre törhet.

Megfordult, a sátor bejárata felé indult. Sötét alakja óriási árnyékot vetett az olajlámpák lobogó fényében. A király egy pillanatig némán bámult utána, majd kirúgta maga alól a széket.

– Allanon! – A druida visszanézett.

– Ha a démonok tudják, miért vonulunk a Kávához – ha ezt tudják, akkor azt is tudhatják, hogy Amberle az Ellcrys magját viszi a Rengetegbe! – Ólomnehéz csönd lett. A két ember farkasszemet nézett. Aztán a druida szótlanul megfordult és eltűnt az éjszakában.

UGYANEBBEN AZ IDŐBEN Ander a Szabad Cohorsot és Stee Jans parancsnokot kereste a hatalmas elf táborban, színleg azzal a céllal, hogy megérdeklődje, nincs-e szükségük valamire, valójában azért, mert kíváncsi volt a vezérre. Arborlonban nem volt módja szót váltani Jansszal, pedig szeretett volna többet tudni a talányos délföldiről. Mivel pillanatnyilag úgyse volt más dolga, úgy határozott, kihasználja az alkalmat, hogy megkeresse a légióst és beszéljen vele. A Kensrowe déli szélén talált rá a Szabad Cohors táborára. Az őrséget már megszervezték, a lovak kipányvázva zaboltak. Senki sem állta útját Andernek. Mivel nem lelte a parancsnoki szállást, megkérdezte egy csoport katonától, hol keresse Janst, akik viszont egy kapitányhoz igazították.

– Hogy ő? – A kapitány nagydarab, nagy szakállú ember volt, nagyokat és öblöseket hahotázott. – Ki tudja? A sátorában nincsen, azt az egyet megmondhatom. Majdnem azonnal elment, hogy tábort ütöttünk. Fel a hegyekbe.

– Felderíteni? – hitetlenkedett Ander. A kapitány vállat vont.

– Ő ilyen. Tudni akar mindent arról a helyről, ahol meghalhat. – Harsogóan hahotázott. – Az ilyesmit sose hagyja másra, mindig maga szereti csinálni. – Ander feszélyezetten bólogatott.

– Nyilván azért van még mindig életben.

– Életben? Á, ez nem hal meg soha. Tudod, minek hívják? Vasember. Vasember, ez ő. Ez a parancsnok.

– Hát elég keménynek látszik – ismerte el a herceg, aki még kíváncsibb lett. A kapitány közelebb intette. Mintha kölcsönösen elfelejtették volna, kivel beszélnek.

– Hallottad már hírét Rybecknek? – kérdezte a határvidéki. Ander a fejét rázta. – Akkor jól figyelj – kezdte elégedetten felcsillanó szemmel a kapitány. – Tíz évvel ezelőtt gnóm martalócok gyújtogattak és öldököltek a keleti végeken. Ilyen gonosz kis patkányokból egy egész banda! A Légió mindent elkövetett, hogy csapdába csalja őket, de nem ment semmire. Végül a király a Szabad Cohorsot küldte rájuk, azzal az utasítással, hogy érjék utol és irtsák ki őket, akkor is, ha rámegy az egész év. De jól emlékszem arra a vadászatra! Már akkor is a Cohorsban szolgáltam. – Leguggolt a tűzhöz; Ander mellé ült. Mások is kezdtek szállingózni. – Öt hete tartott a vadászat, a Cohors egészen a Felső-Anarig követte keletre a gnómokat. Aztán, mikor már egész közel jártunk, az egyik őrjáratunk, összevissza huszonhárom ember, belebotlott a martalócok több száz fős hátvédjébe. Vissza is vonulhatott volna, de nem tette. A Szabad Cohors katonái voltak, és úgy döntöttek, hogy inkább harcolnak. Egyet elszalajtottak erősítésért, a többi megvetette a lábát ebben a Rybeck nevű, semmi kis faluban. Három órán át tartott ki ez a huszonkét katona a martalócok ellenében. Visszavertek minden támadást. Egy hadnagy, három altiszt, tizennyolc közkatona. Az egyik ilyen altiszt még csak suhanc volt, összevissza hét hónapja szolgált a Cohorsnál, de máris kápláriságig vitte. Nem nagyon tudták róla, kicsoda-micsoda. A többséghez hasonlóan ő se nagyon emlegette a múltját. – A kapitány előrehajolt. – Két óra múltával már csak ez a fiú volt életben a tisztek közül. Összegyűjtötte a tucatnyi megmaradt katonát egy kis kőházba. Nem tárgyalt, nem volt hajlandó megadni magát. Mire megérkezett a felmentő sereg, halott gnómok hevertek szerte az egész faluban. – Ander orra alá dugta ökölbe szorított kezét. – Több, mint száz. A mieink mind meghaltak, kettőt kivéve, és abból is még aznap elment az egyik. Úgyhogy maradt egy. A kis káplár. – Elhallgatott, az orra alatt kuncogott. – Az a suhanc volt Stee Jans. Hát ezért hívjuk Vasembernek. Rybeck meg? – Ünnepélyesen csóválta a fejét. – Rybeck azt mutatja, hogy a Szabad Cohors katonájának, hogy kell harcolni és meghalni.

A köréje gyűlt katonák egyetértően dünnyögtek. Ander várt egy percet, aztán felállt. A kapitány is föltápászkodott, és vigyázzba vágta magát, mintha most jutott volna eszébe ismét, hogy kivel diskurált.

– Mint tehát mondottam, uram, a parancsnok most nincs itt. Miben lehetek szolgálatára nagyságodnak?

Ander megrázta a fejét.

– Csak kérdezni akartam, hogy nincs-e szükségetek valamire.

– Egy kis itókára! – kiáltott valaki, de a kapitány kurtán rendreutasította.

– Elleszünk mi itt, uram – felelte. – Megvan nekünk mindenünk, ami kell.

Ander bólogatott. Kemény fából faragták ezt a Szabad Cohorsot. Megtették a hosszú utat Arborlonig, majd egyetlen éjszakányi pihenő után jöttek el erőltetett menetben a Sarandanonba. Csakugyan kevéssel beérik.

– Akkor jó éjszakát, kapitány – búcsúzott. Megfordult és visszatért az elf táborba, útközben azon tűnődve, kiféle-miféle lehet ez a Vasember, akiről már életében legendák szólnak?

XXIX.

REGGEL AZ ELFEK és légiós szövetségeseik északi irányban elhagyták a Sarandanont. A hajnal még csak halvány ezüst derengés volt a keleti erdők felett, amikor a katonák felvonultak a Baen-szoroson a hegyek közé. Páncél és lószerszám csengett és nyiszogott, csizmák és patkók darabos ütemben dobogtak, emberek és lovak fehér párafelhőket fújtak a hajnali fagyos hidegben. Nem hallatszott beszéd, fütyörészés, ének. Várakozás és gyanakvás töltötte el a hadat. Elf vadászok és határvidékiek tudták, hogy ezen a reggelen csatába mennek. Felkanyarodtak a rideg, kopár hegyvidékre, ahol csak a gyér fű és a satnya cserje tenyészett a széltől és esőtől ripacsosra mart sziklafalakon. A messzeségben a Káva sötét, tömör kúpjai rajzolódtak a halódó éj hátterére. Ahogy a nap felragyogott a szemhatáron, lassan a hegyek is kibontották a feketeségből ormaikat és szakadékaikat, suvadásaikat és lejtőiket. Kezdett melegedni az idő. Elrepült a délelőtt, a had nyugat felé fordult, ment lovon és gyalogszerrel vízmosásokon, hegygerinceken át. Délen kék sziporkáit hányta az Innisbore, tarajos tükre fölött fekete szárnycsúcsú ezüstsirályok raja szállt, élesen, hátborzongatóan rikoltozva. Délre megérkeztek a Kávához. Eventine megálljt parancsolt. A hegység sötét, áttörhetetlen kőfala fenyegetőn tornyosult a szemhatáron. Összetorlódó csúcsok és sziklaagyarak szökkentek több ezer méteres magasságba, olyan szoros közelségben, mintha egy titáni marok préselte volna meg-hasadásig a követ. Mozdulatlan volt és csendes, kopár és hideg, ürességében nem lakott más, mint a sötétség és a halál.

Két hágó repesztette meg a Kávát, két vékony fonal kötötte össze az elfek országát a Hoare-fennsíkkal: délen a Halys-nyiladék, északon a Worl-suvadás. Ha a démonok a fennsíkon rázzák le magukról a Tilalmat, ahogyan Allanon jósolta, akkor ezeken a hágókon kell kelet felé törniük. Itt próbálja feltartóztatni őket az elf sereg.

– Itt szétválunk – rendelkezett Eventine. Ander közelebb léptette hátasát a főtisztek kis köréhez, hogy hallja, miről van szó. – A sereg két részre oszlik. Az egyik északra vonul Arion herceg és Pindanon vezér parancsnoksága alatt, majd megszállja a Worl-suvadást. A másik velem vonul délnek a Halys-nyiladékhoz. Jans parancsnok! – A bronz-barnára cserzett arc közelebb nyomakodott. – Szeretném, ha a Szabad Cohors délre jönne. Pindanon, add ki a parancsot! – A lovasok gyűrűje felbomlott, vitték a katonáknak a királyi szót. Ander a bátyjára pillantott. Arion hűvösen végigmérte, és elfordult. – Ander, te velem lovagolsz! – kiáltott oda az apjuk.

Kael Pindanon vágtában érkezett vissza a királyhoz. Minden készen áll. A két öreg bajtárs kezet rázva búcsúzott. Ander még egyszer a bátyjára nézett, de Arion már útban volt a saját hadoszlopához. Felbukkant Allanon, sötét, szenvtelen arccal.

– Rosszra haragszik – mondta halkan a druida, majd elügetett Artaqon.

Felzendült Pindanon hangja. Lándzsák és lobogók emelkedtek üdvözlésre, amint az elfek hada kettévált. Kurjantások, üdvrivalgások törték meg a reggeli csendet, sziklatarajok és repedések dobálták egymásnak a visszhangot. Percekig forrt a szilaj kiáltásoktól a levegő. Aztán Pindanon csapata észak felé fordult, és nagy porfelhőben kapaszkodott föl a hegyek közé, amíg el nem tűnt szem elől.

A király katonái délnek kanyarodtak. Órákon át küzdötték magukat előre a Káva tövében, a kitartóan emelkedő-süllyedő előhegyeken át. A nap nyugat felé ballagott a hegyek gerincén, az árnyékok megnyúltak. A rekkenő hőség hűlni kezdett a távoli erdőkből elősuhanó déli széltől. Az előhegyek lassan síksággá lapultak. A síkság végén, szúrós, csorba sziklatűk között a Halys-nyiladék bejárata ásított sötéten.

Eventine megálljt parancsolt seregének, és rövid tanácskozást tartott tisztjeivel. A nyiladék keleti bejáratát több mérföld széles nyitott terep választja el a déli erdőktől. Ha a démonok találnak egy utat a Halys-nyiladék alatt a Káván át, akkor észak felé osonhatnak az erdőkben, és csapdába ejthetik az elf hadsereget a nyiladékban. Hátvédre lesz szükség, hogy elhárítsák ezt a lehetőséget. Legalkalmasabb lesz egy lovascsapat, amelynek egyébként se vennék nagy hasznát a szűk hágóban.

Ander látta, hogy apja tekintete egy pillanatra megállapodik Stee Janson, majd lesiklik róla. A király úgy rendelkezett, hogy a hátvéd szerepét az elf lovasoknak kell betölteni. A parancs hallatán az elf lovasság különvált a derékhadtól és felfejlődött a lapályon. Eventine jelére a sereg többi része befordult a Halys-nyiladékba. Mentek az elfek az árnyékos szurdokban, fűrészes sziklaszirtek alján. A nyiladékban rögtön nagyon meredek lett a kaptató, a katonák üggyel-bajjal törtettek felfelé. A levegő gyorsan lehűlt, a patkók és a sarkak kísértetiesen kongtak a sziklán. Az út egyre emelkedett, a lépés bizonytalanabb lett. Laza törmelék lepte a hágó hasadozott kövét. Lovak és emberek lépten-nyomon megbotlottak, a haladás lelassult.

Majd hirtelen megtorpant a menet. Előttük fekete semmibe zuhanó, irdatlan szakadék tátongott, amely több száz méter hosszan végighasította a hágót. Bal oldalán széles, egyenletes út vezetett a szakadék végénél kezdődő mélyúthoz. Jobb oldalán egy lovas sem férhetett volna el a morzsalékos, keskeny párkányon. Körülöttük befelé hajlottak a toronymagas, kopár sziklafalak, az égből csak egy vékony, rongyos kék szalag látszott.

A hadsereg balra kanyarodott, óvatosan távol tartva magát a szakadék fekete szájától. A mélyúton egy zöld kanyonba jutottak, ahol ragyogó délutáni napfény fürdette a füvet és az alacsony bokrokat. Görgetegsziklák halmozódtak kupacokban, a szirtfalból fakadó vékony ér apró tavat alkotott egy bokrokkal szegélyezett mélyedésben. Nyulak rohantak szét az aljnövényzetben a hadsereg közeledésére, a patakpartról iszogató madárraj csapott a magasba.

A kanyon végétől a nyiladék széles kanyarokkal ereszkedett, majd beletorkollt a sivár Hoare-fennsíkba. Eventine fölemelt kézzel jelzett megállást. Szemét végigjártatta a hágó torkolatának üregein, éles szögben lejtő meredélyein, hosszú sziklakitüremlésein. Némán bólintott. Itt fognak várakozni.

ESTE OSONT a Káván át, szürke árnyék hamvába holtak az alkony vörös-arany lángjai a Hoare felett. A hegyek fala mögül kiemelkedett a hold ezüst tányérja, és sorra könyököltek ki az égre a csillagok. A Halys-nyiladék egyre jobban elcsendesedett. Ander Elessedil egyedül állt egy kis kiszögellésen, félúton a hágó torkolatában, és féltőn ölelte magához az Ellcrys ezüstfehér jogarát. Némán figyelte az elf vadászokat és a Szabad Cohors katonáit, gondolatban fél óra alatt huszadjára ismételve el a stratégiát, amelyet az apja dolgozott ki a nyiladék védelmére. A hágó szájától több száz méterre volt egy széles, lapos magaslat, amelyhez bokrokkal sűrűn benőtt, omladékos lejtőn lehetett feljutni. Ez lesz az első álláshely. Pereméről íjászok vonala fog nyilazni a démonokra, amikor berontanak a fennsíkról a Halys-nyiladékba, és fel akarnak kapaszkodni a lejtőn. Ha olyan közelre érnek, ahol már hatástalan ellenük a hosszú íj, az íjászokat felváltja a lándzsások és dárdások falanxa; ők fogják föl a támadás nehezét. A második falanxot az első erősítésére tartalékolják. A védők addig tartják a magaslatot, ameddig bírják, majd több száz métert visszavonulva hasonló pozíciót vesznek föl. Ha a torkolat elesik, visszavonulnak a kanyon szájához. Ha az is elvész, a kanyont védik, és így tovább, amíg a had teljességgel ki nem szorul a Halys-nyiladékból. Jó terv volt, a hágót nem veszik be egykönnyen a démonok. Jól választották meg a védelmi állásokat; ha jön a támadó, az elfek várni fogják.

Kitekintett a fennsíkra. Semmi sem mozdult, siket csönd volt. A démonoknak még mindig semmi nyoma. Pedig jönni fognak. A herceg lassan végighúzta ujjait az Ellcrys jogarán, kitapogatta a kéreg finom szemcséit. Az apja rábízta a jogart arra az időre, amíg lement a lejtőn, hogy személyesen ellenőrizze az elf védelmet. Ander mélyen beszívta az esti levegőt. Valóban megvédi a jogar az elfeket? Valóban megajándékozza mágiájával azokat, akik már nem tündérek, mint ősapáik; csak halandók? Szorosan markolta a jogart, keménységéből próbált erőt meríteni. Allanon azt mondta, hogy ebben a jogarban sűrűsödik az Ellcrys hatalma a démonok fölött; meggyengül tőle a Gonosz, hogy foghassák az elf fegyverek. Ez azonban még nem oszlatta el Ander kételyeit. A démonok kimondhatatlan gonoszságát egy rég elmúlt világ fajzotta, egy emberszem nem látta, emberi ész számára felfoghatatlan világ. Allanon fel tudja fogni, figyelmeztette magát. Sőt, talán ő is abból a sötét, elfeledett világból jön. Váratlanul Eventine alakja bontakozott ki az árnyékokból, és megállt a fia mellett. A herceg szótlanul átadta neki az Ellcrys-jogart. A fáradtság és a szorongás redőket szántott az öregember arcára, megtörte a pillantását. Ander lesütötte a szemét.

– Minden rendben? – kérdezte percnyi hallgatás után. A király szórakozottan bólintott.

– Mindenütt kiépítették a védelmi állásokat.

Ismét hallgattak. Ander törte a fejét, mit mondhatna még. Örökösen szorongás kínozta, folyton az apja közelében szeretett volna lenni. Bárcsak meg tudná ezt értetni vele. Ám Eventinenel valahogy nehéz ilyesmiről beszélni. Egyikük sem jeleskedett, ha egymás iránti érzelmeiket kellett kifejezésre juttatniuk. Ander elkomorodott. Arionnal is ugyanígy volt – legkivált Arionnal. Olyan távolság választotta el őket, amelyet a fiatalabb testvér sohasem értett egészen, de talán csökkenthették volna, ha beszélni tudnak róla. Egyikük sem próbálta meg. Ariont felbőszítette, hogy az öccse nem vitatta a Legfőbb Tanácsban Amberle jogosultságát az Ellcrys magjának hordozására, és nem követelte, hogy unokahúguk az Arion által ildomosnak tartott módon adjon számot cselekedeteiről. Azóta szóba sem állt az öccsével. Keserű ember volt Arion, de Ander megértette ezt a keserűséget. Amikor Amberle majdnem egy éve otthagyta Arborlont, minden indok nélkül elrúgva magától a választottság dicsőségét, egyazon keserű harag égette a két fivért – Andert is, hiszen ugyanúgy szerette a gyermeket, mint Arion. Nagyon sokáig annyira vakká tette a harag, hogy azt is elfelejtette, mit jelentett neki valaha Amberle. A viszontlátáskor talált vissza a régi szeretethez. Szerette volna elmagyarázni ezt Arionnak, szükségét érezte, hogy elmagyarázza, de valahogyan sohasem tudott sort keríteni rá. Összerázkódott, mert csak most látta, hogy Allanon áll mellette. A druida úgy termett ott a semmiből, hogy még fekete köpenye sem suhogott. A csuklya árnyékából egy pillanatig tanulmányozta a herceget, majd Eventine-hez fordult:

– Nem alszol?

– Nem – felelte szórakozottan az öregember. – Még nem vagyok álmos.

– Pihenned kell, elf király.

– Mindjárt. Mit gondolsz, Allanon, él még Amberle?

Ander lélegzetvisszafojtva sandított a druidára. Allanon csak pillanatnyi hallgatás után felelt.

– Él. – Amikor nem szólt többet, Eventine fölnézett.

– Honnan tudod?

– Nem tudhatom; gondolom.

– Akkor miből gondolod, hogy él? – A druida kissé följebb emelte a fejét. Mélyen ülő szeme az eget fürkészte.

– Mert Wil Ohmsford még nem használta a Tündérköveket. Ha Amberle élete veszélyben forogna, a völgylakó használná a Köveket.

Ander összevonta a szemöldökét. Tündérkövek? Wil Ohmsford? Mi ez? Aztán eszébe jutott a másik csuklyás alak a Legfőbb Tanácsban, Allanon és Amberle kísérője, aki egyszer sem mutatta meg az arcát. Az lesz Wil Ohmsford. Allanonhoz fordult, nyelvén már tolongtak a kérdések, de aztán meggondolta magát. Ez talán nem olyasmi, amit firtatni szabad. Végül is most hall róla először. Ha Allanon fontosnak tartotta volna, hogy Ander többet tudjon, bizonyosan szól. De akkor miért említette egyáltalán? Értetlenül bámulta a fennsíkot, ahol a nap éppen eltűnt a szemhatár mögött, az alkony színei lassan belefakultak az éjszakába.

– Őrtüzeket rakattam a bejáratnál – mormolta az apja egy idő után. – Parancsot kell adnom, hogy gyújtsák meg őket. – Lement a nyiladék szájába, otthagyta Andert és Allanont. A két férfi mozdulatlanul állt, mint szótalan szobrok a sűrűsödő sötétségben; úgy néztek a megroskadt vállú öreg király után, hogyan kerülgeti lefelé menet a zúzalékot. Egyik perc múlt a másik után. Ander már azt hitte, hogy a druida elfelejtkezett róla, mikor egyszer csak megszólalt Allanon.

– Akarsz többet tudni Wil Ohmsfordról, elf herceg? – Ander meghökkenten bámult a szálas emberre, majd bólintott. – Úgy hát tudd meg. – Allanon egyszer sem nézett rá. – Figyelj.

Halkan beszélni kezdett Wil Ohmsfordról – örökségéről, küldetéséről az elfek között. Akkor már a hercegnek is eszébe jutott, amit az apja mesélt a völgylakókról, Shea és Flick Ohmsfordról, akik felkerekedtek, hogy megkeressék Shannara legendás Kardját. És most Shea unokája védelmezi Amberlét, oly varázshatalom birtokában, amelyhez foghatót elf még nem látott az óvilág pusztulása óta. Amikor a druida befejezte, Ander hallgatott egy darabig. Bámulta a mélyben az árnyékokat, amelyek között az apja eltűnt, és tűnődött. Majd ismét a druidára emelte pillantását.

– Miért mondtad el ezt nekem, Allanon?

– Mert ez olyasmi, amit tudnod kell. – Ander lassan csóválta a fejét.

– De nem… szóval miért nekem?

Akkor a druida végre megfordult és ránézett. Karvalyarca épp hogy sejlett a csuklya árnyékában.

– Több okból, Ander – szólt halkan. – Talán, mert mikor azon az estén a Legfőbb Tanácsban senki sem akart Amberle mellé állni, te kiálltál. Talán azért. – Még egy darabig a herceget nézte, aztán elfordult. – Most pihenned kell. Aludj. – Ander szórakozottan bólintott, de az esze másutt járt. Valóban válaszolt a druida az ő kérdésére? Allanonra sandított, majd zavartan elkapta a pillantását. Mire ismét odanézett, a druida már elment.

XXX.

HAJNALODOTT. Mélyszürke köd ült a Hoare-fennsíkon; vastag, mozdulatlan, áthatolhatatlan szemfödélként borult a földre. Ahogy a napkelte fakó ezüstje előcsillant a Káva mögül, a ködből elszivárgott az éjszaka; és mikor vége lett az éjszakának, a köd életre kelt. Lomhán felpüffedt, és kavarogni kezdett a hegyek lábánál, mint holmi dögletes kotyvalék a kondérban, egyre gyorsabban, míg végül úgy tűnt, mindjárt elnyeli a köveket. Ander Elessedil az árnyékos Halys-nyiladék magasából tekintett a mélybe. Apja és Allanon között állt a Honi Gárda gyűrűjében. Lent az elf hadsereg készült a védekezésre a démonok ellen. Egymás után álltak föl a torokban az íjászok, lándzsások, dárdások sorai, fegyvereiket készen tartva bámulták a fennsíkon fortyogó párát. Innen kellett jönniük a démonoknak, de egyelőre nem lehetett látni őket. Múltak a percek, a támadás még mindig váratott magára, a katonák nyugtalankodni kezdtek. Ander ugyanúgy érezte a szorongásukat, mint a magáét. A szorongás lassan félelemmé kezdett változni.

– Tartsatok ki, ne féljetek! – zendült váratlanul Allanon hangja. Minden szem a fekete köntösű druida felé fordult. – Ez csak köd, bár démonok fújják! Bátorság! A Tilalom enged, a démonok mindjárt áttörnek!

De csak a köd kavargott veszettül a nyiladék végében, mintha valamilyen láthatatlan akadály tartaná vissza. Halálos csend borult a földre. Ander a kezét próbálta fegyelmezni, amellyel az Elessedil-ház ernyedten csüngő címeres lobogójának nyelét markolta, hogy ne reszkessen annyira. Aztán hirtelen elkezdődött a kiáltozás, egyelőre fojtottan, mintha a föld bugyraiból szűrődne ki. A párában vörös tűzcsíkok lövelltek a sötét hajnali ég felé, a rotyogó köd háborogni kezdett. A kiáltozás hangosabb lett, őrjöngő, fülsértő rikácsolássá élesedett, szüntelenül erősödött, egyetlen visítássá dagadt, amely véget nem érőn fúrta be magát a fennsíkról a Halys-nyiladékba.

– Kezdődik! – súgta Allanon rekedten. Az elf katonák fél térdre ereszkedtek, a hang hullámként tört meg fölöttük. Gyors kézzel vesszőt illesztettek az íjhúrokra, földnek támasztották a dárdák és lándzsák végét. A hágó torkolatában vörös tűz lövellt a párából, karmazsinpirosra festve földet és eget. A visítás dobhártyarepesztővé erősödött, és hirtelen, mennydörgő csattanással mintha maga a levegő robbant volna szét. Ander felkiáltott az iszonyattól. A robbanás, amely alapjáig megrázta a Káva kövét, valamennyiüket földhöz teremtette. Sietve feltápászkodtak, szemük a ködöt kémlelte, de az ismét szürke lett és mozdulatlan. A hangok elnémultak.

– Allanon… – kérdezte halkan.

– Vége! – súgta a druida. – A Tilalom megtöretett!

A következő percben a kihalt fennsíkon újra felharsant az eszelős ujjongás, és az évezredes rabságból szabadult démoni hordák áthemzsegtek a Halys-nyiladék bejáratán. Egymást taposó fekete testek hulláma csapott föl a szorosban. Volt ott mindenféle forma és méret, de valamennyit meggörnyesztette és eltorzította börtönük feketesége. Voltak fogak, agyarak, beretvaéles tövisek, szőr, pikkely, sörte; cammogtak és másztak, furkáltak és repültek, ugráltak és sikamlottak a legendák és a rossz álmok alakjai. Nem hiányzott a legősibb rémmesék egyetlen szereplője sem: a félig ember, félig állat fajzatok, oly sebes mozgásúak, hogy a szem alig követhette cikázó szürke árnyukat; a cammogó, tohonya, förtelmesen eltorzult ábrázatú, emberevő óriások; a lidércek, amelyek úgy csapongtak, mintha szél fújná őket; a fekete váladéktól síkos koboldok és goblinok; a mérget fröcskölő, karikázó kígyók; a fúriák és a démonfarkasok; a ghoulok és a többi emberhúson-embervéren élő fajzat; az eget elfeketítő hárpiák és denevérszárnyú rémek, amelyek nehézkesen eveztek a légben testvéreik feje fölött. Egymást ütötték-verték a ködben, annyira sürgős volt nekik a szabadulás. Pengtek az elf íjak, fekete nyílfelhő hasított az élen tolongó démonokba.

De a többi szinte nem is lassítva törtetett át az elesetteken. Újra és újra nyilaztak az elf íjászok, de a démonok csak jöttek, rikácsolva veszett mérgükben. Már ötven méter sem választotta el a két felet. Az íjászok sora kettévált és visszavonult, helyüket a dárdások és lándzsások első falanxa foglalta el a magaslaton. A démonok előrezúdultak és felnyargaltak a sziklán, ahol az elfek várták őket. Fojtott roppanással, marcangoló karmokkal-agyarakkal tört meg az árhullám a falanx gátján. Az elfek első sora kissé behorpadt, de kitartott. Felnyársalt démonok lógtak a lándzsák hegyén, visításuktól visszhangzott a hágó. Az elf vadászok lelökték őket a többiek közé, és iszonyodva nézték, ahogy a tépett hullákat elnyeli a nyomukban hömpölygő tenger. A démonok ismét támadtak, ezúttal több csoport áttört, de rögtön meg is döglöttek, amikor a tartalék falanx fürgén betöltötte a keletkezett réseket. De most már hullottak az elfek is, a fekete támadók legázolták, vagy kirángatták a sorból, és darabokra szaggatták őket.

A köd egyre okádta a démonokat, ezerszám hemzsegtek a szoros fenekén és falain. A nyilak rendet vágtak közöttük, de minden elesettnek három ugrott a helyébe. Az elf oldalszárnyak kezdtek meginogni a támadástól, és az egész csatárláncot a letaposás fenyegette. A király parancsot adott a visszavonulásra. Az elfek sietve fölhátráltak a második védelmi vonalba, egy csorba sziklapárkányra, közvetlenül a kanyonhoz vezető kaptató alatt. Ismét megpendültek az íjak, nyílfelleg csapódott a mélyben hánytorgó masszába. Támadáshoz készülve felsorakoztak a lándzsások és a dárdások. Zúdult is rájuk rögtön a fekete hullám; bokrokon-köveken át hömpölygött az elf lándzsák tövises torlaszáig. Százak vesztek oda; vagy nyilaktól és lándzsáktól szitává lyuggatva, vagy tulajdon fajtestvéreiktől agyontiporva. De mindegyre jöttek a ködből, szívta magába őket a torok mély tölcsére, egyenesen neki a védvonalaknak.

Az elfek visszaverték őket, egyszer, kétszer, háromszor. A Halys-nyiladék megtelt kíntól és gyűlölettől visítozó, véresre zúzott, sötét testekkel. Ander némán figyelte a kanyon szájából a csata árapályát. Az elfek visszaszorultak. Ahogy Allanon ígérte, az Ellcrys-jogar meggyöngítette annyira az elfeknek rontó démonokat, hogy végezzen velük az elf vas éle és hegye. Ám ez nem lesz elég, hogy megállítsa a hullámokban hömpölygő hordákat. Vitézség, jól megválasztott védelmi pozíciók, körültekintő tervezés – mindez nem elég. Túl sok a démon, és kevés az elf.

Sietős pillantást vetett az apjára, de a király észre sem vette. A göcsörtös Ellcrys-jogart markolta, és minden erejével a mélyben tomboló csatára összpontosított. Az elf védvonal veszedelmesen behorpadt. A démonok a halott elfektől elragadott fegyverekkel, sziklákkal, ágakból barmolt bunkókkal, foggal-körömmel és állati erővel próbáltak utat törni maguknak fölfelé a lándzsások és dárdások vékonyodó vonalán át. A mostanáig tartalékolt Szabad Cohors zengő csatakiáltással vetette magát az elf csatárlánc közepébe. De a démonok csak jöttek.

– Nem tudunk kitartani – mormolta Eventine, és már készült, hogy elrendelje a visszavonulást.

– Maradj a közelében! – súgta hirtelen Allanon a hercegnek. Ebben a percben a démonok áttörtek a balszárnyon, és özönlöttek fölfelé a hágón, a kanyon bejáratánál álló embercsoport irányába. A Honi Gárda felsorakozott, Dardan és Rhoe közrefogta királyt és a herceg eléjük állt. Bőrhüvelyből kirántott rövid kardok pengéi villogtak. Ander sietve földbe szúrta az Elessedil-lobogó rúdját, és maga is fegyvert ragadott. Verejték patakzott láncvértje alatt, szája kiszáradt a félelemtől. Most Allanon lépett előre lobogó fekete köntösében, és a magasba emelte két karját. Ujjhegyeiből kék tűz hasított a félhomályba, és a föld felrobbant a támadók körül. Füst gomolygott a sziklából, majd szétfoszlott a sötét hullaszőnyeg fölött. De nem mind pusztult el. Mögöttük összezárult a csatárlánc, a démonok nem fordulhattak vissza. Bőszült sivítással rontottak a Honi Gárdának. Ádáz küzdelem tombolt, az elf vadászok pengéi aratták a démonokat, ám egy maroknyi mégis áttört, és rávetette magát a királyra. Egy girhes, fekete manó Ander torkát akarta felhasítani a karmaival. Az elf herceg vadul maga elé kapta a kardját és hárított, ám a rém csak akkor hagyott fel a támadással, amikor a Honi Gárda egyik testőre egyetlen döféssel a földhöz szögezte.

Ander iszonyodva tántorodott hátra. A csata egyre közelebb tombolt. A balszárny ismét átszakadt, Allanon ismét kiállt a rohamozók elé. Kék láng csapódott a támadókba, sivalkodástól lett sűrű a levegő. A jobbszárnyat is átszakította egy démoncsoport, és dühödten rúgtatva igyekeztek fajtársaik segítségére, akik csapdába estek az elf csatárlánc mögött. Ander megkövült. Nincs annyi testőrük, hogy ezeket feltartóztassák! Majd megtörtént az elképzelhetetlen: Eventine összeroskadt, mert eltalálta a támadók tömegéből elröpített bunkó. Az öreg király a halántékára kapta az ütést. Azon nyomban a földre hullott, kezéből kiesett az Ellcrys-jogar. Felbődültek a démonok, és újult dühvel nyomultak közelebb. Azok közül, akik a lejtőn hömpölyögtek alá, fél tucat nyomban az elesett királyhoz nyargalt, hogy végezzen vele. De Ander, felejtve önnön félelmeit, már rohant is apjához. Dühtől eltorzult arccal, bőszült ordítással esett a legközelebbi támadóknak, kik ugyanolyan fekete manók voltak, mint az, amely majdnem végzett vele az imént, és kettőt is levágott, mire a többiek észbe kaptak. Ander őrjöngve sarabolta őket, amíg el nem űzte őket az összeesett királytól. Egy darabig vad zűrzavar tombolt. Az elf védvonalat csaknem a kanyon szájáig visszaszorították.

Falkákban támadtak a démonok, vagdosták az útjukat elálló elfeket, kéjesen visongtak az összeesett Eventine látványától. Ander viaskodva próbálta visszaverni őket. Veszett dühében megbotlott az egyik döglött támadóban és elesett. A rémek azon nyomban ráugrottak. Karmok tépték páncélját, és a herceg egyetlen szörnyű pillanatra azt hitte, vége van. Ám Dardan és Rhoe átvágták magukat Anderig, és elvonszolták. Ő azonban szédelegve visszatámolygott apjához, és térdre esett az öregember mellett, hitetlenkedő, rémült arccal. Eventine csuklója után kapott, hogy van-e még pulzusa. Volt, de gyönge és lassú. Az apja még él, de mintha ott se lenne, az elfek elveszítették, a fia elveszítette – oda a király, az egyetlen, aki megmenthette volna őket attól, ami most következik! Akkor mellé toppant Allanon. Fölkapta a lehullott Ellcrys-jogart, felrántotta a földről Andert, és a markába nyomta a talizmánt.

– Később gyászolj, elf herceg! – tolta közel sötét ábrázatát Anderéhez. – Most parancsolnod kell! Gyorsan! Vond vissza az elfeket a kanyonba! – Ander ellenkezni akart, aztán befogta a száját. Amit a druida szemében látott, az meggyőzte, hogy itt most se helye, se ideje a vitának. Némán engedelmeskedett. Parancsot adott, hogy vigyék el az apját az arcvonalból. Majd maga köré gyűjtötte a Honi Gárdát a kanyon szájánál, futárokat küldött az elf védelem centrumába és szárnyaihoz, elrendelve a visszavonulást. Allanonnal az oldalán kiállt a szurdok bejáratához, ahol az elfek és a határvidékiek is láthatták, onnan figyelte a harcot. Áradtak visszafelé az elf falanx lándzsásai és dárdásai, a Szabad Cohors szürke harcosai, eltorlaszolták a kanyon bejáratát. Feltűnt Stee Jans, lobogó rőt hajával, két marokra fogva hatalmas pallosát. Majd Allanon kinyújtotta karjait, és kék tűz buggyant ujjai hegyéből.

– Most! – parancsolta Andernek. – Vissza a kanyonba!

Ander fölemelte az Ellcrys-jogart és kiáltott. Az utolsó harcoló elfek és határvidékiek faképnél hagyták ellenségeiket, és rohantak a kanyonba vezető kapaszkodóhoz. Allanon egyedül állt a szurdok szájánál. A démonok fekete hullámban hömpölyögtek feléje a Halys torkolatából. A druida összpontosított, sovány alakja ívben megfeszült a sziklafal árnyékában. Keze ismét fölemelkedett, és kilövellt a kék tűz. Végiggördült a kanyon bejárata előtt, falat emelt a megveszekedett démonok elé, eltorlaszolta útjukat. Vonítva és visítva hátráltak.

– A tűz csak néhány percig tart ki – mondta a druida a hercegnek. Elcsigázott arcára piszokcsíkokat festett a verejték. – Utána ismét a nyakunkon vannak.

– Allanon, hogyan tarthatnánk ki ilyen esélyek…? – kezdte reményvesztetten Ander.

– Itt nem is tarthatunk ki – nem itt és nem most. – A druida megmarkolta a herceg karját. – A Káva hágói elestek. Azonnal menekülnünk kell.

Ander máris parancsokat ordított. Az elf hadsereg hullámként hömpölygött át a kanyonon. A tartalék lovasság nyargalt az élen, azokkal a sebesültekkel, akik meg tudtak ülni a nyeregben; azokat, akik nem bírtak, a lándzsások, dárdások és íjászok cipelték a nyomukban; a Honi Gárda vitte az eszméletlen királyt. Allanon és Ander volt a sereghajtó. Alig hagyták el a kanyon közepén a bokrokkal körbenőtt tavacskát, amikor a bejáratnál a tűz lobbant egyet és kialudt. A menekülő elfek hátranéztek. A szurdok szája egy pillanatig üresen tátongott, ám aztán átböffentek rajta a démonok. Eltömték a szűk nyílást, annyira igyekeztek befelé. Vonítva rohantak az elfek után, de elkéstek. A derékhad már átjutott a mélyúton, és a szakadék partján vonult. A Szabad Cohors hátvédje Stee Jans parancsnoksága alatt éppen csatárláncba állt, amikor Allanon, Ander és a Honi Gárda hátra maradt testőrei megtették az utolsó száz métert a kanyonban. A mélyút bejáratánál egy pillanatra megfordultak, hogy lássák a démonhorda közeledését.

Iszonyú, hátborzongató látvány volt. Sötét hullámként töltötték be faltól falig a kanyont, eltakarták a füvet, bozsogtak és hemzsegtek, mint az árvíz elől menekülő patkányok. A föld elfeketedett a szökdécselő, tekergőző, vonagló alakoktól, míg a szárnyra keltek az égre mázoltak mocsokfoltokat. A druida és az elfek hitetlenül bámulták őket. A démonok elfogyhatatlanok voltak. Majd hirtelen kettévált a hullám, és egy pikkelyes rémség nyomakodott a kanyonba. Fajtársai eltörpültek sötétzöld ocsmánysága mellett, és forgácsként hullottak, amikor átgázolt rajtuk. Az elfek iszonyodva felkiáltottak, mert ez egy sárkány volt. Kígyótestét véges-végig váladéktól csöpögő tüskék nőtték be, tohonya tömegét hat görbe, fekete sörtés, karmos oszlopláb hurcolta. Szarvakat meresztő fejének torz, varas daganatát, amelyben egyetlen, szemhéj nélküli, zöld szem parázslott, kutatóan lengette ide-oda. Amikor orrlikait megcsapta az elf vér szaga, szélesre tárt pofájából elővicsorogott a fűrészes fogak többszörös sora, és a lázas izgalommal csapkodó farok összezúzott hullákkal terítette be a kanyont. A démonok eszük nélkül takarodtak a rém útjából, amelynek minden döcögő lépése sziklákat rengetett. A kanyon túlsó végében Allanon rápillantott a közeledő sárkányra, majd Anderhez fordult.

– Vonuljatok vissza a szakadék mögé! Gyorsan! – Ander elsápadt.

– De a sárkány…

– … túl sok nektek – mondta a druida hidegen. – Tedd, amit mondok! Bízd rám a sárkányt!

Ander elsietett, hogy kiadja a parancsot. Az elf had visszahúzódott a szakadék túlsó végébe. A herceg és Stee Jans hátrapillantott. Allanon egyedül állt a kanyon fölött, ahol a cammogó sárkány most tette meg a fele utat. Már észre is vette a druidát, a magányos fekete alakot, amely nem futott el, mint a többiek. Alig várta, hogy elkaphassa, és ízzé-porrá morzsolhassa. Csámpás oszloplába földet és követ őrölt. Mögötte és mellette izgatottan sivalkodva nyomultak a démonok, elővigyázatosan távol tartva magukat szörnytestvérüktől. Allanon mozdulatlanul várakozott, szorosan összehúzva magán köntösét. Amikor a sárkány száz méterre sem járt a mélyút torkolatától, a palást fekete hullámokat vetett, és a druida a rém felé nyújtotta sovány karjait. Az ujjaiból kivágódó kék tűz fején és nyakán találta a szörnyet.

Égett hús bűze szállt a levegőben. Ám a fajzat annyiba vette, mintha szúnyog csípte volna meg, nem lassított, csak zötyögtette tovább otromba tömegét. Ismét lobbant a tűz, a szörny szügye és mellső lábai füstöltek, a sárkány élesen, dühösen sziszegett, de csak jött. Allanon behátrált a mélyútba és végigfutott rajta, majd megfordult. A sárkány akkor préselte be magát a résen. Allanon lecsapott, szaggatottan kék lángot bocsátva rá. A sárkány bőszen sziszegett, dühösen kapkodott agyaraival a levegőbe, mert sehogy sem tudta elkapni a bosszantó embert. A mélyút falai akadályozták a mozgásban, csak nehézkesen törtethetett előre, miközben mögötte démontestvérei vijjogva biztatták.

Allanon lassan hátrált a mélyút bejáratától a szakadék felé. Az átjáróban vastagon gomolygott a füst és a por, a sárkány ocsmány alakja elmosódott a homályban. Majd hirtelen előrelódult, éhesen tátogva. Allanon összekulcsolta ujjait, és egy villámot küldött a szörny szemébe, tűzzel borítva el a sárkány fejét. A sárkány a düh és a kín borzalmas üvöltését hallatta. Teste kiemelkedett a mélyútból, és olyan erővel csapkodta a kőfalakat, hogy a szirtek belerázkódtak. Görgetegkövek zuhogtak a fájdalomtól hánykolódó és vonagló szörnyetegre. A következő pillanatban széles repedés nyílt a déli falon, és az egész meredély csúszni kezdett, bele a mélyútba. A sárkány megérezte, hogy bajban van, és nekilódult, kétségbeesetten próbált kifurakodni a kutyaszorítóból. Akkor keveredett ki a mélyútból, félig vakon a portól és a fájdalomtól, amikor mögötte dübörgő sziklák tonnái temették maguk alá a nyomában iparkodó démonokat. Allanon rögtön lesújtott kék villámával, ám ezúttal hiába: a sárkány most számított rá, és lesunyta fejét, hogy elkerülje a tüzet. A dühtől sziszegve, hatalmas állkapcsait tátogatva dübörgött a sötét alak felé. Allanon sarkon fordult és elrohant, de nem a jobb oldali széles ösvényen, hanem a keskeny párkányon, mely balról kerülte meg a szakadékot. A sárkány a dühtől eszét vesztve rugaszkodott utána. Oszloplábaival felmennydörgött a párkányra, pofáját tátva kapott a menekülő ember után. A párkány hirtelen eltűnt. A mállatag szikla nem bírta a szörny súlyát. A megveszekedett sárkány ugrott egyet a druida nyomában. Allanon hátraszökkent, a hatalmas állkapcsok a fejétől alig háromarasznyira csattantak össze. Majd a sárkány egy utolsó vérfagyasztó szisszenéssel aláhullott a meghasadó párkányról a fekete szakadékba. Kő-és porfelhő kísérte, miközben a gyűlölettől ordítva zuhant a semmibe, és megdöglött.

ANDER ELESSEDIR, a szakadék túlsó végéből figyelte Allanont, ahogyan egyensúlyoz a párkány töredékein. Majd a mélyútra pillantott, és látta, hogy eltorlaszolták a sziklák. Fáradt, keserű mosoly jelent meg véres arcán. A démonok nem üldözhetik tovább őket a Halys-nyiladékban. Az elfek kaptak egy szusszanásnyi időt, hogy átrendezhessék soraikat, és valahol másutt vessék meg a lábukat. Megfordult. Fáradt és elbizonytalanodott elf katonák figyelték a szurdok árnyékából. A herceg olvasni tudott az arcukból. Mennyi démon tört át a Tilalmon, elképzelhetetlenül sok! Ha itt nem tudták útjukat állni, akkor hogyan tartóztatják fel őket a Sarandanonban? Ander elfordította a tekintetét. Nem tudta a választ. Tudja valaki egyáltalán?

XXXI.

LESÚJTOTTAN vonult ki a sereg a Halys-nyiladékból. Szégyellte vereségét, elborzadt halottjainak és sebesültjeinek számától. A holtakat, akiket a hágón, menekülés közben veszítettek el, nem adhatták vissza az éltető földnek, ahogyan a tisztesség követeli. A sebesülteket könyörtelenül kínozta a méreg, amelyet a démonok agyarai és karmai oltottak a vérükbe; rettenetes volt hallgatni szüntelen jajgatásukat és nyögésüket a délidői csendben. A seregnek, amely a Káva tövében vonult dél felé, nem sok örömmel szolgált ez a nap – pedig még nem is ért véget! A szájak kitikkadtak a szomjúságtól, a gondolatok feketére keseredtek a déli verőn. A sors szeszélyéből Ander Elessedil vezette őket, a kedve ellenére lett vezető, sötéten, mint a zivataros felhő. Legyen már vége, térjen magához az apja, jöjjön vissza a bátyja! Szorongatta az Ellcrys göcsörtös ágát, és bolondnak tartotta magát. Ennek nem így kellett volna lennie! De tudta, hogy el kell játszania a ráerőszakolt szerepet még egy ideig, legalább addig, amíg a had el nem éri a Baen-szorost. Szerencsére ott vége lesz! Allanonra sandított. A druida szótlanul lovagolt mellette, sötéten, talányosan, mindent elrejtő köntösében, és elzárta a gondolatait Ander elől. Egyetlenegyszer szólalt meg visszavonulás közben.

– Most már értem, miért engedték, hogy ilyen messzire jöjjünk – mondta váratlanul. – Azt akarták, hogy itt legyünk a hegyekben.

– Akarták? – Ander nem értette.

– Akarták, elf herceg – válaszolta Allanon hidegen. – Tudták, hogy ekkora tömeget úgysem tartóztathatunk fel. Hagyták, hogy magunk rohanjunk a csapdába.

Magányos lovas tűnt föl a szemhatáron. Eszeveszetten hajszolta hátasát a rónán közeledő elf had felé. Ander fölemelte az Ellcrys-jogart, és megálljt parancsolt, majd Allanonnal a lovas elé nyargalt. Ismerte a zilált, poros jövevényt: futár volt, a bátyja szolgálatában.

– Flyn! – köszöntötte az elfet. A futár tétovázott, a hadoszlopra sandított.

– Jelentenem kell a királynak… – kezdte.

– Jelents a hercegnek – mordult rá Allanon.

– Uram! – tisztelgett a falfehér arcú Flyn. Váratlanul könnyek szöktek a szemébe. – Uram… – kezdte ismét. A hangja elcsuklott, nem tudta folytatni. Ander leugrott a nyeregből, és intett Flynnek, hogy ő is szálljon le. Szótlanul átkarolta a feldúlt követ vállát, és arrébb vezette, ahol nem hallhatta őket más, majd a szemébe nézett.

– Most pedig nyugodj meg, és add át az üzenetet. – Flyn bólintott, vonásai megfeszültek.

– Uram, parancsom van közölni a királlyal, hogy Arion herceg elesett. Uram… a herceg meghalt!

Ander lassan ingatta a fejét.

– Meghalt? – Mintha valaki más beszélt volna a szájával. – Hogyhogy meghalt? Nem halhatott meg!

– Hajnalban támadtunk, uram. – Flyn most már szégyenkezés nélkül sírt. – A démonok… olyan sokan voltak. Kivertek bennünket a hágóból. Legázoltak. A hadi-lobogó a földre hullott… és mikor Arion herceg megpróbálta visszaszerezni, a démonok kezébe került… – Ander hirtelen fölemelte a kezét, félbeszakítva az elfet. Nem akarta hallani a folytatást. Ez egy rossz álom, ez nem lehet igaz. Allanonra villantotta a szemét, és látta, hogy a sötét arcú druida őt figyeli. Allanon tudta.

– Kimentettétek a holttestét? – kényszerítette ki magából a kérdést.

– Igen, uram.

– Hozzátok ide. – Flyn csendesen bólintott.

– Van még valami más is, uram. – Ander visszafordult. – A Worl-suvadás elveszett, ám Pindanon vezér úgy véli, hogy visszaszerezhető. Lovasokat kér, hogy előretörhessen a hágóval határos mezőkön, és…

– Nem! – szakította félbe Ander váratlan indulattal. Úgy kellett fegyelmet parancsolnia magára. – Nem, Flyn! Közöld Pindanon vezérrel, hogy visszavonulunk! Térjen vissza a Sarandanonba!

Az elf nagyot nyelt, és Allanonra sandított.

– Bocsáss meg, uram, de parancsom van, hogy erről a királlyal beszéljek. A vezér meg fogja kérdezni…

Ander megértette.

– Közöld a vezérrel, hogy apám megsebesült. – Flyn még jobban elsápadt. A herceg mély lélegzetet vett. – Közöld Pindanonnal, hogy én parancsolok az elf seregnek, tehát azonnal vonuljon vissza. Válts lovat, Flyn, és siess. Szerencsés utat, futár! – Flyn tisztelgett és elrohant. Ander egyedül bámulta a kihalt mezőséget, és különös fásultsággal állapította meg, hogy most már nem hidalhatja át a szakadékot, amely mindig is elválasztotta Ariontól. Örökre elveszítette Ariont. Hátat fordított a druidának, és megeredtek a könnyei.

Az ESTE BEOSONT a Sarandanon-völgybe. Árnyéka a Baen-szorosig és az elf seregig ért. A királyi sátorban Eventine Elessedil szaggatottan zihált ájult álmában. Ander egyedül gunnyasztott az ágy mellett, némán bámulta az apját, és szívből kívánta, hogy ébredjen fel. Amíg nem tér magához, nem állapíthatják meg, milyen súlyos a seb. Öregember volt, Ander rettegett érte. Gyöngéden megérintette apja ernyedt kezét. Eventine meg se moccant. Ander egy percig tartotta ujjai között a kezet, majd elengedte, és kimerülten hátradőlt.

– Apám! – súgta. Fölállt, eljött az ágytól. Hogy történhetett ez? Az apja súlyos sebben, a bátyja halott, ő az elfek vezetője – hogy történhetett ez? Őrület! Felfoghatatlan! Elvileg persze fennállt a lehetőség, hogy apja és bátyja elmennek, és ő, az utolsó Elessedil kerül a trónra. De ez olyan képtelenség volt, hogy senki sem hitt benne, legkevésbé Ander. Nincs is felkészülve rá, gondolta komoran. Ő mindig csak két segítő kéz volt, amely az apja vagy a bátyja érdekében tevékenykedett. Ők születtek uralkodónak, ők akarták vezérelni az elfek népét. Ander soha, és most mégis…

Fáradtan csóválta a fejét. Most neki kell uralkodnia, legalábbis egy ideig. És azt a sereget kell vezetnie, amelyet az apja vezetett. Meg kell védelmeznie a Sarandanont, és ki kell módolnia, hogy feltartóztassa a démonokat. A Halys-nyiladék megmutatta az elfeknek, hogy ez milyen nehéz. Azt is tudták, hogy ha a sziklaomlás, amelyet Allanon és a sárkány küzdelme idézett elő, nem torlaszolja el a Halys-nyiladékot, akkor a démonok utolérhették, és egy szálig elpusztíthatták volna őket. Legelső feladata elhitetni a katonákkal, hogy ez nem fog bekövetkezni a Baen-szorosnál, akkor sem, ha elveszítették a királyt és a trónörököst. Vagyis reményt kell adnia nekik. Visszaült apja mellé.

Kael Pindanon segíthet: sok-sok háború veteránja, tapasztalt katona. De akar-e segíteni? Tudta, hogy Pindanon dühös rá, amiért utasította, hogy vonuljon ki a Kávából. Pindanon egyelőre nem tért vissza, elf lovasok hátvédjével lassította a démonok előretörését a Sarandanonban. Ám Ander néhány tiszt megjegyzéseiből már tudomást szerzett a vezér nemtetszéséről. Ha Pindanon megjön, nem maradhat el az összecsapás. Ander máris tudta, hogy az öreg katona követelni fogja a fővezérséget. A herceg a fejét csóválta. Mi sem lenne egyszerűbb, mint Pindanonra ruházni a fővezérséget: vállalja az öreg harcos az elf haza védelmének felelősségét. Talán ezt is kellene tennie. De valami tiltakozott benne a leegyszerűsítő megoldás ellen. Jó lesz vigyázni, nehogy túlságos sietséggel adjon túl olyan kötelességeken, amelyek nyilvánvalóan reá hárulnak.

– Te mit tennél a helyemben? – kérdezte halkan, bár tudta, hogy apja úgysem válaszol.

Futottak a percek, sűrűsödött a sötétség. Egyszer csak belépett Dardan.

– Pindanon vezér visszatért – jelentette. – Szólni szeretne nagyságoddal. – Ander bólintott. Hirtelen arra gondolt, hogy vajon hová mehetett Allanon? Visszaérkezésük óta nem látta a druidát. De most nem vele kell foglalkoznia, hanem Pindanonnal. Már állt volna fel, mikor eszébe jutott, hogy az Ellcrys-jogar a földön hever az apja ágya mellett. Két kézre fogta, egy darabig tétovázott, a mellette fekvő öregembert nézte.

– Pihenj! – súgta végül. Megfordult, kiment.

PINDANON a sátor szomszéd fülkéjében várakozott. Páncélját vér és por mocskolta, fehér szakállas ábrázata lángolt a haragtól.

– Miért rendelted el a visszavonulást, Ander? – förmedt rá. Ander nem szeppent meg.

– Halkabban, vezér. A király odaát fekszik. – Pindanon egy percig vasvillaszemmel meredt rá.

– Hogy van? – kérdezte jóval csendesebben.

– Alszik – felelt a herceg hidegen. – Tehát mit akarsz kérdezni? – Pindanon kihúzta magát.

– Miért kaptam visszavonulási parancsot? Visszafoglalhattam volna a Worl-suvadást! Tarthattuk volna a Kávát, úgy, ahogyan apád akarta!

– Apám azt akarta, hogy a Kávát addig tartsuk, ameddig lehet – felelte Ander, farkasszemet nézve a vezérrel. – Miután apám megsebesült, a bátyám meghalt és a Halys-nyiladék elesett, ez nem lehetséges többé. Kivertek bennünket a Halys-nyiladékból, ugyanúgy, ahogy benneteket a Worl-suvadásból. – Pindanon felhorkant, de Ander nem vett tudomást róla. – A Worl-suvadás visszafoglalásához erőltetett menetben kellett volna északnak hajtanom és újabb csatába kényszerítenem egy épp hogy egérutat nyert hadat. Ha összevont erőinket megverik, következik a fárasztó menekülés a Sarandanonba, amelyet egy kimerült seregnek kellett volna megvédenie. És ami a legrosszabb, a Káva szorosaiban minden csatát az elf lovasság nélkül kellene megvívni. Ha fel akarjuk tartóztatni a démonokat, minden erőnkre szükségünk lesz. Ezért rendeltem el a visszavonulást, vezér. – Pindanon a fejét csóválta.

– Te nem vagy képzett katona, herceg uram. Nincs jogod úgy meghozni egy ilyen életbe vágó döntést, hogy előzőleg nem tárgyalsz a sereg vezérével. Ha nem lennék hív apádhoz… – Ander fölkapta a fejét.

– Ezt a mondatot ne fejezd be, vezér! – A sátorponyvát félrehajtották; Allanon jött be Stee Jans kíséretében. Allanonra számított a herceg, de a Szabad Cohors parancsnokának jelenléte kissé meglepte. A határvidéki udvariasan biccentett, de nem szólt. Ander visszafordult Pindanonhoz. – Tehát ez a kérdés eldőlt. Inkább azzal foglalkozzunk, ami következik. Mikor érnek utol a démonok?

– Egy, talán két nap múlva – vágta rá Pindanon. – Pihenniük kell, rendezniük kell a soraikat.

Allanon rájuk nézett fekete szemével.

– Hajnalban. – Egy pillanatra csönd lett.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Ander halkan.

– Olyan megszállottak, hogy nincs szükségük alvásra. Hajnalban. – Pindanon a földes padlóra köpött.

– Akkor most kell eldöntenünk, hogyan állítsuk meg őket, ha ideérnek – jelentette ki Ander, könnyedén húzogatva ujjait az Ellcrys-jogaron.

– Nagyon egyszerűen – fortyant föl Pindanon. – Védjük meg a Baen-szorost. Vonjunk kordont a bejárata elé. A szűk helyen tartóztassuk fel a démonokat, mielőtt kiérhetnének a síkságra. – Ander mély lélegzetet vett.

– Ezzel próbálkoztunk a Halys-nyiladékban. Kudarcot vallottunk. A démonok a puszta létszámfölényükkel nyomták vissza az elf falanxokat. Nincs okom azt hinni, hogy most másképp lesz.

– Minden okod megvan rá – makacskodott Pindanon. – Erőink itt nincsenek megosztva, mint a Kávában. És a démonokat is ki fogja fárasztani, ha a Hoare-fennsíkról jönnek idáig. A Halysszal ellentétben itt bevethetjük a lovasságot. Ó, de még mennyire másképp lesz most, ezt megígérhetem! Egész más eredményre jutunk!

Ander a druidára sandított, de Allanon nem szólt. Pindanon közelebb jött egy lépéssel.

– Ander, apád nevében add át nekem a fővezérséget! Hadd szervezzem meg a védelmet úgy, ahogy ő szervezné! Legyenek akármilyen erősek e fajzatok, az elfek tartani tudják ellenükben a szorost! Apáddal tudjuk…

– Vezér – vágott közbe az elf herceg halkan, határozottan –, én láttam a Halys-nyiladékban, mire képesek a démonok. Láttam, mit műveltek a védvonallal, amelyet apám áttörhetetlennek hitt. Most újfajta ellenséggel harcolunk. Eszelősen gyűlölik az elfeket, ez a gyűlölet hajtja őket, olyannyira, hogy semmibe veszik a halált. Elmondható-e ugyanez rólunk, akiknek oly becses az élet? Nem hinném. Szabvány taktikánál valamivel többre van szükségünk, ha túl akarjuk élni ezt az összecsapást. – A szeme sarkából látta, hogy Allanon biccent. Pindanon felzúdult.

– Benned nincsen hit, herceg uram! Apád nem lenne ily gyors a…

– Apám nincs itt – fojtotta belé a szót Ander. – De ha itt lenne, ugyanazt mondaná, amit én mondtam. Javaslatokat kérek, parancsnok, nem vitatkozni akarok. – Pindanon lángvörös lett, majd hirtelen Allanon felé fordult.

– Hát ennek nincs semmi mondanivalója? Egy fia gondolata se, hogy hogyan lehetne megállítani ezeket a démonokat? – Allanon sötét arca meg se rezdült.

– Meg nem állíthatod őket, vezér. Csak lelassíthatod.

– Mi végre?

– Hogy annak, aki az Ellcrys magját hordozza, legyen ideje megtalálni a Vértüzet és visszatérni.

– Már megint! – húzta el a száját Pindanon. – Egész jövőnk annak a lánynak a kezében! Druida, én nem hiszek az óvilági legendákban. Ha Nyugatföldet meg kell menteni, akkor mentse meg fegyverfogható férfiúinak bátorsága, katonáinak tehetsége és tapasztalata. A démonok is csak halandók, mint minden, ami hús és vér.

– Mint az elfek – válaszolta a druida sötéten. Hosszú csend lett. Pindanon elfordult a többiektől, kezét indulatosan összekulcsolta maga mögött. Egy idő után megperdült a sarkán.

– Megállunk-e a Baen-szorosnál, Ander herceg? Eddig csak a magam javaslatát hallottam. – Ander tétovázott. Nem bánta volna, ha Allanon mond valamit. Ám ekkor előlépett Stee Jans, és az ő érdes hangja törte meg a csendet.

– Szólhatok, uram?

Ander már csaknem elfelejtette, hogy a Cohoxs parancsnoka is jelen van. A hatalmas emberre nézett, és bólintott.

– Uram, a Szabad Cohors nemegyszer került hasonló helyzetbe a határvidék szolgálatában. Azzal büszkélkedhetünk, hogy bár ellenségeink sokszor voltak számosabbak, nem ők maradtak életben, hanem mi. Megtanultunk egypár kemény leckét, uram, amelynek egyikét most elédbe tárom: sose várd egy helyben a túlerőt. Megtanultuk, hogy védvonalainkat mozgékony részekre kell osztani, amelyek a küzdelem alakulása szerint változtatják helyzetüket. Felváltva támadnak és vonulnak vissza, először ebbe az irányba csalják az ellenséget, aztán abba, mindig oldalról támadva, hogy mikor az ellen vissza akar vágni, már sehol se találja őket. – Pindanon horkantott.

– Így nem nyerhettek tért, parancsnok. Még csak az állásaitokat sem tarthatjátok meg.

Stee Jans feléje, fordult.

– Amikor az ellenséget elég messzire csaltuk, amikor a vonalai elvékonyodtak és szétszakadoztak, akkor összevonjuk a szárnyainkat és rohamozunk. Így. – V alakot formált két tenyeréből, majd összecsapta. Hüledező csend támadt.

– Hát, nem tudom – mormolta Pindanon kétkedve.

– Te hogyan védenéd meg a Baen-szorost? – ütötte a vasat Ander herceg.

– Annak a változatát alkalmaznám, amit az imént ismertettem – válaszolta Stee Jans. – Íjászokat a Kensrowe lejtőire a szoros szája fölött, hogy zaklassák az előrenyomulókat. A szoros bejáratához gyalogosokat, mint mikor a Halys-nyiladékot próbáltátok védeni. Amikor a démonok támadnak, tartsatok ki egy ideig, aztán engedjetek. Hadd törjenek át. Adjatok nekik egy nyulat, amit kergethetnek, egy lovas egységet, amely maga után csalja őket. Amikor a vonaluk kellőképpen kinyúlik, és az oldalukat védtelenül hagyják, akkor csapjatok le rájuk két oldalról, mielőtt visszavonulhatnának vagy erősítést kapnának. Lándzsákkal tartsátok távol magatoktól őket. A démonoknak nincsenek olyan fegyvereik, mint nekünk. Ha nem férkőzhetnek hozzátok, nem árthatnak nektek. Amikor megsemmisítettétek az első soraikat, ismét engedjétek el a nyulat, másik irányban, hogy a támadó kibillenjen az egyensúlyából. Az oldalukra összpontosítsatok. – Befejezte. Az elfek tágra nyílt szemmel nézték. Pindanon a homlokát ráncolta.

– Ki akar nyúl lenni ebben a játékban? – Stee Jans kajánul mosolygott.

– Ugyan ki, vezér? – Pindanon vállat vont. Ander kérdőn nézett rá.

– Működhet – ismerte be az öreg harcos kelletlenül. – Mármint ha elég jó a nyúl.

– A nyúl ismer pár trükköt – válaszolta Stee Jans. – Ezért él még mindig, ennyi hajtás után.

Ander a druidára sandított. Allanon bólintott.

– Akkor hát megvan a tervünk a Sarandanon védelmére – jelentette ki az elf herceg, és kezet fogott Pindanonnal, majd a Vasemberrel. – Most már csak azon kell lennünk, hogy sikerüljön.

Este, miután mindent előkészítettek a másnapi csatához, és végre egyedül maradhatott, Ander Elessedil azon elmélkedett, mekkora szerencse, hogy Stee Jans jelen volt, mikor ő találkozott Pindanonnal. Ekkor jutott csak eszébe, hogy talán nem is a szerencse műve volt, hanem azé a titokzatos, sötét, vándorló látnoké, akit Allanon néven ismernek.

XXXII.

PIRKADATKOR eltemették Arion Elessedilt. Öccse, Pindanon és a Honi Gárda nyolcvannyolc elf vadásza helyezte örök nyugalomra, elf hagyomány szerint a kezdet órájában, amikor az új nap születik. Csendben fölvitték a Baen-szoros alá, tölgyek árnyékába, egy szirthez, ahonnan nyugat felé az Innisbore kék végtelenségére, keleten a Sarandanon zöld mezejére lehetett látni. Itt adták vissza a földnek Eventine Elessedil elsőszülöttjének testét, amelyet elhagyott a szabaduló lélek. Nem állítottak jelet a trónörökös sírjára, mert Allanon figyelmeztette őket, hogy némely démon épp ilyenre vadászik, hogy a holtakon élődhessen. Nem volt halotti ének, dicsérő szó, virág – semmi sem mutatta, hogy Arion Elessedil élt valaha. Semmi sem maradt Eventine legidősebb fiából, csak az emlék. Ander látta az összegyűltek szemében a könnyeket, és úgy érezte, hogy talán ez az emlék nem is kevés.

NEM EGÉSZEN egy órával később a démonok megtámadták az elfeket a Baen-szorosnál. Fülhasogató visítással és vonítással özönlöttek az északi hegyek közül a torz, fekete alakok. Úgy jöttek, mint a Halys-nyiladéknál, gátat szakító ár-hullámként. A szoros bejáratánál várta őket az elf falanx, dárdások és lándzsások vállvetve, fegyvereik végét a földhöz támasztva. Amikor az első démonok a karmaikat meresztve megtámadták őket, elf íjak zümmögtek a Kensrowe lejtőin, és a levegő megtelt tollas nyílvesszővel. A démonok rángatózva estek össze, az utánuk rohanók letaposták őket. Fellegekben záporoztak a támadókra a fekete nyilak, a démonok százasával vesztek oda a rohamban.

De végül csak odaértek a falanxhoz. Nekicsapódtak, felszúrták magukat a vasvégű lándzsákra és üvöltöttek a fájdalomtól. Rohamukat visszaverték, ám a torz alakok vagdalkozva, fog-csattogtatva ismét támadtak. Most sem tudtak áttörni. A föld az elf falanx előtt megtelt döglött és döglődő fajzatokkal, de ez nem riasztotta a kifogyhatatlan démonhordát. Az elfek védelmi vonala megingott, közepe behorpadt, átszakadt. A résen azonnal átfurakodtak a démonok, dübörögve, szökdécselve, két lábon, négy lábon. Nyomban lecsapott rájuk a bíbor szegélyű szürke köpenyt viselő lovasok csapata, akiket hatalmas vércsederesen ülő, magas, forradásos arcú férfi vezetett. A lovasok végigsarabolták lándzsáikkal a támadók első vonalát, majd megfordultak, a szikár alakok ráhajoltak paripáik nyakára, és lobogó szürke köpennyel vágtattak el a völgybe. A démonok eszeveszetten iramodtak a nyomukba.

Néhány perccel később a lovasok visszafordultak, leengedték lándzsáikat, döftek és fürgén kitértek. A démonok dühükben vonítva loholtak utánuk. Majd ismét fordultak a szürke köpenyes lovasok, vonalba fejlődtek, elállva a rémek útját, és a forradásos arcú ember fölemelte a karját. Az elf védelmet áttört démonok, miután oltalmazó tömegük több száz méter hosszú vonallá vékonyodott a füves pusztán a Baen-szoros szája előtt, eszelősen kapkodták ide-oda a fejüket, mert csak most fogták fel, mi történt. Mindenfelől elf lovasok bukkantak elő, és hajtották őket, akár a vágómarhát. Mögöttük a védvonal rését lezárta a Kensrowe oldalában álló, magas, fekete alak, akinek kinyújtott kezéből tűz lövellt a szorosban nyüzsgő démonokra. A csapdába esettek kétségbeesetten próbáltak kitörni, ám az elfek fürgén zárták soraikat, karddal és lándzsával aprítva a feléjük kapkodó, fekete rémeket. Percek alatt megsemmisült a démoni élcsapat. A Baen-szoros az elfek győzelmi kiáltásától visszhangzott.

De ezzel még nem volt vége. Tombolt a csata egész délelőtt, kora délutánig. A démonok újra és újra összetömörültek, és megrohamozták az elf falanxot, amely elállta útjukat a Baen-szoros előtt. Újra és újra áttörtek az elf íjászokon, a druidatűzön, a lándzsásokon és dárdásokon, de mindannyiszor a Szabad Cohors szürke lovasaival találták szemközt magukat, és hagyták, hogy a Cohors maga után csalja őket, hol az Innisbore partja, hol a Kensrowe lejtői, hol a sarandanoni völgy felé. Már markukban érezték a zsákmányt, amikor ismét bekerítette őket az elf lovasság, mindig abban a percben, amikor a démonok védtelen sorai elvékonyodtak, és a vadászat lázában messze eltávolodtak a szorosnál tusakodó fajtársaiktól. Tajtékozva vetették magukat ellenségeikre, de nem volt menekvés. Az elfek visszavágtak, majd ismét zárták soraikat a Baen-szorosnál. Egy ideig a démonok megpróbáltak felkapaszkodni a Kensrowe lejtőire, hogy leszámoljanak a gyűlölt íjászokkal. Ám az íjászok sorai, amelyeket körültekintően alakítottak ki a szirtek oltalmában, szétszabdaltak mindenkit, aki a közelükbe merészkedett. Az íjászok között állt a fekete palástos óriás, kezéből varázstűz lobogott, rettentő hatalmával védve a mélyben harcoló elfeket. Őt próbálta elérni a démonok minden fajtája, azok, amelyek a földben áskáltak, azok, amelyek repültek, azok, amelyek úgy másztak a sziklán, akár a legyek, de mind kudarcot vallott, mind megdöglött. Egyik támadásuk során az Innisbore partjának közelében áttörtek az elf falanxon, és százszámra zúdultak a védtelen völgyre. Egy pillanatig úgy rémlett, hogy most összeomlik az elf védelem. Ám a vitéz elf lovasság keletről rohamozva belekergette a démonokat az Innisbore vizébe.

A gonoszok megint nem tudták összevonni erőiket, elnyúló láncba kényszerültek a parton, háttal a tónak. A támadás megtört az elf lándzsákon, a rés újra összezárult. Ezerszámra hullottak a démonok azon a délutánon, az esztelen, fejetlen, brutális rohamokban. Megállás nélkül támadtak, a tulajdon fajtájukat legázolva kapaszkodtak föl a szirtekre, a lemmingek vak eltökéltségével, fittyet hányva a halálnak. Elfek és határvidékiek is meghaltak az eszelős áttörési próbálkozások során. Ám ezúttal nem kényszerültek olyan rendezetlen visszavonulásra, mint a Halys-nyiladékban, újra és újra szétverték a démonok támadását, mielőtt erősítést kaphattak volna a nyomukban hömpölygő tömegektől.

A délután közepén került sor az utolsó támadásra. A démonok összetömörültek a Baen-szorosban, nekiugrottak az elf falanxnak, nyers túlerővel visszalökték, részekre szakították, és benyomultak a résekbe. Most nem volt idő körmönfont taktikázásra, fortélyokra, finomságokra. Az elfek és a Cohors a támadók sűrűjének esett, karddal és lándzsával döfölve a hemzsegő, idomtalan fekete alakokat. Sikoltva estek össze lovak és lovasok. Az arcvonal ide-oda hullámzott. De végül a démonok megtörtek, és dühösen visítva, acsarogva menekültek vissza a Baen-szorosba, és ezúttal nem fordultak meg, átgázoltak dögökön és döglődőkön, dülöngélve, két és négy lábon mászva tűntek el a sziklák között. A Baen-szoros kiürült. Az elfek fáradt hitetlenkedéssel bámultak utánuk. Már a sereghajtókat is elnyelte a szoros, a visszavonulás hangjai lassan elhaltak. Ekkor az elfek szertenéztek, és fölmérték az ütközet iszonyatosságát.

Összefonódott, megtört, mozdulatlan hullák ezrei lepték el a mezőt. A Baen-szorostól keletre az Innisbore-tól a Kensrowe hegységig fekete volt a föld. A szorost is eldugaszolták a dögtetemek. Az elfek iszonyodva nézték őket. A démonoknak mintha semmit sem jelentett volna az élet, sőt, jobban látszottak kedvelni a halált. Kezdték keresni egymást barátok és bajtársak, kezek kulcsolódtak össze, hálás megkönnyebbülés töltötte el az elfeket, amiért valahogyan túlélték ezt a rettenetes pusztítást. Ander Elessedil a szoros bejáratánál találkozott Kael Pindanonnal, és hirtelen felindulással ölelte magához a veterán harcost. Ujjongó rikkantások hallatszottak; honfitársaik mintha most fogták volna fel, hogy ez a nap az övék. Felrobogott Stee Jans a Szabad Cohorsszal, és a határvidékiek tisztelgésre emelt lándzsával csatlakoztak az elfekhez. Mennydörgő diadalordítástól robajlott a Sarandanon.

Csupán Allanon húzódott félre. Egyedül állt a Kensrowe lejtőjén, és az északi hegyeket nézte, amelyek között a démonok eliszkoltak. Miért adták ilyen olcsón az életüket? És ami ennél is fontosabb, miért nem mutatkozott e koncolás folyamán egyszer sem az, akit úgy hívnak, hogy Dagda Mor?

ESTÉBE HAJLOTTA DÉLUTÁN, lopakodva közelített az éjszaka. A Baen-szoros szájánál Nyugatföld hadserege várta a támadást. De a démonok nem jöttek. Hajnalban sem jöttek, holott elfek és határvidékiek ismét felkészültek. Ahogy múlt a délelőtt, egyre kínosabb nyugtalanság lett úrrá a védőkön. Délben Ander megkereste Allanont, abban reménykedve, hátha a druida meg tudja magyarázni, mi történt. Kíséret nélkül kapaszkodott föl a Kensrowe lejtőjén, ahol Allanon őrködött magányosan, és egy sziklakitüremlés árnyékából tekintett le a Sarandanonra. Az elf herceg nem beszélt Allanonnal tegnap óta, amikor a druida feljött a hegyekbe; senki sem beszélt. Ander az elf diadal mámorában nem is törődött a druida távozásával. Végül is örökösen jött-ment, és ritkán adott magyarázatot.

A hercegnek most mégis szöget ütött a fejébe ez az elvonulás. Abban a pillanatban megkapta a választ, ahogy Allanon megfordult és ránézett. A sötét arc szürke lett, akár a hamu, mély árkok szabdalták, petyhüdtnek és fáradtnak tűnt, a szúrós fekete pillantás mélabússá tompult. Andernek földbe gyökerezett a lába. Allanon fakó mosollyal nyugtázta a herceg hüledezését.

– Valami baj van, királyfi? – Ander összerezzent.

– Nem, én csak… Allanon, olyan… – A druida vállat vont.

– Annak is meg kell fizetni az árát, ahogyan használjuk magunkat. Ez a természet egyik törvénye, akkor is, ha szívesen eltekintünk tőle. Parancsai alól még egy druida sem vonhatja ki magát. Érted, amit mondok?

Ander bizonytalanul sandított rá.

– Ezt a mágia műveli veled? – Allanon bólintott.

– A mágia elvesz a használója életéből – elszívja lényegét és erejét. Ami elveszett, annak egy része visszanyerhető, de a lábadozás lassú folyamat. És fájdalmas… – Nem fejezte be a mondatot. Váratlan hideg borzongatta végig Andert.

– Allanon, elveszítetted a mágiát? – A druida fölszegte csuklyás fejét.

– A mágia nem vész el, amíg a használója él. De vannak határok, amelyek nem léphetők át, és ezek a határok egyre szűkülnek a korral. Mindenki megöregszik, elf herceg.

– Még te is? – kérdezte Ander halkan. Fátyol borult a fekete szempárra. Allanon hirtelen témát változtatott.

– Miért jöttél? – Ander előbb rendet tett a gondolatai között.

– Azt akarom megkérdezni, hogy miért nem támadnak a démonok. – A druida elfordította a tekintetét.

– Mert még nem állnak készen. – Egy darabig hallgatott, majd visszanézett a hercegre. – Ne áltasd magad: jönni fognak. Csak várakoznak, és célja van a halogatásnak. Az, aki vezeti őket, akit Dagda Mornak hívnak, semmit sem tesz ok nélkül. – Kissé előrehajolt. – Gondolkozz csak. A Dagda Mor nem volt azok között, akik tegnap megtámadtak bennünket. – Ander gondterhelten összevonta a szemöldökét.

– Akkor hol volt? – Allanon a fejét csóválta.

– Inkább azt kell kérdeznünk: hol van most? – Egy darabig nézte a herceget, majd szorosan összevonta magán fekete köntösét. – Arra gondoltam, hogy bölcs dolog lenne nyomkeresőket küldeni északra a Kensrowe-on túl, és délre, az Innisbore alá, hogy kikémleljék, nem akarnak-e oldalba támadni. – Hosszú csend támadt.

– Elegen vannak ehhez a démonok? – kérdezte végül Ander. Az ezrekre gondolt, akik a Baen-szorosból jöttek ellenük. Allanon élesen fölkacagott.

– Elegen. – Elfordult. – Most hagyj magamra, elf herceg.

Ander kételyektől marcangolva jött le a Kensroweból. Ahogy visszatért a táborba, nyomkeresőket küldött ki. Folytatódott a várakozás. Délután jött a délelőttre, este a délutánra. Tömör fellegek hömpölyögtek a sötétedő égbolton, az árnyékok gyorsan nyúltak. És a démonok még mindig sehol.

ÉJFÉLRE JART, mikor végre támadtak, hirtelen, olyan hirtelen, hogy az őrszemeknek alig volt idejük riadóztatni. Hullámokban özönlöttek le a sötétbe borult északi hegyekből a Baen-szoroson át; fekete, dagadó izmú testek hemzsegtek az őrtüzek fényében. Sorra aludtak ki a lángok, a démonok eltaposták őket, miközben felhömpölyögtek a szorosból a Kensrowe lejtőire. Feketeségben süllyedt el a Baen-szoros, miután az őrtüzek kihunytak, az éjszakai eget pedig eltakarták a felhők, amelyek a Kávától vitorláztak keleti irányba. A démonok jól ismerték az ilyen feketeséget, megszokták rabságuk alatt. A sötétség őket fogja szolgálni, mert az elfek és a határvidékiek alig láttak tőle, de a démonoknak olyan volt, mint a legfényesebb nappal. Támadtak, és már előre visítottak az örömteli várakozástól.

A rohamot egy elf falanx fogta föl, amelyet a szoros bejáratánál vontak össze Ander Elessedil és az Ellcrys fényes fehér jogara köré. A támadás ereje megrendítette, de nem zökkentette ki a katonákat. Százával zúdultak rájuk, karmolászva-marcangolva a fekete alakok. Az elfek elszántan védekeztek, vaktában döfölték lándzsáikkal és dárdáikkal a nyomakodó tömeget, fájdalomüvöltések hasítottak az éjszakába. Ám egyre újabb démonok rohamozták az elfeket, át akarták szakítani a védvonalakat. Az elfek néhány kétségbeesett percig állták a brutális rohamot, visszalökve a fekete hullámokat, de zavarta és akadályozta őket a sötétség. A falanx fellazult, szakadozott sorokban hátrált, széttöredezett. Pár perccel később a démonok áttörtek. Ez lett volna a vég, ha nincs Allanon. Leereszkedett a Kensrowe alacsonyabb lejtőire, ahol az íjászok reménytelenül próbálták visszatartani a sötétségben a támadó démonokat, csillogó port markolt ki a derekán lógó apró bőrtarsolyból, és feldobta a magasba. A por azonnal szétoszlott a légben a harcoló elfek fölött, és holdfényre emlékeztető, vakító fehér izzással űzte el a sötétséget.

A démonokat nem rejtette többé a feketeség. A megtört falanx mögött csatakiáltás harsogott. Stee Jans vágtában vezette a Szabad Cohorsot a legszélesebb résbe, ahol a legsűrűbben hemzsegtek a démonok. Vasékként hasították szét a támadók arcvonalát. Számuk már a négyszázat sem érte el, mégis visszakergették a hordát a Baen-szorosba. Segítségükre vágtatva érkezett az elf lovasság. Az élen Kael Pindanon nyargalt, hajadonfőtt, fehér haja lobogott. A széttöredezett védvonal hosszában lovasok lándzsái hasítottak az előrenyomuló démonokba, és visszavetették őket.

A Kensrowe lejtőin a démonok áttörtek az íjászok sorain, és özönlöttek lefelé a Sarandanonba. Egyedül Allanon állta útjukat, kezéből kék villámokat szórva. Mindenfelől démonok ostromolták, majd eszelősen üvöltöttek, miközben a tűz hamuvá égette őket. A druida tapodtat sem hátrált. Amikor túlságosan megsokasodtak támadói, száz méteres sugarú körben változtatta gyehennává a mezőt. Kék tűzfal zárta körül az őrjöngő démonokat, és elpusztította mindegyiket, amelyik át akart kelni rajta.

Száz méterre a Baen-szoros szájától az elfek és a Szabad Cohors elszántan próbálta megakadályozni, hogy a démon derékhad rászabaduljon a Sarandanonra. Iszonyú, vérfagyasztó küzdelem volt, haláltól bűzlött a nyári éjszaka. A csata forrpontján Kael Pindanon alatt összeesett a ló. Az öreg harcos feltápászkodott, de mielőtt kardot ránthatott volna, a démonok vonítva vetették rá magukat. Az elf vadászok szúrva-kaszabolva vágtak volna utat parancsnokukhoz, de a démonok túl fürgék voltak. Karmos mancsok kaptak Pindanon után, elhárították a rájuk mért csapásokat, és alárántották az öreg katonát a halálba. Ugyanebben a percben maroknyi démon kitört a közelharcból és Ander Elessedil felé száguldott. Macskaként szökkentek át a Honi Gárda gyűrűjén, hogy rávessék magukat a hercegre. Ander kétségbeesésében az Ellcrys-jogart tartotta maga elé pajzsként, és a támadók vonítva kushadtak le. Ám egyedül volt a torz, fekete fajzatokkal, akik kaffogva, karmaikkal vagdosva lesték, hol törhetnének át a talizmán bűvkörén. Az elf vadászok kétségbeesetten küzdötték magukat a herceg felé, de a démonok elállták útjukat, széttépték, aki túl közel merészkedett, kivédtek minden lándzsadöfést, kardcsapást. Testvéreik özönlöttek a segítségükre, mikor látták, hogy a gyűlölt talizmán hordozóját kaphatják el. Karmos mancsok nyúltak Ander felé. Majd közéjük törtetett egy szürke köpenyes, óriás határvidéki, akinek sebhelyes arcát föld és vér mocskolta, egyenesen neki a démonoknak, és addig aprította pallosával a fekete alakokat, míg utat nem vágott magának Anderig. A démonok a dühtől visítva ugrottak neki. Ám Stee Jans mozdíthatatlan volt, akár a szikla, és távol tartotta a hercegtől a támadókat, miközben határvidéki katonáiért kiáltott. Nyargaltak is tüstént a segítségére, vasabronccsal övezve parancsnokukat. Stee Jans fölpattant deresére, és magasba emelte kardját. Rohamra indultak a szürke lovasok, csatakiáltásuktól visszhangzott az éjszaka.

Ander egy pillanatig fel sem fogta, mi történt. Majd a varázsholdfény fátyolos izzásában megpillantotta a Szabad Cohorsot és az élén Stee Janst, lobogó rőt hajával, egyik kezében pallossal, másikban a Cohors hadi-lobogójával. Egyedül, maroknyian ezrek ellenében, a Szabad Cohors támadott! Az elf herceg nyomban kantáron kapott egy gazdátlan lovat, nyeregbe vetette magát, megsarkantyúzta az állatot, magához kurjantva honfitársait. Mindenfelől özönlöttek hozzá az elfek, és a herceg egyenesen nekivágtatott a démonoknak, hogy minél sebesebben utolérje a Cohorsot. Elfek és határvidékiek hullámként csapódtak föl a Baen-szorosba, démonokat űzve maguk előtt. Őrjöngve lovasok és gyalogosok, lándzsával, dárdával, karddal, ki-ki a saját csatakiáltását harsogva. A démonok egy percig állták a sarat, a dühtől és a gyűlölettől visítozva tépték az eszelősöket, akik oly vakmerően rontottak rájuk. Ám az óriás a pallossal és a Szabad Cohors hadi-lobogójával újult bátorsággal töltötte el az elfeket, amitől félelem nélkül néztek farkasszemet a halállal, feledve mindent azon kívül, hogy el kell pusztítaniuk a fekete, torz alakokat. A démonok meginogtak, hátráltak, először lassan, majd ész nélküli futással, mert az elfek harci dühe immár fölülmúlta az övéket.

Ismét visszamenekültek az északi hegyek közé, sziklákon és hasadékokon át szökdécseltek alá a szorosba a Kensrowe lejtőiről, és iszkoltak elrejtőzni az éjszaka árnyai közé. Percek alatt megtisztították a Baen-szorost, és a Sarandanon ismét az elfek kezében volt.

ANDER ELESSEDIL derékig meztelenül ült sátorában, ahol elf vadászok kötözték démonoktól kapott sebeit. Egész teste sajgott a fáradtságtól és a sebektől. Fullajtárok jöttek-mentek, jelentették, hogy a sereg ismét elsáncolja magát a Baen-szoros kijáratánál. A sátrat a Honi Gárda emberei őrizték, fegyvereiken tüzek fénye csillogott. A kötözés befejeződött, az elf herceg éppen vértjét öltötte magára, amikor nyílt a sátor ajtaja, és az óriás termetű Stee Jans lépett be az éjszakából, tetőtől talpig véresen, mocskosan, hamusan. Azonnal néma csend lett a sátorban. Ander egy intéssel kiküldött mindenkit. Amikor egyedül maradtak, a parancsnok elé lépett, és megszorította a nagy ember kezét.

– Ma éjszaka mindnyájunkat te mentettél meg, parancsnok – szólt halkan. – Olyan sokkal tartozunk neked, amit nehezen törleszthetünk. – Stee Jans ránézett, lassan csóválta a fejét.

– Nem tartoztok nekem semmivel, uram. Katona vagyok. Csak azt tettem ma éjszaka, amit tennem kell.

Ander fáradtan elmosolyodott.

– Erről úgysem győzhetsz meg. Mindenesetre sokkal jobban tisztellek és csodállak, semhogy vitatkozzam veled. Egyszerűen annyit mondok: köszönöm. – Elengedte a határvidéki kezét és hátralépett. – Kael Pindanon meghalt, új vezérre van szükségem. Azt akarom, hogy te légy az. – A határvidéki egy pillanatig szólni sem tudott.

– Uram, én nem vagyok elf, még csak nem is ebből az országból származom.

– Nincs elf és nincs honfitársam, aki nálad alkalmasabb lenne vezéremnek – vágta rá Ander. – És a te tervednek köszönhetően tudtuk tartani a Baen-szorost. – Stee Jans rezzentetlenül nézte.

– Lesznek, akik meg fogják kérdőjelezni ezt a döntést.

– Vannak, akik minden döntést megkérdőjeleznek. – Ander a fejét csóválta. – Én nem vagyok az apám vagy a bátyám, még csak nem is az a vezér, akit elképzelnek maguknak. De bármint legyen, ebben a kérdésben én hozom a döntést, és döntöttem. Téged akarlak vezéremül. Elfogadod? – A határvidéki sokáig gondolkozott, mielőtt felelt volna.

– Elfogadom. – Ander valamivel kevésbé fáradtnak érezte magát.

– Akkor kezdjük…

Hirtelen mozgás támadt a bejáratnál, az árnyékban. Összerezzentek. Allanon állt ott, komor arca, akár a vas.

– Megjöttek északról és délről a felderítők. – Olyan fojtottan beszélt, hogy valósággal sziszegésnek hangzott. – Akik délen portyáztak, az Innisbore mentén, nem találtak semmit. De akik északra mentek, olyan hatalmas démonsereggel találkoztak, hogy eltörpül mellettük az ármádia, amellyel a Baen-szorosnál hadakoztunk. A Kensrowe keleti fala mentén közeledik dél felé. Már behatolt a Sarandanonba.

Ander Elessedil szótlanul meredt a szálas druidára. Szemében kihunyt a remény.

– Eleve így tervezték, elf herceg. Lekötnek benneteket a kisebb erővel a Baen-szorosnál, miközben a nagyobb észak felől megkerüli a Kensrowe-ot, és hátulról tör be a Sarandanonba, hogy satuba fogják az elfek hadát. Ha nem küldtél volna ki felderítőket… – Sokatmondóan elhallgatott. Ander szólni akart, de elfulladt a hangja, torkán akadtak a szavak. Váratlanul könnyek szöktek a szemébe, a düh és a csalódás könnyei.

– Ez a rengeteg halott… itt és a Halys-nyiladékban… a bátyám, Pindanon, mindenki, aki meghalt a Sarandanonért… hát nem tehetünk semmit?

– Az északról érkező ármádiában olyan démonok vannak, amelyeknek hatalma messze meghaladja azokét, amelyekkel eddig találkoztatok. – Allanon lassan csóválta a fejét. – Roppant hatalmasak, attól félek, túlságosan hatalmasak, hogy szembeszálljatok velük. Ha tovább akarjátok tartani a Sarandanont, ha megpróbáljátok megvetni a lábatokat itt, vagy valahol másutt a völgyben, akkor bizonyosan elpusztultok. – Ander fiatalos arca megfagyott.

– Akkor a Sarandanon elveszett. – Allanon bólintott. Az elf herceg tétovázott, a sátor hátsó helyiségére pillantott, ahol a király még mindig eszméletlenül feküdt, álomtalan álomtól béklyózottan, szabadon a kínoktól és a tényektől, amelyeket a fiának el kell szenvednie. Elveszett! A Káva, a Sarandanon, a család, a hadsereg, minden! Úgy érezte, darabokra szakad a benseje. Allanon megmarkolta a vállát. A herceg vissza se nézett, csak bólintott.

– Azonnal indulunk. – Lehorgasztott fejjel távozott a sátorból, hogy kiadja a parancsot.

XXXIII.

WIL OHMSFORD pontosan olyan kietlennek és fenyegetőnek találta a Rengeteget, amilyennek a mesék után képzelte. Bár a Sarkantyú-hegység fölött napfényesen mosolygott az ég, amikor leereszkedtek a lejtőn, a Rengetegben nyirkos sötétség honolt, mert kusza árnyékokat vető, egymást fojtogató fák és bokrok végeláthatatlan útvesztője burjánzott benne. Az iszalagtól fuldokló fák vastagon penészes, bütykös, girbegurba törzséből póklábformán sarjadtak a sűrű lombtól lekonyult ágak, a tüskés leveleket olvasztott ezüstként villogó sávok szeldelték. A kidőlt fák és halott cserjék undok, lágy, szivacsos réteggé rothadtak a földön. Idétlen torzszülöttre emlékeztetett az egész oszlástól és penésztől síkos Rengeteg, amelyet a természet megakasztott a fejlődésben, aztán arra ítélte, hogy ne legyen más étele, itala, levegője, csak a tulajdon sorvadásából gomolygó bűz.

Ment a görbe erdei úton a völgylakó és az elf leány, riadt szemmel kémlelték a sötétséget, füleltek a körülöttük portyázó és vadászó lények elmosódó hangjaira. Mintha alagútban jártak volna, amelyet az erdő falába fúrtak; a nyálkás földet csupán néhány fakó fénypászma világította meg, amelyeknek valahogyan sikerült átbújniuk a szövevényen. Wil rögtön észrevette, hogy ebben az erdőben nincsenek madarak. Hogy is akarnának ilyen feketeségben lakni, gondolta a völgylakó, amíg fönt repülhetnek a fényben? Hiányoztak az erdőkben megszokott apró állatok, még egy tarka pillangót sem lehetett látni. Itt olyan lények tanyáztak, amelyeket jobb is békén hagyni, hadd maradjanak meg a fekete éjszakában, az árnyékok között: kórságtól büdös bőregerek; dögletes pocsolyák és morotvák szennyén élődő kígyók és más pikkelyes ragadozók; alamuszi, fürge macskafélék, amelyek nesztelenül osontak a faágak útjain. Egyszer-kétszer árnyékok suhantak át előttük, mire a völgylakó és az elf lány óvatosan megállt, de az árnyak szinte azonnal vissza is olvadtak a feketeségbe, és a vándorok már csak az üres utat láthatták.

Egyszer, mikor már mélyen behatoltak a homályba, valami nehéz nyomakodott át hangos fújtatással a fákon, amelyeket úgy tördelt szét, mint a venyigét, és az erdő elnémult, amerre járt. A sötétség láthatatlan dübörgője vagy nem vette észre a két lényecskét, akik megkövültek az úton, vagy nem érdekelték. Lassan, komótosan elcammogott. Mikor csend lett, Wil és Amberle lélekszakadva iszkolt tovább.

Csupán maroknyi utazó jött szembe, egyetlen kivétellel valamennyien gyalogszerrel; a kivétel egy koszlott gebén görnyedezett, amely inkább volt kísértet, mint ló. Egyesével és párosával kutyagoltak a csuklyás köpenybe bújt erdőjárók, és egy sem kívánt szép jó napot, bár a szemük olyan macskás hidegséggel villogott a csuklya árnyékában, mintha azt kérdeznék, mit keres itt ez a két betolakodó. A délföldinek és a lánynak a háta borsódzott ezektől a pillantásoktól, és még akkor is hátrafelé pislogtak, mikor rég nem lehetett már látni a csuklyás alakokat.

Alkonyodott, mire kiértek a sötét vadonból Grimpen Ward faluba. Kevésbé vendégmarasztaló helységet el sem lehetett képzelni. Egy horpadásban ücsörögtek a deszkából tákolt, szedett-vedett putrik, olyan szorosan összebújva, hogy valósággal egybefolytak a siralmas bodegák, istállók, csárdák és csapszékek. Tiritarka festésük megfakult és hámlott. Sokat bereteszeltek, lelakatoltak, bezsaluztak. Kétes helyesírású cégérek lógtak düledező póznákról és az ajtók felett, árak és szolgáltatások összevisszaságát hirdetve a gazdák nevei alatt. Ahogy sötétedett, az ajtókból és az ablakokból olajlámpák és kátránymécsesek rikító sárga lángjai szúrtak a homályba.

Grimpen Ward lakosai leginkább fogadókban és kocsmákban élték életüket, hordókra fektetett deszkákból barkácsolt, kezdetleges asztalok és pultok mellett, rekedt ordibálás és fülsértő hahota közepette sörös és boros kupákat és krigliket szorongatva. Képviseltették magukat minden faj férfiai és asszonyai, akiknek a szemük se állt jól, sorra zarándokozták a kocsmákat, az egyik cicomásan, a másik rongyosan, ki gangosan illegve a szúrós lámpavilágnál, ki loppal osonva sikátorokon át, számosan dülöngélve, imbolyogva, szeszbűzösen. Gyorsan cserélt gazdát a csengő pénz, sokszor suba alatt vagy erőszakkal. Itt egy ajtóban zsákként összerogyott, ruhájától és erszényétől megszabadított részeg aludta bódult álmát. Ott egy sikátorban görcsbe rándult alak hevert mozdulatlanul, átvágott torkából vérének utolsó cseppjei szivárogtak. Mindenfelé loncsos, éhes ebek kóboroltak, kísértetként surranva az árnyékban.

Tolvajok és gégemetszők, szajhák és szélhámosok, élet, halál és talmi örömök kufárai. Wil Ohmsford nyakán felborzolódott a pihe. Perk nagyapja igazat mondott Grimpen Wardról. Szorosan megfogta Amberle kezét, és nekivágott az összevissza házak között tekergőző, kátyús kocsiútnak. Most mitévők legyenek? Az erdőbe nem mehetnek vissza, éjszakára nem. Nagyon nem szívesen maradt Grimpen Wardban, de mi más választásuk van? Elfáradtak, megéheztek. Napok óta nem háltak ágyban, és nem ettek egy falás meleget. Márpedig számukra itt egyik se nagyon terem. Nem volt pénzük, nem volt semmilyen értékük, amiből kosztot és kvártélyt keríthettek volna egyetlen éjszakára. Mindenük odaveszett, amikor elmenekültek a Pykonból. A völgylakó arra gondolt, keres valakit a faluban, akit rábeszélhetne, hogy munkáért cserébe adjon fedelet és ennivalót, de amit látott, az meggyőzte róla, hogy ilyesfajta lakosokat ne keressen Grimpen Wardban. Egy részeg gnóm egyenesen nekiment, és a fiatalember köpenyében akart megkapaszkodni. Wil félrelökte. A gnóm elterült és hülyén röhögött az égre. A völgylakó rábámult, majd karon ragadta Amberlét, és tovasietett. És ezzel még nem is értek véget a gondjaik.

Ha egyszer túljutnak Grimpen Wardon, akkor hová-merre? Mi óvja meg őket attól, hogy el ne tévedjenek a vadonban? Borzasztóan nagy szükségük lenne egy vezetőre, de Grimpen Wardban kiben bízhatnak meg? Ha úgy kell tévelyegniük, hogy fogalmuk sincs az útirányról, Wil kénytelen lesz használni a Tündérköveket, vagy legalábbis kísérletezni a használatukkal, még mielőtt elérnék Mentsvár tárnáit és a Vértüzet, amikor még egyáltalán nem készültek fel a menekülésre. Ha megteszi, azon nyomban a nyakukra hozza a démonokat. Ám a Kövek vagy vezető nélkül semmi esélyük, hogy megtalálják Mentsvárat, akkor se, ha nem napjaik lennének rá, hanem egy teljes évük. Megtorpant, tehetetlenül bámulta a kivilágított ajtókat-ablakokat, a bent hemzsegő árnyalakokat a vadon és az éjszakai égbolt hátterén. Fogalma sem volt, hogyan oldja meg észveszejtő dilemmáját.

– Wil! – rángatta meg a karját nyugtalanul Amberle. – Menjünk ebből az utcából!

A völgylakó rápillantott és bólintott. Tartsuk be a sorrendet. Először találniuk kell egy helyet, ahol alhatnak, és enniük is muszáj valamit. Majd aztán pihennek. Kézen fogta Amberlét, elindult az utcán, mindkét oldalon szemügyre vette a kocsmákat és fogadókat. Körülbelül ötven lépést tettek meg, amikor észrevett egy emeletes kis fogadót, amelyet fenyőcsoport választott el a többi épülettől. A földszinten lámpák égtek, az emeleten sötét volt. Itt nem – vagy legalábbis mérsékeltebben – hallatszott lármázás és duhaj röhögés. A tömeg se volt akkora. Wil átment a fogadó előtti udvaron, s belesett az ivó mocskos ablakán. Semmi ijesztő. Felnézett a cégérre, amely szerint ez itt a Gyertyafény Csárda. Még egy pillanatig gondolkozott, aztán döntött. Megnyugtatóan bólintott a riadt Amberlének, bevezette a kapun, majd felsétált a fenyőfák közötti ösvényen. A kocsmaajtó nyitva állt a nyári éjszakában.

– Takard el az arcodat! – súgta hirtelen Amberlének, és amikor az csak bámult értetlenül, Wil húzta a fejébe a csuklyát. Roppant bizonytalanul rámosolygott Amberlére, majd keményen megszorította a kezét, és belépett a kocsmába.

A szűk ivóban versenyt füstöltek a pipák és az olajlámpák. A helyiség elejében durva képű férfiak és asszonyok támasztották a rövid pultot, sörözve és fecsegve. Hátul asztalok, székek, sámlik álltak, néhány asztalnál köpenyes alakok dugták az orrukat a poharukba, és fojtottan pusmogtak. Az ivóból több ajtó nyílt más traktusokba, a bal oldali falnál lépcső vezetett fölfelé a feketeségbe. A kopott padló felszálkásodott, a sarkokban pókháló lengett. Az ajtó mellett vén kutya nyámmogott elégedetten egy húsos csonton. Wil az ivó hátuljába terelte Amberlét egy üres asztalhoz, amelyen vaskos gyertya pislákolt. Néhány fej fölemelkedett és megfordult az elhaladó fiatalok után, majd a kíváncsiak sietve elkapták a tekintetüket.

– Mit keresünk mi itt? – nyugtalankodott Amberle. Alig tudta letompítani a hangját annyira, hogy mások meg ne hallják. Wil a fejét rázta.

– Légy türelemmel. – Néhány perccel később odatrappolt hozzájuk egy tenyeres-talpas, mogorva, meghatározhatatlan korú asszonyság, törlőronggyal a karján. Wilnek feltűnt, hogy csúnyán sántít. A fiatalember ismerősnek találta ezt a bicegést, és egy ötlet kezdett testet ölteni az agyában.

– Italt? – érdeklődött a csaplárné. Wil édesen mosolygott.

– Két pohár sört. – Az asszony szó nélkül elbicegett. Wil figyelte, hogyan megy.

– Én nem is szeretem a sört! – tiltakozott Amberle. – Miket művelsz?

– Barátkozom. Észrevetted, mennyire sántít? – Az elf leány kerekre nyitotta a szemét.

– Ennek mi köze bármihez? – Wil mosolygott.

– Mindenhez van köze. Csak várj és meglátod. – Szótlanul vártak. Pár perc múlva az asszony kihozta a két pohár sört, letette, megállt az asztal mellett, és beletúrt vaskos kezével csapzott, őszülő hajába.

– Ez minden?

– Tud hozni valamit vacsorára? – érdeklődött Wil, és belekortyolt a poharába. Amberle hozzá sem nyúlt a sörhöz.

– Bográcshúst, kenyeret, sajtot, esetleg édes tésztát. Mai.

– Hmm. Meleg van ma a sütéshez.

– Dög-meleg. És tiszta pocsékolás. Senki sem eszi. – Wil együtt érzően csóválta a fejét.

– Milyen kár, hogy ennyi fáradozás csak úgy pocsékba megy.

– A többség jobb szeret inni – horkantott a debella. – Én is jobb szeretnék, ha lenne időm. – Wil elvigyorodott.

– Képzelem. Egyedül vezeti a fogadót?

– Én és a fiaim. – A csaplárné kissé enyhültebben fonta keresztbe a karjait. – Férjuram el a balfenéken. A fiúk segítenek, ha épp nem isznak vagy játszanak, ami ritkaság. Egyedül is bírnám, ha nem lenne a lábam. Feszt görcsöl. Csak fáj, és nem akar enyhülni.

– Próbált rá meleget?

– Naná. Segít egy kicsit.

– Füves főzetet? – Az asszony kiköpött.

– Szemét.

– Baj, baj. Mióta van így?

– Ajjaj, évek óta. Már nem is számolom – attól, hogy gondolok rá, nem lesz jobb.

– Nohát – mondta Wil eltűnődve –, az étel egész jól hangzik. Kérnénk két adagot.

A Gyertyafény Csárda gazdasszonya bólintott, majd elcammogott. Amberle előrehajolt.

– Miből akarod kifizetni? Egy fillérünk sincs.

– Tudom – felelte a völgylakó. – De szerintem nem is lesz szükségünk pénzre.

Amberle úgy nézett rá, mintha legszívesebben megütné.

– Megígérted, hogy nem csinálsz többször ilyet! Megígérted, hogy ha kitervelsz valamit, előbb nekem is szólsz! Elfelejtetted? Utoljára a romanóknál próbálkoztál ilyesmivel, és majdnem az életünkbe került! Márpedig ezek az emberek sokkal veszedelmesebbnek tűnnek, mint a romanók!

– Tudom, tudom, de csak ebben a pillanatban jutott eszembe! Ételre és szállásra van szükségünk, márpedig itt van rá a legtöbb esélyünk. – Az elf lány arca megkeményedett a csuklya árnyékában.

– Nem tetszik nekem ez a hely, Wil Ohmsford. Se a fogadó, se a falu, se ezek az emberek, semmi. Kibírnánk étel és szállás nélkül. – Wil megrázta a fejét.

– Kibírnánk, de nem bírjuk. Csss, jön! – Az asszony hozta a vacsorát. Letette vendégei elé a gőzölgő tányérokat, és már ment is volna el, amikor Wil megszólalt.

– Várjon csak egy percre! – A csaplárné megfordult. – Gondolkoztam ezen a maga lábán. Én talán tudnék segíteni.

Az asszony bizalmatlanul méregette.

– Hogy érted ezt? – Wil vállat vont.

– Hát talán el tudnám mulasztani a fájdalmat. – Az asszony még bizalmatlanabb lett.

– És miért tennéd? – Wil mosolygott.

– Üzletileg. Pénzért.

– Nincs valami sok pénzem.

– Akkor mit szólna egy csereügylethez? Egy sörért, ezért a vacsoráért és az éjszakai szállásért elmulasztom a fájdalmat. Áll az alku?

– Áll. – A drabális asszonyság lezöttyent egy székre. – De meg tudod csinálni?

– Hozzon egy csésze forró herbateát, tiszta vásznat, és megcsináljuk. – Az asszony azon nyomban felállt, és kidöcögött a konyhába. Wil halvány mosollyal nézett utána. Amberle a fejét rázta.

– Remélem, tudod, mit művelsz.

– Tudom. Most pedig edd meg a vacsorádat, arra az esetre, ha mégse tudnám.

Nagyjából el is költötték a vacsorájukat, mire az asszony meghozta a herbateát és a vásznat. Wil a pultnál összeverődött törzsvendégeket nézte. Néhányan máris feléjük fordultak. Nem akarta még ennél is jobban felhívni magukra a figyelmet. Mosolyogva nézett az asszonyra.

– Úgy kellene csinálni, hogy senki ne zavarjon. Van egy hely, ahová kimehetnénk?

A csaplárné vállat vont, és bevezette őket az egyik ajtón egy apró helyiségbe, ahol hat zsámoly, egy asztal és egy gyertya volt a berendezés. Meggyújtotta a gyertyát és becsukta az ajtót. Leültek.

– Most mi lesz? – kérdezte az asszony. A völgylakó egyetlen szárított levelet húzott elő a derekán függő tarsolyból, porrá morzsolta, és a teába szórta. Megkeverte a kotyvalékot, odanyújtotta az asszonynak.

– Igya meg. Kicsit el fog álmosodni, de ez minden. – A csaplárné egy darabig nézte a bögrét, aztán felhajtotta. Wil visszavette az üres bögrét, másfajta levelet dobott bele, majd öntött hozzá egy kevés sört a poharából, amelyet magával hozott. Addig keverte, amíg a levél fel nem oldódott. Amberle csak a fejét csóválta az asztal túloldalán. – Lépjen föl erre a zsámolyra – rendelkezett Wil, és egy sámlit tolt az asszony elé, aki engedelmesen föltette a lábát. – Most húzza föl a szoknyáját. – A csaplárné kérdően meredt rá, mintha kétes szándékot tulajdonítana ifjú vendégének, aztán combig rántotta a rokolyáját. Visszeres, dagadt lábán sötét foltok éktelenkedtek. A völgylakó megmártotta a vásznat a bögrében, és dörzsölni kezdte a kotyvalékkal a lábat.

– Bizsereg egy kicsit – vihogott az asszonyság. Wil bátorítóan mosolygott. Mikor a bögréből kifogyott a lötty, újra belenyúlt a tarsolyába, és ezúttal gömbös végű, hosszú ezüsttűt húzott elő. Az asszony meghökkenten hajolt előre.

– De csak nem fogod ezt belém szúrni? – Wil nyugodtan bólintott.

– Semmit sem fog érezni, csak egy kis nyomást. – Ráérősen megforgatta a tűt az asztal közepén égő gyertya lángjában. – Most pedig ne mozduljon – parancsolta. Lassan, óvatosan tövig nyomta a tűt a csaplárné lábába, hogy csak a gömbölyű fej látszott ki, pontosan a térdízület fölött. Várt egy percet, majd kihúzta. Az asszony apró fintort vágott, behunyta a szemét, kinyitotta. Wil hátradőlt. – Minden rendben – közölte, abban reménykedve, hogy így is van. – Keljen föl és járjon. – A debella értetlenül bámulta egy darabig, majd sértődötten lehúzogatta a szoknyáját, és leemelte a lábát a zsámolyról. Elővigyázatosan lépett egyet, próbálgatta, hogyan működik a beteg láb. Majd megpördült a sarkán, és fülig érő szájjal vigyorgott.

– Elmúlt! Elmúlt a fájás! Hónapok óta először! – kacagott ujjongva. – El se hiszem! Hogy csináltad?

– Varázslattal – mosolygott Wil elégedetten, de a következő pillanatban már meg is bánta, amit mondott. Amberle dühösen meredt rá.

– Varázslattal, he? – Még néhány lépést tett, és megrázta a fejét. – Hát, ha te mondod. Én biztos, hogy varázslásnak érzem! Semmi fájdalom!

– Tulajdonképpen nem varázslat volt… – kezdte volna Wil, de az asszonyság akkor már az ajtó felé trappolt.

– Jaj de jól érzem magam! Mindenki a vendégem egy pohárra! – Kivágta az ajtót. – Alig várom, hogy lássam a képüket, amikor ezt meghallják!

– Várjon! – kiáltott utána Wil, de az ajtó már be is csapódott, a csaplárné eltűnt. – A macska rúgja meg! – motyogta. Későn jutott eszébe, hogy titoktartást kellett volna kérnie a gazdasszonytól. Amberle nyugodtan összekulcsolta ujjait, és a fiatalemberre nézett.

– Ezt hogy csináltad? – Wil vállat vont.

– Gyógyító vagyok, vagy már elfelejtetted? A storok megtanítottak pár dologra a fájásokról és nyilallásokról. – Titokzatoskodva előrehajolt. – Csak az a bibi, hogy a kezelés nem tartós.

– Nem tartós? – szörnyedt el Amberle. Wil az ajkához emelte az ujját.

– Átmeneti. Reggelre kiújul a fájdalom, úgyhogy jobb, ha addigra eltűnünk.

– Wil, te hazudtál ennek az asszonynak! – kiáltotta az elf leány. – Azt mondtad neki, hogy meg tudod gyógyítani!

Nem, nem azt mondtam. Azt mondtam, hogy el tudom állítani a fájdalmat. Azt nem mondtam, mennyi időre. Egy nyugodt éjszaka neki, egy éjszakára szállás és vacsora nekünk. Tisztességes üzlet.

Amberle vádlón meredt rá, és nem felelt. Wil sóhajtott.

– Ha ez megnyugtat, a fájdalom nem lesz olyan cudar, mint korábban. Ám ez az asszonyság eleve nem örvend olyan egészségnek, hogy bármely gyógyító tartósan javítani tudna az állapotán. Az életmódja, a kora, testsúlya – és még egy csomó más dolog, amely fölött nekem nincsen hatalmam. Annyit tettem érte, amennyit tudtam. Most pedig lennél szíves ésszerűen viselkedni?

– Legalább tudsz adni neki valamit akkorra, amikor kiújul a fájás?

A völgylakó átnyúlt az asztalon, és megszorította Amberle kezét.

– Te egy igazi angyali lélek vagy, ugye tudod? Igen, adhatok valamit neki a fájdalomra. De ha nem haragszol, azt csak itt hagyjuk, hogy akkor találja meg, ha már elmentünk. Hirtelen ricsaj támadt az ivóban. Wil fölpattant, az ajtóhoz sietett, résnyire nyitotta. Imént még egészen üres volt a helyiség, de mostanra csaknem megtöltötték potya ital reményében az útról bevetődött csámborgók, akiknek a gazdasszony bohókás szökellésekkel mutatta új keletű gyógyulását.

– Ideje eltűnni – dünnyögte Wil, és gyorsan kivezette Amberlét a szobából. Tíz lépést se tettek, amikor az asszonyság fölvisított, és rohant, hogy megállítsa őket. Aggasztóan sok fej fordult meg és ujj mutatott Wilre.

– Egy pohár sört per kopoltyú? – szíveskedett a debella, és akkorát csapott Wil vállára, hogy majd felborította a fiatalembert. Wil kiszorított magából egy lagymatag mosolyt.

– Mi inkább lefeküdnénk. Hosszú út van mögöttünk, nagyon elfáradtunk. – Az asszony horkantott.

– Maradjatok és ünnepeljetek! Nem kell fizetni. Annyit isztok, amennyit akartok. – Wil a fejét rázta.

– Szívesebben aludnánk inkább.

– Aludni? Ebben a ricsajban? – Az asszony vállat vont. – Akkor menjetek a tízesbe, fent a lépcsőn, a folyosó végében. Leghátul. Ott talán kicsit csendesebb. Szóval kvittek vagyunk, semmivel se tartozom többet?

– Nem – nyugtatta Wil, akinek már ugyancsak mehetnékje volt. A csaplárné szélesen vigyorgott.

– Nohát te ugyancsak olcsón adod magadat, ugye tudod? Ezért, amit tettél, tízszer ennyit is kifizettem volna! Már két óra fájdalom nélkül, ez is megéri a sört, a vacsorát és a szállást! Használni kell az eszedet, ha errefelé vinni akarod valamire. Fogadd meg a tanácsomat, elfintyű, ingyér’ van. – Rozsdásan fölnevetett, és visszatért a pulthoz. A potyázás ideje lejárt. Ekkora tömegből pénzt lehet csinálni. Végigrohant a pult mellett, és besöpörte az aprót. Wil karon ragadta Amberlét, és fölvezette a lépcsőn. A törzsvendégek utánuk bámultak.

– Te meg még aggódtál érte! – dünnyögte a völgylakó, mikor befordultak az emeleti folyosóra. Amberle csak mosolygott, de nem szólt.

XXXIV.

MÁR ÓRÁK ÓTA aludtak, amikor zaj támadt az ajtónál. Wil ébredt elsőnek; vigyázz-ülésbe vágta magát, belefúrta pillantását a feketeségbe. Kintről hangok hallatszottak: csoszogás, suttogás, nehéz lélegzés. Nem démonok, mondta magának gyorsan, de a gyomrában nem akart felolvadni a jég. Zörgött a zár. Ki akarták nyitni. Már Amberle is ült, arca fehéren derengett hosszú barna hajának árnyékában. Wil az ajkához emelte az ujját.

– Várj! – Leszállt az ágyról, és az ajtóhoz osont. A zár tovább zörgött, ám a völgylakó a reteszt is ráhúzta, úgyhogy a szoba egyelőre biztonságos. Az ajtóhoz hajolt és fülelt. Kint fojtottan motyogtak.

– …óvatosan, bolond!… csak emeld meg…

– Emelem! Menj arrébb a világosságról!

– …csak pocsékolod az időt… törd már be, vagyunk elegen!

– …de nem, ha varázslatot használ.

– Az arany megéri a kockázatot… törd be!

Így vitatkoztak, sörtől kásás hangon, röfögve-zihálva. A völgylakó fél tucatra taksálta a számukat. Valószínűleg tolvajok és gégemetszők voltak, és azért csődültek ide, mert aki elfecsegte a csaplárné csodálatos gyógyulását, nem tudta megállni, hogy itt-ott ne szépítsen rajta. Sietve hátrált, az ágy után tapogatózott. Amberle megragadta a karját.

– El kell tűnnünk innen! – súgta Wil. Amberle némán lesiklott az ágyról a sötétségben. Ruhástul aludtak, így szinte pillanatok alatt csizmát ránthattak, és magukra kanyaríthatták köpenyüket. Wil a szoba hátsó falán nyíló ablakhoz futott, és kilökte. Közvetlenül az ablak alatt volt egy rézsútos eresz, amelynek széle úgy három és fél méternyire lehetett a földtől. A völgylakó visszafordult és az ablakhoz húzta Amberlét. – Kifelé! – súgta.

Ebben a pillanatban hangosan káromkodtak a folyosón, és egy nehéz test vágódott az ajtónak, deszkát és vasalásokat zúzva. A tolvajoknak elfogyott a türelme. Wil jóformán kilökte Amberlét az ablakon, gyorsan hátralesve, hogy a szobában vannak-e már a rablók. Még nem törtek át. Még tartott az ajtó. Ám ekkor újabb csapás zúdult a deszkára, és a retesz engedett. Csuklyába burkolt alakok hömbörödtek a szobába, egymás hegyén-hátán, ordítva, káromkodva. Wil nem várta meg, mi következik. Kiszökkent az ablakon a veranda tetejére.

– Ugorj! – kiáltotta az előtte guggoló Amberlének. Az elf leány átsiklott az eresz szélén, és leengedte magát a földre. Egy pillanat múlva a völgylakó is követte. Fent akkor hajoltak ki az ablakon a dühükben ordító, köpenyes alakok. Wil a ház árnyékába rántotta Amberlét, és gyorsan körülnézett.

– Merre? – motyogta váratlan zavarral. A lány kézen fogta és végigrohant a fal mellett, majd a szomszéd házhoz ugrott. Hirtelen fölerősödött az üldözők ordítása, csizmás lábak dobogtak az ereszen. A völgylakó és az elf leány némán futottak a házak közti sötétségben, átjárókon, sikátorokon keresztül, falak tövében, amíg vissza nem értek az országúthoz. Az ordítás ott is üldözte őket. Mintha egész Grimpen Ward felriadt volna, lángok lobbantak az elsötétített házakban, indulatos hangok csattantak. Amberle már lépett volna ki az országútra, a völgylakó még idejében rántotta vissza. Alig harmincméternyire sötét alakok rajzottak ki a Gyertyafény Csárdából, és átkutattak minden árnyékos zugot.

– Vissza kell mennünk! – súgta a fiatalember. Sarkon fordultak, addig osontak a fal mellett, míg a végére nem értek. Pajták és istállók szorongtak a sötét erdő szélén. Wil tétovázott. Ha az erdőbe menekülnek, reménytelenül eltévednek. El kell jutniuk a házak között oda, ahol az országút déli irányban elhagyja Grimpen Wardot. Ha kívül lesznek a falun, valószínűleg nem üldözik őket tovább. Óvatosan átlopakodtak az épület mögött. Mindenfelé falak és kerítések magasodtak, szeméttel tömött ládák torlaszolták el az utat. Ám az ordítás elhalt, és elöl még nem látszott lámpavilág. Még néhány perc, és talán végleg lerázzák üldözőiket. Befordultak egy sikátorba, amely egy terménykereskedés mögött, istállók előtt vezetett. Az állásokban lovak dobrokoltak türelmetlenül, és halkan nyihogtak, amikor megérezték az emberszagot. Az istállókat kis karám követte, azon túl fészerek álltak.

Wil és Amberle elindultak a karám kerítése mellett. Alig tíz lépést tehettek, amikor mögöttük élesen rikoltott valaki. Hadonászó, sötét alak pattant ki a terménykereskedés árnyékából. Az épületből ordítás válaszolt. A völgylakót és az elf leányt annyira meghökkentette a hirtelen leleplezés, hogy egymásba botlottak a sietségtől, és elestek. Üldözőjük nyomban rájuk vetette magát, ököllel csépelte őket. Wil ölre ment a sörtől bűzlő, inas fickóval, Amberle kitépte magát és félregurult. A völgylakó belemarkolt a támadó köpenyébe, nagy lendületet vett, és a karámnak csapta a sörszagút, akinek a koponyája nagyot koppant a kerítésen. A fickó összeesett, mint egy zsák. Wil feltápászkodott. A terménykereskedés fölötti szobákban és szerteszét minden épületben lámpák gyúltak. Mögöttük fáklyafény lobbant a sötétségben. Minden oldalról üldözőik ordítottak. A völgylakó megragadta Amberle kezét, és rohantak a karám mellett a fészerek irányába, majd befordultak az országúthoz vezető sikátorba, két eltorlaszolt ajtajú-ablakú épület között. Sötét volt a sikátorban, vaktában futottak, elöl Wil, mögötte Amberle. Már látszott az út föld-szürkéje.

– Wil! – sikoltott Amberle figyelmeztetően. Elkésett. A völgylakó szeme nem volt olyan éles, mint az elf lányé, és egyenesen nekirohant a sikátorban felhalmozott deszkarakásnak. Elterült, a ház falának csapódott. Olyan fájdalom hasított a fejébe, hogy egy pillanatra elájult. Majd valahogy sikerült feltápászkodnia, de részegen dülöngélt, és csak távoli zöngésként érzékelte Amberle hangját. A homlokához nyúlt, és a keze lucskos lett a vértől.

Amberle egyszer csak ott volt mellette, szorosan ölelve az ő derekát. Wil ernyedten roskadozott, de kényszerítette magát, hogy az országút felé vánszorogjon, miközben az újbóli ájulás fenyegetésével küszködött. Mozognia kell, nem szabad elveszítenie az eszméletét! Amberle beszélt hozzá, mintha unszolta volna, de a völgylakó nem értette, mit mond. Nagyon ostobának érezte magát. Hogy engedhette, hogy ilyen butaság történjen vele, éppen most?

Kitántorogtak a sikátorból, és fölvonszolták magukat egy árnyékos tornácra. Végigbukdácsoltak rajta, az elf leány minden erejével próbálta megtartani álló helyzetben a völgylakót. Vér csurgott a mérgesen motyogó Wil szemébe, amitől még rosszabbul látott. Egyszer csak azt hallotta, hogy a lány levegő után kap megdöbbenésében. Még látta elhomályosuló szemével, hogy árnyalakok bontakoznak ki a sötétségből. Hangokat hallott, érdes, fojtott hangokat, valaki figyelmeztetően pisszegett. Majd Amberle eltűnt, és ő érezte, hogy fölemelik. Erős kezek vitték fürgén a sötétségen át. Színek örvénylettek, fáklyaláng sercegett. Ismét fölkapták és bevitték egy elfüggönyözött keskeny nyíláson. Olajlámpa pislákolt mellette, valakik halkan suttogtak, arcát nedves ruha törülte tisztára a vértől. Szorgos kezek csavarták pokrócba, és párnát helyeztek a feje alá. Lassan kinyitotta a szemét. Cifrára festett lakókocsiban feküdt, szőnyegekkel, gyöngyökkel, tarka selymekkel ékes falak között. A völgylakó összerezzent. Ismerte ezt a kocsit. Majd egy arc hajolt fölé, barna, érzéki arc, rengeteg fekete hajgyűrű glóriájában, és kápráztató mosollyal üdvözölte.

– Nem megmondtam, hogy találkozunk mi még, Wil Ohmsford! – Eretria volt.

XXXV.

ÖT NAPIG küzdötte magát Nyugatföldön át Arborlon felé az elfek hadserege és a Szabad Cohors. Lassan, kitartóan hátráltak a Sarandanon széles völgyében, sűrű erdőkben, kátyús utakon, sarkukban a démonokkal. Meneteltek nappal és éjszaka, pihenés, gyakran evés nélkül, mert a lények, amelyek hajszolták őket, nem aludtak és nem ettek. Nem béklyózták őket emberi szükségletek, nem fékezték emberi korlátok. Jöttek fáradhatatlanul, céltudatosan, eszelősségük ostorától hajtva. Kopófalka módjára zaklatták a visszavonuló hadat, belekaptak-martak az oldalába, hol itt, hol ott támadtak, hogy letérítsék a nyugatföldieket az útról, megnyomorítsák, elpusztítsák őket. A támadás sohasem szünetelt, az elfek és szövetségeseik, akiket egyébként is elfárasztott a küzdelem a Baen-szorosnál, hamarosan kimerültek. A kimerültséggel jött a reménytelenség, és nyomában a félelem.

Ander Elessedil ennek a félelemnek esett áldozatul. Azzal kezdődött, hogy úgy érezte, kudarcot vallott. Örökösen marcangolta magát, mennyi embert veszítettek, hány vereséget szenvedtek el néhány nap alatt, hány reményük foszlott szét. Még csak nem is ez volt a legrosszabb. Mert miközben a megvert sereg vánszorgott kelet felé, és körülötte sorra hullottak honfitársai, Ander kezdett rádöbbenni, hogy talán egyikük sem éli túl a hosszú visszavonulást. Akár mindannyian itt veszhetnek. Ebből a könyörtelen felismerésből született a félelem, az ő titkos átka, amely arctalanul, alattomosan ólálkodott elszántsága peremén. Elfek vezére, kérdezte sunyin, mit teszel, hogy megmentsd őket? Ilyen gyenge volnál? Mily sokan elvesztek – és ha a többit is elveszíted? Így kínozta és gyötörte, azzal fenyegetve, hogy kétségbeeséssé változtatja a fáradt eltökéltséget. Még Allanon sem segített, mert a fekete köntösű druida, elzárkózva sötét titkainak világába, hideg közönnyel léptetett Ander oldalán. Így Andernek magányosan kellett megküzdenie a félelmével. Semmi más nem érdekelte, csak hogy leküzdje ezt a félelmet, miközben csüggedő katonáit komoran vezette vissza Arborlonba. Stee Jans mentette meg őket. A látszólagos bukás, a kétségbeesés legsötétebb perceiben mutatkozott meg igazán az a kitartás és bátorság, amely a Vasember legendáját szőtte a határvidéki óriás köré.

Hátvédet szervezett elfekből és a Szabad Cohors katonáiból, hogy óvja a derékhadat, amely az éjszaka leple alatt vitte kelet felé halottait és sebesültjeit. Cselezve rajtaütött az üldözőkön, maga után csalta őket, előbb erre, aztán arra, ugyanazzal a taktikával, amelyet oly sikeresen alkalmazott a Baen-szorosnál. A démonok rendre üldözőbe vették, előbb a Sarandanon völgyében, aztán a vadonban. Rendre megpróbálták csapdába ejteni a szürke köpenyes, fürge határvidékieket és a villámgyors elf lovasságot, de mindig késtek egy percet, és már csak üres legelőt, zsákutcában végződő vízmosást, árnyékos mélyedést, vagy önmagába visszatérő, bozóttól járhatatlan ösvényt találtak. Stee Jans és lovasai elképesztő, észbontó ügyességgel játszották ezt a halálos macska-egér játékot, amelyben egyszerre voltak mindenütt, de mindig távol onnan, ahol a derékhad vonult Arborlon biztonsága felé. A démonok egyre dühösebbek lettek, és minden nappal eszelősebben hajszolták ellenségeiket. Ezek nem hasonlítottak a sovány, fekete fajzatokra, amelyek az északi hegyek közül özönlöttek le a Baen-szoroson át, hogy elfoglalják a Sarandanont. Ezek, amelyek a Kensrowe fölött jöttek keletre, félelmetesebbek voltak fajtársaiknál, és oly hatalmasak, hogy közönséges ember nem szállhatott szembe velük. Voltak irtóztató, dagadó izmú, tetőtől talpig pikkelyes behemótok, agy nélküli gyilkoló masinák. Voltak aprók, fürgék, akiknek egyetlen érintése ölt. Voltak lassúak, nehézkesek; voltak kéneső mozgékonyságúak, kik szellemként cikáztak az erdő árnyai között. Voltak százkezűek-százlábúak, másoknak se keze, se lába nem volt. Tüzet okádtak, mint az óvilági sárkányok, és emberhúst ettek. Amerre vonultak, feketére égették az elfek földjét, hogy semmi se teremjen meg rajta. Ám maguk az elfek mindig kicsúsztak a kezükből.

A hajsza folytatódott. Az elf vadászok és a határvidéki katonák vállvetve, kétségbeesetten küzdöttek, hogy lelassítsák a démonok előrenyomulását. Számuk folyamatosan apadt az összecsapásokban. Ha nem Stee Jans a vezérük, elpusztulnak. De még így is százával sebesültek meg és hullottak el az úton, miközben szörnyű erőfeszítéssel próbálták megakadályozni, hogy a hosszú visszavonulás fejvesztett futássá változzon. A Cohors parancsnoka mindvégig a szokott taktikát alkalmazta. A démonok száma miatt az elf seregnek semmi esetre sem volt szabad újabb ütközetre kényszerülnie, amíg nem érte el Arborlont. Így a hátvéd folyamatos harcban állt: lecsapott, elillant, visszatért, ismét lecsapott – és minden alkalommal veszített néhány lovast. Végül az ötödik nap délutánján a megtépett, kimerült had ismét ott állt a Rill Song partján, és rekedt kiáltással kelt át Arborlonba. Ott mérte csak föl, milyen árat kellett fizetnie. Meghalt az elfek egyharmada, kik nyugatnak masíroztak a Sarandanonba. Még ennél is több feküdt sebben. A Légió hatszáz fős Szabad Cohorsából nem is minden harmadik maradt életben. És a démonok egyre jöttek.

SZÜRKÜLT ARBORLON VÁROSÁBAN. Estére lehűlt az idő, a síkságról súlyos viharfelhők vonultak kelet felé, eltakarták a holdat és a csillagokat, esőszaggal töltötték meg a levegőt. Lámpák gyúltak a házakban, a családok és a barátok estebédhez ültek. Az utcákon és a fák útjain megkezdték éjszakai járőrözésüket a Honi Gárda egységei, árnyéktócsákon át suhanva a nyomasztó csöndben. A Carolarí ormán, az Elfitchen, a Rill Song keleti partján harcra készen sorakoztak az elf katonák, vasrudakra erősített, égő szurkos üstök között kémlelték a feketeségbe borult erdőt. A fák között semmi sem mozdult. Az elfek Legfőbb Tanácsának termében Ander Elessedil a sarandanoni visszatérés óta első alkalommal állt a király miniszterei, a katonai parancsnokok és a néhány külhoni elé, akik az elfek segítségére érkeztek. Jobbjában az ezüst Ellcrys-jogarral lépett be a terem végén a súlyos, kétszárnyú ajtón. Poros, verejtékes és véres volt az elf herceg, mert bár megengedett magának néhány órai alvást, még nem mosakodott, mert minél előbb találkozni akart a tanáccsal. Oldalán jött a magas, fekete, baljós Allanon, kinek árnyéka a terem mennyezetéig ért, és Stee Jans, még mindig fegyveresen; zöldesbarna szeme hideg, akár a halál. Legott felálltak mindenek, üljenek légyen magas támlájú székeken a tanácskozó asztalnál, a karzatokon, vagy a baldachinos királyi trónus emelvényén. Súgás-búgás söpört végig a termen, majd egymást kiabálták túl kérdéseikkel az emberek. Az elnöklő Emer Chios csattanósat vágott az asztal lapjára, mire csend lett ismét.

– Üljetek le – rendelkezett a miniszterelnök. A gyülekezet morgolódva engedelmeskedett. Ander várt, majd egy lépést tett előre. Ismerte a Legfőbb Tanács törvényeit. Ha a király beteg, a miniszterelnök prezideál. Emer Chios hatalmas és köztiszteletben álló elf. Ander igen sajátos elképzeléssel állt a Tanács elé; ha valóra akarja váltani, szüksége lesz a miniszterelnök támogatására. Fáradt volt és ideges, de akkor is rá kell szánnia az időt, hogy úgy intézze a dolgokat, ahogy rendjén való.

– Miniszterelnök uram – fordult Chioshoz –, szólani szeretnék a Tanáccsal. – Emer Chios bólintott.

– Szólj, herceg uram.

Ander előadta – lassan, akadozva, mert nem volt olyan tehetséges szónok, mint az apja meg a bátyja –, mi történt az elf hadsereggel azóta, hogy elindult a Sarandanonba. Beszámolt a király sebesüléséről, Arion haláláról. Beszámolt a csatákról, a vereségekről a Kávánál, a hátrálásról és a hősies küzdelemről a Baen-szorosnál, végül a visszavonulásról a Sarandanonon és a nyugatföldi erdőkön át. Beszélt a Szabad Cohors vitézségéről, Stee Jans vezérségéről Pindanon halála után. Részletesen leírta az ellenség természetét: számát, alakját, erejét, őrjöngését. A démonok, figyelmeztette őket, most Arborlonhoz közelednek, hogy írmagját is kiirtsák az elf népnek, porig rombolják a várost, és visszavegyék a sok ezer éve elveszített földet. Tehát olyan csata vár rájuk, amelyben valamelyik félnek – elfeknek vagy démonoknak – meg kell semmisülnie.

Beszéd közben tanulmányozta hallgatóit, arcukból és szemükből próbálta kiolvasni, miként ítélik meg tetteit azok után, hogy királyukat és trónörökösüket is elveszítették. Már tudomásul vette, hogy apja meg is halhat, és neki kell királynak lennie; tudta, hogy ezt a Legfőbb Tanácsnak és az elf népnek is el kell fogadnia. Azért esett nehezére, mert a Halys-nyiladéknál vívott csatáig olyan távolinak tűnt ez a lehetőség, és mert nem akarta elhinni, hogy apját és testvérét is elveszítheti. De apja a palotabeli hálószobájában feküdt, sebesülése óta változatlan állapotban. A Baen-szorosnál, majd a hazatérés hosszú menetelése alatt Ander Elessedil egyfolytában arra várt, hogy apja felocsúdjon, és nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy ez talán nem következik be. Ám a király nem tért magához, és most már úgy tűnt, nem is fog. Az elf herceg megértette, elfogadta; és most már az előtte álló feladatra koncentrált.

– Elf urak – fejezte be fáradt, tompa hangon – apám fia vagyok, és tudom, mit várnak el egy elf hercegtől. Az elf had visszavonult, és most itt kell helytállnia. Velük akarok harcolni. Vezetni akarom őket. Nem tenném, ha ettől a perctől visszafejthetnénk az időt, és kitörölhetnénk életünkből azt, ami az utóbbi néhány hétben történt. De ez lehetetlen. Tudom, ha apám állna itt, egy emberként csatlakoznátok hozzá. De én állok apám helyén, és én kérem, hogy támogassatok, mert én vagyok az utolsó Elessedil. E férfiak, akiket mellettem láttok, támogattak. Most titeket kérlek erre. Adjátok meg nekem a támogatást, elf urak!

Szótlanul várt. Tulajdonképpen nem kellett volna a támogatásért folyamodnia, e nélkül is számíthatott volna rá. Benne testesült meg az Elessedilek uralma, amellyel kevesen merészeltek dacolni. Kérhette volna Allanont, hogy szóljon helyette, a druida hangja nyomban elnémított volna minden ellenkezést. Ám Ander nem akarta, hogy ebben a dologban mások járjanak el helyette, és semmire sem formált magától értetődő igényt. A maga emberségéből akarta elnyerni a Legfőbb Tanács és a külhoniak támogatását. Nem akart rémületet kelteni, és csak olyan jogokra hivatkozott, amelyeket meg is szerzett az apja sebesülése óta tanúsított határozottságával és parancsnoki képességeivel.

Felállt Emer Chios. Végighordozta sötét tekintetét a gyülekezeten, majd Anderhez fordult.

– Herceg uram – mondotta –, mindazok, akik itt ülnek e Tanácsban, tudják, hogy senkinek sem hódolok vakon, akkor sem, ha királyi vér és királyok sarja. Gyakran és nyilvánosan kifejezésre juttattam, hogy jobban bízom népem ítéletében, mint egyetlen emberében, legyen bár a világ királya. Csakhogy Eventine Elessedil hűséges minisztere és nagy csodálója is vagyok. Olyan király ő, elf urak, amilyennek egy királynak lennie kell, és bár ő vezethetne bennünket e legveszélyesebb pillanatban! De nem vezethet. Fia kíván a helyébe állni. Ismerem Ander Elessedilt, ismerem annyira, mint, gondolom, ti valamennyien. Hallottam beszédét, megítéltem szavaiból, tetteiből, viselkedéséből, és most azt mondom, hogy a király betegségében senkire sem bízom készségesebben hazámat és életemet, mint a fiára.

Elhallgatott, majd a szívére tette jobbját, azzal a mozdulattal, amellyel az elfek fogadnak hűséget. Egy percig csönd volt. Aztán mások is felálltak – kezdetben csak néhányan, majd valamennyien –, a herceg felé fordultak, és mindenki a szívére tette a kezét. Előléptek a hadsereg parancsnokai: a keserű képű, rideg Ehlron Tay, Pindanon halála óta a rangidős főtiszt, Kobold, a Fekete Őrség magas, makulátlanul elegáns kapitánya, Kerrin, a Honi Gárda prefektusa, és néhány perc elteltével a Legfőbb Tanácsban összegyűlt valamennyi elf a királyfi köszöntésére emelte kezét.

A sötét, sovány alak közelebb hajolt Anderhez.

– Most már követnek, elfek hercege – súgta Allanon. Ander bólintott. Majdnem bánta, hogy így van.

AZTÁN MEGBESZÉLTÉK Arborlon védelmét. A védelmi munkálatok szinte azon nyomban megkezdődtek, amikor két hete az elf sereg elindult a Sarandanonba. Emer Chios, mint Eventine megbízott helytartója a székvárosban, összehívta a legfőbb Tanácsot és az elf hadsereg azon parancsnokait, akik nem tartottak a királlyal, hogy eldöntsék, milyen lépéseket foganatosítsanak arra az esetre, ha a démonok betörnének a Sarandanonból. Ander és a miniszterelnök most átismételték a nagy körültekintéssel hozott védelmi intézkedéseket.

A várost két irányból lehetett megközelíteni: keleten a Rhenn völgyéből és az erdőkön át, nyugaton a Sarandanonból. Arborlontól északra és délre hegyek magasodtak, amelyeken nem volt átjárás, a toronymagas csúcsok sziklasánccal zárták körül az alföldi erdőket és a Carolant. Allanon előre megmondta, hogy a Tilalom összeomlása a Hoare-fennsíkon várható. Ez azt jelenti, hogy a démonoknak át kell kelniük keleti irányban a Sarandanon-síkon, és ha csak nem fordulnak délnek vagy északnak, hogy megkerüljék az Arborlont oltalmazó hegyláncokat – ami több napig tartana –, akkor nyugatról ostromolják meg a várost. Az elf védelem pedig épp nyugaton a legerősebb. Rögtön két természetes akadály fogadja a démonokat. Az első a Rill Song. A Carolan alatt, ahol éles szögben keletnek fordul, kissé elkeskenyedik ugyan a meder, de maga a folyó mély, és még a legenyhébb időben is nehéz átkelni rajta. A második a több mint százhúsz méter magas, repedezett oldalú, cserjékkel benőtt kőasztal. A Rill Songon egyetlen hidat vertek a Carolan alatt, ott, ahol keskenyebb a folyó. A meder mindkét irányban mérföldeken át egyenletesen mély. A Carolant elsősorban az Elfitchen lehetett megközelíteni, bár a déli erdőkből számos kisebb lépcsőn is föl lehetett jutni a szikla tetejére. Arborlon védelme tehát a szirten és a folyón múlott. Úgy döntöttek, hogy a Rill Song hídját azonnal lerombolják, mihelyt az elf hadsereg visszatér. Chios elmondta, hogy ez terv szerint megtörtént; ezzel megszakadt az utolsó kapocs Arborlon és a Sarandanon között. A keleti parton az elfek százszámra állították fel a világító szurkos üstöket, arra az esetre, ha az ellenség megpróbálkozna az éjszakai átkeléssel. A víz közelében sziklából és földből több száz méteres sáncot emeltek, amely a két végén visszakanyarodott az Elfitchhez. Keleten körülbelül kétszáz méter széles – nagyrészt bozóttal benőtt – sáv húzódott a szirt lába és a víz között. Ezen a sávon az elfek tucatszám építették a csapdákat, ásták a vermeket, ha a démonok netán meg akarnák mászni a sáncot.

Ám Arborlon legerősebb védelmét az Elfitch jelentette. A Carolan irdatlan kőasztalához vezető kisebb lépcsőket lerombolták. Már csak az Elfitchen lehetett följutni a tetejére, a sziklatömbökből rakott, hét vaskapuval tagolt, hétszeres rámpán. A kapuk előtt mellvéd akadályozta meg a belépést. A rámpák fölfelé keskenyedtek, így felülről íjjal és nyíllal bizonyos védelmet lehetett nyújtani az alsó kapuknak és rámpáknak. Békeidőben a hét kapu nyitva állt, a mellvédeket csak jelképes őrség vigyázta, a kőfalakat sűrűn befutotta a virágzó vadszőlő. De amióta a hadsereg visszavonult a Sarandanontól, a mellvédek elf lándzsák és dárdák sündisznótüskéit meresztették, a kapukat bezárták és keresztrudakkal torlaszolták el. A Carolanon nem építettek védművet. A fennsík vége sűrű erdőben tűnt el; a kőasztal tetejének dimbes-dombos mezein facsoportok nőttek, magányos tanyák álltak, és itt voltak az Élet Kertjei. Keleten, az erdő szélén terült el Arborlon. Ha a démonoknak sikerül fölkapaszkodniuk a Carolanra, az elf védőknek kevés lehetőségük marad. Ha elegen lesznek, megpróbálhatják belesöpörni a támadót a folyóba. Ha nem sikerül, vissza kell vonulniuk a Rhenn-völgybe, hogy ott vívják meg a végső csatát, vagy tudomásul kell venniük, hogy örökre kikergetik őket Nyugatföldről.

– Természetesen, ha megkerülik a hegyeket, és keletről támadnak… – folytatta pillanatnyi hallgatás után Chios, de Allanon a szavába vágott:

– Nem fognak. Fontos nekik az idő. Nyugatról jönnek. – Ander kérdően pillantott Stee Jansra, de a Szabad Cohors vezére csak vállat vont. A herceg visszafordult Emer Chioshoz.

– Mi hír még ezen kívül, miniszterelnök?

– Ha azt nézzük, hogyan válaszoltak segélykérésünkre külföldön, sajnos, vegyesek a hírek. Callahorn küldött újabb kétszázötven lovast, a Régi Gárdát, a Légió reguláris egységét. Tettek egy bizonytalan ígéretet, hogy jön még segítség, bár azt nem közölték, mikorra várhatjuk. Követünk jelentése szerint a Városok Tanácsa egyelőre nem tudta eldönteni, mennyire kötelezze el magát Callahorn ebben az „elf háborúban”, a király pedig nem óhajt közbenjárni. Úgy látom, a Régi Gárda ideküldése tulajdonképpen újabb kompromisszum. A kérdésben egyelőre nem zárult le a vita, de újabb fejleményekről semmi hírünk. – Stee Jans előre megmondta, gondolta Ander komoran. – A Föderáció ugyancsak üzent, herceg uram – mosolygott Chios keserűen. – Az üzenet rövid és lényegre törő. A Föderációnak az a politikája, hogy nem avatkozik bele más országok és más fajok dolgába. Csak akkor lép a tettek mezejére, ha a mások veszedelme tulajdon államainak szuverenitását fenyegeti. A dolgok pillanatnyi állása szerint nem erről van szó. Tehát, amíg nem változik a helyzet, nincs segítség. – Vállat vont. – Nem ért váratlanul.

– És a Kershalt? – kérdezte Ander. – Mi van a trollokkal? – Chios a fejét rázta.

– Semmi. Voltam bátor újabb követet küldeni. – Ander bólintott.

– A törpék?

– Itt volnánk – felelt egy érdes hang. – Legalábbis egy-néhányan. – Szakállas, tagbaszakadt törpe nyomakodott át az emberek között. Szél-cserzett, napbarnított arcában élénk kék szem hunyorgott. Bütykös kezével megmarkolta az asztal lapját. Biccentéssel üdvözölte Allanont, majd Anderhez fordult. – A nevem Browork, tanácsnok vagyok és culhaveni polgár. Száz utásszal érkeztem az Elessedilek szolgálatára. Köszönjétek a druidának. Pár hete találkozott velünk, amikor hidat vertünk az Ezüst-folyón, akkor figyelmeztetett a veszélyre. Allanont ismerik a törpék, úgyhogy nem kérdezgettünk. Üzenetet küldtünk Culhavenbe, magunk pedig előre jöttünk. Tíz napot meneteltünk, méghozzá erőltetett ütemben, de itt vagyunk. – Kezet nyújtott. Ander lelkesen parolázott vele.

– Hol vannak a többiek, Browork? – kérdezte Allanon. A törpe türelmetlenül bólintott.

– Gondolom, útban errefelé. A hét végére több ezer fős ármádia lesz itt. – Méltatlankodva nézett Allanonra. – Addig is itt vagyunk mi, druida, amit tartsatok szerencséteknek. Az utászokon kívül senki se tudta volna megszerelni azt a rámpát.

– Az Elfitchet – magyarázta gyorsan Chios az értetlenkedő Andernek. – Browork és utászai velünk dolgoznak a védelmen. Tanulmányozta az Elfitchet és megállapította, hogy az ötödik rámpát össze lehet omlasztani.

– Gyerekjáték! – legyintett Browork. – Átvágtuk a kőtömböt, eltávolítottuk a másodlagos támasztékokat, az elsődlegeseket kiékeltük, az ékekhez láncokat erősítettünk, a láncokat elrejtettük a bokrok alá, onnan felvezettük egy csigasorra. Ha a démonok elérik az ötödik rámpát, csak meg kell húzni a láncot, ki kell rántani az ékeket, és az ötödik kaputól lefelé az egész építmény összeomlik. Ilyen egyszerű.

– Egyszerű egy olyan ügyes mérnöknek, mint egy törpe utász – mosolygott Ander. – Szép munka, Browork. Nagy szükségünk van rátok.

– Mások is vannak itt, akikre szükséged lehet. – Allanon rátette kezét a herceg vállára, és az asztal túlsó vége felé mutatott. A herceg odafordult. Tetőtől talpig bőrbe öltözött, magányos elf lépett elő, és a hűség jeleként a szívére tette a kezét.

– A nevem Dayn, herceg uram – szólt nyugodtan. – Szárnyas Lovas vagyok.

– Szárnyas Lovas? – Ander meghökkent. Az apja mesélt a népről, amely égi elfeknek nevezi magát. Mostanára a legtöbb ilyen történet feledésbe merült, mert száz éve nem járt Szárnyas Lovas Arborlonban. – Hányan vagytok? – kérdezte.

– Öten – felelte Dayn. – Többen is lennének, ha nem féltenénk Szárnyas Fészket, a szülővárosunkat a démon támadástól. Azokat, akik itt vannak, az apám küldte. Egy családból valók vagyunk. Az apám neve Herrol. – Allanonra pillantott. – Volt idő, mikor jó barátságban álltak a druidával.

– Még mindig barátok vagyunk, Szárnyas Lovas – mondta csendesen Allanon.

Dayn bólintott a druida felé, majd visszafordult Anderhez.

– Apám erősebben tartja a rokonságot a földi elfekkel, mint számos honfitársunk, herceg uram, akik már elszakadtak a régi világtól és a régi törvényektől. Apám azt is tudja, hogy Allanon az Elessedilek pártján áll, és ez fontos. Jött volna maga is, de Genewennel, a griffjével az öcsém fia gyakorlatozik, hogy ő is Szárnyas Lovas lehessen, mint az apja. De talán nekünk is hasznunkat vehetitek. Ha kell, berepülhetjük egész Nyugatföld egét. Felkutathatjuk a benneteket fenyegető démonokat, és tájékoztathatunk benneteket a mozgásukról. Kikémlelhetjük erejüket és gyöngeségeiket. Legalább ennyit felajánlhatunk.

– Amit mi hálával fogadunk, Dayn – mondta Ander. – Köszöntünk benneteket.

Dayn bólintott és hátralépett. A herceg Chiosra pillantott.

– Kik jöttek még a segítségünkre, miniszterelnök? – Chios lassan csóválta a fejét.

– Senki, herceg uram. Ez minden. – Ander bólintott.

– Akkor ennyi elég lesz. – Intett az összegyűlteknek, hogy üljenek mellé az asztalhoz. Általános vita kezdődött a katonák elhelyezéséről, a fegyverek kiosztásáról, a taktikáról, és a kiegészítő védelmi intézkedésekről. Meghallgatták Ehlron Tay jelentését a reguláris hadseregről, Kerrinét a Honi Gárdáról, Koboldét a Fekete Őrségről. Browork felbecsülte az elf védművek szerkezeti hatékonyságát, Stee Janstól véleményt kértek, hogy milyen stratégiával lehetne kiegyensúlyozni a démonok létszámfölényét. Még Dayn is tartott egy tömör ismertetést a griffek harckészségéről és felhasználásukról a légi csatában. Repült az idő. Ander szédült a fáradtságtól, gondolatai kezdtek csapongani. Akkor is éppen révedezett, amikor fülsiketítő dörrenés riasztotta fel: a tanácsterem ajtaja kivágódott, és berontott a zilált Gael, az ajtónállók kíséretében. A kis elf Anderhez futott, és térdre vetette magát.

– Uram! – zihálta az izgalomtól kipirult arccal. – Uram, a király ébren van!

– Ébren? – hüledezett Ander. A következő pillanatban felugrott és kirohant a tanácsteremből.

ÁLMÁBAN EVENTINE ELESSEDIL úgy érezte, mintha feketeségben úszna, lebegő pókfonalak között. Rátekeredtek, körülfogták, bepólyálták. Nem volt tér és idő, csak a feketeséget és a göngyölődő fonalakat lehetett érezni. Először kellemes és melengető volt, nagyon emlékeztetett arra, amit a csecsemő érezhet az anya megnyugtató, szerető ölelésében. De aztán az ölelés olyan szoros lett, hogy a király fuldokolni kezdett. Erőlködve próbálta letépni magáról a takarót, de nem bírta. Lassan pörögve süllyedni kezdett, takarója szemfödéllé változott, és ő már nem élő volt, hanem halott. Rémülten vergődött selymes börtönében, tépte-cibálta a kelmét, addig, amíg egy hirtelen rándításra a gubó felrepedt és eltűnt. Eventine szemhéja felpattant. A vibráló éles fény egy pillanatra elvakította. Zavartan hunyorogva próbálta megállapítani, hol van és mit keres itt. Majd kirajzolódott egy szoba, a király felismerte az olajlámpa szagát, a szorosan köréje tekert vászonlepedők és gyapjútakarók tapintását. Szakadozott képek őrült összevisszaságában zúdult rá minden, ami elalvása előtt történt: a Káva, a Halys-nyiladék, a sűrű ködből támadó démonok, az elf íjászok, lándzsások, dárdások, amint vonalba állnak a mélyben, az ő lába alatt, a fájdalom és a halál sikolyai, a sötét alakok, amelyek a kék lángfalon áttörve akarnak a közelébe férkőzni, Allanon, Ander, pengék villogása, majd egy hirtelen csapás… Reszketni kezdett a takaró alatt, és kiütött rajta a verejték. A szoba vonalai hirtelen kiélesedtek. Az ő hálószobája volt az arborloni palotában, és egy alak közeledett felé.

– Uram? – kérdezte Gael ijedten. A fiatal arc az ágy fölé hajolt. – Uram, ébren vagy?

– Mi történt? – motyogta Eventine kásás hangon, amit maga is alig ismert föl.

– Megsebesültél, uram, a Halys-nyiladéknál! Itt! – A király halántékára mutatott. – Azóta eszméletlen voltál. Uram, annyira aggódtunk…

– Mióta… alszom? – szakította félbe Eventine. Ahogy megérintette a fejét, a nyakáig nyilallt a fájdalom.

– Hét napja, uram.

– Hét napja! – Gael hátrálni kezdett.

– Szólok a fiadnak, uram. – A király szédült.

– A fiamnak?

– Ander hercegnek, uram. – A szárnysegéd rohant az ajtóhoz. – Éppen a Legfőbb Tanáccsal tárgyal. Feküdj vissza, rögtön hozom!

Eventine nézte, ahogy a fiatalember feltépi az ajtót, hallotta, ahogy néhány szót vált valakivel. Aztán csend lett a szobában. A király ismét az ajtót nézte. Megpróbált felkönyökölni, de még ez is túlságos megerőltetés volt. Bágyadtan hanyatlott vissza. Ander? Azt mondta Gael, hogy Ander tárgyal a Legfőbb Tanáccsal? Hol van Arion? Gondolatait elsötétítette a kétely. Kérdések sokasága kavargott az agyában. Mit keres Arborlonban? Mi történt az elf hadsereggel? Mi van a Sarandanon védelmével? Ismét fel akart könyökölni, ismét visszahanyatlott. Émelygés fogta el. Váratlanul öregnek érezte magát, mintha sorvasztó betegség lenne az évek száma. Összeharapta a fogát.

Ó, csak öt percre jönne vissza a fiatalság, hogy erőt adjon kikászálódni ebből az ágyból! Dühös eltökéltséggel addig erőlködött, amíg – egyszerre mindig csak egy ujjnyit rándítva magán – sikerült megtámaszkodnia a párnákban. Rekedten zihált. A szoba túlsó végében Manx fölemelte deres fejét. A király már magához akarta hívni az öreg farkaskutyát, amikor az eb hirtelen ránézett, és Eventinenek torkán akadt a szó. Gyűlölet volt abban a szempárban, olyan hideg gyűlölet, hogy Eventine összerázkódott. Hitetlenül pislogott, küzdött a benne feltámadó, érthetetlen utálkozással. Manx? Ugyan már, mit képzel! Kényszerítette magát, hogy máshova nézzen, a hálószoba falait, kárpitjait, bútorait, szorosan összehúzott ablakfüggönyeit bámulja. Kétségbeesetten próbált uralkodni magán, de mindhiába. Egyedül vagyok – gondolta hirtelen, minden ok nélkül, és eltelt félelemmel. Egyedül! Ismét Manxra pillantott. A farkaskutya még mindig őt nézte, de a szemén már mintha fátyol takarta volna el az előbbi pillantást. Vagy csak képzelte? Figyelte öreg kutyáját, ahogy föltápászkodik, megfordul, visszafekszik. Miért nem jön ide hozzám?, kérdezte magától a király. Miért nem jön ide? Ismét lecsúszott a párnákról. Miket nem beszélek? Az őrültség fenyegetésére ismert az elsuttogott szavakban. Gyűlöletet látni ennek az állatnak a szemében, amely évek óta hű társa? Ellenséget látni Manxban, amely bánthatja? Mi baja? Hangok hallatszottak a folyosóról. Nyílt és csukódott a hálószoba ajtaja, Ander magához szorította az apját. A király viszonozta az ölelést, majd kibontakozott, és fürkészőn nézte az ágy szélére telepedett Ander árnyékos arcát.

– Mondd el, mi történt – parancsolta Eventine halkan. A fia szemében olyan szikra lobbant, hogy megborzongott tőle. Kényszerítette magát, hogy föltegye a kérdést: – Hol van Arion?

Ander kinyitotta a száját, hogy feleljen, aztán csak bámult az öregemberre, és nem szólt. Eventine arca megfagyott.

– Meghalt?

– A Worl-suvadásnál – suttogta Ander. Mintha még mondani akart volna valami, aztán föladta, és csak a fejét rázta. Könnyek szöktek Eventine szemébe, és megmarkolta a fia karját.

– Meghalt Arion? – Ander bólintott, majd elfordította a tekintetét.

– Kael Pindanon is. – Egy pillanatra hűdött csend lett. A király keze lehullott a fia karjáról.

– És a Sarandanon?

– Elesett.

Szótlanul bámulták egymást, apa és fia, mintha olyan iszonyú titkon osztoztak volna meg, amelynek sohasem lett volna szabad kiszivárognia. Aztán Ander magához szorította az apját. Percekig ölelték egymást szótlanul.

– Beszélj Arionról – szólalt meg a király élettelen fahangon. – Mondj el mindent. Semmit se hagyj ki.

Ander elmondta. Csendesen mesélte, hogyan halt meg a bátyja, hogyan hozták le a Kávából a Sarandanonra, hogyan temették el a Baen-szorosnál. Aztán elmondott mindent, ami az elfekkel történt: az első csatától a Halys-nyiladékban a hosszú menetelésig vissza Arborlonba. Eventine figyelt és nem szólt. Amikor Ander befejezte, az öregember egy darabig bámult az olajlámpa hunyorgó lángjába, mielőtt visszafordult volna a fiához.

– Térj vissza a Legfőbb Tanácsba, Ander. Tedd, amit tenni kell. – Elcsuklott a hangja. – Menj. Nem lesz semmi bajom. – Ander tanácstalanul bámulta.

– Megkérném Gaelt, hogy jöjjön be. – A király megrázta a fejét.

– Ne. Most ne. Most csak… – Elhallgatott, magába fojtotta, ami majdnem kicsúszott a száján. Megmarkolta a fia karját. – Nagyon… nagyon büszke vagyok rád, Ander. Tudom, milyen nehéz…

Ander bólintott. Elszorult a torka. Rátette a kezét az apjáéra.

– Gael a folyosón lesz, ha szükséged lenne rá. – Felállt, az ajtó felé indult. Már fogta a kilincset, mikor Eventine utána szólt, sajátosan nyugtalan hangon.

– Vidd ki Manxot. – Ander megtorpant, ránézett a vén farkaskutyára, magához füttyentette, kivitte az állatot, halkan becsukta az ajtót. Az elfek királya egyedül maradt, most már igazán egyedül. Hátradőlt párnáira, és átengedte magát az iszonyatnak. Alig több, mint hét nap alatt Négyföld legkülönb hadseregét úgy megkergették a saját földjén, mint birkanyájat a farkasok. Hazáig kergették a Kávától a Sarandanonon át, hogy itthon verekedjen vagy haljon meg. Valahol mélyen úgy érezte, hogy kudarcot vallott, és ez rettenetes volt. Engedte, hogy ez történjen. Ő a felelős.

– Arion! – súgta hirtelen. A könnyek megáradtak, a király sírt.

XXXVI.

– ERETRIA! – kiáltott fojtottan, egyszerre döbbenten és gyanakodva. Fájó sebére ügyet sem vetve felkönyökölt, hogy jobban lásson. – Mit keresel te itt?

– Úgy látszik, éppen téged mentelek meg – felelte nevetve a lány. Sötét szeme pajkosan csillogott.

Wil mozgást észlelt a szeme sarkából. Az árnyékokat kémlelte Eretria mögött. A lakókocsi hátuljában két romanó asszony szorgoskodott egy fiókos szekrénynél; az ő vértől vörös ruháit öblögették egy mosdótálban. A völgylakó ösztönösen a fejéhez kapott. A sebet bekötötték. Óvatosan megérintette a pólyát, és felszisszent.

– Én nem tenném a helyedben! – Eretria félreütötte a kezét. – Az az egyetlen részed, ami tiszta. – Wil körülnézett.

– Hová tettétek Amberlét?

– A húgodat? – csúfolódott Eretria. – Biztonságban van.

– Megbocsátasz, ha ezzel kapcsolatban néminemű kételyeim vannak. – Ki akart kászálódni az ágyból.

– Nyughass, gyógyító! – Eretria visszanyomta. Lehalkította a hangját, hogy az asszonyok ne hallják. – Attól félsz, bosszút akarok állni, mert oktalanságodban a Tirfingben hagytál? Ilyen kevésre tartasz? – Fölnevetett, hátravetette a fejét. – Bár most talán, ha időt kapnál, felülvizsgálhatnád a döntésedet. Lehetséges?

– Szó sem lehet róla. Tehát mi van Amberlével?

– Wil Ohmsford, ha ártani akartam volna neked, vagy neki, akkor mindkettőtöket otthagylak a gégemetszőknek, akik rátok vadásztak Grimpen Wardban. Az elf lány jól van. Be is hozom, mihelyt beszéltünk. – Az asszonyokhoz fordult. – Menjetek. Hagyjatok magunkra.

Azok abbahagyták a matatást, és eltűntek a függöny mögött. Eretria visszafordult Wilhez, és félrehajtotta a fejét.

– Nohát, mihez kezdjek veled, Wil Ohmsford? – A fiatalember nagyot sóhajtott.

– Hogy találtál rám, Eretria? – A lány szélesen mosolygott.

– Könnyen. Gyógyító nagy tudományod híre tizedannyi idő alatt járta be széltében-hosszában Grimpen Wardot, mint ameddig a kövér csaplárné kikúrálása tartott. Úgy vélted, ily zajos attrakció észrevétlen marad? Hát mit gondolsz, hogy találtak rád ama latrok?

– Szóval te is tudtad?

– Gyógyító, te bolond vagy. – Gyengéden mondta, ujjával finoman megérintve Wil arcát. – A romanók mindenütt elsőnek tudnak meg mindent. Ha nem így lenne, nem élnének meg magas kort, és ez olyan lecke, amelyet te még láthatólag nem tanultál meg. Azt még egy féleszű is tudhatta, hogy mihelyt híre megy csodás gyógyításodnak, előbb-utóbb akad valaki, aki úgy dönt, hogy ily talentumos ember csakis gazdag lehet. Kapzsiság és ital szép pár, gyógyító. Szerencséd, hogy még élsz.

– Én is azt hiszem – ismerte el fancsalin a völgylakó. – Kicsit óvatosabb is lehettem volna.

– Kicsit. Szerencsédre megfejtettem, ki lehetsz, és mikor a fogadóban elkezdődött az ordibálás, rábeszéltem Cephelót, hogy hadd keresselek meg. Máskülönben lehet, hogy most kutyák tépnék a húsodat.

– Bűbájos gondolat – fintorodott el Wil, majd a lányra pillantott. – Cephelo tudja, hogy itt vagyok?

– Tudja – mosolygott a régi dévajsággal Eretria. – Ez megijeszt?

– Mondjuk inkább, hogy foglalkoztat – ismerte el Wil. – Miért tenne Cephelo bármit is értem azok után, ami a Tirfingben történt? – Eretria hozzáhajolt, és átfogta karcsú, barna karjával a völgylakó nyakát.

– Mert a lánya nagyon ért a rábeszéléshez, gyógyító, annyira ért, hogy időnként még egy ilyen nehéz embert is képes befolyásolni, mint Cephelo. – Vállat vont. – Mellesleg volt ideje átgondolni a tirfingi dolgot. Úgy vélem, sikerült megértetnem vele, hogy nem a te bűnöd volt, épp ellenkezőleg, te mentetted meg a famíliát.

Wil kétkedve rázta a fejét.

– Nem bízom benne.

– Nem is szabad – helyeselt Eretria. – De legalább ma éjszakára nem kell aggódnod miatta. Várni fog reggelig a kérdéseivel. Addigra üldözőid is ráunnak, hogy árnyékokat kergessenek, és visszamennek a kocsmába, friss sörért és foghatósabb nyereségért. – Fölállt, kisietett, olyan fürgén, hogy csak elvillanó kék selymeket lehetett látni, majd nedves ruhával és tiszta vízzel töltött mosdótállal tért vissza, amelyet a padlóra helyezett az ágy mellé.

– Le kell csutakolnunk, gyógyító. Bűzlesz a verejtéktől meg a piszoktól, és a ruhád is tönkrement. – Egy pillanatra elnémult. – Vetkőzz le, hadd mossalak meg. – Wil a fejét rázta.

– Majd én megmosakszom. Tudsz adni ruhát? – Eretria bólintott, de nem mozdult. A völgylakó elvörösödött.

– Ezt inkább magam szeretném csinálni, ha nem haragszol. – A lány arcán felragyogott az a szédítő mosoly.

– De mennyire hogy haragszom!

– Javíthatatlan vagy – csóválta a fejét Wil.

– Nekem lettél, Wil Ohmsford. Már megmondtam.

A mosoly eltűnt, de olyan buja és csábító pillantás vette át a helyét, hogy a völgylakó tökéletesen elfelejtette, mi akart. Eretria feléje hajolt, Wil alig győzött felülni az ágyon. Szédelgett, de egyenesen tartotta magát.

– Akkor hozol ruhát?

Eretria szeme egy pillanatra elsötétült a haragtól. Fölállt, egy fiókos szekrényhez ment, ruhákat szedett elő.

– Ezeket megkaphatod. – A völgylakó ölébe dobta a ruhákat. Elindult, aztán hirtelen lehajolt, és szájon csókolta Wilt. – Akkor mosakodj és öltözködj magad. – Az orrát fintorgatta és elsuhant.

Kinyitott egy ajtót a lakókocsi végében, kilibbent az éjszakába, becsukta az ajtót, és be is reteszelte kívülről. Wil akaratlanul elvigyorodott. Akármit forraljon is Eretria, azt nem engedi, hogy ő megszökjön. Gyorsan ledobálta rongyait, megmosakodott, és belebújt a lánytól kapott ruhákba. Éppen illettek rá, romanó ruhák voltak, és a völgylakó meglehetősen furcsán érezte magát ilyen öltözetben. Éppen végzett az öltözködéssel, amikor ismét nyílt az ajtó, és Eretria behozta Amberlét. Az elf lány is romanó ujjast és lovaglónadrágot viselt, derékig érő haját kendő és homlokpánt tartotta össze. Arca tiszta volt és kissé csodálkozó. Egy pillantást vetett Wil fejére, és zöld szemébe azonnal kiült az aggodalom.

– Jól vagy? – kérdezte sietve.

– Megkapta, amire szüksége volt – ütötte el simán a kérdést Eretria. A völgylakóéval átellenes ágyra mutatott. – Itt megalhatsz. Viszont meg ne próbáld kitenni a lábadat ma éjszaka! – Cinkosan rámosolygott Wilre, majd megfordult, és az ajtóhoz ment. Már félig kint volt, mikor egyszer csak visszanézett.

– Jó éjszakát, Wil bátyó. Jó éjszakát, Amberle húgocska. Szép álmokat.

Vigyorogva kisurrant az ajtón. Kattant a retesz.

A VÖLGYLAKÓ ÉS AZ ELF LEÁNY a romanó lakókocsiban aludta át az éjszakát. Hajnalban ébredtek, amikor az új nap fényei beosontak a zsalugáter résein. Wil egy ideig csak feküdt, rendezte a gondolatait, várta, hogy az álom kiröppenjen a szeméből. Aztán benyúlt az ujjasa alá a kis bőrtarsolyért, megnézte, benne vannak-e még a Tündérkövek, majd visszatette. Nem árt az óvatosság. Félig kint volt az ágyból, amikor Amberle rászólt, hogy maradjon. Lekecmergett a saját ágyáról, átült a fiatalemberére, megvizsgálta a fejsebet, majd megigazította a kötést. Miután befejezte, Wil felkönyökölt, és csókot nyomott a meglepett Amberle arcára. A lány kissé elpirult, mosolygott, gyermekarca felragyogott. Valamivel később kattant a retesz. Eretria hozott tálcán kenyeret, mézet, tejet és gyümölcsöt. Áttetsző fehér ruhát viselt, amely füstként hullámzott barna testén. Rávillantotta vakító mosolyát a völgylakóra.

– Kipihented magad, Wil Ohmsford? – A fiatalember ölébe helyezte a tálcát, és kacsintott. – Cephelo most akar beszélni veled. Kiment, egy szót sem szólva Amberléhez. Wil az elf leányra sandított, és tehetetlenül vállat vont. Amberle kényszeredetten mosolygott. Néhány perccel később kopogás nélkül beállított Cephelo. Magas, sovány alakja kissé meggörnyedt, amikor átbújt az ajtón. Fekete ruhájában, lomb-zöld köpenyében szakasztott olyan volt, mint mikor először látták a Mermidon partján. Lendületes mozdulattal lekapta hetykén félrecsapott kalapját, és fülig érő mosolyt ültetett füstös képére.

– Á, a kis elfek, a gyógyító meg a húga! Hát megint találkoztunk! – Mélyen meghajolt. – Még mindig a lovadat keresed? – Wil mosolygott.

– Most nem. – A karvalyképű romanó szemügyre vette őket a magasból.

– Nem? Akkor netán eltévedtetek? Arborlon, ha jól emlékszem, északra van.

– Jártunk Arborlonban, de ismét úton vagyunk – mondta a völgylakó, majd félretolta a tálcát.

– Épp Grimpen Wardba jöttetek.

– Úgy látom, nem csak mi.

– Jól látod. – A magas romanó leült velük szemközt. – Üzleti kötelezettségeim miatt kénytelen vagyok számos olyan helyen megfordulni, melyek különben nincsenek ínyemre. De téged, gyógyító? Téged mi hozott Grimpen Wardba? Nyilván nem az ambíció, hogy ily koszfészek lakóin próbáld ki művészetedet.

Wil egy pillanatig habozott. Nagyon meg kell gondolnia, mit mond Cephelónak. Most már eléggé ismerte, és tudta róla, hogy ha a romanó kiszimatol valamit, amiből hasznot húzhat, akkor habozás nélkül él az alkalommal.

– A magunk dolgában járunk – felelte hanyagul. A romanó elhúzta a száját.

– Eddig elég bot lábakon, gyógyító. Torkodat szegték volna, ha nem vagyok.

Wilből majdnem kipukkadt a nevetés. Vén róka! Be nem vallaná, hogy Eretriának köze lehet a megmentésükhöz!

– Úgy veszem észre, ismét adósaid vagyunk – kockáztatta meg. Cephelo vállat vont.

– A Tirfingben elhamarkodottan ítéltelek meg; hagytam, hogy népem féltése felülkerekedjék józan eszemen. Téged kárhoztattalak a történtekért, holott meg kellett volna köszönnöm segítségedet. Furdalt miatta a lelkiismeret. Ezzel, hogy megmentettelek, legalább kicsit enyhült a bűntudatom.

– Megtisztelsz, hogy így érzel. – Wil egy szavát sem hitte. – Nehéz időket éltünk át a húgommal.

– Nehezeket? – Végtelen aggodalom ült ki a sötét arcra. – Hátha tudnék segíteni még valamiben, amivel szolgálatotokra lehetek. Feltéve, hogy megmondod, mi járatban vagytok az ország legveszedelmesebb zugában?

Helyben vagyunk, gondolta Wil. A szeme sarkából látta, hogy Amberle figyelmeztetően ráncolja a homlokát.

– Bárcsak tudnál segíteni rajtunk! – igyekezett legjobb tehetsége szerint adni az őszintét. – De attól félek, nem áll hatalmadban. Leginkább olyasvalakinek a segítségére lenne szükségem, aki ismeri ennek a völgynek a történetét, a nevezetességeit és a legendáit. – Cephelo könnyedén összecsapta a tenyerét.

– Nohát, akkor talán mégiscsak segíthetek! Számos alkalommal utaztam a Rengetegben. – Halántékához emelte hosszú mutatóujját. – Tudok egyet-mást a titkairól.

Talán, gondolta Wil. Talán nem. Azt akarja tudni, mi dolgunk itt. Vállat vont.

– Úgy vélem, nem élhetünk vissza a vendégszereteteddel annyira, hogy belevonjunk az ügyeinkbe. Egyedül is elboldogulunk a húgommal. – A romanó kifürkészhetetlen arccal nézte.

– Miért nem mondod meg, miért jöttetek? Magam dönteném el, akkora visszaélésről van-e szó!

Amberle megszorította Wil karját, de a fiatalember ügyet sem vetett rá. Egy pillanatig sem vette le a szemét Cephelóról. Tudta, hogy mondania kell valamit.

– Kórság támadta meg az Elessedil-házat, az elfek uralkodóit. – Lehalkította a hangját. – A király lányunokája nagyon beteg. Csupán egy olyan gyökér párlata gyógyíthatja meg, amely sehol másutt nem tenyészik, csak itt, a Rengetegben. Erről pedig nincsen tudomása másnak, csak nekem és a húgomnak. Azért jöttünk, hogy megkeressük ezt a gyökeret, mert ha elvihetnénk az Elessedil-udvarba, a király busásan megjutalmazna érte.

Amberle szorítása hirtelen ellazult. Wil nem mert ránézni, Cephelo egy pillanatig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Közelebbről is tudod-e, hogy a Rengeteg mely pontján terem ez a növény? – A völgylakó bólintott.

– Vannak könyvek, óvilágból maradt, ősi gyógyító könyvek, melyek szólnak e növényről, s leírják lelőhelyét. Ám ez egy olyan név, amelyet ősidők óta elfelejtettek, és régóta kitöröltek a ma élő fajok térképeiről. Kétlem, hogy neked bármit is mondana. – A romanó előrehajolt.

– Hadd halljam.

– Mentsvár – bökte ki Wil, merőn figyelve a sötét arcot. – A neve Mentsvár.

Cephelo gondolkozott egy darabig, aztán megrázta a fejét.

– Igazad van, ez a név semmit sem mond nekem. Bár… – Hosszan elnyújtotta a szünetet, kissé hátradőlt, mintha nagyon erősen gondolkozna. – Van valaki, aki talán tudja, valaki, aki ismeri a völgy régi neveit. Úgy vélem, oda tudnálak vezetni hozzá. Hanem, gyógyító, a Rengeteg nagyon veszélyes hely, amit magad is láthattál, mert át kellett jönnöd egy darab erdőn, hogy eljuss Grimpen Wardba. Roppant kockázatot jelent, mind népemre, mind rám nézve, hogy segítséget nyújtsunk egy ilyen vállalkozáshoz. – Mentegetőzve vonogatta a vállát. – Mellesleg más dolgunk is van; más helyekre is el kell még mennünk, üzleti kötelezettségeknek kell eleget tennünk. Magunkfajta embereknek drága kincs az idő. Nyilván megérted.

– Mit akarsz mondani? – kérdezte halkan a völgylakó.

– Hogy nélkülem balul üt ki a kutatásod. Hogy szükséged van rám, én pedig hajlandó vagyok felajánlani a segítségemet. Ám az ilyen segítség nem adható másképp, csak, hm… megfelelő ellenszolgáltatásért. – Wil lassan bólintott.

– Miféle ellenszolgáltatásért, Cephelo? – A romanó szeme fölvillant.

– A köveidért. A varázserejű kövekért. – A völgylakó a fejét csóválta.

– Te úgyse tudnád használni őket.

– Nem-e? Olyan sötét titkot rejtenek? – kérdezte össze-szűkülő szemmel Cephelo. – Ne nézz már bolondnak. Nem vagy te közönséges gyógyító. Első látásra tudtam rólad. Ezzel együtt nem érdekel, ki vagy, csak az, hogy mid van. Tied a kövek bűvereje, nekem pedig az kell.

– A Kövek ereje az elf mágia. – Wil nyugalmat kényszerített magára, és elszántan próbálta megőrizni a fölényét. – Annak csak az tud parancsolni, akiben elf vér folyik.

– Rosszul hazudsz, gyógyító – mondta gonoszul a nagy ember.

– Igazat beszél! – vágott közbe rémülten Amberle. – Ha nem lennének nála a Kövek, meg sem próbálkozhatna a kutatással! Nincs jogod a Köveket kérni tőle!

– Jogom van azt kérni, amit akarok! – vakkantott rá Cephelo, és legyintett. – Mellesleg egyikőtöknek, sem hiszek.

– Higgy, amit akarsz – felelte sziklaszilárdan Wil –, de akkor se adom neked a Köveket.

Egy percig szótlanul bámulták egymást. Cephelo arca kemény volt és fenyegető, de félelem is lappangott benne, mert még élénken emlékezett a Kövekbe zárt erőre, amelynek Wil Ohmsford parancsol. Nagy nehezen mosolyra húzta a száját.

– Akkor mit adsz, gyógyító? Csak úgy semmiért tegyek neked szolgálatot? Azt várod, hogy ingyen kockáztassak életeket és vagyont? Csak kell lennie valaminő értékes tulajdonodnak, amelyet nekem adhatsz. Olyasminek, amelynek becse fölér a tőlem oly konokul megtagadott kövekével. Nos tehát? Mit adsz nekem?

Wil kétségbeesetten törte a fejét, de semmije nem volt, ami többet ért volna néhány fabatkánál. Éppen fel akarta adni a reményt, amikor Cephelo csettintett az ujjával.

– Üzletet ajánlok, gyógyító. Azt mondtad, az elf király megjutalmaz, ha elviszed neki a szert, ami meggyógyítja az unokáját. Nagyon helyes. Képességeim szerint segítek, hogy megtudhass valamit erről a helyről, amelyet Mentsvárnak nevezel. Elviszlek valakihez, aki talán ismeri ezt a nevet. Ennyit megteszek, semmi többet. Cserébe enyém a fele jutalom, amelyet kapsz az elf királytól. A fele. Megegyeztünk? – Wilnek szöget ütött a fejébe ez a különös ajánlat. A romanók ritkán adnak bármit is előre, ellenszolgáltatás nélkül, már ha egyáltalán. Mit forral Cephelo?

– Azt mondod, segítesz megtudni, hol van Mentsvár…

– Ha módomban áll.

– …de nem jössz velem megkeresni? – Cephelo vállat vont.

– Nem óhajtom szükségtelenül kockáztatni az életemet. A te dolgod, hogy találod meg a gyógyszert és viszed el az elf király unokájának. Nekem annyi a dolgom, hogy segítselek utadon. – Pillanatnyi hatásszünetet tartott. – Mindazonáltal ne képzeld, hogy amint innen távozol, megszabadulsz tőlem. Nagyon pórul járhatsz, ha megpróbálsz kisemmizni abból, amivel tartozol. – A völgylakó a homlokát ráncolta.

– Miből fogod tudni, hogy sikerrel jártam-e, ha nem is jössz velem? – Cephelo fölkacagott.

– Én romanó vagyok, gyógyító! Tudni fogom! Mindent tudni fogok, ami veled történik, nekem elhiheted!

Olyan farkasvigyorral nézte Wilt, amiből a fiatalember teljesen bizonyosra vette, hogy Cephelo rosszban sántikál. Érezte a bajt. Csak hát segítségre van szükségük, hogy a Tündérkövek nélkül is megtalálják az utat a Rengetegben. Ha Cephelo segít, akkor talán előbb lelnek rá a Vértűzre, mintsem őket lelnék meg a démonok.

– Megegyeztünk? – ismételte Cephelo. Wil a fejét rázta. Próbára akarta tenni a romanót.

– Fél, az túl sok. Neked adom a harmadát.

– Harmadát! – Cephelo arca elsötétült, de rögtön fel is derült. – Nagyon helyes. Józan ember vagyok. Akkor egy harmadot. – Túl könnyen ment, gondolta a völgylakó. Amberlére pillantott, és a lány szemében ugyanazt a gyanakvást látta. De az elf leány nem szólt. Wilre bízta a döntést.

– Na, mi lesz, kis elf? – nógatta Cephelo. – Naphosszat akarsz alkudozni? – A völgylakó bólintott.

– Rendben van. Megegyeztünk.

– Helyes. – A romanó azonnal felállt. – Itt nem lévén több dolgunk, rögtön szedjük is a sátorfát. Hanem ti maradjatok a kocsiban egy ideig. Nem lenne jó, ha ismét meglátnának Grimpen Wardban. Amint beértünk az erdőbe, előjöhettek. – Szélesen mosolygott, meglengette malomkőkalapját és elvonult. Az ajtó halkan becsukódott, kattant a retesz. Wil és Amberle egymást bámulták.

– Nem bízom benne! – súgta a lány. Wil bólintott.

– Én sem.

Néhány perccel később a lakókocsi rándult egyet és gurulni kezdett. Folytatódott utazásuk a Rengetegbe.

XXXVII.

AZ ÖREGEMBER halkan dúdolgatva ringatta magát a fonott hintaszékben, és nézte a sötétedő erdőt. Messze-messze nyugaton, a tisztást körülzáró fákon túl, a Rengeteg völgyén túl, a völgy hegykoszorúján is túl a nap aludni tért, a fény megfakult. Ez volt az öregember kedvenc napszaka, amikor a forróságot lehűtötte az esti árnyék, a láthatár alkonyati karmazsinban és lilában égett, mielőtt éj-kékké sötétedett volna. A gerincen, ahol az erdő annyira szétvált, hogy átengedjen az ágak és a fatörzsek szövedékén egy pislantásnyi eget, holdfényt, csillagokat, egy időre kitisztult a levegő, most nem szaglott nyiroktól és korhadástól, mint a hőségben, és enyhe, lusta esti szélben susogtak a lombok. Ebben a néhány percben a Rengetegre is úgy lehetett nézni, mint a többi tájra, ahogy egy régi, meghitt barátra néz az ember. Az öregember gyakran tekintett így a völgyre, alkonyatkor talán többször, mint nappal és éjszaka, de mindig ugyanazzal a mély, szerető hűséggel. Kevesen érezték ezt, de kevesen is ismerték a Rengeteget úgy, ahogy ő megismerte. Ó, álnok volt, kegyetlen, és roppant sok veszélyt tartogatott. Olyan fajzatok tanyáztak benne, mint sehol másutt, amilyeneket tábortűznél szoktak emlegetni, fojtott suttogással és rémült pillogással. A pusztulás földje volt a Rengeteg, ahol minden órában lesújtott a könyörtelen és biztos halál. Itt vadak és vadászok laktak, minden élőlény egyszerre volt mindkettő, az öregember a legjobbat és a legrosszabbat látta belőlük a hatvan év alatt, amióta a völgyet választotta otthonául. Ujjaival dobolt a hintaszék karfáján, és emlékezett. Hatvan éve érkezett a Rengetegbe.

Mintha csak tegnap lett volna, pedig milyen nagy idő! Teljes hatvan éve lakott itt, és ez olyan otthon, amelyet tisztelni lehet. Nem holmi házakkal és emberekkel zsúfolt, biztonságos, unalmas, buta fészek, hanem a magány és a bölcsesség helye, ahol szívre és bátorságra van szükség. Ilyen helyre kevesen teszik be a lábukat, mert kevesen vannak a hozzá hasonlók, és mostanára már csak ő maradt meg azok közül, akik valaha a völgybe jöttek. A többiek elmentek, elvitte őket a vadon, nyugszanak valahol mélyen a földje alatt. És persze vannak még azok a bolondok, akik úgy bújnak össze Grimpen Wardban, a rongyos putrikban, akár a rémült ebek. Egymást fosztják ki és csapják be, meg a többi bolondot, akik közéjük merészkednek. Ám a völgy nem volt az övék és nem is lesz, mert nem értik, és nem is akarják megérteni. Akár, ha bezárkóznának egy várban a szekrénybe, és onnan hirdetnék magukat úrnak meg úrnőnek.

És még őt nevezik bolondnak Grimpen Wardban! Bolond vénember, egyedül lakik odakint a vadonban. Kajánul vigyorgott. Mindenkinek megvan a bolondériája, de neki kedvesebb a sajátja a másokénál.

– Himpellér! – szólt nyersen. A lábánál terpeszkedő, behemót fekete kutya fölébredt és feltápászkodott. Éktelen nagy, bozontos állat volt, egyszerre emlékeztetett medvére és farkasra. Hatalmasat ásított. – Ide! – mordult az öregember. A kutya odajött, gazdája térdére hajtotta nagy fejét, és várta, hogy megvakargassák a füle tövét. Az öregember nem váratta. Valahol a sűrűsödő sötétségben fülsértő, kurta sikoly törte meg a csendet, aztán elhalt. Himpellér fölkapta a fejét. Az öregember bólintott. Lápi macska. Nagy. Valami az útjába került, és megfizetett érte.

Tekintete lustán vándorolt a félhomályban az ismerős formák között. Mögötte volt a kunyhó, amelyben lakott, rönkökből és zsindelyből rakott, habarccsal tömített, kicsi, de megbízható épület; a kunyhó mögött volt a fészer és a kút, a pajta, amelyben az öszvérét tartotta, a munkapad és a farakás. Szeretett fúrni-faragni, annyira szeretett, hogy úgyszólván egész nap a tisztást szegélyező nagy fákról tört gallyakat farigcsálta mindenféle semmiséggé, amikre jó ránézni. Nyilván mindenki más haszontalanságnak tartja, de nem baj, úgysem érdekli a mások véleménye. Nemigen látott embert, de még ennyi is több volt a soknál, és nem is adott rá okot, hogy meglátogassák. Bőven elég volt társaságnak Himpellér, meg a mihaszna macskák, amelyek házról-házra járva koldulnak fedelet és maradékot, meg az öszvér, a buta, de megbízható jószág. Felállt, nyújtózkodott. A nap lement, az égre feljött a hold és a csillagok. Ideje összecsapni valami vacsorát magának és az ebnek. A háromlábra állított bográcsot nézegette a kis tűzrakó helyen. Tegnapi leves, ráadásul elég kevés, bár egy vacsorára talán még futja. Fejcsóválva indult a tűzhöz. Alacsony ember volt, bot-sovány termetét meggörnyesztette a kor. Rongyos inget és nadrágot viselt. Tar koponyáját hófehér haj övezte keskeny gyűrűben, amely összenőtt a gömbölyű állkapcsot borító szakállal. A szakállba korom-és fűrészporszemcsék akadtak. Szívós vén testén irhaként lógott a ráncos, barna bőr, szeme alig tűnt elő a táskák közül. Nyakát válla közé húzva járt, mintha most ébredt volna, és a zsibbadtságot akarná kimozogni álomtól elmerevedett izmaiból.

Megállt, belebámult a bográcsba, fontolgatta, mivel tehetné vonzóbbá a tartalmát. Ebben a pillanatban hallotta meg, hogy valahol messze a sötétségben ló vontatta lakókocsi zötyög a kunyhója fölötti kanyargós csapáson. Megfordult, belefúrta pillantását az éjszakába, várt. Himpellér barátságtalanul morgott mellette; az öregember ráhúzott, hogy nyughasson. A hangok közeledtek. Árnyékok bontakoztak ki a homályból, és ereszkedni kezdtek a gerincről a tisztás irányába: egy ló vontatta lakókocsi és fél tucat lovas. Az öregember elboruló kedvvel nézte a lakókocsit. Jól ismerte; tudta, hogy romanó, tudta, hogy azé a lator Cephelóé. Utálattal kiköpött, és komolyan fontolgatta, hogy ráuszítja Himpellért a bagázsra. A lovasok és a lakókocsi pont a tisztás szélén állapodtak meg. Cephelo sötét alakja leugrott a nyeregből. Az öregemberhez lépett és meglengette széles karimájú kalapját.

– Üdvözöllek, Hebel! Szép jó estét kívánok. – Az öregember horkantott.

– Mi kéne, Cephelo? – A romanó megbotránkozott.

– Hebel, Hebel, miféle köszöntés ez, azok után, hogy oly sokat tettünk egymásért? Így nem köszönnek egymásnak férfiak, kik hozzánk hasonlóan osztoztak az embersors nyűgeiben és nyilaiban. Tehát üdv.

Megfogta az öregember kezét és megropogtatta. Hebel nem tiltakozott, de nem is viszonozta a kézfogást.

– Pompásan festesz! – mosolygott lefegyverzően Cephelo. – Nyilván a szabad levegő tesz ilyen jót az aggkor nyilallásainak és nyavalyáinak!

– Az aggkor nyilallásainak és nyavalyáinak? – Hebel kiköpött és elfintorította az orrát. – Mit árulsz, Cephelo, netán holmi csodagyógyszert kripliknek? – Cephelo hátranézett útitársaira, és mentegetőzve vonogatta a vállát.

– Nagyon érdes a modorod, Hebel, nagyon érdes. – Az öregember követte a romanó pillantását.

– Hová tetted a kompániád többi részét? Összeálltak egy másik tolvajjal?

Ezúttal kissé elsötétedett a romanó arca.

– Előreküldtem őket. Kelet felé tartanak az országúton, és a Tirfingben várják be érkezésemet. Ezzel a néhánnyal fontos dologban járok itt. Beszélhetnénk egy kicsit?

– Ha egyszer itt vagy, miért ne? – mondta Hebel. – Beszélj, amennyi jólesik.

– Melegedhetünk a tüzednél? – Hebel vállat vont.

– Nincs annyi ételem, hogy mindegyikőtöket jóllakassalak, bár akkor se tenném, ha lenne. Nem hoztatok magatokkal valamit? – Cephelo hatalmasat sóhajtott.

– Hoztunk. Ma este te leszel a mi vendégünk.

Kiáltott a többieknek. A lovasok leszálltak a nyeregből, és az állatok körül kezdtek szorgoskodni. A kocsit egy öregasszony hajtotta, aki mellett fiatal pár ült. Az asszony lekászálódott a bakról, ennivalót, főzőedényeket szedegetett ki a lakókocsi hátuljából, és némán odacsoszogott a tűzhöz. A fiatal pár mintha tétovázott volna, aztán mikor Cephelo kurjantott nekik, közelebb jöttek. Csatlakozott hozzájuk az egyik lovas, egy kis fekete lány. Hebel szótlanul megfordult és visszatelepedett a hintaszékbe. Volt valami furcsa a bakról lekecmergő fiatalokban, de maga se tudta, mi az. Úgy néztek ki, mint a romanók, és mégsem úgy. Odajöttek Cephelóval és a sötét hajú lánnyal az öregemberhez, és leültek a fűbe. A fekete lány árulkodóan közel ült a fiatalemberhez, és még rá is kacsintott.

– Eretria lányom – mutatta be bosszankodva Cephelo. – Ezek ketten elfek.

– Nem vagyok vak – fortyant föl Hebel. Most már tudta, miért nem látszott romanónak a fiatal pár. – Mit keresnek ezek nálad?

– Kutatóúton vagyunk – közölte a romanó.

– Kutatóúton? Veled? – hüledezett Hebel. A fiatalemberre pillantott, vénséges arca ráncokba szaladt. – Te értelmesnek látszol, hogyhogy összeadtad magad ezzel?

– Kalauz kell neki, aki átvezesse ezen a nyomorúságos vidéken – vágta rá Cephelo, kissé talán túlságosan is gyorsan, gondolta az öregember. – Hogy lehet ilyen konokul ragaszkodni ehhez az elátkozott vadonhoz, Hebel? Egyszer majd arra érkezem, hogy már csak a csontjaid vannak meg, vénember, kizárólag azért, mert makacsul nem voltál hajlandó elhordani biztosabb helyre hitvány irhádat!

– Érdekel is téged – morogta Hebel. – Magamfajta embernek ez a vidék ugyanolyan biztonságos, mint a többi. Ismerem, tudom, mi csatangol, szuszog és vadászik benne, tudom, mikor kell kerülni, és mikor vicsorítani. Túléllek, romanó, emlékezz a szavamra! – Hátradőlt a hintaszékben. Himpellér melléje telepedett, mint egy sötét árnyék. – Mit akarsz? – Cephelo vállat vont.

– Csak amit mondtam: beszélgetni egy kicsit. – Hebel érdesen fölnevetett.

– Egy kicsit beszélgetni? Ugyan már, Cephelo, mit akarsz? Ne rabold az időmet, nincs már olyan sok.

– Magamnak semmit. Ennek a két fiatal elfnek egyet-mást a tudásból, amit a pilises vén fejedben tárolsz. Rengeteg fáradságomba került, hogy megtaláljalak, de vannak ügyek, amelyek megérdemlik a különleges…

Hebel eleget hallott.

– Mit főztök ott? – szimatolt a bográcsban rotyogó étel irányába.

– Honnan tudjam? – csattant föl Cephelo. Bosszantotta az öregember tüntető figyelmetlensége.

– Marhahús, azt hiszem. Marhahús és zöldség. – Hebel összedörgölte két kérges kezét. – Úgy vélem, ennünk kellene beszélgetés előtt. Hoztál abból a romanó sörből, Cephelo?

Így tehát bográcshúst vacsoráztak egynapos kenyérrel, ettek szárított gyümölcsöt, diót, és sörrel öblítették le. Nemigen szóltak evés közben, inkább csak a szemek beszéltek, és a pillantások minden szónál többet mondtak Hebelnek. Megállapította, hogy az elfek azért vannak itt, mert nincs más választásuk. Semmivel sem kedvelik jobban Cephelót és bandáját, mint ő. Cephelo természetesen azért van itt, mert valami hasznot lát a dologban, bár hogy mit, azt mélyen titkolja. Hebel a romanó fekete lányát értette legkevésbé. Az elég sokat elárult, ahogy az elf legényre nézett, de itt nemcsak erről volt szó, hanem valami többről, és az öregember maga is meglepődött, de szerette volna tudni, mi az. Elfogyott az étel és a sör, Hebel hosszú szárú pipát hozott, csiholt, és nagy füstbodrot pöffentett az éjszakai levegőbe. Cephelo újból próbálkozott.

– Ennek a fiatal elfnek és a húgának a segítségedre van szüksége. Hosszú utat tettek meg, de nem bírnak továbbmenni, ha nem segítesz. Én persze megmondtam nekik, hogy segíteni fogsz.

Az öregember horkantott. Ismerte ezt a játékot.

– Nem kedvelem az elfeket. Azt képzelik, hogy túl előkelők ehhez a vidékhez, a magamfajta emberekhez. – Felvonta a szemöldökét. – A romanókat sem kedvelem, mint tudod. Még annyira se, mint az elfeket.

Eretria gúnyosan elhúzta a száját.

– Úgy veszem észre, elég sok mindent nem kedvelsz.

– Fogd be a szád! – förmedt rá Cephelo. Eretria elhallgatott, és Hebel látta a szemében a dühöt. Halkan kuncogott.

– Én nem haragszom, leányzó. – Cephelóra pillantott. Mit adsz, romanó, ha segítek a két kis elfnek? De tisztességes ajánlatot tégy, ha a tudásomat akarod. – Cephelo öldöklő pillantást vetett rá.

– Ne élj vissza a türelmemmel, Hebel.

– Háá? Netán elvágod a torkomat? Akkor semmit sem tudsz meg. Na, mondd csak még egyszer, hogy mit adsz?

– Ruhát, takarót, bőrt, selymet, mit tudom én!

– Az nekem is van. – Hebel kiköpött. Cephelo irgalmatlan erővel fegyelmezte magát.

– Akkor hát mit akarsz? Beszélj, vénember!

Himpellér figyelmeztetően morgott. Hebel kihajolt a hintaszékből, és ráhúzott a kutyára.

– Késeket – közölte. – Fél tucat jó pengét. Egy baltafejet és ékeket. Két tucat nyilat, kőrisfából, tollazottat. És egy fenőkövet. – Cephelo keserves képpel bólintott.

– Rendben, te tolvaj. Most te adj valamit cserébe. – Hebel vállat vont.

– Mit akartok tudni? – Cephelo az ifjúra mutatott.

– Ez az elf gyógyító, és egy olyan növényt keres, amelyből különleges gyógyszert lehet készíteni. Könyvei szerint a növény itt található a Rengetegben, egy Mentsvár nevű helyen.

Hosszú csend lett. Az öregember és a romanó farkasszemet nézett, a többiek vártak.

– Na? – kérdezte végül Cephelo.

– Hogyhogy na? – förmedt rá az öregember.

– Hol van a Mentsvár? – Hebel kajánul vigyorgott.

– Hát, gondolom, pontosan ott, ahol mindig is volt. – Látta Cephelón, hogy meghökkent. – Ismerem a nevet, romanó. Régi név; úgy vélem, már mindenki elfelejtette, csak én nem. Valami sírboltféle. Katakombák egy hegy alatt.

– Ez az! – ugrott fel izgatottan a fiatalember. Mikor észrevette, hogy mindenki őt bámulja, gyorsan visszaült. – Legalábbis ugyanígy írják le a könyvek – fejezte be ügyetlenül.

– Így-e? – Hebel hintázott és pöfékelt. – Hát aztán a Katlanról írnak-e? – A fiatalember a fejét rázta, és az elf lányra pillantott. Az is megrázta a fejét. Cephelo hirtelen előrehajolt, a szeme összeszűkült.

– Úgy érted, vénember, hogy Mentsvár a Katlanban van?

Hebel figyelmét nem kerülte el a romanó hangja. Cephelo félt.

– A Katlanban ám – kuncogott. – Na, keresed még Mentsvárat, romanó? – A fiatalember előredugta a fejét.

– Hol található ez a Katlan?

– Délre, egy nap járásra – felelte az öregember. Na, most már ideje véget vetni ennek a szamárságnak. – Sötét és mély hely az, kis elf, olyan verem, hogy ami beleesik, soha nem kerül elő többé. A halál tanyázik ott, kis elf. Ami bemegy a Katlanba, nem jön ki belőle. Így akarják, akik benne laknak. – A fiatalember a fejét rázta.

– Nem értem. – Eretria motyogott valamit, és az elfre villantotta a szemét. Hebel látta a lányon, hogy ő tudja. Suttogássá tompult a hangja.

– A boszorkány nővérek, kis elf. Morag és Mallenroh. A Katlan az övék, és a dolgoké, a boszorkányos dolgoké, amelyek szolgálják őket.

– De hol van a Katlanban Mentsvár? – makacskodott a fiatalember. – Egy hegyet említettél…

– Sziklaszálat. Magányos csúcs, amely úgy nyúlik ki a Katlanból, mint sírból a halott karja. Ott van Mentsvár. – Elhallgatott, vállat vont. – Vagy ott volt valamikor. Jómagam sok-sok éve nem jártam a Katlannál. – Megcsóválta a fejét. – Már senki sem jár arra. – A fiatalember lassan bólintott.

– Mesélj valamit ezekről a boszorkány nővérekről. – Hebel szeme összeszűkült.

– Morag és Mallenroh, az utolsók a maguk nemében. Valaha sok hozzájuk hasonló élt, kis elf, mára csak ők ketten maradtak. Vannak, akik szerint a Boszorkánymester szolgálói voltak. Mások azt mondják, hogy itt éltek már jóval a Boszorkánymester eljövetele előtt. Hatalmuk állítólag vetekszik a druidákéval. – Széttárta a kezét. – Valahol ezek között rejlik az igazság – keresd meg, ha akarod. Eggyel több elf, nekem ugyan nem számít.

Metsző hangon nevetett, aztán addig fuldokolt, míg meg nem öntözte a torkát egy-két korty sörrel. Vékony alakja előregörnyedt, és az ifjú pillantását kereste.

– Morag és Mallenroh nővérek. Édestestvérek. Hanem nagy gyűlölség van közöttük, valamely réges-régi sértés miatt – hogy igazi-e vagy csak képzelt, én meg nem mondhatom, de gondolom, más se. Szüntelenül hadakoznak a Katlanban, kis elf – Moragé a kelet, Mallenrohé a nyugat, mindkettő el akarja pusztítani a másikat, mindkettő a nővére birodalmát és hatalmát akarná megkaparintani. És a Katlan közepén, pontosan a két birodalom határán áll a Sziklaszál, és ott van Mentsvár.

– Te láttad Mentsvárat?

– Én? Nem én. A Katlan a nővéreké, nekem elég téres a völgy. – Hebel hintázott és emlékezett. – Egyszer, oly sok évvel ezelőtt, hogy már nem is számolom, a Katlan peremén vadásztam. Bolondság, igen, de akkor még mindenestül meg akartam ismerni a földet, amelyet otthonomul választottam, és azt tartottam, hogy a mese csak mese. Napokig vadásztam a Katlan árnyékában, de nem láttam semmit. Majd egy éjszakán, mikor aludtam tábortüzem hunyorgó parazsa mellett, ő jött el hozzám, Mallenroh, sudáran, és mintegy álomkép gyanánt, hosszú szürke hajában belladonnával, s arca Halál Úrnőéhez volt fogható. Eljött hozzám, elmondta, hogy szükségét érezte emberrel szólhatni, olyannal, mint én. Majd egész éjszaka mesélt, magáról, Morag nővéréről, és a háborúról, amelyet a Katlan uralmáért vívnak. – Elvékonyodó, halk hangon beszélt, elmerülve az emlékben. – Reggel elment, mintha sohasem is járt volna nálam. Soha többé nem láttam. Azt gondolhattam volna, hogy csak képzelődtem, nem is volt valóság – de Mallenroh magával vitte egy részemet, úgy is mondhatnátok, egy darabkát az életemből. – Megrázta a fejét. – Annak, amit mondott, nagyobb része szakadozott volt, mint egy álom. De arra emlékszem, kis elf, amit Mentsvárról beszélt. Katakombák Sziklaszál karja alatt, így mondta. Egy más korból maradt hely, ahol valamilyen különös varázslatot űztek valaha. Olyan régi, hogy már a nővérek sem ismerik jelentését. Ő mondta ezt nekem, Mallenroh. Emlékszem… legalábbis ennyire.

Elhallgatott, és arra gondolt, ami egykor történt. Ennyi év után is olyan tisztán látta az arcot, mint ezeket körülötte. Mallenroh! Milyen különös, hogy így megmaradt benne! Az ifjú megérintette a hintaszéket.

– Épp elég dologra emlékszel, Hebel – mondta halkan.

Az öregember értetlen megdöbbenéssel pillantott az elfre. Aztán belenézett a szemébe, és látta rajta, hogy tényleg oda akar menni. Az elf le akar menni a Katlanba. Felindultan hajolt előre.

– Ne menj! – súgta. A keze enyhén reszketett. – Ne menj! – A fiatalember halványan mosolygott.

– Mennem kell, különben Cephelo nem kapja meg a jutalmát. – A romanó hallgatott, semmit sem lehetett leolvasni sötét arcáról. Eretria éles pillantást vetett rá, majd visszafordult az elfhez.

– Ne tedd ezt, gyógyító! – könyörgött. – Hallgass az öregemberre! A Katlan nem neked való hely! Másutt keresd a medicinát! – Az elf megrázta a fejét.

– Nincs másutt. Ne beszéljünk erről, Eretria.

Egy pillanatra mintha minden porcikája megfeszült volna a romanó lánynak, arcát lángba borították a kitörni akaró indulatok. De ő fegyelmet parancsolt magára, felállt, és hidegen végigmérte a gyógyítót.

– Bolond vagy – közölte, majd elsietett a sötétségbe. Hebel az ifiút figyelte, látta, hogyan tekint a távozó Eretria után. Az elf lány mintha önmagában nézett volna valamit furcsa zöld szemével, amelyet árnyékba borítottak a gyermekarcba hulló hosszú fürtök.

– Annyira fontos az a gyökér? – csodálkozott az öregember, nemcsak a fiatalemberhez, de a lányhoz is intézve a kérdést. – Sehol másutt nem található?

– Hagyd őket! – szólalt meg váratlanul Cephelo. Sötét pillantása egyik arcról a másikra ugrott. – Ebben nekik kell dönteniük, és már megtették. – Hebel összehúzta a szemöldökét.

– De nagyon sürgős a halálba küldened őket, romanó. És akkor mi lesz a jutalommal, amelyről a kis elf beszél?

Cephelo nevetett.

– A jutalmakat a szeszélyes szerencse osztogatja, vénember. Ahol az egyik veszít, a másik nyer. Az elfnek és a húgának tartaniuk kell magukat az elhatározásukhoz. Ebbe mi nem szólhatunk bele.

– Mennünk kell – mondta halkan az elf leány, aki most szólalt meg először, és mélyen belenézett az öregember szemébe.

– Nohát akkor. – Cephelo fölállt. – Erről eleget szólamlottunk. Az este még nem ért véget, és van még jó romanó serünk. Osszátok meg velem, barátaim. Beszélgetünk a régi szép időkről, és nem azt találgatjuk, mi lesz ezután. Mindjárt meghallod, Hebel, mit műveltek nemrég azok a bolondok Grimpen Wardban – olyan bolondságot, amit csak a magunkfajta tud igazán méltányolni.

Kurjantott az öregasszonynak, aki rohanvást hozta a sörös flaskát. Odaszállingózott a többi romanó, Cephelo bőségesen töltött a kupákba, majd nevetve és tréfálkozva kezdett mesélni mindenféle hajmeresztő történetet olyan helyekről, ahol valószínűleg sohasem fordult meg, és olyan emberekről, akikkel bizonnyal sohasem találkozott. Népe nagy kacagással emelt csengő kupát e fesztelen, hetyke beszédekre. Az öregember gyanakodva hallgatta. Cephelo túlságos hamarsággal ütötte el az ő figyelmeztetését, és nagyon hangoztatta, hogy nem számít neki az a bizonyos jutalom, amelyre az ifjú elf akkor tarthat csak igényt, ha visszatér a megtalált medicinával. Mert azt a romanó is ugyanolyan jól tudta, mint Hebel, hogy a Katlanból még sohasem tért vissza senki. Lassan ringatózott fonott hintaszékében, fél kézzel gépiesen megkeresve Himpellér bozontos fejét. Mi mással figyelmeztethetné az elfet? Mit mondhatna még ezen kívül, hogy észre térítse? Talán semmit; a legény láthatólag nagyon eltökélte magát a menésre. Vajon találkozik a kis elf Mallenrohval, úgy, ahogy ő sok-sok éve? És ha arra gondolt, hogy találkozhat, irigyelte érte.

KEVÉSSEL EZUTÁN Wil Ohmsford otthagyta a vigadozó kompániát, és elment az öregember háza mögé, a kúthoz. A pokrócba bugyolált Amberle már aludt a tűz mellett, kimerítette az egész napos utazás és a korábbi események. Wilt is szokatlan álmosság kerülgette, holott csak mértékkel ivott a romanók söréből. Talán segít a hideg víz, és utána egy kiadós alvás. Éppen ivott egy derekasat a vödör láncára akasztott bádogbögréből, amikor előlépett az árnyékból Eretria.

– Nem értelek, gyógyító! – szólt nyersen. Wil visszaakasztotta a bögrét a láncra, és letelepedett a kávára. Eretria először mutatkozott előtte azóta, hogy bolondnak nevezte mások füle hallatára.

– Meglehetős kellemetlenségeket vállaltam, hogy megmenthessem az életedet Grimpen Wardban! – folytatta a lány. – Nem volt könnyű rábeszélnem Cephelót, hogy engedje meg, hadd segítsek rajtatok, egyáltalán nem volt könnyű! És most úgy tűnik, hogy hiába volt minden erőfeszítésem. Nyugodtan otthagyhattalak volna benneteket azoknak a gégemetszőknek, téged és ezt az elf lányt, akit húgodnak nevezel. Minden figyelmeztetés ellenére kötöd az ebet a karóhoz, hogy lemész a Katlanba. Tudni akarom, hogy miért! Cephelónak van hozzá köze? Nem tudom, miféle üzletet kötöttél vele, de semmi, amit ígért – még ha teljesíteni is akarná, amit én kétlek –, nem érné meg a kockázatot.

– Cephelónak ehhez semmi köze – felelte Wil halkan.

– Ha bármivel megfenyegetett volna, én veled vagyok Cephelo ellen – jelentette ki a lány elszántan. – Segítenék neked.

– Tudom, de Cephelónak semmi köze az elhatározásomhoz.

– Akkor miért? Miért kell ezt tenned? – A völgylakó nem nézett rá.

– A gyógyszer, amire szükség van…

– Ne hazudj! – Eretria lehuppant mellé a kávára, sötét arca izzott a dühtől. – Cephelo elhiheti ezt a sületlenséget gyökerekről és medicinákról, de ő csak szavadból olvassa az igazságot, és nem a szemedből. Az előbbivel hazudhatsz, az utóbbival soha. Ez a lány nem a testvéred, csak vigyázol rá, és nagyon komolyan veszed ezt a felelősséget. Nem gyökereket és gyógyszereket keresel, hanem valami fontosabbat. Tehát mit rejt a Katlan?

Wil lassan fölemelte a fejét, és a lány szemébe nézett. Sokáig nem válaszolt. Eretria hirtelen megragadta a kezét.

– Sohasem árulnálak el! Soha! – A völgylakó fakón mosolygott.

– Talán ez az egyetlen, amiben bizonyos vagyok, Eretria. Akkor megmondom. Nagy veszély fenyegeti Négyföld egészét. Egyetlen dolog védhet meg tőle, az pedig Mentsvárban található. Bennünket küldtek Amberlével, hogy megkeressük. – A romanó lány szeme kigyúlt.

– Akkor hadd menjek veled. Most vigyél magaddal, ha már korábban nem tetted. – Wil sóhajtott.

– Hogy tehetném? Épp most közölted, hogy bolond vagyok, amiért mindenáron le akarok ereszkedni a Katlanba. Akkor most magadat is leszamaraznád? Nem. A te helyed a néped mellett van – legalábbis most. Okosabb, ha mész tovább keletnek, minél messzebb Nyugatföldtől és attól, ami ez után jöhet.

– Gyógyító, az a sátán, aki az apámnak játssza meg magát, abban a pillanatban elad, ahogy megérkezünk a déli nagyvárosokba! – mondta Eretria száraz, metsző hangon. – Ez annyival jobb sors annál, ami melletted érhet? Vigyél magaddal!

– Eretria…

– Hallgass meg! Ismerem valamennyire ezt a vidéket, mert a romanók a születésem óta itt vándorolnak! Tudhatok olyasmit, ami segíthet rajtad. De ha nem, akkor se leszek nyűg. Tudok én vigyázni magamra, jobban, mint a te elf pártfogoltad. Semmi olyat nem kérek tőled, gyógyító, amit te ne kérhetnél tőlem fordított helyzetben. Magaddal kell vinned!

– Még ha én bele is egyeznék, Cephelo sohasem engedne el.

– Cephelo akkor szerezne tudomást róla, mikor már késő – hadarta lázasan Eretria. – Vigyél magaddal, gyógyító! Mondj igent! – Wil majdnem kimondta. Eretria olyan gyönyörű volt, hogy normális körülmények között aligha bírt volna megtagadni tőle bármit. Ráadásul most, mikor mellette ült a káván, és a szeme égett az izgalomtól, olyan kétségbeesés bujkált a hangjában, ami mélyen megindította Wilt. A lány félt Cephelótól, attól, amire Cephelo képes. A völgylakó tudta, hogy Eretria nem fog könyörögni, de olyan közel fog jutni ehhez az állapothoz, amennyire képes, ha az a tét, hogy őt kell rábeszélnie a kiszabadítására. De az öregember is megmondta, hogy a Katlan a halál tanyája. A Katlanba senki sem megy le. Épp elég nehéz lesz Amberlére vigyázni; akármit mond is Eretria az önállóságáról, Wil tudta, hogy ha engedné, hogy vele jöjjön, akkor pontosan ugyanúgy rettegne a romanó lányért, mint az elf lányért.

Megrázta a fejét.

– Nem tehetem, Eretria. Nem tehetem. – Hosszú csend lett. A lány mereven nézte, tekintetéből kihamvadt az izgalom és a várakozás, hitetlenkedő harag gyúlt a helyén. Lassan fölállt.

– Bár én megmentettem az életedet, te nem mented meg az enyémet. Jól van. – Hátralépett, kicsordultak a könnyei. – Kétszer már elrúgtál magadtól, Wil Ohmsford. Többször nem lesz rá alkalmad.

Megpördült a sarkán, és elindult, de alig tíz lépés után megállt.

– Gyógyító, ígérem neked, hogy eljön még az idő, amikor azt fogod kívánni, bár kevésbé sietős lett volna megtagadnod tőlem a segítséget.

Elment, beleolvadt az éjszaka árnyai közé. A völgylakó mereven bámult utána. Még üldögélt egy darabig a káván, és kétségbeesetten szerette volna, hogy másképp álljanak a dolgok, és megadhassa Eretriának azt a segítséget, amire a lánynak oly nagy szüksége van. Végül, mert egyre álmosabb lett, felállt és eltámolygott aludni.

XXXVIII.

SZÜRKÉN ÉS MOGORVÁN pirkadt a Rengeteg fölött, az árnyékok kiömlött vérként futottak végig a föld sötét hátán. Alacsonyan szálló, sűrű felhők takarták az eget, várakozó csend volt a völgyben, nyári vihar közeledésére figyelmeztetett. Cephelo és kis csapata leereszkedett a gerincről azon a csapáson, amely a Katlan felé menet visszaviszi őket az országútra. Ugyanolyan árnyékszerű nesztelenséggel távoztak, ahogy jöttek, elöl a lovasok, utánuk az egyetlen lakókocsi vitte Wilt és Amberlét. Kurtán intettek az öregembernek, aki a kunyhója előtt állva, némán figyelte távozásukat. A romanók lassan beleolvadtak az erdő homályába, ahol egyre összébb húzódtak a hatalmas fák, míg végül a legvékonyabb napfénypászma sem furakodhatott át közöttük, és semmit sem lehetett látni, csak a kátyús dűlőt, amely sötéten ereszkedett alá a völgybe. Délre visszaértek az országútra, és kelet felé kanyarodtak. Az idő melegedett, az elgőzölgő éjszakai hidegség lecsapódott a völgy fenekén, a pára ide-oda kígyózott a fák között.

Wil és Amberle némán zötyögtették magukat az öregasszony mellett, és arra gondoltak, ami előttük áll. Hebellel nem beszéltek többet, mert egész éjszaka úgy aludtak, mint a tej, hajnalban pedig Cephelo ellentmondást nem tűrően közölte, hogy az öregember senkit sem óhajt látni. Hirtelen mindkettejüknek az jutott eszébe, mi mindent hallhattak volna még Hebeltől, ha alkalmuk van rá? Akkor is ezen rágódtak, amikor Cephelo visszafordította a lovát, és beszédbe elegyedett velük, ám erőltetettnek és semmitmondónak tűnt a szó és a mosoly. A délelőtt folyamán többször is visszajött hozzájuk, és mindig ugyanúgy viselkedett. Majdnem olyannak látszott, mintha keresne valamit, bár hogy mit, arról sem a völgylakónak, sem az elf leánynak nem volt a leghalványabb fogalma sem. Eretria feléjük se nézett. Amberle nem értette a romanó lány kedvének hirtelen változását, Wil annál inkább. Déltájban Cephelo megállást parancsolt egy szűk keresztútnál, valahol az erdő mélyén. A távolban vészjóslóan zengett az ég, a szél hirtelen lökésekkel tépázta a fákat, port és leveleket sodorva. Cephelo visszaügetett a lakókocsihoz, és megállt Wil mellett.

– Itt elválunk egymástól, gyógyító – közölte. A keresztútra mutatott. – Nektek délnek kell mennetek, a kisebb úton. Nem lesz nehéz, csak ne térjetek le róla. Estére oda kell érnetek a Katlanhoz. – Wil kinyitotta a száját, mire a romanó gyorsan fölemelte a kezét. – Mielőtt bármit mondanál, hadd figyelmeztesselek valamire: ne kérd, hogy elkísérjelek. Ez nem szerepelt az egyezségünkben, és nekem más kötelezettségeim is vannak, amelyeknek eleget kell tennem.

– Azt akartam csak kérdezni, hogy tudsz-e adni némi élelmet – közölte a völgylakó hidegen. A romanó vállat vont.

– Egy-két napra. Többet nem. – Biccentett az öregasszonynak, aki eltűnt a lakókocsiban. Wil látta, hogy a romanó izeg-mozog a nyeregben. Idegesítette valami.

– Hol talállak majd meg, hogy átadhassam a részedet a jutalomból? – kérdezte Wil hirtelen.

– Miféle jutalomból? Ja igen! – Cephelo egy pillanatra mintha azt se tudta volna, miről van szó. – Nohát, mondtam már, hogy én úgyis tudni fogom, mikor kapod meg a fizetségedet. Majd én kereslek meg, gyógyító.

A völgylakó bólintott, felállt, leugrott a bakról, majd leemelte Amberlét. Látta a lány arcán, hogy ugyanolyan nyugtalanítónak találja a romanó viselkedését, mint ő. Visszafordult Cephelóhoz.

– Tudnál adni lovat? Egy is…

– Nincs felesleges lovunk – torkolta le Cephelo. – Indulhatnátok. Vihar közeledik.

Megjelent az öregasszony, és egy apró zsákot nyújtott Wilnek. A völgylakó a vállára kanyarította, köszönetet mondott, majd felnézett a romanóra.

– Járj szerencsével, Cephelo. – A szálas ember bólintott.

– Ti pedig hipp-hopp hírével, gyógyító. Ég veled.

Wil karon fogta Amberlét, és elindultak a lovasok között a keresztút felé. Eretria férfi mód ülte meg pej hátasát, fekete haja vadul lobogott a szélben. A völgylakó megtorpant mellette, és a kezét nyújtotta.

– Ég áldjon, Eretria. – A lány bólintott, gyönyörű, barna arca hideg volt és kifejezéstelen. Szó nélkül visszaügetett Cephelóhoz. Wil egy darabig bámult utána, de Eretria nem fordult vissza. A fiatalember befordult a délnek vezető útra. Kezével kellett védenie a szemét a szélben röpülő portól, miközben hunyorogva kémlelte a homályt. Aztán nekivágtak.

HEBEL EGÉSZ DÉLELŐTT a kunyhója mögött görnyedezett a munkapadnál, és egy lápi macskát faragott. Munka közben a tegnapi estén tűnődött, a kis elfeken, a különös kutatóúton, a közönyükön, amellyel elengedték a füle mellett a figyelmeztetését. Nem értette. Miért nem akarnak hallgatni rá? Elég félreérthetetlenül közölte, hogy aki lemegy a Katlanba, az meghal. És ugyanolyan félreérthetetlenül közölte azt is, hogy senki sem teheti be a lábát a boszorkány nővérek birodalmába. Mi hajtja a testvéreket, hogy mégis képesek oda menni, holmi obskúrus gyógyerejű gyökérért? Vagy talán többről van itt szó? Nem tudta kiverni a fejéből ezt a gondolatot, és minél többet tépelődött rajta, annál hihetőbbnek találta. Csak nem olyan bolondok, hogy az igazat mondják egy ilyen gazembernek, mint Cephelo – nem, nem, az az ifjú, az túl értelmesnek látszik ehhez. Mentsvár mélyen a föld alatt van a Sziklaszál tövében; miféle növény teremne meg a hegy méhében, ahol sohasem jár az éltető napsugár?

Hanem valamikor réges-régen bűbájoskodást műveltek Mentsvárban, súgta a boszorkány. Annak a másik időnek az elveszett és elfelejtett mágiáját akarnák felkutatni a kis elfek? Az eget még sötétebbre festette a messziségből lezúduló vihar, az erdőben visításba csapott át a szél huhogása. Az öregember abbahagyta a farigcsálást, és felnézett. Ez ítéletidő lesz, gondolta szórakozottan. Újabb rossz előjel a kis elfeknek. A szabadban kapja el őket, jóval előbb, mintsem odaérnének a Katlanhoz. Hebel a fejét csóválta. Utánuk menne, ha lenne bárminemű értelme, de láthatólag nagyon elszánták magukat. Elég baj. Mennyivel okosabb lenne, ha lemondanának arról az akármiről, amit Mentsvárban keresnek, legyen az gyökér vagy mágia. Úgysem élik meg, hogy használhassák.

Az öregember lábánál Himpellér fölemelte bozontos fejét, és beleszimatolt a szélbe. Majd hirtelen felmordult, mély, fojtott, dühös hangon. Hebel csodálkozva nézett az ebre, aztán fölpillantott. Az erdő árnyékcsíkokat húzott a tisztásra, egyébként semmi sem mozdult. Himpellér megint morgott, nyakán fölmeredt a szőr. Hebel óvatosan körülhordozta a tekintetét. Valami járt odakint, elrejtőzve a homályban. Fölállt, a szekercéért nyúlt. Óvatosan elindult a fák felé. Himpellér meglapult, és még mindig morgott. Az öregember egyszer csak megtorpant, maga sem tudta, miért. Csak annyit tudott, hogy hirtelen kilelte a hideg, de olyan erővel, hogy alig bírt megállni a lábán. Himpellér lekushadt és úgy sírt, mintha megverték volna, egész hatalmas testében reszketve. Az öregember látott egy mozgó valamit; mintha óriási árnyék lett volna, csuklyás köpenyben, de ahogy megjelent, már el is tűnt. Iszonytató, lerázhatatlan félelem markolta meg Hebelt, úgy szorította, mint egy könyörtelen satu. Tehetetlenül bámulta a sötét erdőt, és minden megmaradt erejével azért imádkozott, hogy fordulhasson meg és szaladhasson el. A haszontalanná vált fejsze kihullott a kezéből. Majd ez az érzés ugyanolyan váratlanul illant el, ahogy jött. Az erdőben üvöltött a szél, eső csapódott Hebel pergamen arcába. Mélyet lélegzett, fölemelte a fejszét, és oldalán Himpellérrel addig hátrált, amíg bele nem ütközött a munkapadba. Akkor megállt, és a nagy kutya nyakába kapaszkodott, hogy ne reszkessen. Rémítő bizonyossággal tudta, hogy a hatvan év alatt, amelynek minden napján megküzdött a túlélésért a völggyel, még sohasem járt ennyire közel hozzá a halál.

WIL ÉS AMBERLE még egy órát sem ment, amikor rájuk zúdult az égiháború. A kövér cseppek, amelyek ingerkedve pötyörésztek a sűrű lombkoronából, egykettőre felhőszakadássá szigorodtak. Zuhogott, mintha dézsából öntenék, hajtotta a nyugati szél, visszhangzó égzengés gördült végig az ázott erdőn. A keskeny csapáson még sötétebb lett, az ágak földig hajoltak. A két fiatal percek alatt bőrig ázott, mert a köpenyüket a többi holmijukkal együtt a romanóknál felejtették, a helyettük kapott könnyű ruha a testükre tapadt. Mivel úgysem tehettek semmit a kényelmetlenség ellen, lehorgasztották a fejüket és gyalogoltak tovább. Az eső órákig dőlt egyenletes sűrűséggel, bár néhányszor enyhült, azzal áltatva őket, hogy vége lesz a viharnak. Mindeközben a völgylakó és az elf leány, szemüket a kátyúkra szögezve, megállás nélkül törtetett a viharon át. Csizmájukra sár tapadt, testükből és ruháikból esővíz patakzott.

Aztán végre csak csendesedni kezdett, az égiháború elvonult keletnek, az erdőből pára kúszott elő, hogy még sötétebb legyen a sötétség. A fák és a bokrok feketén fénylettek a borulatban, a vízcseppek nagyokat koppantak a hirtelen csöndben. Az eget továbbra is eltakarták a felhők, keleten mennydörgés morajlott, hosszan és fojtottan. A pára sűrűsödött, a vándorok lépte lelassult. Ekkor kezdett ereszkedni az ösvény, először alig észrevehető lejtéssel, aztán mind erősebben. A völgylakó és az elf leány csúszkált, bukdácsolt a sárban, reménykedve kémlelték a homályt, de nem láttak semmit, csak az út sötét alagútját és a fák függönyét. Egyre sűrűbb lett a csönd. Elnémultak még a rovarok, is, amelyek a vihar elvonulásával zümmögni kezdtek. Váratlanul szétváltak a fák, olyan váratlanul, mintha hályogot hasítottak volna le a szemükről, a lejtő meredeken zuhant a mélybe, és ott terpeszkedett előttük a Katlan nagy, sötét verme. A völgylakó és az elf leány megtorpant a sáros csapáson, és lebámultak a félelmetes teknőre. Azonnal tudták, hogy a Katlant találták meg; ez a sötét erdőkkel benőtt, irdatlan gödör nem lehet más. Mintha egy szörnyűséges morotva partján állnának, ahol mozdulatlanok a holt vizek, és a fekete tükrön annyira elburjánzott a növényzet, hogy csak találgatni lehet, mi lappang a mélyben. Az árnyék középpontjából a Sziklaszál magányos, ragyás, repedezett oszlopa döfött az ég felé. Komor volt a Katlan, mint egy nyitott sír, ahol minden a halálról suttog. Állt a peremen a völgylakó és az elf leány, némán küzdve az iszonyattal, amely annál erősebb lett, minél tovább nézték ezt a hangtalan homályt. Még sohasem láttak ehhez foghatóan vigasztalan helyet.

– Le kell mennünk – nyögte ki végül Wil. Gyűlöletes gondolat volt. Amberle bólintott.

– Tudom. – A völgylakó körülnézett, kereste, merre induljanak. Az ösvény itt véget ért. Ám amikor tett néhány lépést, fölfedezte, hogy az ösvénynek egyáltalán nincs vége, hanem kétfelé ágazva vész bele a mélység homályába. Egy darabig tétovázott, tanulmányozta a két ösvényt, megpróbálta eldönteni, melyiken esne könnyebb járás, majd a bal oldalit választotta. Karját nyújtotta Amberlének, a lány megragadta, elindultak. Wil vezetett, csúszkáló csizmája minden lépéssel köves sárkoloncokat szakított ki a földből. Amberle szorosan a nyomában haladt, a fiatalemberre támaszkodva, hogy el ne essen. Óvatosan araszoltak lefelé. A völgylakó talpa alól hirtelen kiszaladt a föld, és ő elesett, magával rántva a lányt. Amberle átbukott Wil lábán, lebukfencezett a sáros csapáson, és éles sikollyal tűnt el a sötétben, a fák között. A fiatalember fejvesztetten iramodott utána, áttörtetett a ruhát és bőrt szaggató, sűrű bozóton. Talán meg sem találja az elf leányt, ha a piros romanó selyemruha nem izzik parázsként a homályban. A sáros arcú Amberle egy bokorban akadt fenn, és levegő után kapkodott. Szeme riadtan fölvillant, amikor a fiatalember megérintette.

– Wil? – A völgylakó ülő helyzetbe támogatta és magához ölelte.

– Jól vagy? Nem sérültél meg?

– Nem hiszem – mosolygott Amberle. – Nagyon ügyetlen vagy, ugye tudod?

Wil átkarolta a lány derekát, kiemelte a bokorból pehelykönnyű kis testét, és a földre állította. Amberle azonnal feljajdult, összerogyott, és a bokájához kapott.

– Kificamodott! – Wil megtapogatta a bokát, ellenőrizte a csontokat.

– Nincs törés, csak egy csúnya rándulás. – Leült a lány mellé. – Pihenünk néhány percet, aztán megyünk tovább. Majd segítek a lejtőn, akár vihetlek is, ha kell. – Amberle a fejét rázta.

– Ne haragudj, Wil! Elővigyázatosabbnak kellett volna lennem!

– Neked? Én estem el. – Vigyorgott, megjátszott vidámsággal. – Talán az öreg valamelyik boszorkánya idejön segíteni.

– Ez nem vicc! – komorodott el a lány. Szorongva körülnézett. – Esetleg elhalaszthatnánk reggelig a leereszkedést. Addigra a bokám is javulhat. Különben is, ha most megyünk le, ott kellene éjszakáznunk, és ahhoz nem nagyon fűlik a fogam. – Wil bólogatott.

– Nekem se. Valamint szerintem se éjszaka kellene keresgélni az utat. Úgyis hamar szokott hajnalodni.

– Esetleg a peremre is visszamászhatnánk – reménykedett Amberle. – A völgylakó elmosolyodott.

– Te csakugyan elhiszed az öregember meséjét? Gondolod, hogy boszorkányok laknak odalent?

Amberle sötéten nézett rá.

– Te nem? – Wil tétovázott, aztán vállat vont.

– Nem tudom. Meglehet. Azt hiszem. Kevés olyan dolog maradt, amit ne hinnék el. – Átkulcsolta felhúzott térdét. – Ha léteznek a boszorkányok, akkor remélhetőleg tartanak a Tündérkövektől. Már csak ebben bízhatunk. Persze, ha használni is kell a megfélemlítésükre, akkor nagy bajba kerülhetünk.

– Nem hinném – felelte a lány halkan.

– Még mindig azt gondolod; hogy képes vagyok használni őket? Azok után is, ami a Pykonban történt?

– Igen, ezt gondolom, bár szerintem nem kellene használnod. – Wil rápillantott.

– Ezt már máskor is mondtad, emlékszel? A Tirfing után, amikor a Mermidonnál táboroztunk. Aggódtál értem. Arra kértél, ne használjam többé a Tündérköveket, még akkor se, ha téged mentenélek meg vele.

– Emlékszem.

– Később, mikor a Pykonról menekültünk, akkor mondtam, hogy nem tudom használni a Tündérköveket, nem parancsolok nekik többé, mert az elf vérem nem elég erős. Erre azt felelted, hogy ne siessek annyira pálcát törni magam felett, és hogy bízol bennem.

– Erre is emlékszem.

– Most figyeld meg, miket mondtunk. Én azt gondolom, hogy használnom kell a Köveket, de nem hiszem, hogy tudnám. Te azt gondolod, hogy tudom használni, de úgy véled, hogy nem szabad. Vicces, mi? – Megcsóválta a fejét. – És még mindig nem tudjuk, melyikünknek van igaza. Itt állunk, úgyszólván Mentsvár kapujában, és még mindig nem jöttem rá… – Hirtelen elharapta a szót, mintha most fogta volna fel, mit mondott. – Nem is fontos – fordította el a pillantását. – Okosabb is, ha nem derítjük ki. Az lesz a legjobb, ha visszaadom a nagyapámnak.

Hallgattak egy darabig. Aztán Wil szinte gépiesen benyúlt a romanó ujjas alá, előhúzta a Tündérkövek tarsolyát és megtapogatta. Éppen vissza akarta rejteni a ruha alá, amikor valami különöset érzett a fogásukon. Elkomorodva meglazította a zsinórt, és a tenyerébe borított három közönséges kavicsot.

– Wil! – kiáltott rémülten Amberle. A völgylakó hűdötten bámulta a kavicsokat. Összevissza kavargott a feje.

– Cephelo! – suttogta végül. – Cephelo! Valahogyan kicserélte! Nyilván éjszaka, mikor aludtunk. Így kellett lennie; tegnap reggel, Grimpen Wardban még a zacskóban voltak a Kövek, megnéztem! – Lassan föltápászkodott. – De ma reggel elfelejtettem. Olyan fáradt voltam az este – te pedig rögtön elaludtál. Cephelo nyilván megmaszlagolta a sört, nehogy felébredjek. Nem csoda, hogy olyan sürgős volt megszabadulnia tőlünk. Nem csoda, hogy elütötte Hebel figyelmeztetését, amikor az öreg a Katlantól óvott. Neki úgy lenne jó, ha sohase jönnénk vissza. Dehogy érdekelte a jutalom. A Tündérköveket akarta egész idő alatt! – Ón-szürke arccal iramodott fölfelé az ösvényen. Aztán hirtelen eszébe jutott Amberle. Gyorsan visszafordult, fölkapta, magához szorította az elf leányt, és kievickélt a Katlan peremére. Egy darabig nézegetett, majd egy magas bokor-csoporthoz sietett. Bebújt az ágak védő eresze alá, és letette az elf leányt. – Vissza kell mennem a Tündérkövekért – mondta halkan. – Ugye, nem lesz baj, ha itt hagylak?

– Wil, nincs neked szükséged a Tündérkövekre. – Az ifjú megrázta a fejét.

– Ha ki kell próbálnunk ezt az elméletet, jobb szeretném úgy tenni, hogy a Kövek a zsebemben vannak. Hallottad, mit mesélt az öregember a Katlanról. Nincs más védelmünk, mint a Kövek. – Amberle arca elfehéredett.

– Cephelo megöl.

– Meglehet. Az is lehet, hogy mostanra olyan messze jár, ahol már nem érem utol. De akkor is meg kell próbálnom, Amberle. Ígérem, hogy ha pirkadatig nem találom meg Cephelót, vissza fogok térni. Kövekkel vagy kő nélkül itt leszek melletted, hogy együtt menjünk le a Katlanba. – A lány mondani akart valamit, aztán mégse tette. Szeméből peregtek a könnyek. Fölemelte a kezét, és megérintette Wil arcát.

– Úgy szeretlek! – súgta. – Komolyan!

– Amberle! – döbbent meg a völgylakó.

– Menj! – sürgette a lány elfúló hangon. – Cephelónak meg kell állnia éjszakára, még utolérheted, ha sietsz. Csak vigyázz magadra, Wil Ohmsford, ne dobd el hebehurgyán az életedet. Gyere vissza értem. – Följebb támaszkodott, hogy megcsókolhassa az ifjút. – Menj! Siess! – Wil szótlanul meredt rá még egy pillanatig, majd felpattant és elrohant, hátra se nézve. Néhány perc alatt beleveszett az erdei homályba.

XXXIX.

UGYANANNAK a napnak a hajnalán, mikor Wil és Amberle fölfedezte a Tündérkövek eltűnését, a démonok megostromolták Arborlont. A síkföldi erdőn végigvisszhangzó, eget rázó üvöltéssel buggyant ki a fák közül a Carolan teljes szélességében az idomtalan, torz testek hulláma. Észt és megfontolást félresöprő őrjöngéssel zúdultak elő az árnyas erdő sűrű homályából a sötétség fajzatai, és belevetették magukat a Rill Songba. Irdatlan piszokfoltként lepték el a folyót. Apró és nagy, fürge és lassú, szökdécselő, mászó, csoszogó lényeket hánytorgatott a sebes áramlat. Amelyik tudott úszni, rúgkapálva próbált átvergődni a túlpartra. A könnyűek és a fürgék átrepültek, illetve átszökelltek vagy -szaladtak a hullámok hátán. Voltak behemótok, amelyek kényelmesen gázolhattak a mederben, úgy, hogy csak föl-alá hullámzó ormányuk és pofájuk látszott ki a vízből. Sokan rúddal hajtottak kezdetleges lélekvesztőket és tutajokat, kapaszkodtak, amibe értek, és vagy a szárazra, vagy a folyó fenekére kerültek. Dühből táplálkozó téboly hajtotta a hordát, most, mikor alig pár száz méterre voltak a gyűlölt ellenségtől. Ezúttal elpusztítják őket!

Ám az elfek nem estek pánikba. Kevésbé eltökélt védő lelkierejét megtörte volna a démonok létszáma, termete és vadsága, de az elfek tapodtat sem hátráltak. Ez lesz a végső harc. Szülővárosukat védelmezték, a szívét annak az országnak, amely övék volt a fajok születése óta. A Rill Songtól nyugatra minden más elveszett, ám az elfek elszánták magukat, hogy Arborlont nem adják fel. Jobb, ha itt harcolnak és hullanak el mind egy szálig, férfiak, asszonyok és gyerekek, mint hogy elűzzék őket a hazájukból, számkivetettek legyenek idegen földön, és úgy hajszolják őket ellenségeik, mint a vadakat. Ander Elessedil az Elfitch mellvédjéről figyelte a démoni dagályt. Allanon állt mellette. Egyikük sem szólt. Ander egy idő után fölnézett az égre. Apró pötty jelent meg a hajnali kék égen, csigavonalban ereszkedni kezdett, egyre nőtt, végül felöltötte igazi formáját: Dayn volt az, griffmadara, Táncos hátán. Végigsuhantak a Carolan fölött, majd leereszkedtek a rámpára, Ander és a druida felett. Dayn a herceghez futott.

– Mennyi? – kérdezte Ander. Dayn a fejét csóválta.

– Még az erdő és a köd sem takarhatja el őket. Ez csak egy maroknyi, amit itt látunk. – Ander bólintott. Rengetegen vannak, gondolta komoran. Allanon előre megmondta. Megállta, hogy ne nézzen a druidára.

– Oldalba akarnak támadni bennünket, Dayn? – A Szárnyas Lovas megrázta a fejét.

– Egyenesen a Carolan ellen jön az ármádia. – Lenézett a Rill Song hullámaiban hánykolódó és evickélő démonokra, majd megfordult, és elindult a mellvédhez. – Adok Táncosnak pár perc pihenőt, aztán visszarepülök még egy szemlére. Sok szerencsét, herceg uram. – Ander szinte nem is hallotta.

– Ki kell tartanunk – mormolta inkább csak magának.

Elkezdődött az ütközet. A parton elf íjak húrja pengett, fekete nyílvesszők vágódtak a Rill Songban hánykolódó masszába. A nyilak ártalmatlanul hullottak le a pikkelypáncélokról és a vastag irháról, de volt, amelyik célba talált, és a sebesültek túlordították a csatakiáltásokat. Vonagló sötét testek tűntek el az örvénylő vízben, vagy a nyomukban törtető fajzatok hulláma nyelte el őket. Tüzes nyilak csapódtak a lélekvesztőkbe, tutajokba, fatörzsekbe, de a legtöbb lángot egykettőre kioltották, és a vízi-alkotmányok haladtak tovább. Az íjászok új és új nyílzáport zúdítottak a hordába, amely az erdőből előhömpölyögve ugrott a folyóba, de a démonok csak özönlöttek az elf sáncok felé, annyian, hogy elfeketedett tőlük a nyugati part és a Rill Song. Majd kiáltás kélt a Carolan tetején, amit ujjongó éljenzés kísért. Az elfek sietve megfordultak, és arcuk kigyúlt a hitetlenkedő örömtől, mert szürke hajú, magas lovas közeledett vágtában. Az Elfitch tövéig adták tovább szájról szájra a kiáltást. Végigfutott a Rill Song partján, sáncokról és falakról harsogott az égig:

– Eventine! Eventine velünk lovagol! – Szempillantásnyi idő megváltoztatta az elfeket, eltöltötte őket új reménnyel, új hittel, új élettel. Hiszen itt a király, aki több mint hat évtizede vezérelte őket – voltak, akik nem is ismertek más fejedelmet! Itt a király, aki szembeszállt a Boszorkánymesterrel, és diadalt aratott! Itt az uralkodó, aki átsegítette őket minden válságon, amellyel a szülőföldnek szembe kellett néznie. Már lemondtak róla, mikor megsebesült a Halys-nyiladéknál, és ő mégis visszatért! Most már nincs erő, amely legyőzhetné az elfeket! Eventine!

Ám Ander tudta, hogy valami nincs rendjén, abban a pillanatban tudta, ahogy az apja leszállt a nyeregből. Ez nem a régi Eventine volt, mint a nép hitte. Ander látta a szemén, hogy az elfek uralkodója valahová nagyon messze került attól, ami körülötte történik. Mintha önmagába húzódott volna vissza, nem félelemből vagy bizonytalanságból, hiszen azt le tudta volna győzni, hanem a mérhetetlen szomorúság miatt, amely megtörte szellemét. Elég erősnek látszott, az arcára boruló maszk elszántságot és vasakaratot tükrözött, az embereket a régi, ismerős, bátorító szavakkal köszöntötte. Ám a pillantása tanácstalanságról és csüggedésről árulkodott. Ander rögtön kiolvasta a szeméből, és tudta, hogy Allanon is látja. Ez csak egy üres héj; nem a király nyargalt ki a mai reggelen a népéhez. Talán Arion és Pindanon halála okozta, talán a Halys-nyiladéknál kapott seb, talán seregének veresége, vagy hazájának szörnyű pusztulása, talán mindez egyszerre, megtetézve még valami mással, a kudarc félelmével – mert ha az elfek elvesztik a csatát, oly Gonosz szabadul rá Négyföldre, amely legyőzhetetlen, és elpusztítja az összes fajt. Ezért pedig az elfek lesznek felelősek – de senki sem annyira, mint Eventine, mert ő a király. Elfojtotta bánatát, felindultan átölelte apját, majd átnyújtotta az Ellcrys-jogart.

– Téged illet, fenség. – Mintha egy pillanatig tétovázott volna Eventine, aztán lassan megrázta a fejét.

– Nem, Ander. Most már nem. Neked kell hordoznod helyettem. – Ander szótlanul meredt rá, és meglátta az öregember szemében azt, ami korábban elkerülte a figyelmét. Az apja tudja. Tudja, hogy nincs jól, hogy valahol mélyen megváltozott benne valami. A többieket ámíthatta, a fiát nem. Ander visszavette a jogart.

– Akkor állj mellettem a falon, fenség – kérte halkan. Eventine bólintott. Felhágtak a mellvédre. Közben a démonhorda elővédje kimászott a Rill Song keleti partjára, és vad üvöltéssel rontott az elf lándzsákkal és dárdákkal megtűzdelt sáncnak. Alig néhány perc alatt az egész védvonal hosszában démonok keltek ki a sötét vízből, szarvasak és karmosak, sokkarúak, soklábúak, és tépték-szaggatták az útjukat eltorlaszoló védőket. Stee Jans és a Szabad Cohors maradéka állt a védelem középpontjában, a vörös hajú, óriás határvidéki csapatának élén forgatta kétkezes pallosát. A szárnyakon Ehlron Tay és Kerrin buzdították katonáikat: tarts ki, ne hátrálj, elf vadász!

Ám végül nem bírták tovább. Vonaluk megroggyant a túlerő szorongatásától. Hatalmas démonok gázolták le a védőket, és áttörték az alacsony falakat, utat nyitva az utánuk nyomulóknak. A Rill Song elsötétült a démonok vérétől és tetemeitől, de minden elesett helyébe hárman ugrottak, és vad rohamozásukat reménytelenül próbálta volna megfékezni egy kisebb erő. Az Elfitch második szintjéről Ander parancsot adott a visszavonulásra. Az elfek és szövetségeseik azonnal otthagyták az omladozó sáncot, és bevetették magukat az erdőbe, jól megjegyzett útvonalakon menekülve a rámpa biztonsága felé. Mire a démonok észbe kaptak, a védők fölértek az első szintre, és a kapu becsapódott.

A démonok azonnal a nyomukba vetették magukat. Átcsörtettek a fennsík lábánál nőtt, erdőn, egyenesen neki a sok száz veremnek és csapdának, amellyel az elfek várták őket. Néhány percre megakadt a roham. De ahogy egyre többen kászálódtak ki a folyóból, egyszerűen átgázoltak csapdába esett társaikon, felrúgtattak az Elfitchre, összevonták erőiket, és támadtak. Egymás fejére mászva rontottak az első kapu falainak, szó szerint átfröccsentek a védművek legalsó szintjén. Az elfeket visszaszorították; szinte arra sem volt érkezésük, hogy lezárják a második kaput, amikor az első már el is esett. A démonok lassítás nélkül nyargaltak a második kapu irányába. Hemzsegtek a falak mentén, tajtékjuk felcsapott az érdes sziklára, úgy tapadtak a kőhöz, mint a rovarok. Éhesen vijjogva, ugrándozva-dobrokolva-karmolászva hömpölyögtek fel a rámpán. Az elfek elszörnyedtek. A folyó nem állította meg a démonokat. A parti védműveket percek alatt lerohanták. Most az Elfitch első szintje esett el, és a démonokat mintha még a szirtfal sem tartaná vissza. Olybá tűnt, hogy értelmetlen volt minden erőfeszítés a védelemre. Démonok csapódtak a második rámpa kapujának, karmos mancsok kapaszkodtak rajta. Dárdák és lándzsák nyársalták fel őket. A kapu megroggyant a rohamtól, ám a védelem ezúttal nem hátrált, acél és izom ékelte ki a fát, verte vissza az ostromlókat. Fájdalom-és halálüvöltésektől lett sűrű a levegő, a hemzsegő massza eszeveszetten verte magát a rámpa falaihoz. Maroknyi karcsú, szürke fúria rohant végig a kőfal tetején, nőarcuk eltorzult a gyűlölettől. Karmaik belemartak az elf védőkbe, akik riadt kiáltással hőköltek hátra. Majd Allanon közéjük vágott a kék tűzzel, és a fúriák fejvesztetten iszkoltak. Az elfek ellentámadást kezdtek, és az utolsó szálig visszalökték a szörnymacskákat a falról a mélyben fortyogó, sötét tömegbe.

A druida és az Elessedilek fölmentek a harmadik kapuhoz. Onnan figyelték, hogyan támadnak egyre dühösebben a démonok. Ám az elf védelem még mindig nem engedett, a felsőbb szintekről íjászok támogatták az alsóbb szinteken harcoló dárdásokat és lándzsásokat. Végig a rámpán démonok tapadtak a sziklához, és lassan, fáradságosan kapaszkodtak a Carolanra. A kőasztal tetejéről a törpe utászok nyilakkal és sziklatömbökkel verték le a fekete fajzatokat. Sorra hullottak a visító démonok, rángatózva csapódtak a szirtekhez. Majd hirtelen egy szörnyeteg toronylott a magasba a második rámpa kapuját ostromló támadók közül. Egy pikkelyes fajzat, mely két lábon állt, akár egy ember, de gyíkfeje és teste volt. Dühében fújtatva vetette tömegét a kapunak. A keresztrudak elpattantak, a zsanérok meglazultak. Az elfek kétségbeesetten próbálták visszaverni, de a szörnyetegről lepergett minden, pikkelyein eltörtek az elfek fegyverei. Másodjára is nekizúdult a kapunak, és ezúttal bezúzta, az elfekre döntve a roncsot. A védők azon nyomban felrohantak a rámpán a harmadik kapuig, amely tárva-nyitva várta őket.

Nyomukban a gyík és fajtestvérei hömpölyögtek az Elfitchen. Egy pillanatig attól lehetett tartani, hogy az elfeknek nem sikerül bezárniuk a harmadik rámpa kapuját, mielőtt a démonok odaérnének. Majd, kezében hatalmas lándzsával feltűnt a rámpa bejáratánál Stee Jans, akit a Szabad Cohors veteránjai, Kerrin és a Honi Gárda maroknyi katonája kísért, és kiállt a közeledő démonok elé. A gyíkszörny megrogyasztotta térdét, és a határvidéki felé kapott. Ám Stee Jans nagyon gyors volt; kitért a támadás elől, és feldöfte a lándzsát a tátogó alsó állkapocsba. A gyík fújva-fuldokolva hátrált, a lándzsa belefúródott az agyába. Karmos mancsával odavágott a parancsnokhoz, ám a Szabad Cohors katonái és az elfek hárították csapkodását. Pillanatok alatt bemenekültek a mellvéd mögé, a kapu becsapódott. A gyíkszörny még egy pillanatig állt a rámpa közepén, és próbálta kitépni a fejéből a gyilkos lándzsát, aztán megdöglött és hanyatt zuhant, rá a fajtársaira, lesöpörve őket is a mélybe, miközben átbucskázott a rámpán és eltűnt az erdőben.

A démonok acsarogva indultak újabb rohamra, ám a lendület megtört. Az Elfitch hosszában széthúzódva nem voltak képesek áttörésre. A legnagyobb behemótjukat levágták, és mivel nem akadt helyette más, a kisebb fajzatok lanyhább elszántsággal hemzsegtek az alsó rámpa falainál. A Szabad Cohors és a saját Honi Gárdájuk vitézségétől felvillanyozott elfek visszaverték őket. Nyilak és dárdák hasítottak a fekete alakokba, százával roskadtak össze a rámpán. Továbbra sem hátráltak, de most már megzavarodtak és sebezhetők lettek. Ander fölismerte a lehetőséget, és jelt adott az ellentámadásra. Kerrin parancsára kitárult a harmadik rámpa kapuja, és az elfek kirohantak, neki a démonok sűrűjének. Visszaszorították őket az Elfitchen, túl az összetört második kapun. Tisztára söpörték a rámpát, lekergették a démonokat az Elfitch aljába, ahol azok végre összeszedték magukat, és erősítést kaptak az ezrektől, amelyek még mindig özönlöttek a szirt lábánál a Rill Songból. Az elfek egy percig küzdöttek, aztán visszavonultak a második szint kapujáig, újból kitámasztották vassal, gerendákkal, és itt vetették meg a lábukat.

Így tartott ez egész nap, és még este is. Az ádáz tusa ide-oda hullámzott a rámpán, a Carolan tövétől a harmadik szint kapujáig. Elfek és démonok tépték-kaszabolták egymást, kegyelmet nem kértek és nem adtak. A démonok kétszer foglalták vissza a második kaput, és rontottak neki a harmadiknak. Ezrek hullottak el; a démonokból veszett oda több, mert fittyet hánytak rá, ha el is pusztulnak. Ám az elfek között is aratott a halál és a sebesülés, számuk egyre apadt, míg a démonok egyszerűen nem akartak elfogyni. Majd minden átmenet nélkül felhagytak a támadással.

Levonultak az Elfitchről, nem rohanva, nem is menekülve, de lassan, kelletlenül, acsarogva és hörögve, és eltűntek az erdőben. Fekete alakok kushadtak az éji homályban, mozdulatlanul, némán, mintha várnának valamire. A védők elcsigázottan kémlelték a sötétséget az Elfitch kapui és mellvédjei mögül, a Carolan ormairól. Nem firtatták, mi történt: örültek neki. Arborlon városa legalább még egy napra megmenekült.

ESTE, ALIG KÉT ÓRÁVAL az után, hogy a démonok visszavonultak a sötét erdőbe a Carolan alatt, hírnök jött Eventine-hez és Anderhez, akik a miniszterekkel tanácskoztak, és izgatottan közölte, hogy hegyi trollok csapata érkezett Kershaltból. A király és a fia sietve elhagyták a tanácstermet, sarkukban minisztereikkel levonultak az udvarra, amelyet megtöltöttek a vas-és bőrvértbe öltözött, szálfára emlékeztető hatalmas alakok. Pallosok és dárdák villogtak a fáklyák füstös lángjainál, mélyen ülő szemek szegeződtek a megdöbbent elfekre. Előlépett óriás parancsnokuk, aki hatalmas kétélű baltát csatolt a hátára. Kurtán végigmérte a többi elfet, majd a király elé állt.

– Amantar vagyok, ennek a csapatnak a maturenje – mondta darabos troll tájszólásban. – Ezren és ötszázan vagyunk, Eventine király. Azért jöttünk, hogy az elfek mellé álljunk. – Eventine szólni sem tudott. Már egészen lemondtak a trollokról, azt hitték, az északföldiek nem akarnak beavatkozni a konfliktusba. És hogy épp ők jöjjenek most, mikor az elfek már azt hitték, nincs több segítség… Amantar látta az öreg uralkodón a megrendülést. – Tudnod kell, Eventine király, hogy igen sokat fontolgattuk segélykérésedet – dörmögte. – Korábban trollok és elfek mindig egymással harcoltak, ellenségek voltunk. Azt nem lehet elfelejteni egyik pillanatról a másikra. De néha eljön az idő, mikor elölről kell kezdeni dolgainkat. Elfeknek és trolloknak most jött el ez az idő. Tudunk a démonokról. Egy csekély csapatukkal már összefutottunk. Voltak sebesültek; voltak halottak. A hegyi trollok tudják, milyen veszedelmesek a démonok. Ugyanolyan gonoszok, mint a Boszorkánymester, és a fajzatok, akik a koponya jelét hordozták. Az ilyen gonosz mindenkit fenyeget. Így tehát legyünk rajta, hogy elfek és trollok felejtsék el viszályaikat, és együtt szálljanak szembe a közös ellenséggel. Földijeim és én ide jöttünk, hogy kiálljunk mellettetek.

Ékesen szóló beszéd volt. Amikor Amantar elmondta az utolsó szót, kimért mozdulattal fél térdre ereszkedett, a hegyi trollok szokása szerint jelezve készségét a szolgálatra. Emberei követték példáját, némán térdet hajtottak Eventine előtt. Ander látta, hogy könnyek szöknek az öregember szemébe. Erre az egy percre Eventine ismét a régi önmaga volt; remény és vad büszkeség izzott az arcán. Lassan a szívére tette a jobbját, elf módra viszonozva a troll hűségesküt. Amantar fölállt, a két harcos kezet fogott. Ander ujjongani szeretett volna.

ALLANON AZ ÉLET KERTJEINEK keskeny ösvényein sietett a borús éjszakai ég alatt, amelyen a hold és a csillagok űzött vadként bujkáltak a fellegek között. Lehorgasztott fejjel, magányosan, nesztelenül suhant a szálas alak az illatos, hűvösödő sötétségben, virágágyak és formára nyírott sövények között, karjait összefonva fekete köntöse alatt. A csuklya árnyéka eltakarta a barázdákat, amelyeket a szorongás és a keserű elhatározás vésett a kemény, elszánt arcra. Ma éjszaka a halállal volt találkozója. A magaslatot a Fekete Őrség katonái fogták körül. Allanon türelmetlenül fölemelte a kézét, és oly villámsebesen iramodott át közöttük, hogy senki sem látta. Lassan kapaszkodott a magaslatra, nem akart ránézni arra, amit látni jött, szemét a fűre szögezte, amelyben gázolt. Majd mikor a csúcsra ért, fölemelte a fejét. Ott állt előtte az Ellcrys; a hajdani szép, karcsú ágak girbegurbára sorvadtak, mint egy dögtetem porladó csontjai. Eltűnt az illat és a szín, árnyéka volt már csak meg a kimondhatatlan szépségnek. A földet ellepték a gyűrött pergamenhez hasonlatosan összepöndörödött, vérvörös levelek, az Ellcrys hámló kérgű, kusza virgáccsá kopaszodott.

Allanon megdermedt. Amit látott, és amit a látványtól érzett, az még őt is készületlenül érte. Mérhetetlen bánat fogta el attól, ami a szeme előtt történt. Semmit sem tehetett ellene, mert még a druidák sem örök életűek. Egy napon elmennek mindenek, és most az Ellcrysen a sor. Nyúlt volna, hogy megérintse az elsorvadt ágakat, aztán visszahullott a karja. Nem akarta érezni az Ellcrys fájdalmát, de kénytelen volt. Ismét fölemelte a kezét, és gyöngéden megszorította a fát egyetlen pillanatra, hogy átsugározza belé a reményt és a megnyugtatást, aztán elengedte. Még egy nap vagy kettő, esetleg három. Nincs több. Az Ellcrys meg fog halni. Kihúzta szálas alakját, keze ernyedten lehullt, sötét tekintetét a haldokló fára szegezte. Oly kevés az idő! Elfordult az Ellcrystől, és azon töprengett, elég lesz-e, hogy Amberle visszatérjen.

XL.

ROHANT WIL OHMSFORD a Rengeteg sötét csapásán, amely alagútként fúródott a párás borongásba. Nedvességtől súlyos, lekonyuló ágak, indák súrolták és paskolták futás közben, sarat fröcsögtek rá a pocsolyák. De ő semmit sem vett észre, annyira kétségbe ejtette a Tündérkövek elvesztése, és még azon túl is majd szétfeszítették az indulatok: a dühöngés Cephelóra, a rettegés Amberléért, és a megdöbbenés a lány szavain. Úgy szeretlek, mondta Amberle, és komolyan gondolta. Szeretlek. Hogy épp tőle halljon ilyet! Sohasem tartotta lehetségesnek. Amberle nem rejtette véka alá, hogy haragszik rá, és nem bízik benne. És ő sem kedvelte igazán ezt az elf leányt. Ám a Csendesmart falucskában kezdődött hosszú utazás során sokat tudtak meg egymásról, és a viszontagságok meg a veszedelmek, amelyeket el kellett viselniük és le kellett győzniük, közel hozták őket. Ez a rövid időszak elválaszthatatlanul összefonta életüket. Úgy szeretlek, doboltak a szavak Wil elméjében. Tudta, hogy Amberle komolyan beszél.

És ő vajon, hasított belé a gondolat, mennyire szereti a lányt? Megcsúszott és elterült a sáros lucsokban. Dühösen feltápászkodott, annyira-amennyire leveregette magáról a sarat, és nyargalt tovább. Túlságosan gyorsan fogyott a délután, ugyancsak szerencséje lesz, ha sötétedésig egyáltalán az országútig elér. És ha végzett, a vaksötétben kell visszatalálnia, egyedül egy ismeretlen vidéken, ahol minden fegyvere egy vadászkés. Ostoba! Ez volt a leggyengédebb jelző, amivel magát minősíthette. Így beugrani Cephelónak! Képes volt elhinni, hogy a romanó csak úgy egy bizonytalan ígéretért segít neki. Na, te nagyokos Wil Ohmsford, szidta magát dühösen. És Allanon még azt képzelte, hogy nyugodtan rábízhatja Amberlét! Izmai már görcsöltek a futástól. Rettenetes, hogy ennyi kínlódás után egyszerre elveszítsenek mindent, csak egy kis elővigyázatlanság miatt! Hét elf vadász áldozta fel az életét, hogy eljuthassanak a Rengetegbe, és nyilván számtalanszor hét eshetett már el Nyugatföld védelmében, mert mostanra biztosan összeroppant a Tilalom. Mindez semmiért? Csak hogy ez legyen a vége? Olyan szégyen rohanta meg, hogy nyomban elsodorta a reménytelenséget. Sohasem adja föl, soha! Visszaszerzi az ellopott Tündérköveket! Vissza fog térni Amberléhez! Épségben eljuttatja Sziklaszálhoz, a Vértűzhöz, és utána visszaviszi Arborlonba! Megteszi, mert meg kell tennie, mert ha nem tenné meg, az maga lenne a bukás. Nemcsak Allanonnak és az elfeknek, de neki is, erre pedig nem hajlandó. Erre gondolt, amikor a ködből kibontakozott egy kísérteties, toronymagas árnyék, amely mintha őt várta volna némán. A völgylakónak földbe gyökerezett a lába. Annyira megrémült, hogy majdnem bemenekült az erdőbe. Rekedten zihálva meredt az árnyékra, és hirtelen rádöbbent, hogy amit lát, az egy ló és a lovasa. A ló egy helyben állt. Wil közelebb óvakodott. A gyanakvás előbb hitetlenkedésbe csapott át, majd hüledezésbe. Eretria volt.

– Meglepődtünk? – kérdezte foghegyről.

– Nagyon – ismerte be a fiatalember.

– Azért jöttem, hogy még egyszer utoljára megmentselek, Wil Ohmsford. Ezúttal, azt hiszem, jobban fogsz figyelni a mondanivalómra. – Wil megállt a ló mellett.

– Cephelo elvette a Köveket!

– Tudom. Megmaszlagolta az italodat, aztán éjszaka elszedte tőled, míg aludtál.

– Miért nem figyelmeztettél?

– Téged? – A lány lassan ingatta a fejét. – Figyelmeztettelek volna, gyógyító. Segítettem volna. De te nem akartál segíteni rajtam – emlékszel? Annyit kértem, hogy vígy magaddal, ha elmész. Ha ennyit megteszel, szóltam volna, mit tervez Cephelo a Tündérkövekkel, és gondom lett volna rá, hogy biztos helyre dugd őket. Csakhogy te elutasítottál, gyógyító. Otthagytál. Azt hitted, nélkülem is boldogulsz. Hát jó, mondtam erre, akkor lássuk, hogy boldogul nélkülem a gyógyító. – Lehajolt, szemügyre vette a fiatalembert. – Úgy tűnik, nem túl fényesen.

Wil bólintott, agya sebesen járt. Most nem szabad butaságot mondania.

– Amberle megsérült. Elesett, kificamította a bokáját, nem bír járni. Ott kellett hagynom a Katlan peremén.

– Úgy tűnik, nagyon értesz hozzá, hogy magukra hagyd a nőket a bajban – vágta oda Eretria. Wil nyugalmat parancsolt magára.

– Ez lehet a látszat. De mikor másoknak kellene segítenünk, van úgy, hogy nem mindig tehetjük azt, amit tenni szeretnénk.

– Te mondád. Nyilván így is hiszed. Szóval otthagytad az elf leányt?

– Csak addig, amíg vissza nem szerzem a Köveket.

– Amiket nem szerzel vissza nélkülem.

– Amiket vissza fogok szerezni, veled vagy nélküled.

A romanó lány egy darabig szúrósan nézte, aztán megenyhült az arca.

– Gondolom, ezt is elhiszed, mi? – Az ifjú rátette tenyerét a ló oldalára.

– Eretria, azért jöttél, hogy segíts? – A lány egy pillanatig hallgatott, majd bólintott.

– Ha te is segítesz nekem. Ezúttal kénytelen vagy, ugye tudod? – A völgylakó nem felelt, Eretria folytatta. – Kössünk alkut, Wil Ohmsford. Segítek visszaszerezni a köveket, ha cserébe megígéred, hogy magaddal viszel, amint visszakaptad őket.

– Hogy akarod visszaszerezni? – kérdezte óvatosan Wil. A lány most villantotta rá először azt az ismerős, vakító, gyönyörű mosolyt, amelytől mindig elállt a völgylakó lélegzete.

– Hogy hogy? Romanó vagyok, gyógyító, és egy tolvaj pénzen vett leánya. Ő ellopta tőled, én visszalopom tőle. Jobban értem én a szakmát, mint ő. Már csak meg kell találjuk.

– Ő most nem keres téged? – Eretria a fejét rázta.

– Amikor tőletek elváltunk, azt mondtam, szeretnék előrelovagolni, hogy utolérjem a karavánt. Megengedte, mert a romanók jól ismerik a Rengeteg útjait. Estére kívül lettem volna a völgyön. Mint tudod, gyógyító, Cephelo nagy gondot fordít a testi épségemre. Hibás portékát csak áron alul lehet eladni. Na szóval, lovagoltam egy mérföldet a Sivító Sziklaháton túl, aztán rátértem egy másik ösvényre, amelyik délnek megy, és innen néhány száz méterre torkollik bele ebbe. Gondoltam, hogy estére összefutok veled, vagy a Katlannál, vagy ezen az ösvényen, attól függ, előbb vagy utóbb fedezed-e föl, hogy nincsenek meg a Kövek. Látod, Cephelo akkor jön csak rá, mit tettem, amikor utoléri a karavánt. Ez pedig nem lesz holnapnál előbb, mert a lakókocsi lelassítja. Ma éjszaka a völgyből kivezető úton fog táborozni.

– Akkor ma éjszaka kell visszaszereznünk a Köveket – vonta le a következtetést Wil.

– Ami bőven elegendő idő – felelte Eretria –, főleg, ha nem csak beszélünk róla. Gondolom, nem akarod túl sokáig magára hagyni az elf leányt a Katlannál. – Amberle említése megrendítette a völgylakót.

– Nem. Induljunk.

– Egy pillanat. – A romanó lány egy lépést hátráltatta a lovát. – Előbb a szavadat. Amint segítettem, te is segítesz. Magaddal viszel, mihelyt visszaszereztük a Köveket. Addig maradhatok veled, míg biztonságos távolságra leszek Cephelótól –,és hogy az mikor van, azt én döntöm el. Ígérd meg, gyógyító. – Wil nemigen tehetett mást. Esetleg megpróbálhatta volna elvenni a lovat, de erősen kételkedett benne, hogy sikerülne.

– Jól van. Megígérem. – Eretria bólintott.

– Helyes. Hogy pedig álljad is, amit ígértél, a Kövek nálam maradnak, míg ki nem jutottunk a völgyből. Ugorj föl mögém. – Wil szó nélkül engedelmeskedett. Arról természetesen szó sem lehet, hogy a Kövek a lánynál maradjanak, miután visszalopta őket Cephelótól, de erről most értelmetlen lenne vitatkozni. Elhelyezkedett a ló hátán. Eretria hátranézett. – Nem érdemled meg, amit érted teszek, ezt ugye tudod? Csak hát kedvellek, és tetszik az életvonalad, főleg hogy én is melletted lehetek, és segíthetek. Öleld át a derekamat. – Wil habozott, de aztán tette, amire utasították. Eretria nekidőlt. – Így már sokkal jobb – turbékolta vérforralón. – Ilyenkor sokkal jobban kedvellek, mint mikor az elf lány is ott van. Na, most kapaszkodj!

Éles rikoltással belevágta csizmasarkát a ló oldalába. A megriadt állat nyerítve fölágaskodott, majd inaszakadtából megindult az ösvényen. Repültek a vadonban, mélyen ráhajolva a ló nyakára, az ágak ostora alatt. Eretria úgy látott a sötétben, mint a macska, biztos és gyakorlott kézzel kormányozta hátasukat kidőlt fatörzsek mellett, a hirtelen felhőszakadás tócsái és erei között, sáros kaptatókon és lejtőkön át. Wil rémülten kapaszkodott, azon morfondírozva, hogy csak nem hibbant-e meg a lány? Ilyen tempóban okvetlenül felbuknak.

Nem buktak. Alig néhány másodperccel később Eretria leugratta a lovat az ösvényről a fák közé egy keskeny résbe, amelyet benőtt az aljnövényzet. Az állat hatalmas lendülettel áttört a bozóton, egy másik ösvényen bukkant elő – amelyet Wil észre sem vett a Katlan felé menet –, és belenyargalt a párás homályba. Így vágtatott a romanó lány és a völgylakó a sűrűsödő sötétségben, szinte nem is lassítva, mikor akadályt kellett ugratni. A kevés fényt is kezdte magába nyelni a közeledő este. A nap valahol a lombmennyezeten túl, a hegyek peremére ült. Feketedtek az árnyékok, hűvösebb lett a levegő, de Eretria nem lassított. Csak az országúton álltak meg. A romanó, lány megrántotta a szárat, megpaskolta az állat izzadt oldalát, majd pajkos mosollyal nézett hátra Wilre.

– Ezzel csak azt akartam megmutatni, hogy megállok én a magam lábán. Nem kell tutujgatnod.

A völgylakó gyomra kezdett csillapodni.

– A célodat elérted, Eretria. Most miért álltunk meg?

– Csak utánanézek valaminek – felelte a lány, azzal leugrott a nyeregből. Egy darabig vizsgálgatta az utat, majd összevonta a szemöldökét. – Furcsa. Nincs keréknyom.

Wil is lekászálódott. Szemügyre vette a földet, amelyet csakugyan nem szántott föl kerék.

– Talán elmosta az eső.

– A lakókocsi olyan nehéz, hogy az eső nem moshatja el mindenestül a nyomát. – Lassan csóválta a fejét. – Mellesleg a zivatarnak múlófélben kellett lennie, mire ide értek. Nem értem, gyógyító.

Egyre sötétebb lett. Wil aggodalmasan sandított körbe.

– Nem lehet, hogy Cephelo megállt, amíg elvonul a vihar?

– Talán – felelte kétkedve Eretria. – Okosabb lesz, ha visszamegyünk egy kicsit. Mássz fel.

Visszaszálltak a lóra, és elindultak nyugat felé, időnként lenézve a földre, hogy nem látják-e a sárban a romanó lakókocsi nyomát. Nem volt ott semmi. Az út két oldalán pára kígyózott elő a fák közül, leheletszerű kacsokban, amelyek úgy nyúlkáltak a homályban, mint a tapogatók. Az erdő mélyéről hangok hallatszottak; a völgy lakói felébredtek és vadászni indultak. Majd új hang kélt valahol elöl, először gyönge háttérzaj-ként kísérve a nyersebb, szaggatottabb zörejeket, majd erősebb és tolakodóbb lett, végül fülsértő, hátborzongató sivítássá dagadt, mintha egy boldogtalan lélek szenvedne oly elviselhetetlen kínokat, hogy a halál előtt már nem maradt neki más, mint ez az utolsó, rettentő sikoly. Wil riadtan megragadta Eretria vállát.

Mi ez? – A lány hátranézett.

– Csak itt előttünk a Sivító Sziklahát. – Idegesen vigyorgott. – A szél ad néha ilyen hangot.

A sivítás még rosszabb lett, még csikorgóbb, még hasogatóbb, a terep emelkedni kezdett, átment sziklás kaptatóba, amely kiemelte őket a párából, a ritkuló fák között benézett apró éj-kék foltokban az égbolt. A ló nyugtalankodott a hangoktól, kirúgott, fújt, Eretria alig győzte csitítani. Most már lassabban léptettek a sötétségben. Végül fölértek a sziklahát tetejére. Azon túl az út kiegyenesedett, és eltűnt a homályban. Wil észrevett valamit, egy közeledő árnyékot, amely mintha a visító szélből és az éjszakából elevenedett volna meg. Eretria is látta, és megrántotta a szárat. Az árnyék még közelebb jött. Ló volt, termetes sárga, lovas nélkül, sárban vonszolódó kantárral. Odakocogott hozzájuk, és orrát összedörgölte az ő hátasukéval. A völgylakó és a romanó lány rögtön megismerték. Cephelo sárgája volt. Eretria leugrott a nyeregből, lovuk kantárját Wil markába nyomta. Szótlanul megvizsgálta a sárgát, gyorsan körüljárta, megnyugtatóan paskolva a nyakát és az oldalát. Az állat nem sérült meg, de szakadt róla a verejték. A lány értetlenül nézett Wilre.

– Itt történt valami. A lova nem csámborogna el. – A völgylakó bólintott. Kezdtek nagyon komisz sejtelmei támadni. Eretria felült Cephelo sárgájára, és megragadta a szárat. – Még megyünk egy kicsit – közölte, de némileg bizonytalan volt a hangja. Egymás mellett ügettek a gerincen. Körülöttük a szél kísértetiesen sipítozott a sziklák és a fák között. Az égen sorra kigyúltak a csillagok, fakó fehér fény szitált a sötét Rengetegre. Majd valami más bontakozott ki a homályból, egy újabb árnyék, csak ez fekete, szögletes és mozdulatlan. A völgylakó és a romanó lány lépésre lassított. Az árnyék fokozatosan formát öltött. Cephelo lakókocsija volt, látszott a csillagfényben a csiricsáré pingálás. Közelebb lovagoltak, és kínos szorongásuk átcsapott iszonyatba. A két ló, amelyek a kocsit húzták, szétmarcangolva, törött csontokkal lógott az ezüstpitykés hámról. A közelben más lovak is hevertek holtan. Mellettük lovasaik, szétszaggatva. Úgy dobálták el őket az ösvényen, mint a rongybabákat; a színes ruhákon vér elegyedett sárral.

Wil ide-oda kapkodta a pillantását, kereste az árnyékok között a valamit, amely ezt művelte. Semmi sem mozdult. Eretriára pillantott. A lány mereven ült a sárgán, és fakó arccal bámulta az úton szétszórt hullákat. Lassan elengedte a kantárt, amely az ölébe hullott. Wil leugrott a lóról, összemarkolta az elengedett szárat, vissza akarta adni a rémült lánynak. Amikor Eretria meg se moccant, a völgylakó megragadta a kezét, belenyomta mindkét ló kantárját, és összezárta a lány ujjait. Eretria szótlanul nézett rá.

– Várj meg itt! – parancsolta Wil. A lakókocsi felé indult, menet közben megvizsgálva a kicsavarodott hullákat. Mindenki meghalt, még az öregasszony is, aki a lovakat hajtotta, egyszerűen összetördelték őket, mint a gyújtóst. A völgylakót kilelte a hideg. Tudta, ki tette ezt. Szemügyre vett minden halottat, és utolsónak megtalálta Cephelót. A szálas romanó is holtan hevert a földön ronggyá szaggatott, lomb-zöld köpenyében, csontos arcára ráfagyott az iszonyat. A teste a felismerhetetlenségig összeroncsolódott. Wil lehajolt, lassan végigtapogatta a halott romanó ruházatát, kereste a Tündérköveket. Semmi. Gyomra görcsbe rándult a rémülettől. Meg kell találnia a Köveket! Akkor vette észre Cephelo kezét. A jobb kéz ujjai a rögöt karmolták, az elviselhetetlen kínszenvedés mozdulatával. A bal kar kinyújtva, ökölbe szorított ujjakkal csapódott a földnek. A völgylakó vett egy mély lélegzetet, és egyenként kifeszegette a bal kéz megmerevedett ujjait. Kék fény hunyorgott rá, és Wil majd elrepült a megkönnyebbüléstől.

Mélyen a húsba nyomódva fészkeltek a tenyérben a Tündérkövek. Cephelo úgy akarta használni őket, ahogy Wiltől látta a Tirfingben, de neki nem engedelmeskedtek. Még akkor is őket markolta, mikor meghalt. Kifejtette a Köveket a halott szorításából, beletörölgette a zubbonyába, majd visszaejtette a bőrszütyőbe, és felállt. A gerincen vijjogott a szél. Wil megszédült, amikor orrát megcsapta a halál szaga. Ezt egyetlen valami művelhette. Eszébe jutottak a halott elfek a Drey-erdőben és a Pykon fellegvárában. Egyetlenegy. Az Arató. De hát, hogy talált rájuk ismét? Hogy volt képes utánuk jönni a Pykontól a Rengetegbe? Összeszedte magát, és visszasietett Eretriához. A lány még mindig Cephelo sárgáján ült, sötét szeme villogott a félelemtől.

– Megtaláltad? – súgta. – Cephelót. – Wil bólintott.

– Meghalt. Mind halottak. – Egy pillanatra elhallgatott. – Visszavettem a Köveket.

A lány mintha nem hallotta volna.

– Miféle dolog művelhette ezt, gyógyító? Talán egy állat? Vagy a boszorkány nővérek, vagy…?

– Nem – rázta a fejét a fiatalember. – Nem, Eretria. Én tudom, mi művelte. Ez a valami Arborlon óta üldöz engem és Amberlét. Azt hittem, leráztuk a Sarkantyú-hegység túloldalán, de valahogy ismét megtalált.

Eretria hangja megremegett.

– Ez egy ördög?

– Méghozzá különleges fajta. – Hátranézett az ösvényen heverő holtakra. – Aratónak hívják. – Egy percig töprengett. – Nyilván azt hitte, hogy Cephelóval utazunk. Talán az eső zavarta meg. Cephelót kezdte követni, és itt érte utol…

– Szegény Cephelo – mormolta a lány. – Túlzásba vitte a játékot. – Elhallgatott, szúrósan pillantott a fiatalemberre. – Gyógyító, ez a valami most már tudja, hogy nem Cephelóval jöttetek kelet felé. Merre vette az irányt?

Szótlanul meredtek egymásra. Mindketten tudták a választ.

A KATLAN PEREMÉN Amberle behúzódott a bokrok menedékébe, ahová Wil rejtette, és hallgatta az éjszaka hangjait. Sötétség áthatolhatatlan szemfödele borult a Rengetegre, tömlöcként zárta magába az elf leányt, aki semmit sem látott az oltalmazó bokrokon túl, csak hallhatta a portyázó éjszakai vadakat. Tudván, hogy hajnal lesz, mire Wil visszatér, egy darabig megpróbált aludni. De az álom nem jött: a bokája fájt, az agyában egymás hegyén-hátán tolongtak a gondolatok a völgylakóról és a Kövekről, a nagyapjáról és a fenyegető veszedelmekről. Végül feladta. Felhúzott térdére hajtotta az állát, és elhatározta, hogy ő is megpróbál olyan lenni, mint a vadon egy része: csendes, mozdulatlan és láthatatlan. Egy darabig sikerült. Az erdőlakók nem jöttek a közelébe, megmaradtak a fák között, távol a Katlan peremétől. Maga a Katlan olyan mélységes csendbe burkolózott, amelyet ugyanúgy lehetett hallani, mint az éjszaka neszeit. Egyszer-kétszer valami elröppent Amberle menedéke mellett, rövid ideig szárnyak suhogtak sebesen, majd az is elhalkult. Az idő múlt, a lány kezdett elbólintani.

Hirtelen kirázta a hideg, mintha körülötte kiszippantották volna a meleget a levegőből. Felocsúdott, erélyesen megdörgölte a karját. Elmúlt a fázás, megint érezte a nyári éjszaka langyosságát. Óvatosan kileselkedett búvóhelyéről. Minden olyan volt, mint azelőtt, semmi hang, semmi mozgás a feketeségben. Mély lélegzetet vett, lehunyta a szemét. Újból fázni kezdett. Ezúttal mozdulatlanul várakozott egy darabig, szorosan behunyta a szemét, úgy próbálta megtalálni a hideg forrását, és rájött, hogy őbelőle jön. Nem értette. Hideg, fog-vacogtató hideg volt benne, hideg dermesztette kívülről is, úgy elzsibbasztotta, mintha megérintette volna… a halál. Szemhéja felpattant, és már értette.

Figyelmeztetést kapott – nem tudni, kitől –, hogy valami meg akarja ölni. Másvalaki elintézte volna a sejtelmet azzal, hogy a képzelete játszik vele. De Amberlének máskor is voltak ilyen megérzései, és komolyan vette őket. Ez igazi figyelmeztetés volt. Egy pillanatig tanácstalanul kuporgott. Valami keresi, valami szörnyűség, valami, ami el akarja pusztítani. Nem rejtőzhet előle, nem küzdhet meg vele. Egyet tehet: menekül. Nem törődött a bokájába hasító fájdalommal, kibújt a bokrok alól, leguggolt, belefúrta pillantását az erdő homályába. A valami, ami reá vadászik, már közel jár; Amberle tisztán érezte, ahogy nesztelenül mozog az éjszakában. Hirtelen Wil jutott eszébe. Bárcsak itt lenne, hogy segíthetne! De nincs itt. Magának kell segítenie magán, méghozzá gyorsan. Egyetlen helyre mehetett, egyetlenegyre, ahová talán nem követi a vadász – a Katlanba. A horpadás szélére sántikált, és lebámult a feneketlen feketeségbe. Félelem tépázta. Legalább annyira félt a Katlantól, mint attól a közeledő valamitől. Erőt vett magán, zöld szeme megkereste a feketeségből feltörő Sziklaszálat. Oda kell mennie. Wil is ott fogja keresni.

Talált egy lefelé vezető csapást, és ereszkedni kezdett a mélybe, óvatosan behúzódva az árnyékba. Percek alatt elnyelte a feketeség; a fák koronája kizárta a hold és a csillagok fényét. Gyermekarca megkeményedett az elszántságtól, miközben kitapogatta az utat. Igyekezett minél kisebb zajt ütni, csupán csizmája halk nyiszogása árulta el, hogy arra jár. A mélyben halálos csend volt. Végre leért a Katlanba. Egy fatörzsnek támaszkodva leült, és óvatosan dörzsölgette sérült bokáját. Csúnyán feldagadt, nem tett jót neki a járás. A lány fölemelte verejtékes arcát, a homályt fürkészte és fülelt. Nem hallott semmit, de nem számít; akármi kereste is, az még mindig keresi. Még beljebb kell mennie. Szeme hozzászokott a sötétséghez, most már meg tudta különböztetni a fák és a bokrok elmosódó alakját. Ideje indulni. Fellökte magát a földről, és bicegve elindult a sötétben, igyekezve mindig az ép lábára helyezni a testsúlyát. Fától-fáig osont, mindenütt pihent egy percet, szorongva fülelt a mély csendre. A fájdalom kitartó lüktetése minden lépéssel erősödött. Ép lábának izmai sajogtak és húzódtak a sántikálástól. Máris kezdett fáradni.

Végül meg kellett állnia. Egy bozótos mellett zihálva leült, majd végignyúlt a hűvösödő földön, és összpontosított. Azt próbálta felkutatni, honnan jött a figyelmeztetés. Egy darabig semmi sem történt, aztán ismét végigborzongatta a fagyos hideg. Amberlének elakadt a lélegzete. A dolog, amely vadászik rá, lent van a Katlanban. Feltápászkodott és folytatta az útját, vaktában sántikált a homályon át. Egyszer belé-hasított, hogy talán körbe-körbe jár, de ezt a gondolatot gyorsan kiverte a fejéből. Folyton elesett, sokszor annyira megütötte magát, hogy majdnem elájult. Mindannyiszor feltérdelt, lihegve talpra vergődött, és kényszerítette magát, hogy továbbmenjen. Aztán elveszítette az időérzékét. Körülötte egyre sűrűbb lett a csend és a sötét. Végül nem bírta tovább. Térdre esett, fűrészelő zihálással kapkodta a levegőt. Dühében sírva négykézláb kezdett mászni. Kő és kiszáradt fa hasogatta térdét és tenyerét, miközben fájdalomtól lüktető lábát maga után húzva küzdötte át magát a bozóton. Némán megesküdött, hogy sohasem adja fel.

Az a valami úgyse kapja el. Wilre gondolt inkább. Látta maga előtt, milyen volt az arca, mikor ő megmondta neki, hogy szereti. Tudta, hogy nem lett volna szabad ezt mondani, de olyan borzasztóan kikívánkozott belőle; ki kellett mondania. Az a megdöbbenés Wil szemében… Arcra borult és sírt. Wil!, súgta a nevét, mint egy varázsigét, amellyel elűzheti a sötétségben ólálkodó, gonosz vadászt. Felemelte a fejét, mászott tovább. Összevissza csapongtak a gondolatai. Most, mintha más lényeket is érzett volna maga körül, amelyek vele együtt csúsztak-másztak az éjszakában, fürgén és korántsem zajtalanul. Manók, gondolta Amberle. De a valami?! Milyen közel jár hozzá a valami?

Mászott és mászott, míg erővel bírta, azután lefeküdt a földre. Neki vége. Feküdt, és várta a halált. Egy perc múlva elaludt. Arra sem ébredt föl, amikor bütykös ujjakkal tucatnyi bot-kéz ragadta meg; fölkapták és elvitték.

XLI.

FÜTYÜLŐ SZÉLBEN száguldott le a völgylakó és a romanó lány a Sivító Sziklahátról. Lovaik nyakára hajolva galoppoztak be a fekete erdőbe, romanó selymeik lobogtak. Az erdő hamarosan körülzárta őket, az éjszakai ég eltűnt. Félrelöktek minden elővigyázatot, a szerencsére és hátasaik ügyességére bízták magukat a nyaktörő vágtában. Nem beszélték meg, nem volt rá idejük. Abban a pillanatban, amint a völgylakó felfogta, hogy az Arató addig fog szimatolni, míg rá nem jön, hogy Amberlével délnek, a Katlan irányába indultak, miután elváltak a romanóktól, minden gondolat kiürült az agyából, egyet kivéve: a csapa végén ott van Amberle, egyedül, sérülten, védtelenül. Ha nem előzi meg az Aratót, Amberle meghal, méghozzá az ő hibájából, mert ő döntött úgy, hogy otthagyja. Felvillantak előtte a romanók szétmarcangolt hullái az ösvényen, és elfelejtett mindent. Nyeregbe pattant, megfordította a lovat, és vágtába ugratta. Eretria repült a nyomán. Pedig már nem lett volna kénytelen. Cephelo meghalt, nem szorult már a völgylakó védelmére. Többé nem tartozott senkihez, végre a maga ura lehetett. Nyugodtan hátat fordíthatott volna és elkocoghatott volna a völgyből, minél messzebb a rémtől, amely megölte Cephelót és a többieket. Meg sem fordult a fejében a lehetőség. Ő csak Wilre gondolt, aki megint nélküle vágtat el, már megint itt-hagyja. Hát pedig ő nem tűri, hogy a völgylakó még egyszer ezt művelje vele. Habozás nélkül követte.

Így kezdődött versenyfutásuk Amberle megmentéséért. Wil Ohmsford a megveszekedett vágtában hamarosan azt se tudta, merre jár. Lenyargalt a gerincről a ködbe, a fákat is alig látta, ahogy elsuhantak mellette. Mégsem lassított, mert nem bírt. Hallotta, hogy egy másik ló galoppozik utána, és rájött, hogy Eretria az. Motyogva mondott egy cifrát; hát nincs elég aggódni valója? De most nem volt idő ezen rágódni. Kizárta a gondolataiból Eretriát, és minden erejével arra összpontosított, hogy megtalálja a dél felé vezető leágazást. Még így is elszáguldott mellette. Ha Eretria utána nem kiált, talán addig nyargal, míg keleten útját nem állják a hegyek. Megfordult, robogott visszafelé. Addigra Eretria átvette a vezetést, és belehajtotta hátasát a sötétségbe. Ő jobban ismerte az ösvényt. Kiáltott a völgylakónak, hogy kövesse, és Wil vágtatott. Nehéz vágta volt. A sűrű sötétségben még a romanó lány éles szeme is alig látta az éjszakai erdő kanyargós csapását. A lovak többször is majdnem elestek, az utolsó pillanatban szökkentek át a pocsolyákon és az utat eltorlaszoló, kidőlt fákon. Ám ezek romanó lovak voltak, akiket Négyföld legelső lovasai szoktattak nyereg alá; gyorsaságuk és ügyességük szilaj rikoltást csalt Eretria ajkára, míg a völgylakó csak hápogott.

Hirtelen visszakerültek a déli útra, amelyen Wil és Amberle eljutott a Katlanhoz. Ismét végigverték őket a gallyak és az indák, a pocsolyák sáros vizet fröcsköltek rájuk. Lassítás nélkül kanyarodtak délnek. Az idő repült. Végre kijutottak az erdőből a Katlan peremére, amelynek fekete torka mintha egyenesen a pokol fenekére vezetett volna. Megrántották a kantárt, leugrottak a nyeregből, meregették a szemüket az erdő homályában. Áthatolhatatlan, nyomasztó csend volt a Katlanban. Wil csak egy másodpercig habozott, majd keresni kezdte a bokrokat, amelyekben elrejtette Amberlét. Gyorsan rájuk talált, és áttörtetett az ágak között. Senki sem volt ott. Egy pillanatra pánikba esett, ide-oda kapkodott, hátha lel valamit, amiből kikövetkeztetheti, mi történt a lánnyal, de hiába. Egyre jobban megrémült. Hol van Amberle? Fölállt, kihátrált a bokrok közül. Talán rossz helyen nézte, gondolta hirtelen, és keresni kezdett más bokrokat, de szinte rögtön abba is hagyta, mert a közelben nem volt hasonló. Nem, bizonyosan ide bújtatta el a lányt.

Eretria futott hozzá.

– Hol van?

– Nem tudom! – súgta Wil. Sovány arcán kiütött a verejték. – Nem találom!

Nagy nehezen összeszedte magát, és megpróbált ésszerűen gondolkozni. Amberle vagy elmenekült, vagy az Arató elkapta. Ha elmenekült, hová mehetett? Azonnal a Katlanra esett a pillantása. Oda, Sziklaszálhoz, vagy legalábbis a közelébe. És ha elkapták? Akkor mi van? De nem kaphatták el, mert sehol sem látni küzdelem nyomát. Amberle viaskodott volna, és annak nyoma marad. Viszont ha elmenekült, akkor nyilván vigyázott, nehogy nyomot hagyjon, amely elárulná üldözőjének, hogy itt járt. Sóhajtott. A lánynak el kellett menekülnie. Akkor új gondolat hasított belé. Ő mindent arra épít, hogy Amberle az Arató elől szökött. És ha nem is az Arató volt, hanem a Katlanból jött elő valami? Dühösen összeszorította a fogát. Ezt úgysem tudhatja meg. És nem is remélheti, hogy ebben a feketeségben találjon egy ösvényt. Vagy megvárja a hajnalt, amikor Amberlének talán már késő, vagy…

Vagy kénytelen használni a Tündérköveket. Éppen nyúlt a tasak után, mikor Eretria olyan hirtelen ragadta meg a karját, hogy a fiatalember ugrott egyet meglepetésében.

– Gyógyító! – súgta a lány. – Jön valaki! – Wil gyomra görcsbe rándult. Egy darabig csak állt, abba az irányba bámulva, mint Eretria: észak felé, azon az ösvényen, amelyen jöttek. Valami mozgott az árnyékos vápában. A völgylakó érezte, hogyan emelkedik benne a félelem. Előkotorta az ujjasa alól a Tündérköveket. Eretria egy rosszképű tőrt rántott ki a csizmaszárából. Együtt várták a közeledő árnyat.

– Megálljatok! – kiáltotta egy ismerős hang. Wil Eretriára nézett, Eretria Wilre. Lassan leengedték a Köveket és a tőrt. A hang Hebelé volt. Eretria motyogott valamit, és elszaladt a lovakért, amelyek visszacsámborogtak az erdőbe. Az ösvényen Hebel baktatott, sarkában a bozontos Himpellérrel. Az, öregember erdei bőrruhát viselt és hátizsákot, az egyik vállán íjat és puzdrát, az övén vadászkést. Görnyedten mozgott, minden lépésnél nehézkesen támaszkodva egy göcsörtös botra. Közelről látni lehetett, hogy tetőtől talpig sáros.

– Majdnem legázoltatok! – pattogott. – Csak nézzetek meg! Ha olyan bolond vagyok, hogy a kiáltozáshoz beljebb megyek az útra, most patkónyomok is lennének rajtam a sár között! Mi jött rátok, hogy így nyargalásztok az erdőben? Olyan sötét van, mint a sírban, ti meg úgy galoppoztok, mint fényes nappal! Miért nem álltatok meg; amikor rátok kiáltottam, azt a hét meg nyolcát?

– Hát… mert nem hallottunk – hebegte Wil.

– Azért, mert nem figyeltetek annyira, mint kellene! – Hebel engesztelhetetlen volt. Odadöcögött a völgylakóhoz. – Egy egész napba telt, hogy ideérjek! Az egész napomba! Ló nélkül, ha szabad megjegyeznem! Nektek mi tartott ilyen fene sokáig? Ebben a tempóban tizenkétszer megjárhattátok volna oda-vissza! – Észrevette Eretriát, aki éppen előbukkant az erdőből a lovakkal. – Hát te mit csinálsz itt? Hol a kis elf leány? De ugye nem kapta el az a micsoda?

Wil összerezzent.

– Te tudsz az Aratóról?

– Aratóról? Ha annak hívják, akkor igen, tudok róla. Ma járt a kunyhóm táján – épp azután, hogy elmentetek. Most már látom, hogy benneteket keresett, bár akkor még nem voltam biztos benne. Igazából nem is láttam, csak egy villanásra. Úgy vélem, ha közelről láttam volna, mostanra halott lennék.

– Én is úgy vélem – felelte Wil. – Cephelo és a többiek meg is haltak. A Sivító Sziklaháton csapott le rájuk.

Hebel komoran bólintott.

– Cephelónak előbb-utóbb erre a sorsra kellett jutnia. – Eretriára sandított. – Ne haragudj, lányom, de ez az igazság. – Majd visszafordult Wilhez. – Na szóval, hol a kis tündér?

– Nem tudom – felelte a völgylakó. – Nekem vissza kellett mennem… – Megakadt. – Vissza kellett mennem valamiért, amit Cephelónál hagytam. Amberlének kimarjult a bokája, úgyhogy elrejtettem a bokrok között. Más úton mentem, mint ahogy jöttem, különben bizonyosan halott lennék én is. Rátaláltam Eretriára, vagyis inkább ő talált rám; mikor láttuk, mi történt Cephelóékkal, olyan gyorsan jöttünk vissza, ahogy bírtunk. De Amberle eltűnt, és nem tudom, mi lett vele. Még abban se vagyok biztos, járt-e már itt az Arató, vagy még mindig cserkel.

– Jött és ment – mondta Hebel. – Követtük Himpellérrel, miközben ő benneteket követett. Az elágazásnál elveszítettük a nyomát, mert az Arató keletnek tartott, a Sivító Sziklahát irányába, Himpellér és én pedig délnek jöttünk. De aztán ismét megtaláltuk a csapáját, ami dél felé vezetett. Nyilván átvágott az erdőn. Kis elf, ha ez erre is képes, akkor nagyon veszedelmes.

– Kérdezd meg Cephelót, milyen veszedelmes – motyogta Eretria, az erdő árnyékait kémlelve. – Most már elmehetünk, gyógyító?

– Nem, amíg ki nem derítjük, mi történt Amberlével – makacskodott Wil. Hebel megütögette a karját.

– Mutasd csak meg, hol hagytad a lányt. – Wil odament Eretriával, az öreggel és a kutyával a cserjéshez, és rámutatott a hézagra a bokrok között. Hebel lehajolt, bekukkantott, füttyentett Himpellérnek. Halkan mondott valamit az ebnek. Az állat szimatolt, majd a Katlan pereméhez futott.

– Himpellér szagot fogott, úgy bizony – dörmögte Hebel elégedetten. A kutya megállt és halkan morgott. – A lány lent van a katlanban, kis elf. Az Arató is odalent van. Nyilván még mindig a lányra vadászik. Én legalábbis így vélem.

– Akkor azonnal meg kell keresnünk Amberlét! – indult Wil. Hebel elkapta a karját.

– Csak ne oly sietősen, kis elf. Ez itt a Katlan, elfelejtetted? Ott nem él meg más, csak a boszorkány nővérek és a dolgok, amelyek őket szolgálják. Aki beteszi a lábát a Katlanba, annak tüstént elkapják a grabancát – maga Mallenroh mesélte hatvan éve. – Fejét csóválta.

– A lány és a micsoda, amelyik hajszolja, mostanra valamelyik nővérrel élnek társasági életet – vagy pedig meghaltak. – Wil elfehéredett.

– Megölnék őket a boszorkányok, Hebel? – Az öregember eltűnődött.

– Ó, a lányt nem, úgy gondolom – nem most rögtön. A micsodát, azt igen. És ne gondold, kis elf, hogy nem képesek rá.

– Én már nem tudom, mit gondoljak – szólt a völgylakó vontatottan, a fekete Katlant bámulva. – Annyit tudok, hogy le fogok menni, és meg fogom keresni Amberlét. Most rögtön. – Nyitotta a száját, hogy mondjon valamit Eretriának, de a romanó lány a torkára forrasztotta a szót.

– Ne is koptasd a nyelved, gyógyító. Megyek veled.

Olyan hangon mondta, ami nem tűrt ellentmondást. Wil az öregemberre sandított.

– Én is jövök, kis elf – közölte Hebel.

– De hát magad mondtad, hogy senkinek sem szabad betennie a lábát a Katlanba! – emlékeztette Wil. – Nem is értem, egyáltalán miért vagy még itt! – Hebel vállat vont.

– Azért, kis elf, mert nekem már nem számít, hol vagyok. Már réges-rég nem számít. Vénember vagyok, megtettem ebben az életben mindent, amit meg akartam tenni, elmentem mindenüvé, ahova menni akartam, megnéztem mindent, amit látni akartam. Semmi se maradt már nekem – semmi, kivéve talán ezt az egyet. Látni akarom, mi van odalent a Katlanban. – Megcsóválta a fejét. – Hatvan éve nem tudom kiverni a fejemből. Mindig mondogattam magamnak, hogy egy nap úgyis kiderítem. Olyan ez, mint a tengerszem; az embert nem hagyja nyugodni, mi lehet a fenekén. – Megdörgölte szakállas állát. – Igaz, épeszű ember nem pazarolná ilyesmire az idejét, és fiatalabb koromban épeszű is voltam, bár gondolom, némelyek másképp tartják. Mostanra belefáradtam a józan észbe, belefáradtam, hogy folyton csak gondolok rá, de nem teszem meg. Te rábírtál a döntésre. Amikor először mondtad, mit szándékozol, le akartalak beszélni, mint ahogy lebeszéltem magamat is. Bizonyosra vettem, hogy egykettőre lelohad az érdeklődésed, ha meghallod, amiket mondok. Tévedtem. Láttam, hogy bármit is keresel, van olyan fontos, hogy még a félelemre is fütyülsz miatta. Azt kérdeztem magamtól: hogyhogy én nem fütyülök? Aztán, mikor elment mellettem ez az Arató, és felfogtam, milyen közel voltam a halálhoz, akkor rájöttem, hogy mégiscsak fütyülök a félelemre. Csak az számít, hogy kiderítsem, mi van a Katlanban. Tehát utánad jöttem. Úgy döntöttem, együtt nézzük meg. – Wil megértette.

– Reméljük, mindketten megtaláljuk, amit keresünk.

– Talán még segíteni is tudok. – Az öregember vállat vont. – Ez itt Mallenroh oldala. Esetleg emlékszik rám, kis elf. – Egy pillanatra elrévedt. – Himpellér vezet, ameddig kell. – Füttyentett. – Vigyél le bennünket, kutya. Indulj, fiú.

Himpellér eltűnt a Katlanban. Eretria leszerszámozta a lovakat, kivette a szájukból a zablát, csattanósat húzott rájuk. Az állatok elvágtattak az erdőbe. A lány odament a völgylakóhoz meg az öregemberhez, és libasorban elindultak a Katlanba. – Nem lesz ám túl sokáig szükség Himpellérre – mondta Hebel nyomatékkal. – Mallenroh egykettőre megtalál. – Ha így van, gondolta Wil, akkor remélhetőleg Amberlét is megtalálja.

AMBERLE A KATLAN sötét erdejében ébredt, ugyanarra a kissé hintáztató, döcögtető mozgásra, és egy pillanatra pánikba esett. Göcsörtös ujjak fogták, szorosan rákulcsolódtak a karjára, a lábára, a testére, még a nyakára és a fejére is, olyan kemény ujjak, mint a fa. Először ki akarta tépni magát, majd kétségbeesett erőfeszítéssel megállta, hogy mégse tegye, és mozdulatlan maradt. Akármi ejtette foglyul, az még nem tudja, hogy ő ébren van. Ez lehet az egyetlen előnye. Egyelőre alvást kell mímelnie, hogy megtudhassa, mi történt. Fogalma sem volt róla, meddig aludt. Percekig, órákig, vagy még tovább. Bár úgy vélte, ez még ugyanaz az éjszaka lehet. Minden ésszerűség szerint az. Arra is gondolt, hogy akármi fogta is el, nem azonos azzal a valamivel, ami a Katlanba űzte. Ha az talál rá, egyszerűen megöli. Ennek másnak kell lennie. Az öreg Hebel azt mondta neki és Wilnek, hogy a Katlan a boszorkány nővérek birodalma. Akkor ez itt a kettő közül lehet valamelyik. Valamivel jobban érezte magát, ahogy ezt átgondolta.

Kissé elernyedt, próbálta kikémlelni, merre viszik. Nehéz volt, mert a fák eltakarták a holdat és a csillagokat, a legfeketébb sötétség borult mindenre. Ha nem érezte volna az ismerős szagokat, azt sem tudta volna, hogy erdőben van. Félelmetes csend volt. A néhány távoli, kurta rikoltás a Katlanon túlról, a vadonból hallatszott. Illetve mégis volt egy hang, helyesbített Amberle, olyasfajta zörgés, mint mikor ágak verődnek össze a szélben – csakhogy itt nem fúj szél, és a hang nem felülről hallatszik, hanem alóla. Ami viszi, az adja ezt a hangot. Telt az idő. Wilre gondolt, megpróbálta elképzelni, mit tenne a helyében. Ettől akaratlanul elmosolyodott. Ki tudná megmondani, miféle őrült trükköt vetne be Wil egy ilyen helyzetben? Majd az jutott eszébe, hogy látják-e még egymást valaha.

Izmai kezdtek zsibbadni. Hátha tudná enyhíteni a kellemetlenséget, anélkül hogy elárulná magát? Próbaképpen kinyújtóztatta a lábát, mímelve, hogy álmában mocorog. Erre vajon mit tesznek az ujjak? Vele együtt mozogtak, de nem engedtek. Erről ennyit. Vízcsobogás hallatszott, hangja percről percre erősödött. Most már szagolni is lehetett, friss volt és vadvirágtól illatos – patak, amely csörgedezve kanyarog a csendes erdőben. Majd alatta csörgött, csevegése elnyomta a zörgést és az éjszaka hangjait. Deszkán kongtak a lépések, és Amberle tudta, hogy egy hídon viszik. A csobogás kissé halkult, láncok csörögtek, mintha fölcsavarnák őket, majd egy fojtott puffanás. Valami csukódott mögötte – egy ajtó, nagyon súlyos ajtó. Vasrúd és retesz kattant. Amberle tisztán hallotta. Most is az éjszaka levegőjét érezte, de a kő és a habarcs félreismerhetetlen szaga keveredett belé. Ismét megrémült. Zárt helyen volt, talán egy udvaron, és most már egészen bizonyos, hogy valamilyen börtönbe viszik; ha most nem szabadítja ki magát, akkor sohasem fogja. Ám az ujjak cseppet sem lazultak, és nagyon sok volt belőlük. Iszonyú erőfeszítésre lenne szüksége, hogy kitéphesse magát, márpedig benne nemigen maradt ennyi erő. Különben is, ha ki is tépné magát, ugyan hová mehetne? Elöl újabb ajtó nyílt halk nyikorgással. Fény még mindig sehol, csak koromfeketeség.

– Szép darab! – szólt egy hang olyan váratlanul, hogy az elf leány összerázkódott a megdöbbenéstől. Vitték. Mögötte csukódott az ajtó, kizárta az erdő illatát. Bent volt – de miben? Fogva tartói ide-oda kanyarogva cipelték dohos és nyirkos folyosókon, de valamilyen más szagot is lehetett érezni, füstölőét, nehéz parfümét. Az elf leány mélyen beszívta, és egy pillanatra megszédült. Majd hirtelen-váratlan fényt pillantott meg. Előtte csillogott egy magas boltív alatt. Sötétséghez szokott szemének pislognia kellett a szokatlan ragyogástól. Átvitték a boltív alatt, majd lefelé indultak egy csigalépcsőn. A fény egy pillanatra elmaradt, aztán jött utána, kanyarogva, fel-alá ringatózva a sötétségben. Akik vitték, megálltak, leengedték egy vastag gyékényre, a faujjak lepattantak róla. Amberle felkönyökölt, és belehunyorgott a fénybe. Az még lebegett előtte egy darabig, majd lassan elvonult egy vasrudakból álló fal mentén. Ajtó csapódott, a fény eltűnt. Ám mielőtt eltűnt, az elf lány egy pillanatra tisztán látta foglyul ejtőinek ösztövér alakját a fehér izzásban. Mintha pálcákból lettek volna.

A KATLAN FENEKÉN Wil megállította társait. Olyan sötét volt, hogy az orráig sem látott; nem látta sem Hebelt, sem Eretriát, mint ahogy azok sem őt. Ha ilyen körülmények között indulnak tovább, hamarosan elszakadnak egymástól, és eltévednek. Néhány percig várt, hogy a szeme hozzászokjon a sötétséghez, ami sikerült is, de csak egy kicsit. A Katlan megmaradt az összefolyó árnyékok tengerének. Hebel ötölte ki, mitévők legyenek szorult helyzetükben. Magához füttyentette Himpellért, kötelet húzott elő zsákjából, egyik végét a kutyára kötötte, majd a derekuknál fogva sorra felfűzte a kötélre magát, a völgylakót és a romanó lányt. Ily módon mehetnek egymás nyomában, nem kockáztatják az elszakadást. Meghúzogatta a kötelet, hogy tart-e, majd halkan odaszólt Himpellérnek, és a nagy kutya elindult. Wilnek úgy rémlett, órákig bolyongtak a fák és bokrok végeérhetetlen útvesztőjében. Vakon bukdácsolt a feketeségben, rábízva magát a kutya ösztöneire. Nem beszélgettek, olyan zajtalanul mentek, ahogy bírtak, egy pillanatra sem felejtve el, hogy ugyanebben az erdőben az Arató portyázik. Wil még soha életében nem érezte magát ennyire tehetetlennek. Az is elég rossz volt, hogy semmit sem látott, de még sokkal rosszabb volt a tudat, hogy itt lent van vele az Arató is. Folyton Amberlére gondolt. Ha ő retteg, mit érezhet a lány? Elszégyellte magát.

Nincs joga rémüldözni, hiszen kettejük közül Amberle a magányos, a védtelen, és ő hagyta ott így. Ennek ellenére sem akart távozni tőle a félelem. Hogy valamivel mégis elriassza, keményen megmarkolta a Tündérkövek tarsolyát, mintha ez megvédhetné az erdei éjszakában portyázó akármiktől. Ám valahol mélyen makacsul belé-ette magát a gyanú, hogy a Tündérkövek úgyse védik meg, mert elveszítette fölöttük az uralmat, és nem is nyeri vissza. Nem számít, mit mond Amberle, és ő miket mondogat magának. Ennek az érzésnek nem volt sem alapja, sem célja, egyszerűen csak létezett – idegtépőn, rosszindulatúan, rémítőn. Nem parancsol többé a Tündérköveknek. Javában hadakozott a balsejtelemmel, amikor a kötél váratlanul elernyedt, mert Hebel megállt, és Wil majdnem átesett az öregen. Eretria viszont a völgylakóba szaladt bele, aztán csak álltak összebújva, és meresztették a szemüket a homályba.

– Himpellér talált valamit – súgta az öregember Wilnek. Letérdelt, odatapogatózott a földet szimatoló Himpellérhez. Wil és Eretria követte. Hebel csitítóan megpaskolta a kutyát, teljes hosszában végignyúlt a földön, aztán felállt.

– Mallenroh – mondta halkan. – Ő csípte el a kis tündért.

– Biztos? – súgta vissza Wil. Az öregember bólintott.

– Annak kell lennie. Az az Arató micsoda valahol másutt jár. Himpellér már nem érzi. – Wil nem értette, hogy lehet Hebel ilyen biztos a dologban, főleg ebben a vaksötétben, de nem volt értelme vitatkozni.

– Most mihez fogunk? – kérdezte szorongva.

– Megyünk tovább – dörmögött Hebel. – Gyerünk, Himpellér, indulj, fiam.

Az eb ismét elindult, az emberek követték. Múlt az idő, az erdő fokozatosan világosodni kezdett. Wil először azt hitte, a szeme tréfálja meg, aztán rájött, hogy múlóban az éjszaka, hajnalodik. Körülötte alakot öltöttek a fák és a bokrok, az elmosódó vonalak kiélesedtek a lombkupolán átszivárgó gyenge fényben. Amióta átlépték a Katlan peremét, először láthatták Himpellér bozontos, fekete alakját, ahogyan a nyirkos földet szimatolva keresi, merre tovább.

A hatalmas fej hirtelen fölemelkedett, a kutya megtorpant. Vele együtt torpantak meg az emberek is, és hüledezve bámulták a legfurább alakot, akivel valaha összehozta őket a sors. Egy pálcaember volt, a tagjai és a teste is pálcából, keze-lába végén girbegurba gyökerek, mintegy ujjak gyanánt. Feje nem volt. Szemközt állt velük – ők legalábbis így gondolták, mert a kéz-és lábujjakat alkotó gyökerek feléjük mutattak. Cingár alakja úgy imbolygott, mint facsemete a hirtelen szélben. Majd megfordult és visszabújt az erdőbe. Hebel a társaira pillantott.

– Nem megmondtam? Ez Mallenroh műve.

Türelmetlenül intett a fiataloknak, és elindult a szerzet után. Wil és Eretria kétkedve összenézett, majd követték. A rövid menet szótlanul törtetett a homályon át, az erdő útvesztőjében. Egy idő után feltünedeztek más pálcaemberek is, az elsőhöz hasonló göcsörtös, fejetlen alakok, járás közben zörgő, egyébként néma kreatúrák. Mielőtt az emberek észbe kaptak volna, tucatnyi szerzet fogta körül őket, kísértetiesen imbolyogva az árnyékok között.

– Ugye megmondtam! – suttogta mindegyre Hebel a völgylakónak és a romanó leánynak. Váratlanul ritkulni kezdett az erdő. Magányos fekete torony emelkedett a fák koronái fölé. Alacsony dombon állt, alig volt ablaka, időtől koptatott kövét vastagon benőtte a moha és a vadszőlő. A dombról kiderült, hogy sziget; a patak, amely körülvette, valahol az erdőben fakadt, majd számos sellő és kanyar után eltűnt baloldalt a fák között. A part közelében alacsony fal vette körül a tornyot; a feléjük eső oldalon tömör fából ácsolt, üres felvonóhíd vezetett át a vízen, két kis fiatorony között, amelyekből ernyedt láncok csüngtek. A dombon és a torony körül hatalmas, ősöreg tölgyfák nőttek. Összefonódott ágaik eltakarták a napot, így a szigetre, akárcsak a Katlanra, a legsötétebb árnyék borult.

Az élen haladó pálcaember megállt, kissé elfordult, mint-ha fejetlen alakja arról akarna meggyőződni, ott vannak-e még az emberek, majd a felvonóhídhoz indult. Hebel, oldalán Himpellérrel, habozás nélkül bicegett utána. Wil és Eretria némileg lemaradtak, ők sokkal inkább kételkedtek benne, hogy a toronyban lenne a helyük. Tudták, hogy a lábukat sem lenne szabad betenni a baljóslatú építménybe, mert máris sokkal messzebb mentek, mint szerettek volna. Ám a völgylakó valamiből érezte, hogy itt fogja megtalálni Amberlét. Hátranézett Eretriára, és elindultak.

A kis csapat végigment a patak partján, a hallgatag pálcaember nyomán, pálcaemberek kíséretében. A lépéseket és a vízcsobogást nem számítva mély csend ült az erdőn. A pálcaember fölhágott a hídra, végigkopogott rajta, majd eltűnt a kapu árnyékában. A férfiak, a lány és a kutya követte. Wil és Eretria félősen pillogott a vaskos fekete toronyra. A kapu alá érve ismét meglátták a pálcaembert az árnyékos boltozat végében. Libasorban baktattak utána, a torony irányába. Alig hagyták el a kapuboltot, mikor mögöttük láncok zörögtek és csikorogtak. A felvonóhíd a magasba emelkedett, és a falhoz simult. Most már nem volt visszaút. Közelebb húzódtak egymáshoz, és mentek tovább a toronyhoz. A pálcaember egy magas bemélyedés előtt várta őket, amely vasalt, kétszárnyú ajtót rejtett. Az egyik szárnyat kinyitották. A pálcaember belépett és eltűnt. Wil fölnézett a torony tömör sziklájára, előhúzta ujjasa alól a Tündérkövek tarsolyát, aztán átlépte társaival a feketeség küszöbét. Mozdulatlanul álltak, vaksin fürkészve a sötétséget.

Az ajtó becsapódott, reteszek, keresztrudak kattantak. Egy magasra függesztett lámpa üvege mögött fény lobbant, puha, fehér izzás, amit nem szurok, nem is olaj táplált, és lángjai sem voltak, mint a tűznek. Körös-körül pálcaemberek álltak, bütykös árnyékot vetve a falakra, és lágyan imbolyogtak a fényben. Az emberbotok mögötti homályból fölmerült egy nő, fekete palástban, lila belladonna hosszú füzéreivel ékesen.

– Mallenroh! – suttogta Hebel. Wil Ohmsford ereiben megfagyott a vér.

XLII.

ANDER ELESSEDILÉ volt az arborloni csata második napja, a vér és a kín, a halál és a vitézség napja. A démonhordák egész éjszaka hurcolták át fajtestvéreiket a Rill Song vizén, egyesével és csoportosan. Azóta, hogy áttörtek a Tilalmon, először gyűlt össze ütésre készen az egész ármádia a Carolan lábánál, a kőasztal tövétől a folyóig. Végüket-hosszukat nem lehetett látni, ahogy elnyúltak északi és déli irányban, rettenetesen, vérfagyasztóan és teméntelenül. Hajnalban megtámadták a várost. Hullámokban rohanták meg az Elfitch falait, vonítva az eszelős gyűlölettől. Nekimentek a sziklának, karommal kapaszkodtak, keresztül a nyílfellegeken. Úgy közeledtek, mint a szökőár, amely hullámsírba akarja söpörni a várakozó védőket. Ám nem számoltak Ander Elessedillel. Ezen a napon lett olyan király, amilyen az apja volt, mikor félszáz éve a Boszorkánymester ármádiája ellen vezette az elfeket.

Lefoszlott róla a fáradtság és a csalódás. Elröppent a kétely, amely a Halys-nyiladék óta gyötörte. Ismét hitt magában, és harcostársainak elszántságában. Történelmi pillanat volt. Gyújtópont lett az elf hercegből, négy faj hadi-lobogói csattogtak körülötte a reggeli szélben. Itt az Elessedilek ezüst sasmadarai, terebélyes tölgye, a Szabad Cohors bíborral vágott szürkéje, ott az Ezüst-folyó hullámával kettéosztott lomb-zöld törpe zászló és a kershalti trollok kék ikercsúcsot és kalapácsot ábrázoló jelvénye lobogott. Még sohasem fújta őket ugyanazon szél. Négyföld történelmében a fajok még sohasem egyesültek közös ügyért, közös jó közös védelmére. Trollok és törpék, elfek és emberek, az új világ fajai együtt szálltak szembe az Ős-gonosszal. Erre az egyetlen, mesébe illő napra Ander Elessedil lett a szikra, amelyből az élet lángja lobbant. Egyszerre volt mindenütt; a kőasztal peremétől a rámpa kapujáig, egyszer lovon, máskor gyalog, de mindig ott, ahol legvéresebben tombolt a harc. Fényes láncvértben, az Ellcrys-jogart magasba emelve állt a város védőinek élén, szembenézve a démonokkal, akik rohantak, hogy lekaszabolják.

Harsogó kiáltás köszöntötte, amerre járt, és megújította a védők erejét. Mindig túlerő szorongatta, ám ő és bajtársai mégis mindig visszaverték a támadókat. Ander Elessedil valahogyan saját lénye fölé emelkedett ezen a napon, oly megveszekedetten tusázva, hogy úgy tűnt, semmi sem állhat meg ellene. A démonok mindegyre megpróbálták porrá zúzni, mert hamar felismerték, hogy ez az ember az elf védelem lelke. Többször is úgy rémlett, sikerülni fog, amikor körülhemzsegte a fekete ár. De ő mindannyiszor kivágta magát, és megfutamította a démonokat. A hősök napja volt ez, mert Arborlon minden védőjét felvillanyozta a herceg vitézsége. Eventine Elessedil bajnok módjára küzdött fia oldalán, puszta jelenlétével buzdítva az elfeket. Allanon is ott volt, köpenyes alakja fejjel emelkedett ki a páncélos küzdők közül, kezéből kék tűz lövellt a tomboló démonokra. Kétszer törtek át a szörnyek a harmadik rámpa kapuján, és a hegyi trollok Amantar vezetésével kétszer verték vissza őket. A harmadik rohamot Stee Jans és a Szabad Cohors törte meg irgalmatlan ellentámadással, a második rámpáig söpörve a démonokat, egy darabig még azzal is fenyegetve őket, hogy visszafoglalja a kaput. A Carolan peremén az elf lovasság és a törpe utászok lökték vissza a mélybe a démonok falkáit, amelyeknek sikerült megmászniuk a kőasztalt, és oldaltámadással fenyegették az Elfitch védőit.

De Ander vezette őket, Ander adott nekik új erőt, mikor úgy tűnt, nem bírják tovább. Amikor a nap véget ért, és sötétedni kezdett, a démonok kénytelen voltak ismét visszavonulni. Dühösen vijjogva széledtek szét a mélyben, a fák között. Arborlon már második napja tartott ki. Ez volt Ander Elessedil csillagórája. Ám a város védőitől elfordult a szerencse. Leszállt az est, és a démonok újra támadtak, csak arra várva, hogy kihunyjon a fény, és máris hömpölyögtek elő az erdőből, hogy elsöpörjék az elf védelmet. Egyenként oltották ki az Elfitch alsóbb szintjein gyújtott fáklyákat, miközben a harmadik rámpa kapujához közeledtek. A védők fogcsikorgatva állták a rohamot. Az óriás hegyi trollok a kaput torlaszolták el, az elfek és a Cohors katonái a falakon harcoltak. De a roham túl erős volt, a kapu bedőlt, szárnyai felpattantak. Özönlöttek a résbe a démonok, karmaikkal hasítottak utat maguknak. A magaslatokon is kezdtek áttörni. Tucatszám siklottak át a fekete alakok a szirten őrjáratozó lovasok között és eszük nélkül nyargaltak a város felé. Száznál is többen az Élet Kertjeit rohanták meg, tudva, hogy ott áll a dolog, amelynek évezredeken át voltak foglyai. A Fekete Őrség katonái fogadták őket, akik azt a parancsot kapták, hogy az utolsó emberig védjék erős várukat, az ősi fát. A démonok őrjöngve támadtak, de a Fekete Őrség dárdái széthasogatták őket.

A Carolan déli peremén, ott, ahol korábban egy melléklépcső vezetett fel a folyótól, egy démoncsapatnak sikerült alagutat fúrnia a törpe csapdák alatt, és feljutott a magaslatra. Megkerülték a Fekete Őrséget és az Élet Kertjeit, a fennsík szélén gyújtott fáklyák mögötti sötétségben, keleti irányban leosontak a Carolanról, és a város felé iramodtak. Lecsaptak fél tucat sebesült elfre, akik csatából tartottak hazafelé, és megölték őket. Talán több áldozat is esett volna, ha nem jön a törpe utászok őrjárata, akik az elfekkel karöltve vigyázták a város határait. Rádöbbentek, hogy a démonok áttörtek a szirt védőin, és a halálsikolyok nyomán megtalálták a gyilkosokat. Mire a tusa véget ért, már csak három törpe állt a lábán, de minden démon kimúlt. Hajnalra a magaslatokat megtisztították, az ostromlót megint visszaszorították. Ám az Elfitch harmadik rámpája elveszett, és a negyedik is veszélyben forgott. A kőasztal lábánál a démonok ismét összevonták erőiket. Fülrepesztő rikoltással hömpölyögtek föl a rámpán. Az elsők hatalmas faltörő kost cipeltek, nekicsapták a kapunak, betörték a deszkát, és átzúdultak a résen. Trollok és elfek sebesen szoros falanxot formáltak, lándzsáik és dárdáik acélja mélyen belehasított a vonagló fekete alakokba. Ám a démonok addig rohamozták a védőket, míg vissza nem űzték őket az ötödik rámpa bástyafalai mögé.

Kétségbeejtő pillanat volt. Az Elfitch hét szintje közül négy elesett. A démonok félúton tartottak a csúcs felé. Ander, a Honi Gárda gyűrűjében maga köré gyűjtötte a védőket, akiket Amantar és Kerrin vezetett. A démonok támadtak, döngették a rámpa kapuját. És mikor már úgy látszott, mindjárt áttörnek, megjelent a falon Allanon, és magasba emelte karjait. Kék láng rohant végig a rámpán, széles folyosót nyitott az ostromlók között, hamuvá égette a faltörő kost, és a démonok meghátráltak. Egész délelőtt az ötödik rámpa elf védelmét akarták összeroppantani. Délre sikerült. Két behemót emberevő óriás tolakodott előre, és nekilódultak a kapunak, egyszer, kétszer. Hullott a vas és a fa, a kapu betört. Az óriások feldübörögtek a rámpára, a védők szétszóródtak. Egy maroknyi hegyi troll megpróbálta megállítani az óriásokat, de azok úgy söpörték félre őket, mintha a kershaltiak papírból lennének. Ander ismét maga köré gyűjtötte katonáit az ellentámadásra, de a démonok túl sokan voltak, áradatként zúdultak át a romos kapun, elsodorva a védőket. Aztán letaglózták Eventine Elessedil lovát, miközben a fönti kapuhoz vágtatott, és az öreg király a rámpára zuhant. A démonok vonítva vetették rá magukat. Meg is ölik, ha Stee Jans és maroknyi katonája nem állja útjukat kardot forgatva. Eventine fáradságosan feltérdelt a határvidékiek mögött, szédelegve, véresen, de élve.

Kerrin repült a segítségére a Honi Gárdával, és elmenekítették a királyt a csatából. A Szabad Cohors katonái még egy darab ideig állták a sarat, aztán őket is elsöpörték. Az elfek hiába próbálták feltartóztatni a démonokat. A támadást az emberevő óriások vezették, akik bezúzták a kaput, és kásává taposták, akit értek. Ander Elessedil elébük ugrott, hogy feltartóztassa őket, az Ellcrys-jogart magasba emelve kiáltott a város védőiért, ám a támadók túlságos erővel jöttek. Amantar és Stee Jans élethalálharcot vívtak a falaknál, semmiképp sem tudták átvágni magukat az elf hercegig. Ander egy rémítő percig egy szál maga állta a rohamot. De csak egy percig. A hatodik kapunál Allanon füttyentett Daynnak, aki alászállt a Carolanról. A druida szó nélkül kiragadta a meghökkent Szárnyas Lovas kezéből Táncos gyeplőjét, és felszökkent az óriás griffiliadárra. A következő percben már ereszkedett is lefelé, fekete köntöse vitorlaként lobogott. Táncos vijjogva lecsapott, csőrével-karmával tépte az Andert szorongató démonokat.

A fekete alakok visítva iszkoltak. Kék láng lövellt a druida ujjaiból, a rámpa tűzbe borult. A druida felrántotta maga mögé a megdöbbent Andert, kiáltott a griffnek, mire Táncos fölcsapott a magasba; alattuk az utolsó védők vonultak vissza nagy sietve a hatodik rámpa kapuja mögé. Még néhány másodpercig lángolt a druidatűz, aztán lobbant egyet és kialudt. A démonok őrjöngve rohantak a menekülő védők után. De mostanra már a törpe utászokat is riasztották a szirt tetején. Forogni kezdtek a csörlők és a csigák, feszültek az ékekre erősített láncok. Browork nagy gonddal álcázott csapdája összecsapódni készült. A láncok húzásától recsegve-ropogva omlottak össze az Elfitch alatt a meggyengült támasztékok. A rámpa a hatodik szinttől lefelé megremegett, beroggyant, széthullott. A démonok törmelékfelhőben tűntek el. Sivítástól, vijjogástól lett sűrű a levegő; a rámpa alsó szakasza nem létezett többé. Amikor felszállt a por, a hatodik rámpa kapujától a negyedikig sziklazúzalék és törött gerendák torlasza maradt az Elfitchből. Az omladékba démonok összezúzott dögtetemei ágyazódtak. A túlélők a záporozó köveket és törmeléket kerülgetve, rohanvást igyekeztek lefelé, és eltűntek a fák között. Ezen a napon nem rohamozták többször Arborlon városát.

AZ ÚJABB FEJSEBET KAPOTT, és kisebb vágásoktól is vérző Eventine Elessedilt elszállították az Elfitch tetején tomboló ütközetből palotája védelmébe. Ott a hűséges Gael vette gondjaiba, kimosta, bekötözte a sebeket, és ágyához támogatta az uralkodót, majd magára hagyta, hadd aludjék. Dardan és Rhoe vigyázta az elfek királyának álmát. Ám Eventine nem aludt. Nem bírt. Feküdt az ágyán, párnákkal feltámasztva, és vigasztalan reménytelenséggel bámulta sötétedő szobáját. A Cohors, a törpék és a trollok támogatása ellenére a csata még mindig vesztésre áll. Minden védelmük összeomlott. Még egy nap, talán kettő, aztán az Elfitch hatodik és hetedik kapuja is elesik. A démonok fönt lesznek a Carolanon. Az pedig a vég. Az óriási túlerő egykettőre legázolja a védőket. Nyugatföld elbukik, az elfek földönfutók lesznek. Kibírhatatlan gondolat volt. Ha a démonok győznek, ez azt jelenti, hogy Eventine Elessedil nem teljesítette a kötelességét. Nemcsak saját népét hagyta cserben, de Négyföld valamennyi népét – mert a démonok, most, hogy lerázták a Tilalmat, nem fognak megállni Nyugatföldnél. És az ősei, akik oly sok évszázada, hogy már számolni sem érdemes, létrehozták a Tilalmat? Létrehozták; de fenntartását utódaikra ruházták, akiknek gondoskodniuk kellett róla, hogy erős maradjon. Ám, mikor feje tetejére állt az óvilág, és újjászülettek a fajok, a Tilalmat elfelejtették; mindenki elfelejtette. Még a Választottak is alig valamivel tartották többre történelmi epizódnál, legendánál, amely egy másik korról szól: a múltról vagy a jövőről, de sohasem a jelenről. Torka összeszorult.

Ha Arborlon elesik, ha Nyugatföld elvész, az ő kudarca lesz. Az övé! Acélkék pillantása megkeményedett a haragtól. Nyolcvankét éve él ezen a földön, és ebből több mint félszázadon át volt vezetője népének. Sokat elvégzett ez alatt az idő alatt – és most oda minden! Arionra gondolt, elsőszülöttjére, a fiúra, akinek élnie kellene, hogy folytassa, amiért az apja annyit küzdött, Kael Pindanonra, régi bajtársára, hív követőjére. Az elfekre gondolt, akik elhullottak a Sarandanon és Arborlon védelmében. Mind meghaltak, semmiért. Lejjebb csúszott a takaró alatt, és azon töprengett, mire van még lehetőségük; milyen taktikát alkalmazhatnak, milyen erőforrásból meríthetnek, ha a démonok ismét támadnak. Agyában egymást kergették a gondolatok, de valahol mélyen a reménytelenség ólálkodott. Nincsenek elegen! Sohasem lesznek elegen! Miközben kapkodva keresett válaszokat az önmagának feltett kérdésekre, hirtelen eszébe jutott Amberle. Olyan megrendítő váratlansággal jött a gondolat, hogy a király egyszerre felült. Az utóbbi néhány nap zűrzavarában teljesen megfeledkezett az unokájáról, az utolsó Választottról, aki Allanon szerint az elf nép egyetlen reménye. Szomorúan tűnődött, hogy vajon mi lehet most Amberlével?

Visszafeküdt, bámulta a sűrűsödő sötétséget az ablakfüggönyön túl. Allanon azt mondta, hogy Amberle él, valahol a legsötétebb Délföldön jár, de Eventine kételkedett benne, hogy a druida csakugyan tudná. Porba sújtó gondolat volt. Nem is akarja tudni, ha a kislány meghalt. De nem, ez hazugság! Tudnia kell! Erőt vett rajta a keserűség. Minden elvész – a családja, a népe, az országa, minden, amit szeretett, minden, ami értelmet adott az életének! Ez annyira nem tisztességes, hogy már érthetetlen. Nem, ennél többről van szó. Annyira nem tisztességes, hogy már elfogadhatatlan. Ha elfogadná, akkor neki is vége lenne. Behunyta a szemét, mert bántotta a fény. Hol jár Amberle? Tudnia kell! Meg kell találnia a módját, hogy elérjen hozzá, hogy segíthessen rajta, ha segítségre van szüksége. Meg kell találnia a módját, hogy visszahozza! Vett egy mély lélegzetet, majd még egyet. Amberlére gondolva aludt el.

SÖTÉT VOLT, MIKOR FELRIADT. Először maga sem tudta, mi ébresztette. Még álomittas volt, gondolatai csapongtak. Hang volt, gondolta, kiáltás. Feltámaszkodott a párnákon, és a szobát kémlelte. Sápadt, fehér holdfény szűrődött át az összehúzott függönyökön, fakó vonalakkal rajzolta körül a bereteszelt, kétszárnyú ablakot. Eventine értetlenül várakozott. Azután egy másik hangot hallott, egy hirtelen, meghökkent, fojtott hörrenést, amely szinte azon nyomban el is enyészett. Kintről hallatszott, a folyosóról, ahol Dardan és Rhoe őrködött a szobája előtt. A király lassan felült, belefúrta tekintetét a homályba, hegyezte a fülét, hogy jobban halljon. Ám semmi sem törte meg a mély, baljós csendet. Eventine az ágy szélére csúszott, és egyik talpát óvatosan leeresztette a padlóra. Az ajtó lassan megnyílt, beengedte a folyosói olajlámpák fényét. A király megkövült. Manx jött be a résen. Nagy teste lekushadt, fejét gazdája felé fordította, aki az ágyon ült. A farkaskutya szeme úgy villogott, mint a macskáé, sötét pofája vértől volt csíkos.

De főleg a mellső lába és a mancsa döbbentette meg a királyt; a félhomályban szakasztott olyannak tűnt, mintha egy démon szíjas alkarját és karmait látná. Manx átsiklott az olajlámpák fényéből az árnyékba. Eventine hitetlenkedve hunyorgott. Bizonyos, hogy félig még alszik, ezért képzeli, hogy Manx nem Manx, hanem valami más. Az eb lassan közeledett, a király láthatta, amint barátságosan csóválja a farkát. Nagyot fújt megkönnyebbülésében. Ez csak Manx!, mondta magának.

– Manx, öregfiú… – kezdte, de elakadt a szava. Észrevette, hogy a kutya vörös nyomokat hagy a padlón. Manx a torkának ugrott, sebesen, hangtalanul, tátott pofával, kimeresztett karmokkal. Ám Eventine gyorsabb volt. Fölrántotta maga előtt az ágytakarót, ráborította a rúgkapáló állatra, megcsavarta, keményen az ágyhoz csapta a kutyát, és a nyitott ajtóhoz ugrott. Szempillantás alatt a folyosón termett, bevágta az ajtót. Hallotta a zárnyelv kattanását.

Testén kiütött a verejték. Mi ez? Szédelegve visszatántorodott az ajtótól, és majdnem átesett Rhoe élettelen testén, amely a folyosón hevert. Elharapták a torkát. Eventinenel forgott a világ. Manx? Miért tenne Manx…? Csakhogy ez nem Manx! Ez az akármicsoda, ami bejött a hálószobájába, ez nem Manx, csak egy dolog, amely Manx képét öltötte magára. Zsibbadtan indult el a folyosón, Dardant keresve. A főbejáratnál találta meg, lándzsával a szívében.

Akkor kivágódott a hálószoba ajtaja, és a folyosóra szökkent a dolog, amely Manx képét viselte, de nem a kutya volt. Eventine a bejárathoz ugrott, lázasan kapott a kilincs után. Nem nyílt, az ajtót bezárták. Az öreg király megfordult, és nézte a fenevadat, amely vörös pofáját tátva osont felé. Félelem rohanta meg, olyan iszonyú félelem, hogy egy pillanatra majdnem engedett neki. Csapdába esett a tulajdon házában. Senki sincs itt, hogy segítsen. Egyedül van. Jött a szörnyeteg a hosszú folyosón, lélegzete lassan fűrészelt a csöndben. Démon, gondolta Eventine iszonyattal, egy démon, amely azt játssza, hogy ő Manx, a hűséges öreg Manx. Eszébe jutott az ébredés, azután, hogy a Sarandanon elesett; itt találta Marxot, és hirtelen az az eszelős gondolata támadt, hogy ez nem Manx, hanem valami más. Érzékcsalódásnak hitte, pedig nem volt igaza. Manx nem él, napok, talán már hetek óta halott…

És még csak most zuhant rá teljes súlyával a rettenetes igazság. Tanácskozásai Allanonnal, mikor kidolgozták a féltő gonddal titkolt terveket Amberle védelmére – mindegyiken ott volt Manx! Vagy a démon Manx képében. Allanon figyelmeztette, hogy kém lappang az elf táborban – egy kém, amely egész idő alatt olyan közel volt hozzájuk, mint ők egymáshoz. Az öreg király arra gondolt, hányszor simogatta meg azt az őszbe csavarodott fejet, és borsódzott a háta.

A démon már négy méterre sem volt. Tátott pofával, karmos mellső lábait begörbítve araszolt feléje. Eventine tudta, hogy vége. Aztán valami történt benne, de olyan hirtelen, hogy minden mást elfelejtett. Szökőárként söpört végig rajta a harag, mert félrevezették, mert ez a hazugság emberek halálát okozta, és főleg, mert tehetetlen volt, csapdába esett vadnak érezte magát a tulajdon otthonában. Izmai megfeszültek. Az összerogyott Dardan mellett hevert a rövid kard, az elf vadász kedvenc fegyvere. A király, egyfolytában a démon szemébe nézve, óvatosan elmozdult az ajtótól. Ha meg tudná szerezni a kardot… A démon egy váratlan ugrással áthidalta a távolságot kettejük között. Az elf király fejét vette célba. Eventine maga elé kapta a karját, hogy az arcát védje, és hanyatt esett. Alkarját karmok és agyarak marcangolták, de sikerült erőteljesen oldalba rúgni a fajzatot. A démon bucskázva tűnt el a bejárat homályában. A király sebesen átfordult, átvetődött Dardanon, megragadta a kardot, felugrott és szembefordult támadójával.

Elállt a lélegzete, mert a sötét zugból előcsoszogó alak nem Manx volt, hanem valami más. Még akkor is változott, mikor a király felé araszolt; már nem kutya volt, hanem egy ösztövér, fekete lény, a teste szíjas és szőrtelen. Négy lábon járt, minden lába karmos kézben végződött, fülig érő szájában agyarak villogtak. Körözni kezdett, időnként ráállt a hátsó kezére, a mellsőkkel támadást mímelt, mint egy öklöző, és közben sziszegett a gyűlölettől. Egy Alakos, gondolta Eventine, és megálljt parancsolt a félelem újabb rohamának. Olyan démon, amely azzá változik, amivé akar.

Az Alakos hirtelen rávetette magát, karmai véresre hasogatták Eventine vállát és oldalát. A király hozzávágott a kardjával, de későn, a fajzat kitért a penge elől. Lassan kerülgette Eventine-t, mint macska a sarokba szorított zsákmányt. Gyorsabbnak kell lennem, gondolta az öreg király. A démon ismét ugrott, színleg Eventine mellkasának, de átsiklott a penge íve alatt, és feltépte a bal lábikra izmait. Olyan fájdalom nyilallt a király lábába, hogy térdre esett. Látása egy pillanatra elhomályosodott, majd kitisztult, és kényszerítette magát, hogy fölálljon. Az Alakos előtte guggolt és várt. Amikor a király nem esett össze, a démon ismét körözni kezdett. Vér patakzott Eventine gyöngülő testéből.

Ezt a csatát is elveszíti, gondolta bőszülten, és meg fog halni, ha nem talál ki valamit a szörnyeteg ellen. A démon egyre körözött, hol fölegyenesedett, hol meggörnyedt. A király megpróbálta sarokba szorítani, de az Alakos fürgén kitört, túl gyors volt a sebesült öregembernek. Eventine felhagyott az üldözéssel, úgysem ért el vele semmit. A démon sziszegve körözött tovább. Majd az elf király kétségbeesett játékba fogott; úgy tett, mintha megbotlana és elesne. Belé-hasított a fájdalom, amikor nehézkesen térdre zuhant, de sikerült a csel. Az Alakos azt hitte, hogy az öregembernek vége, és ugrott. Csakhogy ezúttal Eventine számított rá. A szörnyeteg szügyét találta, a penge csontokba-izmokba hasított. A fájdalomtól visító démon harapva-karmolva tépte ki magát. A vágásból zöldes-vörös váladék szivárgott, bemocskolta a fekete, sima testet. Egymással szemközt kuporgott az elf király és a démon, mindkettő sebesülten, mindkettő arra várva, hogy a másik kövesse el az első hibát. A démon megint körözni kezdett, véres nyomot húzva maga után a padlón. Eventine Elessedil megfeszülő izmokkal fordult utána a körmozgásnak. Vérével az ereje is elszivárgott, testét marcangolta a fájdalom. Tudta, hogy legföljebb percekig bírja. Az Alakos a torkának ugrott.

Olyan hirtelen történt, hogy a király hátratántorodott, annyi ideje maradt, hogy maga elé kapja kardot tartó kezét, és karjával védje az arcát. A démon nekivágódott, feldöntötte, tépte-szaggatta. Eventine feljajdult a fájdalomtól, amikor a karmok a mellébe hasítottak, és az agyarak összezárultak az alkarján. Ekkor felpattant a palota ajtaja, zárak törtek szilánkokra, zsanérok szakadtak. A sötét bejárat megtelt ordító fegyveresekkel. Valaki meghallotta, amikor a fájdalom önkívületében kiáltott! Valaki ide jött! Az Alakos visított, és kiegyenesedett az összeesett király fölött. Abban a pillanatban szabadon hagyta a torkát. Villogó ívet írt le Eventine kardja, a visítás hörgésbe fúlt, a démon csaknem teljesen levágott fejjel zuhant hátra. Mire a padlóra hullott, a segítség is odaért, és agyonszurkálták. Az Alakos rángott néhányat, aztán megdöglött. Eventine Elessedil nehézkesen föltápászkodott, még mindig markolva a kardot. Kék szeme kemény volt és töretlen, ám tagjai kezdtek zsibbadni. Mikor megfordult, Andert látta, aki feléje nyújtotta karját. Akkor az elf király megtántorodott, és elsötétült a szeme előtt a világ.

XLIII.

MINT HALÁL ÚRNŐ jött el a halandókért, magasabban még Allanonnál is, hosszú szürke hajában belladonnával, nyúlánk alakjáról leomló, uszályos fekete köntösének selyme susogott a torony mély csendjében. Gyönyörű volt, az arca finom és átszellemült, a bőre szinte áttetszően fehér. Kortalannak, időtlennek látszott, mintha öröktől fogva lett volna, és lenne ezután is, mindörökkön-örökké. A pálcaemberek félrehullottak az útjából, tagjaik halkan zörögtek a félhomályban. Rájuk se hederített, különös ibolya-lila tekintete a három megkövült alakra szegeződött. Kinyújtotta törékeny kezecskéjét, ujjai hívogatón begörbültek.

– Mallenroh! – súgta Hebel a nevét másodszor, és reményteli volt a hangja. Elnémult. A tökéletes arc teljesen kifejezéstelenül tekintett le rá. Majd Eretriára nézett, végül Wilre. A völgylakót kirázta a hideg.

– Mallenroh vagyok – mondta lágy, hűvös hangon. – Miért jöttetek ide?

Senki sem szólt, minden szem a boszorkányt bámulta. Ő várt egy darabig, majd intett sápadt kezével.

– A Katlan tiltott terület. Ember ide nem teheti be a lábát. A Katlan az én otthonom, ahol nékem adatott minden hatalom élet és halál fölött. Aki kedvemre való, annak életet adok, aki nem, annak halált. Mindig így volt, mindig így lesz. – Most egyenként nézte végig őket, ibolya-lila tekintetétől senki sem fordulhatott el. Utoljára Hebelen állapodott meg a pillantása. – Ki vagy, öregember? Miért jöttél a Katlanba? – Hebel nyeldekelt.

– Mert kerestem… azt hiszem, téged kerestelek. – Szavai egymásba botlottak. – Hoztam neked valamit, Mallenroh.

A boszorkány a kezét nyújtotta.

– Mit hoztál nekem? – Hebel levette a hátizsákját, fölcsapta a hajtókát, belekotort, keresgélt, majd kiemelt egy simára csiszolt alakot, egy tölgyfából faragott szobrot. Oly tökéletesen valósághű képe volt Mallenrohnak, mintha ebből a faragványból kelt volna életre. A boszorkány elvette az öregembertől a szobrocskát, megszemlélte, lassan végigfuttatva karcsú ujjait a fényes felületen.

– Szép darab – állapította meg.

– Te vagy az – sietett közölni Hebel. Mallenroh ismét ránézett, és Wilnek egyáltalán nem tetszett ez a nézés. Halvány és fagyos volt a mosoly, amellyel az öregembert méregette.

– Ismerlek téged – mondta, majd elhallgatott, újra szemügyre vette a ráncos arcot. – Rég volt, a Katlan peremén, mikor még fiatal voltál. Egy éjszakát adtam neked…

– Nem felejtettem el – súgta Hebel, a faragványra mutatva. – Nem felejtettem el… hogy milyen voltál.

Gazdája lábánál Himpellér lekushadt a kőpadlóra, és nyüszített. Az öregember meg sem hallotta. Beleveszett a boszorkány szemébe. Mallenroh lassan csóválta szürke fejét.

– Szeszély volt, esztelen! – suttogta. Kezében a szoborral elfordult az öregembertől, és Eretriához lépett. A romanó lány rémülettől kitágult szemmel bámult rá.

– Te mit hoztál nekem? – kérdezte évődve Mallenroh. Eretria szólni sem bírt. Kétségbeesetten pillantott Wilre, majd vissza Mallenrohra. A boszorkány végighúzta kezét a lány szeme előtt, olyan mozdulattal, amely egyszerre volt megnyugtató és parancsoló.

– Szép darab – mosolygott Mallenroh. – Magadat hoztad? – Eretria egész karcsú testében remegett.

– Én… nem, én…

– Szereted őt? – Mallenroh hirtelen rámutatott Wilre, és a völgylakó felé fordult. – Mert, azt hiszem, ő valaki mást szeret. Talán egy elf lányt? Így van? – Wil bólintott. A boszorkány furcsa szeme fogva tartotta.

– Nálad van a varázslat.

– Varázslat? – hebegte Wil. Mallenroh keze visszabújt a fekete köntös alá.

– Mutasd meg. – Olyan kényszerítő volt a hangja, hogy Wil Ohmsford, mielőtt észbe kapott volna, már ki is nyitotta az öklét, amely a bőrszütyőt markolta. Mallenroh alig észrevehetően bólintott. – Mutasd meg – ismételte.

A völgylakó tehetetlenül kiborította a Tündérköveket a tenyerébe. A Kövek villogtak és parázslottak. Mallenroh lélegzet után kapott, keze a Kövekért nyúlt.

– Tündérkövek – szólt lágyan. – Kék a Keresőnek. – Wilre nézett. – Ez lenne a te ajándékod? – Wil szólni akart, de annyira fázott belül, hogy egy hang sem jött ki a torkán. Mallenroh belefúrta a pillantását, és a völgylakó elrémült attól, amit a szemében látott. A boszorkány megmutatta, mit képes művelni vele. Mallenroh hátralépett. – Szösz! – kiáltotta. Az árnyékból elősiklott egy apró, bundás, gnómszerű lény, akinek fonnyadt, öreg ábrázata volt. A boszorkányhoz futott, és riadtan pillogott föl a hideg arcba.

– Igen, úrnő. Szösz csak téged szolgál.

– Ajándékok… – mosolygott Mallenroh bágyadtan. Szösz kezébe nyomta fából faragott mását, majd visszalebbent Hebelhez. Szösz loholt utána, és meglapult a palást redői között. – Öregember – mondta Mallenroh, egészen közel hajtva sápadt arcát Hebeléhez –, mit akarsz, mit csináljak veled? – Hebel mintha eszméletre tért volna. A szeme már nem volt réveteg. Elkapta a pillantását a boszorkányról, aztán visszanézett.

– Velem? Nem tudom. – Mallenroh hidegen mosolygott.

– Talán itt kellene maradnod a Katlanban.

– Nem baj – válaszolta egykedvűen Hebel, mint aki érzi, hogy a boszorkány úgyis azt teszi vele, amit akar. Fölnézett. – Csak a kis elfek, Mallenroh. Segíts nekik. Te képes vagy…

– Segíteni? – vágott a szavába a nő. Az öregember bólintott.

– Ha azt akarod, hogy maradjak, akkor maradok. Nekem már úgyis mindegy. De őket engedd el. Add meg nekik a segítséget, amire szükségük van. – Mallenroh puhán nevetett.

– Esetleg van valami, amivel segíthetsz nekik, öregember.

– Megtettem mindent, ami…

– Talán mégsem. Ha azt mondom, hogy még valamit tehetsz, hajlandó leszel rá?

Mereven nézte az öregembert. Wil látta, hogy játszik Hebellel. Az tétovázott.

– Nem tudom.

– Dehogynem tudod – felelt Mallenroh lágyan. – Nézz rám. – Hebel fölemelte a fejét. – Ezek a barátaid. Akarsz nekik segíteni, ugye? – A völgylakó magánkívül volt. Rettenetes sejtése támadt, de moccanni sem bírt, egyetlen hanggal sem tudta figyelmeztetni Hebelt. Felvillant előtte Eretria rémült arca. A lány is érezte a bajt. Hebel is megérezte. De ő azt is tudta, hogy nem menekülhet. A boszorkány szeme közé nézett.

– Akarok segíteni. – Mallenroh bólintott.

– Akkor segíteni fogsz. Megérintette az öregember arcát. Hebel látta a boszorkány szemében, mi lesz belőle. Himpellér fölugrott és vicsorított, ám gazdája megragadta a nagy kutya nyakát, és keményen tartotta. Az ellenállás ideje lejárt. A boszorkány ujjai gyöngéden cirógatták a szakállas arcot. Hebel hirtelen fásultságot érzett. Ne!, akarta ordítani Wil, de már késő volt. Mallenroh ráborította palástját az öregre és a kutyájára, Hebel és Himpellér nyomtalan eltűnt. A palást még egy percig takarta őket, aztán lehullott. Mallenroh egyedül állt, kezében egy tökéletesen élethű fafaragvánnyal, amely az öregembert és a kutyát ábrázolta.

– Így segíthetsz nekik a legjobban – mosolygott hidegen.

Átadta a faragványt Szösznek, majd Eretriához fordult.

– Hát veled mihez kezdjek, szépség? – suttogta. Fölemelte a kezét, előreszögezte a mutatóujját. A mozdulat térdre kényszerítette Eretriát, meghajtotta a fejét. Mallenroh ujjai begörbültek, és Eretria a megadás mozdulatával nyújtotta a karját a boszorkány felé. Könnyek peregtek az arcán. Mallenroh szó nélkül szemlélte egy darabig, majd hirtelen Wilhez fordult.

– Szeretnéd végignézni, amint belőle is fafigura lesz? – Hangja késként hasított a völgylakóba, aki még mindig nem bírt szólni. – Vagy esetleg az elf lányból? Mert ugye tudod, hogy ő is az enyém. – Nem várt feleletet, tudta, hogy a kérdezett úgyse válaszolhat. Előrelépett, és annyira meghajlította magas termetét, hogy az arca egészen közel legyen a völgylakóéhoz. – A Tündérköveket kívánom, te pedig nekem fogod adni őket. Nekem fogod adni, kicsi elf, mert tudom, hogy ha erővel venném el, használhatatlanok lennének. – Ibolya-lila pillantása égőn fúródott Wil szemébe. – Enyém lesz a mágiájuk, megértetted? Sokkal jobban ismerem az értéküket, mint te. Öregebb vagyok ennél a világnál és összes fajainál, öregebb a druidáknál, kik Paranorban játszódtak oly varázslatokkal, amelyeket nővérem és én akkor már réges-rég a kisujjunkból ráztunk ki. Ugyanígy van ez a Tündérkövekkel. Noha nem elf vérből való vagyok, véremben elegyedik az összes fajok vére, ezért parancsolhatok erejüknek. Ám még én sem törhetem meg a törvényt, amely felidézi hatalmukat. A Tündérköveket önként kell átadni. Önként is fogod.

Keze közeledett Wil arcához, majdnem megérintette.

– Van nekem egy nővérem, kicsi elf – Morag, annak hívja magát. Ezer éve lakunk itt a Katlanban, mi vagyunk a boszorkány nővérek, a bokor utolsó hajtásai. Valamikor réges-régen Morag durván megsértett, amit sose bocsátok meg neki. Már megszabadultam volna tőle, csakhogy hatalmunk hajszálra egyforma, így egyikünk sem győzhet. Ámde a Tündérköveknek oly mágiájuk van, mellyel nővérem nem bír! Ezzel a mágiával képes leszek leszámolni Moraggal! Morag, gyalázatos Morag! Ó, mily édes, hogy szolgálómmá teszem, akár e pálcaembereket! Ó, mily édes, hogy elnémítom azt a gyűlöletes hangot! Ó, kicsi elf, de sokáig vártam, hogy megszabadulhassak tőle! De sokáig!

Egyre följebb emelte a hangját, míg végül a torony minden köve a szavait visszhangozta. A gyönyörű, hideg arc visszahúzódott a völgylakótól, a vékony karok eltűntek a fekete köntös alatt. Wil Ohmsfordról dőlt a verejték.

– Te a Tündérköveket ajándékozod nekem! – suttogta a boszorkány. – Én viszont életedet és a leányok életét. Fogadd el az ajándékomat! Emlékezz az öregemberre. Erősen gondolj rá, mielőtt határoznál.

Elhallgatott, mert nyílt a torony ajtaja, és bebújt egy maroknyi pálcaember. Zörgő lábakon rajzották körül a boszorkányt. Mallenroh lehajolt hozzájuk, majd fölegyenesedett, és dermesztően nézett Wilre.

– Te egy démont hoztál a Katlanba! – kiáltotta. – Egy démont, ennyi év után! Meg kell találni, és el kell pusztítani! Szösz, az ajándékát! – Előszaladt a fonnyadt arcú, bundás lény, elvette a tehetetlen völgylakótól a tarsolyt és a Tündérköveket. Rásandított Wilre, aztán visszabújt Mallenroh palástja alá. A boszorkány fölemelte a kezét, és a fiatalember hirtelen elgyöngült. – Emlékezz arra, amit láttál, kicsi elfl – Hangja mintha valahonnan messziről szólt volna. – Én osztom az életet és a halált. Okosan válassz!

Elsuhant a völgylakó mellett és távozott. Wil ereje elapadt, szeme előtt összefolyt a világ. Mellette Eretria összeesett a torony padlóján. Aztán ő is összeroskadt. Az volt az utolsó emléke, hogy pálca-ujjak ragadják meg szorosan.

XLIV.

– WIL! WIL! – Neve végigvisszhangzott a fekete homályon. Valahonnan nagyon messziről, nagyon magasról jött a sötétségen át, és tétován megérintette álmában. Lomhán fészkelődött, úgy érezte, béklyók és koloncok nyűgözik. Erőlködve kinyúlt magából, keresgélt… – Jól vagy, Wil?

A hang Amberléé volt. A völgylakó pislogott, kényszerítette magát, hogy fölébredjen.

– Wil! – Feje Amberle ölében nyugodott, Amberle arca hajolt fölé, Amberle hosszú, gesztenyebarna hajának fátyla takarta el.

– Amberle? – kérdezte álmosan, és ülő helyzetbe tornázta magát. Majd szótlanul kinyújtotta a karját, és magához szorította a lányt.

– Már azt hittem, elveszítettelek – sikerült kinyögnie.

– Én ugyanezt hittem. – Amberle halkan nevetett, és szorosan átölelte az ifjú nyakát. – Egyfolytában alszol órák óta, amióta idehoztak. – A völgylakó bólogatott. Csak most csapta meg az orrát a penetráns tömjénszag. Ettől volt ő ilyen kótyagos. Gyöngéden elengedte az elf leányt, és körülnézett. Ablaktalan cellában voltak, amelynek feketeségében egyetlen, láncon lógó üvegtokba zárt fény világított, ugyanolyan, mint a többi, vagyis nem kellett hozzá sem olaj, sem kátrány, és nem füstölt. A cella egyik fala függőleges vasrudakból állt, amelyeket a padló és a mennyezet kövébe ágyaztak. A rácson egyetlen ajtó nyílt, amelyet az egyik oldalán zsanérok, a másikon kulcsra járó, tömör zár rögzített. A cellában volt egy vizeskorsó, egy vas mosdótál, törlőkendők, pokrócok és három szalmazsák. Az egyik matracon Eretria szuszogott. A rácson túl folyosó vezetett egy sötétségben elvesző lépcsőhöz. A völgylakó pillantását követve Amberle is ránézett a romanó lányra.

– Szerintem semmi baja, csak alszik. Mostanáig téged is hiába keltegettelek. – Wilnek csak most jutott eszébe.

– Mallenroh! – suttogta. – Bántott? – Amberle a fejét rázta.

– Alig szólt hozzám. Igazság szerint először azt se tudtam, ki ejtett fogságba. A pálcaemberek idehoztak, és akkor aludtam egy darabig. Aztán jött ő. Azt mondta, hogy mások is keresnek, akiket majd ugyanúgy elhoznak hozzá, mint engem. Aztán elment. – Tengerzöld szeme a fiatalember pillantását kereste. – Félek tőle, Wil. Gyönyörű, de olyan hideg.

– Ez egy szörnyeteg. Egyáltalán hogy talált meg? – Amberle elsápadt.

– Valami lekergetett a Katlanba. Egyszer se láttam, de megéreztem – valami gonosz volt, és engem keresett. – Egy pillanatra elhallgatott. – Futottam, ameddig bírtam, aztán másztam, végül összeestem. Nyilván a pálcaemberek találtak rám, és hoztak ide. Mallenroh-t éreztem meg, Wil? – A völgylakó a fejét rázta.

– Nem. Az Aratót. – Amberle egy darabig némán bámult rá, aztán lesütötte a szemét.

– És most itt van a Katlanban, ugye? – Wil bólintott.

– De a boszorkány is tud róla. Elment megkeresni. – Komoran mosolygott. – Talán elpusztítják egymást.

Amberle nem mosolygott vissza.

– Hogyan sikerült megtalálnod? – Mire Wil elmesélt mindent, ami azóta történt, hogy a bokrokba rejtette az elf leányt a Katlan peremén – a találkozást Eretriával, Cephelo és a romanók halálát, a Tündérkövek visszaszerzését, a száguldást visszafelé a Rengetegen át, a találkozást Hebellel és Himpellérrel, az utat le a Katlanba, a pálcaembereket, a szembenézést Mallenrohval. Azzal fejezte be, hogy mit művelt Hebellel a boszorkány.

– Szegény öregember – súgta Amberle könnybe lábadó szemmel. – Hiszen nem ártott Mallenrohnak. Miért kellett ezt tennie vele?

– Mallenroh kutyába se vesz minket – felelte Wil. – Egyedül a Tündérkövek érdeklik. Meg akarja szerezni őket, Amberle. Hebellel mindössze kényelmes példát lehetett statuálni valamennyiünknek, főleg nekem.

– De nem adod neki, ugye, nem? – A völgylakó habozva nézett rá.

– Ha az életünk múlik rajta, akkor igen. Ki kell jutnunk innen. – Az elf leány lassan ingatta a fejét.

– Azok után, amit Hebelről mondtál, nem hiszem, hogy valaha is elengedne, Wil – még akkor se, ha neki adod, amit akar. – A fiatalember hallgatott egy percig.

– Tudom, de talán üzletet köthetnénk vele. A Kövekért bármire hajlandó… – Elharapta a szót, hallgatózott. – Csss! Jön valaki! – Némán lesték cellájuk rácsai között a sötét folyosót. Valaki halkan csoszogott a lépcsőn. Aztán egy alak tűnt fel a fény peremén. Szösz volt.

– Ennivaló! – közölte vidoran, odamutatva a tálcán hozott kenyeret és gyümölcsöt. A cellához csoszogott, és átcsúsztatta a tálcát az ajtó alatti résen. – Jó étel! – mondta, és megfordult, hogy elmenjen.

– Szösz! – szólt utána Wil. A szőrmók visszafordult, és kérdőn bámult rá. – Nem maradnál itt, hogy beszélgessünk egy kicsit? – A fonnyadt arc széles mosolyra nyílt.

– Szösz fog beszélni veled. – A völgylakó Amberlére pillantott.

– A bokád? Tudsz járni? – A lány bólintott.

– Sokkal jobb. – Wil kézen fogta, és a tálcához vezette. Szótlanul leültek. Szösz a sötét lépcső legalsó fokára csüccsent, és félrehajtotta a fejét. Wil vett egy karéj kenyeret, beleharapott, és elismerően bólogatott.

– Nagyon jó, Szösz. – A vakarcs vigyorgott.

– Nagyon jó. – Wil elmosolyodott.

– Mióta vagy te itt, Szösz?

– Nagyon rég. Szösz az úrnőt szolgálja.

– Téged az úrnő csinált? Úgy, mint ezeket a pálcaembereket? – A szőrmók nevetett.

– Pálcaemberek! Kipp-kopp! Szösz az úrnőt szolgálja, de nem fából van. – A szeme fölragyogott. – Elf, mint te.

Wil meglepődött.

– De hát olyan apró vagy! És ez a szőr? – A saját kezére-lábára mutatott, aztán Szöszre. – Ezt ő csinálta?

Az elf vidáman bólogatott.

– Azt mondja, aranyos. Szösz aranyos lesz tőle. Ugrál, hempereg, játszik pálcaemberekkel. Aranyos. – Elhallgatott, az alvó Eretriára sandított. – Szép darab – mutatta. – A legszebb.

– Mit tudsz Moragról? – faggatta a völgylakó, meg se hallva ezt a leplezetlen rajongást. Szösz elfintorodott.

– Csúnya Morag. Nagyon gonosz. Régóta él a Katlanban, ő és az úrnő. Testvérek. Morag keleten, az úrnő nyugaton. Pálcaemberek mindkettőnek, de Szösz csak az úrnőnek.

– Szoktak kijárni a Katlanból, Morag és az úrnő? – Szösz komolyan rázta a fejét.

– Soha.

– Miért?

– Katlanon túl nincs mágia – vigyorgott ravaszul Szösz. Wil olyasmit tudott meg, amit eddig nem is gyanított. Tehát a boszorkány nővérek hatalmának is vannak korlátai; véget ér a Katlan peremén. Ez magyarázza, hogy miért nem látta őket emberfia széles Nyugatföldön. Felcsillant egy parányi remény. Ha sikerülne kereket oldaniuk a Katlanból…

– Miért gyűlöli ennyire az úrnő Moragot? – kérdezte Amberle. Szösz gondolkozott egy percig.

– Réges-régen volt egy férfi. Úrnő azt mondja, gyönyörű férfi. Az úrnő akarta. Morag akarta. Mindegyik el akarta venni a férfit. A férfi… – Egymásba akasztotta két keze behajlított ujjait, majd szétrántotta. – Nincs többé. Elment. – Megcsóválta a fejét. – Morag megölte a férfit. Gonosz Morag.

Gonosz Mallenroh, gondolta Wil. Mindenesetre most már világos, mit éreznek egymás iránt a boszorkány nővérek. Úgy döntött, hogy kiszedi Szöszből, mit tud még a Katlanról.

– Szoktál kijárni a toronyból, Szösz? – kérdezte. A ráncok büszke vigyorba szaladtak szét.

– Szösz az úrnőt szolgálja. – Wil ezt igennek vette.

– Jártál valaha Sziklaszálnál? – kérdezte.

– Mentsvárban – vágta rá Szösz. Halotti csönd lett. Amberle megmarkolta Wil karját. A völgylakót annyira meghökkentette a váratlan felelet, hogy szólni sem tudott. Összeszedte magát, előrehajolt, cinkos mozdulattal begörbítette mutatóujját. Szösz, ugyanúgy félrehajtott fejjel, egy ujjnyival közelebb araszolt.

– Tárnák és alagutak, amelyek tekeregnek és kanyarognak – mondta Wil. – Könnyű ám eltévedni azokban az alagutakban, Szösz. – A bundás elf a fejét rázta.

– Szösz nem.

– Nem? – ütötte a vasat Wil. – Hát az üvegajtó, amelyik nem törik?

Szösz egy darabig gondolkozott, aztán izgatottan összecsapta a kezét.

– Nem, nem, csak tettet-üveg. Szösz lát tettet-üveget. Szösz az úrnőt szolgálja. – A fiatalember javában próbálta kihüvelyezni ennek a válasznak az értelmét, amikor Szösz valamit mutatott mellettük. – Nézd! Hahó, halihó, szép darab! – A völgylakó és az elf leány megfordult. Eretria végre fölébredt. A szalmazsákon ült, fekete fürtjei előrehullottak, miközben a tarkóját dörgölte. Lassan fölemelte a fejét, nyitotta volna a száját, aztán látta, hogy Wil az ajkához emeli az ujját. Pillantása arrébb vándorolt, és észrevette a rácson túl Szöszt, aki a cellától úgy háromméternyire guggolt, és szélesen vigyorgott.

– Halihó, szép darab! – ismételte Szösz, és tétován fölemelte a kezét.

– Hahó – felelte bizonytalanul a lány, majd Wil bátorító bólintásának láttán fölvillantotta a legvakítóbb mosolyát. – Hahó, Szösz!

– Beszél veled, szép darab! – Tökéletesen elfeledkezett Wilről és Amberléről. Eretria ingatagon feltápászkodott, és álmosan hunyorogva odajött társaihoz. Tekintete gyorsan végigpásztázta a lépcsőt és a folyosót.

– Most miféle játékot játszunk, gyógyító? – súgta a szája sarkából. Fekete szemén látszott, hogy fél, de a hangja egykedvű maradt. A völgylakó egyfolytában Szöszt nézte.

– Csak próbálunk megtudni valamit, ami kijuttat innen. – Eretria bólintott, majd fintorgott.

– Mi ez a szag?

– Tömjén. Nem tudom biztosan, de úgy vélem, ha beszívják, úgy hat, mint a kábítószer. Szerintem ettől érezzük ilyen gyengének magunkat. – Eretria a szőrmókhoz fordult.

– Mit csinál a tömjén, Szösz? – A bundás elf gondolkozott, aztán vállat vont.

– Finom szag. Semmi rossz.

– Aha – dünnyögte a romanó lány. Wilre sandított, és újabb ragyogó mosollyal ajándékozta meg Szöszt. – Nem nyitnád ki az ajtót, Szösz? – mutatta a rácsot. Szösz visszamosolygott.

– Szösz az úrnőt szolgálja, szépség. Maradsz. – Eretriának szeme se rebbent.

– Itt van most az úrnő a toronyban?

– Démont keresi – felelt Szösz. – Nagyon rossz. Összetöri úrnő pálcaembereit. – Elfintorította fonnyadt arcát. – Úrnő bántani fog démont. – Összeütögette a mutatóujjait. – Elkergeti. – Majd fölragyogott. – Szösz tud mutatni szobrokat fából! Kis ember és kutya! Dobozban, szép darabok, mint te!

Eretriára mutatott, aki elsápadt, és gyorsan megrázta a fejét.

– Inkább ne, Szösz. Csak beszélgess velem. – Szösz nyájasan bólogatott.

– Csak beszélget.

Wilnek, ahogy hallgatta ezt a társalkodást, egy hirtelen ötlete támadt. Előredőlt, megmarkolta a rácsot.

– Szösz, mit csinált az úrnő a Tündérkövekkel? – A szőrmók rásandított.

– Dobozban, jó helyen a dobozban.

– Miféle dobozban, Szösz? Hol tartja az úrnő ezt a dobozt?

Szösz a sötét folyosó felé mutatott, miközben egyfolytában Eretriát bámulta.

– Beszél, szép darab! – rimánkodott. A völgylakó Amberlére pillantott, és vállat vont. Nemigen tud többet kihízelegni Szöszből. A vakarcs kizárólag Eretriával óhajt beszélni. A romanó lány keresztbe vetette a lábait, és hátradőlt.

– Megmutatnád nekem a szép köveket, Szösz? Láthatnám őket? – Szösz laposan pislogott.

– Szösz az úrnőt szolgálja. Szösz hűséges. – Elhallgatott, gondolkozott. – Mutat fafigurákat, szépség.

Eretria megrázta a fejét.

– Inkább beszélgessünk, Szösz. Miért kell neked itt lenned a Katlanban? Miért nem mész el?

– Szösz az úrnőt szolgálja – ismételte a szőrmók a kedvenc válaszát, riadt, szorongó arccal. – Sose megy el a Katlanból. Nem mehet. – Harang kondult, valahol magasan a toronyban. Szösz sietve felállt.

– Úrnő hív! – mondta, és a lépcső felé indult.

– Szösz! – kiáltott utána Wil. A vakarcs megtorpant. – Megengedi az úrnő, hogy távozzunk, ha neki adom a Tündérköveket? – Szösz mintha nem értette volna.

– Távozzunk?

– Hogy elmenjünk a Katlanból – türelmetlenkedett Wil. Szösz hevesen rázta a fejét.

– Sose távoz. Sose. Fafigurák. – Eretria felé intett. – Szép darab Szösznek. Jól vigyáz szép darabra. Majd beszél. Később beszél. – Sarkon fordult és felszáguldott a sötét lépcsőn. A rabok szótlanul néztek utána. Fent másodszor szólt a harang. A kongás hosszan visszhangzott a csendben.

WIL SZÓLALT MEG ELSŐNEK.

– Szösz tévedhet. Mallenroh meg van veszve a Kövekért. Szerintem hajlandó lenne kiengedni a Katlanból, ha beleegyeznék, hogy neki adom őket.

Cellájuk ajtajánál kuporogtak, szemük szorongva fürkészte a homályban elvesző lépcsőt.

– Szösz nem téved – ingatta a fejét Amberle. – Hebel megmondta, hogy senki sem megy le a Katlanba. Valamint azt is megmondta, hogy senki sem jön fel.

– Igaza van az elf lánynak – csatlakozott Eretria. – A boszorkány sohasem enged el. Fababákká változtat bennünket.

– Hát akkor sürgősen ki kell találnunk valami mást. – Wil megragadta a rácsot, próbálgatta, mennyire tart.

Eretria fölállt, kileselkedett a sötét lépcsőre.

– Nekem más tervem van, gyógyító – mondta halkan. Belenyúlt jobb csizmájába, és a szár redői közül kiemelt egy furcsa kampóban végződő, vékony vaspálcát. Aztán a bal csizmájába nyúlt bele, és előhúzta a tőrt, amelyet Wil akkor látott nála, mikor Hebel meglepte őket a Katlan szélén. Vigyorogva felmutatta a tőrt, majd visszacsúsztatta a csizmája szárába.

– Hát ezt hogy nem vette észre Mallenroh? – hüledezett Wil. A romanó lány vállat vont.

– Nem vette a fáradságot, hogy megmotoztasson a pálcaemberekkel. Túl sürgős volt neki, hogy tehetetlennek érezzük magunkat. – A cellaajtóhoz ment és vizsgálgatni kezdte a zárat.

– Mit csinálsz? – jött utána Wil.

– Kiszabadítom magunkat – közölte Eretria, és bekukkantott a kulcslyukba. Visszanézett Wilre, és felmutatta a fémpálcát. – Tolvajkulcs. Nincs romanó tolvajkulcs nélkül. Némely balga polgár túlságos ügybuzgalommal próbál lakat alatt tartani minket. Szerintem nem bíznak bennünk. – Rákacsintott Amberlére, aki összevonta a szemöldökét.

– Némelyeknek jó okuk lehet rá – vélte az elf lány.

– Alighanem. – Eretria port fújt ki a lyukból. – Időnként mindenki bolondját járatja a másikkal – nem igaz, Amberle húgocska?

– Várj csak! – Wil, aki oda se figyelt a szóváltásra, lezöttyent a romanó lány mellé. – És ha sikerült kinyitnod a zárat, akkor mit csinálunk, Eretria? – A romanó lány úgy nézett rá, mintha megbolondult volna.

– Elszaladunk, gyógyító! Olyan gyorsan, és olyan messzire, amennyire csak bírunk! – A völgylakó a fejét rázta.

– Nem tehetjük. Maradnunk kell.

– Maradnunk? – hitetlenkedett Eretria.

– Legalábbis egy időre. – Amberlére sandított, aztán döntött. – Azt hiszem, Eretria, most van itt az ideje, hogy véget vessünk néhány ilyen bolondjárásnak, mint amilyeneket emlegettél. Figyelj jól!

Intett Amberlének, hogy jöjjön oda hozzájuk, aztán összebújtak a homályban, és Wil elhadarta az igazságot, hogy kicsoda Amberle, ki ő, miért kellett a Rengetegbe jönniük és mit keresnek valójában. Semmit sem hagyott ki, mert fontos volt, hogy Eretria megértse a Vértűz felkutatásának fontosságát. Ebben a toronyban nagy veszély fenyegeti őket, ám a veszély szemernyivel sem lesz kisebb akkor sem, ha sikerül elszelelniük innen. Ha vele bármi történne, Eretria tegyen meg mindent, amit tud, azért, hogy Amberle elmenekülhessen a Katlanból. Befejezte. A romanó lány szótlanul meredt rá. Aztán ránézett Amberlére.

– Igaz ez, elf leány? Mert benned valahogy jobban bízom. – Amberle bólintott.

– Az utolsó szóig igaz.

– Te pedig addig nem mész innen, amíg meg nem találod a Vértüzet? – Amberle ismét bólintott. A romanó lány kétkedve ingatta a fejét. – Láthatnám ezt a magot? – Amberle kivette ujjasa alól az Ellcrys magját, amely gondosan be volt csomagolva fehér vászonba. Kibontotta és megmutatta a tökéletes, ezüstfehér magot. Eretria merőn bámulta, és eltűnt a pillantásából a kétely. Visszafordult Wilhez.

– Megyek, ahová te mész, Wil Ohmsford. Ha te mondod, hogy maradnunk kell, akkor a témát lezártuk. De ebből a cellából akkor is ki kell jutnunk.

– Úgy bizony – helyeselt Wil. – Aztán megkeressük Szöszt.

– Szöszt?

– Szükségünk van rá. Tudja, hová rejtette Mallenroh a Köveket, és mindent tud Mentsvárról, a járatairól, a titkairól. Ismeri a Katlant. Ha Szösz kalauzol, akkor van esélyünk, hogy meg is találjuk, amiért jöttünk, és utána elmenekülhessünk. – Eretria bólintott.

– Először innen kell kiszöknünk, de ahhoz idő kell, hogy rájöjjek a nyitjára ennek a zárnak. Legyetek minél nagyobb csendben, és figyeljétek a lépcsőt. – Óvatosan beleillesztette a kampós pálcát a zárba, és mozgatni kezdte.

Wil és Amberle átült a rács túlsó végébe. Innen jobban szemmel tarthatták az elsötétített folyosót, amely a torony lépcsőjéhez vezetett. Eretria percek óta próbálkozott a cellaajtóval. A kampós pálcika halk nyiszogással mozgott a zárban, a romanó lány időnként motyogott valamit, ám a zár még mindig nem engedett. Amberle a fiatalember mellett guggolt, lazán rátámaszkodva Wil térdére.

– Mit fogsz csinálni, ha nem sikerül neki? – súgta egy idő után. Wil nem vette le a szemét a folyosóról.

– Sikerülni fog. – Amberle bólintott.

– És ha igen, akkor mi lesz? – A völgylakó a fejét csóválta. – Ne add oda Mallenrohnak a Tündérköveket – kérte halkan Amberle.

– Ezt már megbeszéltük. Ki kell jutnunk.

– Amint megkapta a Köveket, rögtön elpusztít bennünket.

– Nem pusztít, ha ügyesen intézem a dolgot.

– Figyelj már rám! – haragudott meg Amberle. – Mallenrohnak nem számít az emberélet. Annyiba veszi a halandókat, amennyire használni tudja őket. Ezt nem értette meg Hebel, amikor hatvan éve először találkozott vele a Katlan peremén. Ő csak a szépséget és a bűbájt látta, amelynek palástjába Mallenroh öltözött, az álmok szőnyegét, amelyet Mallenroh szavai szőttek, a káprázatokat, amelyek a lába nyomán kéltek – csupa szemfényvesztést! Nem vette észre az alatta lapuló gonoszságot, csak mikor már késő volt.

– Én nem vagyok Hebel. – Amberle mély lélegzetet vett.

– Valóban nem, de attól félek, hogy aggodalmaid értem és küldetésemért kezdik befolyásolni a tisztánlátásodat. Te olyan magabiztos vagy, Wil. Azt hiszed, legyőzhetsz minden akadályt, a legfélelmetesebbet is. Irigylem tőled ezt az elszántságot, amelyet én sajnálatos módon nélkülözök. – Megfogta a fiatalember kezét. – Csak azt szeretném, ha megértenéd, mennyire fontos vagy nekem. Nevezd, aminek akarod – szükségem van az erődre, a meggyőződésedre, a határozottságodra. De sem ez, sem az irántam való érzelmeid nem ronthatják meg a józan ítélőképességedet, mert ha igen, mindkettőnknek vége.

– Jóformán másom sincs az elszántságomon kívül – felelte Wil, és tekintete a lépcsőről Amberlére vándorolt. – De hogy belőled hiányozna, azt vitatom.

– Pedig így van, Wil. Allanon is tudta, amikor téged választott védelmezőmül. Azt hiszem, tudta, mennyire fontos szerepe lesz túlélésünkben a te eltökéltségednek. E nélkül, Wil, réges-rég meghaltunk volna. – Elhallgatott, majd olyan halkan folytatta, hogy alig lehetett hallani. – Egyébként nincs igazad, ha elszántnak tartasz. Nem vagyok az. Sohasem voltam.

– Nem hiszem. – A lány a szemébe nézett.

– Wil, te nem ismersz olyan jól, mint képzeled.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy vannak dolgok… – Elakadt a szava. – Úgy értem, hogy nem vagyok olyan erős, mint szeretném – se olyan bátor, és nem is olyan megbízható, mint te. Emlékszel, Wil, amikor elkezdődött Csendesmarton ez az utazás? Nem valami sokra tartottál akkor. Szeretném tudatni veled, hogy magam se tartottam túl sokra magamat.

– Amberle, meg voltál rettenve, az nem…

– Ó, persze hogy meg voltam rettenve! – vágott a szavába a lány. – Még mindig meg vagyok. Mindennek az én rettegésem az oka. – A cella ajtajánál Eretria dühösen motyogva lecsüccsent, és rámeredt a megátalkodott zárra. Aztán a völgylakóra sandított, és folytatta a kísérletezést.

– Mit próbálsz tudtomra adni, Amberle? – kérdezte halkan Wil. Amberle lassan ingatta a fejét.

– Ahhoz próbálom gyűjteni a bátorságot, hogy elmondjam neked az egyetlen dolgot, aminek elmondására utazásunk kezdete óta nem bírom rászánni magamat. – Ismét a cella sötétségét bámulta. – Gondolom, azért akarom elmondani, mert nem tudom, lesz-e még alkalmam.

– Akkor mondd – biztatta a völgylakó. A gyermekarc fölnézett rá.

– Azért hagytam el Arborlont, azért nem szolgáltam tovább Választottként az Ellcryst, mert annyira megfélemlített, hogy látni se bírtam. Tudom, hogy ostobán hangzik, de hallgass végig, kérlek! Még sohasem mondtam el senkinek. Esetleg anyám megértené, de rajta kívül senki más. Nem is hibáztathatom őket. Talán megmagyarázhattam volna, de úgy döntöttem, hogy nem. Úgy éreztem, nem mondhatom el senkinek. Elejétől nagyon nehéz volt nekem ez a választottság – folytatta pillanatnyi hallgatás után. – Tökéletesen tisztában voltam kivételes helyzetemmel. Tudtam, hogy félezer éve, a Fajok Második Háborúja óta én vagyok az első nő, aki elhívatott. Tudomásul vettem, bár sokan voltak, akik megkérdőjelezték, méghozzá nyíltan. Csakhogy Eventine Elessedil unokája voltam, ezért, gondoltam én, nem is olyan különös, ha engem választottak. És a családom – főleg a nagyapám – olyan büszke volt rám!

Ám rá kellett döbbennem, hogy elhívatásom nem csak azért volt kivételes, mert nő vagyok. Szolgálatom az első perctől más volt, mint társaimé a választottságban. Az Ellcrys köztudottan nemigen áll szóba emberi lényekkel. Egészen ritka alkalmakat leszámítva szolgálóihoz sem szólt attól fogva, hogy kiválasztotta őket. A szolgálati idő alatt legföljebb ha egyszer méltatta erre a kegyre a Választottat. Ám velem az első naptól beszélt, nem egyszer vagy kétszer, hanem naponta, nem futólag, nem felületesen, hanem hosszan és megfontoltan. És mindig akkor, ha egyedül voltam; a többiek jelenlétében soha. Megmondta, mikor jöjjek, én pedig természetesen engedelmeskedtem. Mérhetetlenül megtisztelt vele, én voltam a különleges, különlegesebb minden valaha volt Választottnál. Milyen büszke voltam rá! – A fejét csóválta. – Először csodálatos volt. Olyan dolgokat mondott, amiket senki sem tudott, a föld és az élet titkait, amelyek évezredek óta elvesztek vagy feledésbe merültek. Mesélt a Nagy Háborúkról, a fajok háborúiról, Négyföldnek és népeinek születéséről, mindenről, ami az új világ kezdete óta történt. Arról is mesélt, milyen volt az óvilág, bár a régebbi dolgokban már cserbenhagyta az emlékezete. Volt, aminek értelmét nem tudtam kibogozni.

Ámde sok mindenét igen. Megértettem, amit a sarjasztásról, az ültetésről, a gondozásról mesélt. Ez volt az ő ajándéka, hogy kiviruljon a kezemtől az élet. Gyönyörű ajándék. És varázslatosak voltak a beszélgetések is, már pusztán az, hogy ily csodás dolgokról hallhatok. Ez volt először. Ezzel kezdődött a szolgálatom, és társalgásaink olyan újszerűek, izgalmasak voltak, hogy kérdezősködés nélkül elfogadtam, ami velem történt. Ám hamarosan valami nagyon visszatetsző dolog következett be. Ez most furcsán fog hangzani, Wil, de kezdtem feloldódni benne. Már magam sem tudtam, ki vagyok. Nem én voltam, hanem az ő nyúlványa. Máig nem tudom, szándékosan csinálta-e, vagy ez természetes következménye volt szoros kapcsolatunknak. Akkor szándékosnak hittem. Egyre jobban megrémített, ami velem történik; először megijedtem, aztán felháborodtam. A választottság tehát azt jelenti, hogy föl kell adnom egyéniségemet a kedvéért? Úgy éreztem, játékszer vagyok, használati tárgy. Tévedtem. A többi Választottnak szemet szúrt, hogy megváltoztam. Azt hiszem, kezdték gyanítani, hogy engem másféle kapcsolat fűz az Ellcryshez. Éreztem, hogy kerülnek; éreztem, hogy figyelnek. Mindeközben egyfolytában oldódtam föl az Ellcrysben; naponta veszítettem el magamból egy újabb darabot. Elhatároztam, hogy véget vetek ennek. Kezdtem ugyanúgy kerülni, ahogy a többi Választott engem. Ha kért, nem voltam hajlandó odamenni, mást küldtem magam helyett. Amikor kérdezte, mi baj, nem voltam hajlandó elárulni. Rettegtem tőle, szégyelltem magamat, és dühös voltam az egész helyzetre. – A szája elvékonyodott. – Végül úgy döntöttem, hogy minden azért van, mert nem születtem Választottnak. Úgy látszik, nem tudok megbirkózni a felelősséggel, nem értem, mit várnak tőlem. Az Ellcrys olyan csodálatos ajándékot adott nekem, mint soha, egyetlen Választottjának sem, én pedig nem tudom elfogadni, ami helytelen viselkedés, más Választott bizonyosan nem tenne ilyet. Tévedésből szemeltek ki. Tehát eljöttem, Wil, alig egy hónappal elhívatásom után.

Anyámnak és nagyapámnak szóltam, hogy távozom, mert nem tudok tovább szolgálni. Azt nem árultam el, miért. Nem tudtam rávenni magamat. Megbukni a választottságban, az is épp elég rossz, de azért bukni meg, mert az Ellcrys olyanokat kíván tőlem, amit bárki más boldog örömmel teljesítene – nem! Magamnak bevallhattam, mi történt az Ellcrys és közöttem. Másnak nem. Anyám, úgy látszott, megértett, nagyapám nem. Kíméletlen szavak estek közöttünk, haraggal váltunk el. Nemcsak népem és családom, de magam is becstelennek láttam magamat, mikor elmenekültem Arborlonból, azzal a szándékkal, hogy sohasem térek vissza. Elf esküvel fogadtam külhoni szolgálatot, hogy letelepszem valamely másik földön, ahol másokat is megtanítok arra, amit tudok a föld és az élet védelmezéséről, megóvásáról. Addig utaztam, míg rá nem találtam Csendesmartra, és az lett az otthonom. – Könnyek csillogtak a szemében. – De nem volt igazam. Most már kimondhatom – ki kell mondanom. Megszöktem a felelősségem elől. Megszöktem a félelmeimtől és a tehetetlenségemtől. Csalódást okoztam mindenkinek, és végső soron hagytam, hogy Választott társaim nélkülem haljanak meg.

– Túlságosan kíméletlen vagy magadhoz – pirongatta Wil.

– Túlságosan? – Amberle szája megrándult. – Attól félek, még csak nem is eléggé. Ha Arborlonban maradok, az Ellcrys talán hamarabb elárulja, hogy meg fog halni. Hozzám beszélt, nem a többiekhez! Ők még csak fel sem fogták, mi történik. Jó előre figyelmeztethetett volna, hogy meg kell keresni a Vértüzet, és el kell ültetni a magot, még mielőtt a Tilalom porlani kezdett volna, és áttörhettek volna a démonok. Hát nem érted, Wil? Ha ez így van, akkor én felelek minden elfért, aki meghalt!

– De az is lehet – vitatkozott a völgylakó –, hogy az Ellcrys akkor sem figyelmeztet hamarabb, ha nem hagyod el Arborlont, hanem otthon maradsz. Akkor most te is halott lennél a többiekkel együtt, és semmiben sem segíthetnél az életben maradott elfeknek.

– Arra kérsz, hogy éleslátást magyarázzak bele utólag abba, amit tettem. – Wil megrázta a fejét.

– Arra kérlek, hogy utólag már ne rágódj azon, mi lett volna, ha. Talán el volt rendelve, hogy így történjenek a dolgok. Úgysem tudhatod. – Megszigorodott a hangja. – Most pedig figyelj ide. Tételezzük fel, az Ellcrys egy társadat szemeli ki arra, hogy szóljon vele. Ő talán másképp fogadta volna az élményt, mint te? Őt talán érintetlenül hagyta volna az érzelmi vihar, amely téged megrázott? Én ezt nem hiszem, Amberle. Ismerlek. Talán jobban ismerlek bárki másnál azok után, amiken átmentünk. Erős vagy, jellemes, és bármit is mondj, van benned határozottság. – Fölemelte a lány állát. – Nem ismerek senkit – senkit, Amberle –, aki nálad derekasabban viselte volna ennek az utazásnak a hányattatásait. Azt hiszem, ideje, hogy most én mondjam el azt, ami te hajtogatsz olyan lelkesen: higgyél magadban. Hagyj fel a kételkedéssel. Ne akarj utólag okos lenni, csak higgy. Bízz már egy kicsit magadban, Amberle, igazán megérdemled ezt a bizalmat. – A lány szégyenkezés nélkül, hangtalanul sírt.

– Úgy szeretlek.

– Én is téged. – Wil megcsókolta a homlokát. Nem kételkedett többé. – Nagyon. – Amberle az ifjú vállára hajtotta a fejét. Wil magához szorította. Mire a lány ismét fölnézett, elapadtak szeméből a könnyek.

– Azt akarom, hogy ígérj meg nekem valamit – mondta.

– Rendben van.

– Tégy meg mindent, hogy az utolsó stációig végigjárjam ezt az utat – hogy ne inogjak, ne tévelyegjek, ne találtassak híjával annak, aminek betöltésére jöttem. Légy az én erőm és a lelkiismeretem. Ígérd meg!

A völgylakó gyengéden mosolygott.

– Megígérem.

– Még mindig félek – vallotta be súgva Amberle. A cella ajtajánál Eretria felállt.

– Gyógyító! – Wil és Amberle feltápászkodott, és futottak a romanó lányhoz. Eretria fekete szeme ragyogott. Némán kihúzta a pálcikát a kulcslyukból, és visszarejtette a csizmájába. Majd rákacsintott Wilre, megragadta a cellaajtó rúdjait, és meghúzta. Az ajtó hangtalanul kitárult. Wil Ohmsford diadalmasan rávigyorgott a romanó lányra. Most már csak Szöszt kell megkeresniük.

XLV.

SZINTE azon nyomban meg is találták. A cellából kijövet a lépcső aljából kémlelték a sötét folyosót, amikor közeledő lépések hallatszottak. Wil egy intéssel átküldte Eretriát a lépcső másik oldalára, Amberlét maga mögé lódította. A kőhöz tapadva várakoztak. Könnyű, kocogó lépések voltak, Wil azonnal megismerte őket. Néhány pillanattal később Szösz fonnyadt képe bukkant elő a sötétségből.

– Hahó, halihó, szépség! Beszél Szösszel? – Wil elkapta a tarkóját. Szösz felhördült a rémülettől, veszett rúgkapálással próbált szabadulni. A völgylakó felkapta a padlóról.

– Ne ficánkolj! – parancsolta súgva, és olyan magasra emelte a vakarcsot, hogy az láthassa, kinek a markában van. Szösz szeme kerekre nyílt.

– Nem, nem, nem mehet el!

– Csönd! – Wil addig rázta, míg el nem hallgatott. – Még egy szó, és kitöröm a nyakadat, Szösz! – Szösz lázasan bólogatott, csenevész alakja ide-oda tekergőzött a völgylakó markában. Wil fél térdre ereszkedett, visszaállította foglyát a padlóra, de még mindig keményen markolta a nyakát. Szösznek akkora volt a szeme, mint egy csészealj. – Most pedig jól figyelj, Szösz! – parancsolta a völgylakó. – Vissza akarom kapni a Tündérköveket, te pedig megmutatod, hova tette őket a boszorkány. Megértetted? – Szösz hevesen rázta a fejét.

– Szösz az úrnőt szolgálja! Nem mehet el! – Wil rá se hederített.

– Azt mondtad, hogy egy dobozba. Vigyél oda ahhoz a dobozhoz.

– Szösz az úrnőt szolgálja! Szösz az úrnőt szolgálja! – hajtogatta kétségbeesetten a vakarcs. – Itt marad! Megy vissza! – Wilnek egyelőre elfogyott a tudománya. Akkor előlépett Eretria, barna arcát odatolta a vakarcséhoz, előrántotta csizmája szárából a tőrt, és rányomta a villogó pengét Szösz torkára.

– Ide figyelj, szőrcsimbók! – mondta. – Ha azonnal nem viszel bennünket a Tündérkövekhez, fültől fülig átvágom a nyakadat! Akkor aztán nem szolgálhatsz senkit! – Szösz iszonyatos fintort vágott.

– Nem bánt Szöszt, szépség! Szeret téged, szépség! Imád téged! Nem bánt Szöszt!

– Hol vannak a Tündérkövek? – kérdezte a romanó lány, és még jobban rászorította a pengét az elf torkára. A toronyban váratlanul megkondult a harang – egyszer, kétszer, háromszor, majd negyedszer. Szösz rémülten nyüszített, és vadul rángatózni kezdett Wil markában. A völgylakó indulatosan megrázta.

– Mi ez, Szösz? Miért szól a harang? – Szösz megroskadt.

– Morag jön – szepegett.

– Morag? – A völgylakó tanácstalanul nézte. Mi hozza Moragot a nővére várába? A lányokra pillantott, de azok is értetlenül bámultak rá.

– Szösz az úrnőt szolgálja! – motyogta a vakarcs, aztán sírva fakadt. A fiatalember körülnézett.

– Kellene valami, amivel megkötözzük. – Eretria leoldotta széles övét, és hátrakötözte a vakarcs kezét. Wil a csuklójára tekerte az öv végét. – Jól figyelj rám, Szösz! – Fölrántotta a nyüszítő elf állát, hogy a szemébe nézhessen. – Vigyél oda bennünket, ahol az úrnő a Tündérköveket tartja. Ha megpróbálsz elfutni vagy jelt adni, tudod, mi történik, ugye? – Türelmesen kivárta, hogy Szösz bólintson. – Akkor ne kövesd el azt az ostobaságot, hogy bármivel próbálkozol, csak vigyél bennünket a Tündérkövekhez.

Szösz mondott volna valamit, de Eretria azonnal fölemelte a tőrt. Az elf alázatosan bólogatott.

– Okos vagy, Szösz! – Wil elengedte a vakarcs állát. – Akkor gyerünk.

Libasorban elindultak a lépcsőn, a szőrmók vezetett, Wil egy lépéssel lemaradva követte, keményen fogva a Szösz karját gúzsba kötő övet, Amberle és Eretria volt a sereghajtó. Vaksin hunyorogva baktattak, kezükkel tapogatva a folyosó kőfalát. Percekig szuroksötétben haladtak. Aztán újabb fény csillant, és fölsejlett egy lépcső. Átmentek egy ugyanolyan gömb alatt, amilyen az ő cellájukban világított. Elöl még több is parázslott a homályban. Kapaszkodtak tovább. A lépcső csigavonalban tekeredett fölfelé a toronyban. Időnként elhaladtak sziklába vájt, üres, fekete átjárók és lelakatolt ajtók mellett, ám Szösz nem lassított. A harang nem szólt újra, a torony süket csendbe zárkózott. Minél magasabbra hágtak, annál penetránsabb lett a pézsmás tömjénszag. A völgylakó és a lányok próbáltak minél kevesebbet beszívni belőle, mert kótyagossá tette őket. Wil már kezdett gyanakodni, mert sokallotta az időt. Lehet, hogy Szösz agyafúrtabb, mint amilyennek látszik? Ám akkor fölértek egy pihenőre, és Szösz megállt. Homályosan megvilágított, rövid folyosóra mutatott, amely tömör, vasalt ajtóban végződött. Az ajtó mögül hangok hallatszottak.

Wil lehajolt.

– Mi az, Szösz? – A fonnyadt arcon verejték gyöngyözött.

– Morag! – súgta Szösz, majd hevesen rázta a fejét. – Nagyon rossz! Nagyon rossz! – Wil fölegyenesedett.

– Bennünket nem Morag érdekel. Hol vannak a Tündérkövek?

Szösz újból az ajtóra mutatott. Wil tétovázott, tanácstalanul méregette az elfet. Igazat mondana Szösz? Majd Eretria térdeit a vakarcs mellé. A hangja szelíd volt, és már nem mutogatta a tőrt.

– Biztos, Szösz? – Az elf bólintott.

– Nem hazugság, szépséges. Nem bánt Szöszt.

– Nem akarlak bántani – csitította Eretria. – De te az úrnőt szolgálod, nem bennünket. Akkor hogy higgyünk neked?

– Szösz az úrnőt szolgálja – hagyta rá Szösz meglehetős lanyhán, majd megrázta a fejét. – Szép kövek ott a nagy csarnokon túl, kicsi szobában, lépcső tetején, benne a dobozban, szép arany és piros virágok alatt. – Eretria még egy pillanatig figyelte, majd Wilre tekintett és bólintott, jelezve, hogy ő hisz Szösznek. A völgylakó is bólintott.

– Van más út a dobozhoz? – faggatta az apró elfet. Szösz a fejét rázta.

– Ajtó – mutatta a folyosón. Wil némán bámulta még egy darabig a vakarcsot, majd intett a lányoknak, hogy kövessék. Nesztelenül osont a rövid átjáróban az ajtóhoz, amely mögött fülsértő dühvel kiabáltak. Akármi történt is ott, Wil nagyon nem szeretett volna belekeveredni. Mély lélegzetet vett, majd lassan, óvatosan lenyomta a kilincset, és meghúzta. Az ajtó résnyire nyílt, a völgylakó beleselkedett. Arra a tágas csarnokra tekintett alá, amelyben Mallenroh egzaminálta őket; a maroknyi furcsa, füsttelen fényforrás, amelyek pókok módjára csüngtek egy láthatatlan mennyezetről, nem űzte el az árnyékokat. Az ajtó előtti pihenőtől csigalépcső vezetett a csarnokba, ahol összezsúfolt pálcaemberek százainak körében két légies fekete alak nézett farkasszemet, és úgy rikácsoltak egymásra, mint a kofák.

Wil Ohmsford csak bámult. A boszorkány nővérek, Morag és Mallenroh, bokruk utolsó hajtásai, ádáz ellenségek egy sok száz éves viszály miatt, amelyet rajtuk kívül mindenki más elfelejtett, ikertestvérek voltak. Hajszálra egyezett a fekete, uszályos köntös, a magas alak, a szürke fürtökbe font belladonna, a makulátlan fehér bőr, amely kísértetiesen derengett a homályban. Mindkettő gyönyörű volt, éteri és kecses, de szépségüket most tönkretette a gyűlölet, amely eltorzította vonásaikat, és megmérgezte ibolya-lila pillantásukat. Wil hallotta a hangjukat; valamivel halkabban beszéltek, amióta abbahagyták a rikácsolást, de ugyanolyan epés, metsző szavakkal.

– Hatalmam ugyanolyan erős, mint a tied, nővér, és egy cseppet se félek tőled! Még csak borzalmas vackodból sem parancsolhatsz ki! Egyikünk tizenkilenc, másikunk egy híján húsz, egyikünk sem vehet erőt a másikon! – A beszélő gúnyosan rázta a fejét. – Ám te változtatni akarsz ezen, nővér. Oly mágiával akarnád fölvértezni magad, amely nem a tied, hogy véget vess közös uralmunknak a Katlan fölött. Balgaság, nővér! Előttem nem lehetnek titkaid! Abban a pillanatban tudom, ahogy fejedbe veszel valamit! – Hatásszünetet tartott. – És tudok a Tündérkövekről!

– Nem tudsz te semmit! – visította a másik, akiről Wil most már tudta, hogy Mallenroh. – Távozz otthonomból, nővér! Menj, amíg teheted, vagy gondoskodom róla, hogy azt kívánd, bár elmentél volna! – Morag nevetett.

– Hallgass, balgatag! Te nem ijeszthetsz meg engem. Majd akkor megyek, ha megkaptam, amiért jöttem.

– A Tündérkövek az enyéim! – förmedt rá Mallenroh. – Az enyéim és nem adom őket! Az ajándékot nekem szánták.

– Nővér, egyetlen ajándék sem a tied, amíg én nem engedem. A Tündérkövek hatalma azé, aki a legméltóbb rá. Az pedig én vagyok. Mindig is én voltam.

– Nem voltál te sohase méltóbb semmire, nővér! – fújt Mallenroh. – Megengedtem, hogy osztozz velem e völgyön, mert te voltál nővéreim utolsója, és mert némi szánalmat éreztem ily idétlen rútság iránt, aki vagy. Gondolj csak bele, nővér! Nekem mindig kijutott a szép dolgokból, de neked sose volt más társaságod, mint nyelvtelen pálcaembereid! – sziszegte. – Emlékszel még a halandóra, akit megpróbáltál elvenni tőlem, a gyönyörűre, aki az enyém volt, akit olyan megveszekedetten akartál? Emlékszel, nővér? Miért, hogy még ama gyönyörűt is elprédáltad? Olyan hanyag voltál, hogy hagytad elpusztulni! – Morag megmerevedett.

– Te pusztítottad el, nővér!

– Én? – kacagott Mallenroh. – Egy érintésedre elfonnyadt az iszonyattól! – Morag arca jéghideg volt a haragtól.

– Add ide a Tündérköveket!

– Nem adok én neked semmit! – Wil Ohmsford, aki mozdulatlanul kuporgott a vastag ajtónál, egy kezet érzett a vállán. Ugrott egyet ijedtében. Mellette Eretria kukucskált be a résen.

– Mi folyik itt?

– Maradj mögöttem! – súgta a völgylakó, és visszafordult a csarnokban zajló összecsapáshoz. Morag előrelépett, így most közvetlenül Mallenroh előtt állt.

– Add ide a Tündérköveket! Ide kell adnod!

– Menj vissza a lyukba, amelyből előkúsztál, hüllő! – vicsorgott Mallenroh. – Menj vissza üres vackodba!

– Kígyó! Ennen véreden élődnél!

– Ocsmonda! – sikoltott Mallenroh. – Takarodj innét!

Morag keze elővillant a köntös alól, és akkora pofont kevert le Mallenrohnak, hogy csak úgy csattant. Mallenroh hátratántorodott. A barlangnyi csarnokban a pálcaemberek nyugtalan zörgéssel igyekeztek messzebb húzódni a két küzdő féltől. Mallenroh váratlanul hahotázni kezdett.

– Szánalmas vagy, nővér! Te nem sérthetsz meg engem. Menj haza! Várj, míg eljövök érted! Várj, míg elhozom neked a halált, amelyet érdemelsz! Arra nem vagy méltó, hogy rabszolga légy.

Morag megint lépett egyet és megint megütötte. Mallenroh visított dühében.

– A Tündérköveket! – követelte Morag. – Úgyis az enyémek lesznek! Úgyis! Add ide! Mallenrohnak ugrott, és torkon ragadta. Mallenroh ismét megtántorodott, szépséges arca eltorzult a haragtól. A boszorkány nővérek a padlón hemperegtek, és karmolták egymást, mint a macskák. Aztán Mallenroh kitépte magát, felugrott és kinyújtotta a kezét. Lábánál azon nyomban vastag gyökér bújt elő a kőpadlóból, szorosan rátekeredett a vonagló Moragra, majd nyúlni kezdett, vitte magával a rúgkapáló Moragot, már elhagyta az izzó lámpákat, és irdatlanná püffedt. Morag visított. Vakító villám hasított a sötétségbe, zöld láng futott végig a gyökéren és hamuvá égette. A gyökér élettelenül összezsugorodott, maradványaiból vastag füstfelhők gomolyogtak. Ismét megjelent Morag, szellemként lebegett alá a homályban, és letoppant a torony padlójára. Mallenroh vijjogott dühében. Most az ő ujjaiból lövellt a zöld tűz, és elnyelte a nővérét. Morag visszavágott. Egy pillanatig mindkettejüket lángok emésztették, kiáltásaiktól visszhangzott a csarnok. Aztán kialudt a tűz, megint szemtől szembe állt a két magas, fekete alak, és óvatosan kerülgették egymást.

– Ezúttal megszabadulok tőled! – suttogta Mallenroh hideg dühvel, és rávetette magát nővérére. Morag ujjaiból ismét lecsapott a zöld villám, Mallenroh vérfagyasztó üvöltéssel tűnt el egy füstoszlopban. A következő pillanatban tíz lépéssel arrébb bukkant fel, ujjai tüzet lövelltek. A nővérek ide-oda cikáztak, eszelős piruettezéssel támadva egymást. Zöld szikrák záporoztak a pálcaemberekre; már legalább egy tucatnyi lángokban állt. A nővérek ismét ölre mentek, villámokkal szórták meg egymást. Fekete köntösük lobogott, amint összecsaptak, talpuk alól tömör tűzoszlop lövellt a magasba a kőpadlóból. Iszonyú visítással torkon kapták egymást, teljes hosszukban kiegyenesedtek a küzdelem lázában. A csarnok legtávolabbi zugaiba is elért a vízként fröcskölő tűz, szikrákat szórt a nyüzsgő pálcaemberek közé.

A tűzoszlopból oly erővel áradt a hőség, hogy átnyomult az ajtó résén, amely mögött a völgylakó guggolt társaival, és megpörkölte az arcukat. Majd megreszketett az egész torony, faforgács és kőszilánk záporozott a füstön és homályon át. Wil látta, hogy a boszorkány nővérekből felcsapó tűzoszlop éhesen nyaldossa a tornyot támasztó, hatalmas gerendákat. A csarnok széltében-hosszában lobogó lánggal égtek a pálcaemberek. Wil felpattant. Ha sokáig maradnak itt, csapdába ejtik őket a lángok. Ami még rosszabb, az egész torony rájuk dőlhet és eltemeti őket. Ki kell törniük. Veszélyes lesz, de nem veszélyesebb, mint maradni. Az ajtónyílásba lökte Szöszt.

– Hol az a szoba, ahol a doboz van? – Szösz nyüszített és zokogott. Wil dühösen megrázta. – Mutasd a szobát!

Szösz mutatott valamit az ajtó mögött. Messze jobbra, majdnem szemközt keskeny csigalépcső vezetett egy ajtóhoz. Wil gyors pillantást vetett Amberlére. Akadályozni fogja a sérült bokája.

– Meg tudod csinálni? – kérdezte. A lány némán bólintott. A völgylakó Eretriára nézett; ő is bólintott. Wil vett egy nagy lélegzetet. – Akkor gyerünk. – Hóna alá csapta a rúgkapáló Szöszt, szélesre tárta az ajtót, és kiugrott a pihenőre. Hullámtoronyként zúdult rá a forróság, megperzselte az arcát, égette a torkát. Leszegte a fejét, végigfutott a pihenőn és ledübörgött a csigalépcsőn. Körülhemzsegték a pálcaemberek, de félrerúgta őket, utat nyitva társainak. Leértek a torony padlójára, szétszórt tüzeket kerülgetve törtettek a túlsó lépcső irányába. A tűzoszlop akkorát robbant, hogy valamennyiüket földhöz teremtette. Amikor bávatagon föltérdeltek, látták, hogy a nővérek harca magasabb fokozatra hágott. A lángok hirtelen kezdtek átszíneződni misztikus zöldből ropogó sárgává, igazi, természetes tűzzé. A nővérek sikoltottak. A tűz felszökkent, végignyalta törékeny tagjaikat, hosszú szürke hajuk erdejét. Égette őket.

– Nővér! – vijjogta az egyik, jajgató, rettegő felismeréssel. Sercegett az égő hús; a lángok szemfödele hihetetlen gyorsasággal beburkolta a két nővért, és elemésztette őket. Az egyik percben még ott álltak, dühös közelharcba gabalyodva, a következőben végük volt. Külön-külön nem fogott egymáson a hatalmuk, de mikor egyesült a kettő, azt már nem bírták ki. Nem maradt belőlük más, mint egy lapát hamu és megfeketedett hús. Wil hallotta, amint Amberle felhördül az iszonyattól. A pálcaemberek felborultak, összeestek, akár a rongybabák, tagjaik lehullottak, ujjaik lefonnyadtak, már csak egy hatalmas boglyára való, üszkösödő szárazfát lehetett látni. A varázslat, amely alkotta és megtartotta őket, kimúlt a boszorkány nővérekkel. Az égő csarnokban nem maradt más élő, mint a három jövevény és Szösz. Nekik is fogyott az idejük. Wil krákogva felpattant a gomolygó füstben, megragadta Szöszt, átrohant lángon-füstön, félrerúgva a pálcaemberek romjait, kétségbeesetten kiabálva Eretriának és Amberlének, hogy ne maradjanak le. Szösz motyogott és sivalkodott, de Wil nem figyelt oda. Átküzdötte magát a csarnok túlsó végébe, és felszáguldott a lépcsőn. A kilincs után kapott, imádkozva, hogy nyissa az ajtót. Nyitotta. Szeme könnyezett, torka kapart, égett, amikor berontott az ajtón. Ide is követte a tűz harsogása, elfojtva Szösz fejvesztett rikoltozását.

Belladonna kúszott a falak mentén, futott föl a csipkés vasrostélyokra a szoba fekete selyemmel bélelt útvesztőjében. A völgylakó riadtan kapkodta a tekintetét ide-oda a sötétségben. Végre megtalálta, amit keresett. A szoba legtávolabbi végében, egy ékességektől roskadozó asztalon, tömjénes és parfümös flakonok között jókora, cifrán faragott fadoboz bújt meg, amelynek fedelére piros és arany virágokat festettek. A Tündérkövek! Vad öröm töltötte el Wilt. Szösz eszelősen visított, de a füsttől és hőségtől szédelgő völgylakó meg sem hallotta, csak azzal törődött, hogy visszaszerezze a Köveket. Homályosan érzékelte a szobába lépő Amberlét és Eretriát, miközben a doboz felé bukdácsolt. Már a fedeléért nyúlt, mikor Eretria figyelmeztetően rákiáltott, és félrelökte.

– Hányszor kell még megmentenem téged, gyógyító? – süvöltötte túl a lángok harsogását. Lekapott a falról egy kampón lógó keresztvasat, egyik végét a fedél alá illesztette, majd óvatosan lenyomta, hogy a fedél felpattanjon. Zöld csík lőtt ki a dobozból, és rátekeredett a vasra. A romanó lány a kőpadlóhoz csapta a rudat, összezúzva a rácsavarodott valamit. Wil elborzadva bámulta. Egy vipera volt.

– Téged akart figyelmeztetni! – mutatott Eretria Szöszre. A vakarcs könnyekre fakadt. Wil annyira megrendült, hogy egy darabig se szólni, se mozdulni nem bírt. Egyetlen harapás attól a kígyótól… Eretria megpiszkálta a tőrével a dobozt, és lelökte az asztalról. Drágakövek, ékszerek záporoztak belőle, és a kupac közepén hevert a bőrtasak. A romanó lány fölkapta, egy pillanatig kezében tartogatta, mintha nem tudná, mihez kezdjen vele, majd Wilnek nyújtotta. A völgylakó szótlanul átvette, meglazította a zsinórt, és belenézett a szütyőbe. Reszketeg mosolyra húzódott a szája. Újra övéi voltak a Kövek. A torony ismét megremegett; a csarnokban elengedett az egyik hatalmas tartógerenda, és lángcsóvát húzva, recsegve-ropogva hullott alá. Wil az ujjasa alá gyömöszölte a Tündérköveket és az ajtó felé iramodott, maga után vonszolva Szöszt és Eretriát. Azonnal ki kell jutniuk innen! Ám ekkor hirtelen dörömbölés hallatszott egy terjedelmes, fából faragott ruhásszekrényből, olyan dörömbölés, amelybe fojtott kiáltások és valamilyen állatnak az acsargása vegyült. Wil Eretriára sandított. Valami be volt zárva abba a szekrénybe. A völgylakó csak egy pillanatig habozott. Akármi legyen is az, nem érdemli, hogy itt vesszen a toronyban. A szekrényhez szaladt és elrántotta a reteszt. Az ajtó felpattant, egy hatalmas, sötét alak vetette magát Wilre és hanyatt döntötte. Kiabálástól visszhangzott a füstös szoba, a völgylakó hiába próbált szabadulni. Aztán gorombán félrerántották a támadót, és egy ismerős arc tűnt föl a helyén.

– Hebel! – hüledezett Wil.

– Vissza, Himpellér! – Az öregember ráhúzott a kutyára, majd a kezét nyújtotta. – Mi megy itt? Hogy kerülök én egy ruhásszekrénybe, azt a ragyogóját? – Wil feltápászkodott.

– Hebel! A boszorkány átváltoztatott fababává! Nem is emlékszel? – Megkönnyebbülten elvigyorodott. – Már azt hittük, véged! De hogy… – Amberle megragadta a karját.

– A varázslat volt, Wil. Amikor Mallenroh meghalt, vele halt a mágia is. Ezért estek össze a pálcaemberek, mert elszállt belőlük a varázs. Nyilván ez történt Hebellel és a kutyával is.

Újabb hullámban tódult be az ajtón a füst. Eretria idegesen kiáltott értük.

– Ki kell jutnunk innen! – Wil, hóna alatt a rémült Szösszel, ismét elindult az ajtó felé. – Hozd Amberlét! – kiáltott Hebelnek. – Kiléptek a pihenőre, és megkövültek a rémülettől. Az egész csarnok lángolt. Parázsló pálcaemberek szőnyege terült a padlóra. A boltíves mennyezetet tartó gerendák recsegve roggyantak meg, amikor a tűz átégette őket. Már a kőfalak is vörösre hevültek. A csarnok végében volt a kijárat, de a csukott ajtót még keresztrúddal is elzárták. Wil habozva elindult a lépcsőn, keresve a füst és a láng között egy utat, amelyen az ajtóhoz juthatnának.

Az ajtó felszakadt, a két szárny csattanva vágódott a sziklának. Wil Ohmsford és társai megtorpantak a lépcső alján, és döbbenten bámultak át a lángfüggönyön. Nappali világosság ömlött be a nyíláson, és Wil csak egy pillanatig láthatta azt az árnyszerűséget, ami belépett a csarnokba. Bizonytalanul hunyorgott a lángokba, próbálta eldönteni, látott-e valamit, vagy csak képzelte, hogy egy árnyék… Néhány lépéssel mögötte Himpellér hirtelen lekushadt, vicsorogva és nyüszítve. Már tudta. Az Arató! El is feledkezett az Aratóról!

– Szösz! – kiáltotta fejvesztetten, és olyan keményen megrázta, hogy a fonnyadt arc előre-hátra billegett. – Hogy jutunk ki innen? Mutass egy másik utat!

– Szösz… ki… ott… – mutatta a szőrmók ernyedten. Wil is látta: egy ajtó volt, talán hat méterre a lángokon túl. Nem tétovázott. Kiáltott társaiknak, hogy kövessék, majd berontott a lángba és a füstbe. Szinte érezte tarkóján az Arató fújtatását. Ott van valahol mögöttük a csarnokban, jön értük. Elérték az ajtót. Wil fuldokolva kitapogatta a kilincset és lenyomta. Ez is nyitva volt. Maga elé lökte társait, majd berántotta az ajtót, és rácsapta a reteszt.

AZTÁN FUTOTTAK LE a csigalépcsőn, mélyen a torony alá, olyan sötétségben, amelyben csak a füst nélküli fények égtek, dohos nyirokban, amely lehűtötte átfűlt testüket, bukdácsolva, támolyogva, visszhangosan kongó léptekkel. A völgylakó, miközben vezette társait, kifelé az összedűlő toronyból, csak kétszer fordult hátra: egyszer üldözőjük nevét kiáltotta, egyszer figyelmeztette őket, hogy az Arató rájuk talált. Ezek után senki sem szólt, csak rohantak. A lépcső aljából egy járat nyílt, amelyben ritkásan elhelyezett lámpák világítottak, majd egy kanyar után eltűntek a szemük elől. Befordultak a folyosóba. Wil cipelte Szöszt, aki nyöszörgött és óbégatott minden lépésre; Himpellérrel az oldalán Hebel és Eretria Amberlét támogatta, aki sántikálva húzta maga után sérült lábát. A járat kanyargott a föld alatt, előbb erre fordult, aztán arra. Bogarak iszkoltak az útból, ahogy a menekülők porfelhőket kavarva elfutottak mellettük. A völgylakó időnként hátrapillantott az árnyékokra. Mozdult valami? Neszezett? Dühösen dörgölte a szemét, mert a könnyek elhomályosították a látását. Hol az Arató? Arborlontól eddig a tárnáig követte őket. Itt van a közelben, érezte! Itt van és vadászik! A járat véget ért, újabb csigalépcső vezetett föl a sötétségbe. A lépcső lábánál Wil bevárta a többieket, majd nekirugaszkodott a grádicsoknak. Hosszú percekig kapaszkodtak, szemüket az őrjítően ismétlődő kanyarokra szögezve, miközben azt figyelték, hallják-e a dolgot, amely üldözi őket. De csak a saját futásukat hallották, egyébként csend volt az aknában. A csigalépcső sziklába ágyazott, bereteszelt csapóajtóban végződött.

Wil elrántotta a reteszt, az ajtó alá ékelte a vállát, és megtaszította. A csapóajtó tompán puffant a földön; fátyolos, bágyadt világosság csorgott az aknába. Az emberek és a kutya fürgén kievickéltek a föld alól. Ismét a Katlanban álltak, szürke, mozdulatlan párában. Mögöttük akkor rogyott össze Mallenroh szigeti vára, amelynek füstleple először kiemelkedett a fák közül, aztán visszahullott a falra és a sáncárokra. Köröttük kihaltan terpeszkedett az erdő. Az Arató nem volt sehol.

XLVI.

WIL TÉTOVÁN nézett körül. A tüzet nem számítva, amely még mindig lobogott Mallenroh tornyában, mindent eltakart a köd és a homály. A völgylakónak fogalma sem volt, merre induljanak.

– Hebel, merre van a Sziklaszál? – kérdezte. Az öregember a fejét rázta.

– Nem tudom bizonyosan, kis elf. Semmit sem látok.

Wil habozott, majd a földre térdelt, és előhalászta a hóna alól Szöszt, aki a tenyerébe temette az arcát, és labdává húzta össze prémes testét. Csinálhatott a völgylakó, amit akart, az apró elf nem volt hajlandó szétgöngyölődni. Végül Wil föladta, vállon ragadta Szöszt, és türelmetlenül megrázta.

– Szösz, figyelj! Szösz, beszélned kell! Nézz rám, Szösz! – A vakarcs vonakodva kikukucskált az ujjai közül, és reszketett. – Szösz, hol van a Sziklaszál? – kérdezte Wil. – El kell vinned bennünket a Sziklaszálhoz!

Szösz nem felelt; egy percig úgy leselkedett, mint egy gyerek, akit megigéztek, aztán szorosan összezárta ujjait.

– Szösz! – A völgylakó újból megrázta. – Szösz, válaszolj!

– Szösz az úrnőt szolgálja! Az úrnőt szolgálja! Az úrnőt… – Wil úgy megrázta, hogy Szösznek a fogai csattogtak.

– Hagyd abba! Meghalt, Szösz! Az úrnő meghalt! Nem szolgálod többé!

Szösz mozdulatlanná dermedt, a keze lassan lehullott az arcáról. Sírni kezdett, nagy, csukladozó hüppögések rázták parányi alakját. – Nem bánt Szöszt! – esdekelt. – Jó Szösz! Nem bánt! – Aztán sírva összeesett, labdává gömbölyödött, és úgy fetrengett a földön, mint egy sebesült állat. Wil tehetetlenül bámulta.

– Gratulálok, gyógyító! – sóhajtott Eretria. – Félholtra rémítetted! Most aztán nagy hasznát vesszük. – Megragadta a völgylakó karját, és félreállította az útból. – Ezt hadd intézzem én. – Wil odakullogott Amberléhez, csendben nézték a romanó lányt, amint letérdel Szösz mellé, és fölnyalábolja a zokogó elfet. Lágyan suttogva magához ölelte, és megsimogatta a szőrös fejet. Hosszú percek teltek el így. Végül Szösz abbahagyta a sírást, és kissé fölemelte a fejét.

– Szép darab?

– Nincs semmi baj, Szösz.

– Szép darab vigyáz Szöszre?

– Vigyázok rád. – Eretria szigorú pillantást vetett Wilre. – Senki sem bánthat többé.

– Nem bánt Szöszt? – A fonnyadt arc fölemelkedett. – Ígér? – Eretria megnyugtatóan mosolygott rá.

– Ígérem. De neked is segítened kell, Szösz. Megteszed? Segítesz rajtunk? – A vakarcs lelkesen bólogatott.

– Segít neked, szép darab. Jó Szösz.

– Csakugyan jó Szösz – helyeselt Eretria, majd közelebb hajolt az elfhez. – Hanem sietnünk kell, Szösz. A démon – az, amelyik követett a Katlanba – még mindig vadászik ránk. Ha megtalál, bántani fog bennünket, Szösz.

A vakarcs megrázta a fejét.

– Nem enged bántani Szöszt, szépség.

– Nem, nem fog bántani, Szösz, de csak ha sietünk. – Megsimogatta a vakarcs arcát. – Meg kell találnunk azt a hegyet – hogy is hívják, gyógyító?

– Sziklaszál – felelte Wil. Eretria bólintott.

– Sziklaszál. Szösz, meg tudod mutatni, hogy kell odamenni? Oda tudsz vinni bennünket? – Szösz bizonytalanul sandított Wilre, majd az égő toronyra. Egy darabig bámulta a tüzet, aztán visszatért a pillantása Eretriához.

– Odavisz téged, szépség. – Eretria fölállt, és kézen fogta a vakarcsot.

– Most már semmitől se félj. Én fogok vigyázni rád, Szösz. – Ahogy elmentek Wil mellett, rákacsintott a fiatalemberre. – Mondtam én, hogy szükséged lesz rám, gyógyító!

Beleolvadtak az erdő homályába. Szösz haladt az élen, jó erősen belecsimpaszkodott Eretria kezébe, és angolnaként siklott a ködleples bozótban. Utána Hebel jött Himpellérrel, a sor végén Wil a derekánál fogva támogatta a sántikáló Amberlét. De elejétől fogva nem tudták tartani a lépést, és mikor Amberle megpróbálta utolérni társaikat, megbotlott és elesett. Wil gondolkozás nélkül fölkapta, és ölben vitte tovább. Meglepetésére Amberle nem tiltakozott. Pedig számított rá, hiszen a lány egész útjuk alatt oly bősz önállósággal utasított el mindennemű segítséget. De most csak ráhajtotta fejét Wil vállára, lazán átfogta a fiatalember nyakát és hallgatott. Wil sem szólt. Csak egy pillanatig tűnődött el Amberle viselkedésén, azután más kérdésekkel kezdett foglalkozni. Máris azt tervezgette, hogyan meneküljenek – nemcsak a Katlanból, de az Aratótól is. Mit érnek vele, ha kereket oldanak a Katlanból, de nem rázzák le az Aratót? Mert veszélyes a Katlan, de Wil az Aratótól félt csak igazán, a fáradhatatlan vadásztól, amelyet úgy látszik, semmi sem állít meg, amely dacol az ész és a valószerűség törvényeivel, és minden akadályt félrerúgva hajszolja a törékeny gyermekasszonyt, akit ő most az ölében visz. Nem engedheti, hogy a rém megtalálja Amberlét. Ezt talán még akkor sem állíthatná meg, ha tudná, mivel szabadítsa fel a Tündérkövek rettenetes erejét.

Meg kell szökniük az Aratótól, méghozzá hamar! Úgy vélte, erre is van mód. Ma van az ötödik napja, hogy lebocsátkoztak a Rengetegbe. Ez az utolsó nap, amelyen Perk átrepüli Genewen hátán a völgyet, mielőtt hazaszállna. Fél kézzel egy pillanatra elengedte Amberlét, hogy megtapogassa az ujjasa zsebében rejlő apró tárgyat, a Perktől kapott ezüstsípot, amellyel idefüttyentheti Genewent. Ez volt az egyetlen kapcsolatuk a kis Szárnyas Lovashoz, aggályos gonddal őrizte. Persze, megígérte Amberlének, hogy kizárólag akkor szólítja a fiút, ha reménytelen helyzetben vannak, de kell ennél reménytelenebb helyzet? Ha gyalogolniuk kell visszafelé, a Katlanon át, a Rengetegen át, Nyugatföld egész alsó traktusán át, sohasem érik el Arborlont. Az Arató megleli a nyomukat, és lecsap. Badarság lenne másban reménykedni. Kell találniuk egy másik visszautat, márpedig ez kizárólag Genewen hátán lehetséges.

Az Arató persze így is követni fogja őket, mint mindig, de addigra biztonságban lesznek. Talán, hűtötte le magát. Talán. A szökéshez időre van szükség, az idő pedig villámgyorsan fogy. Eleve nem volt sok, és már ennek nagy részét is elhasználták. Az Arató kergeti őket, hiába cselezték ki a boszorkánytorony romjai között, egykettőre rájuk talál megint. Ha meg akarnak menekülni, el kell érniük Mentsvárat, meg kell találniuk a Vértüzet, bele kell mártaniuk az Ellcrys magját, fel kell kapaszkodniuk a Sziklaszál meredek oldalába, jelezniük kell Perknek, aki akárhol lehet a Rengeteg fölött, fel kell szállniuk Genewenre, ha az óriás griff egyáltalán elbírja mindegyikőjüket, és el kell repülniük, mielőtt az Arató utolérné őket. Nagyon zsúfolt program.

Bozót horzsolta és szaggatta, ágak és indák csaptak az arcába, miközben Amberlét magához szorítva követte a romanó lány vékony alakját. Karja már kezdett húzódni a cipeléstől. Körülöttük mozdulatlanul hallgatott az erdő. Egy pillanatra eszébe jutott Arborlon és az elfek. Mostanra a démonok biztosan áttörtek a Tilalmon és elárasztották Nyugatföldet; az elfek valószínűleg hazájuk védelmében küzdenek. Nyilván sor került a szörnyű harcra, amelyet Eventine minden igyekezetével el akart kerülni. És mi van az Ellcrysszel? Talált rá Allanon valamilyen módot, hogy megvédje a haldokló fát? Elég erős a druida, hogy feltartóztassa a démonok rohamát? Allanon azt mondta, csupán az Ellcrys újjászületése mentheti meg az elfeket. De mi lesz, ha ez is elkésik? Nem szabad ilyen értelmetlen kérdéseket feltenni, szidta magát Wil Ohmsford. Úgysem tudhatja a választ, mert fogalma sincs, mi történik a Katlanon kívül. De azért nem bánná, ha Allanon hatalma elérne idáig, és tudatná vele, mi történik elf földön, van-e még idő, visszajuthatnak-e még Arborlonba? Hirtelen iszonyú kétségbeesés vett erőt rajta. Rémítő bizonyossággal érezte, hogyha még sikerül is teljesítenie, amiért jött, akkor is érkezhet elkésve azokhoz, akik várják. És ha így lesz…

Nem engedte meg magának, hogy befejezze a gondolatot. Ez az út az őrületbe vezet.

A terep emelkedni kezdett, először enyhén, aztán meredeken. A Sziklaszál talpánál jártak. Kőomlások sejlettek át a bozóton, a homályban egy keskeny csapás kígyózott fölfelé. A köd ritkulni kezdett, már felülről tekinthettek le az erdő mennyezetére. Az ágak között széles szürke sávokban nézett be az égbolt, keskeny napfénypászmák ritkították a ködöt a mélyebben fekvő részeken. A vándorok lassan, elővigyázatosan kapaszkodtak a csúcsra. Röpke pillanatokra fölsejlett a Katlan, az egymást fojtogató ágak végtelensége. Hirtelen szétváltak a fák. Egy szirten álltak, ahonnan a Katlanon túl a Rengeteg magasabban levő szirtfalaira lehetett látni. Bokrok és kidőlt fák meredeztek a szúrós fűből, amely széles sávokban futott a sziklafal felé. A sziklán nagy barlangszáj tátongott sötéten.

Szösz megkerülte a sűrű bozótot, a barlanghoz vezette a kis csapatot, a küszöbön megállt, aztán Eretriához fordult.

– Szép darab, Mentsvár itt! – mutatta a barlangot. – Járatok és járatok, amik tekerednek és csavarodnak. Mentsvár. Jó Szösz. – A romanó lány biztatóan mosolygott rá, majd hátranézett Wilre.

– Na, most mi van? – Wil előrejött, belebámult a sötétségbe, de semmit sem látott. Letette Amberlét, és megfordult, Szöszt kereste. A vakarcs nyomban Eretria mögé ugrott, és elrejtette az arcát a lány lovaglónadrágjának ráncaiban.

– Szösz! – szólította Wil szelíden, ám Szösz látni sem akarta a völgylakót. Wil sóhajtott. Most nincs idő szamárságokra. – Eretria, kérdezd meg tőle, hol az üvegajtó, amely nem törik.

A romanó lány letérdelt, hogy közel legyen az arca az elféhez.

– Nincs semmi baj, Szösz. Senkinek sem engedem, hogy bántson. Nézz rám, Szösz. – A vakarcs fölemelte a fejét, és bizonytalanul mosolygott. Eretria megsimogatta a fonnyadt arcot. – Szösz, tudsz mutatni egy olyan üvegajtót, amely nem törik? Ismersz ilyen ajtót? – Szösz félrehajtotta a fejét.

– Játszik a szép darab? Játszik Szösszel?

Eretria nem tudta, mit feleljen. Wilre sandított, aki vállat vont és bólintott.

– Persze hogy játszhatunk, Szösz! – mondta mosolyogva. – Meg tudod mutatni ezt az ajtót?

Szösz ráncai szétszaladtak egy vigyorba.

– Szösz meg tud. – Eliramodott, beugrott a barlang szájába, majd visszaszaladt, kézen fogta Eretriát, és maga után cibálta. A völgylakó reménytelenül csóválta a fejét. Szösz bőven túl van a téboly határán, vagy az őrjítette meg, amit katlanbeli raboskodása alatt kellett elszenvednie, vagy úrnője elvesztése, mindenesetre ők sokat kockáztatnak, ha elhiszik neki, hogy képes megmutatni a Vértüzet. Bár van választásuk? Ismét ránézett a fekete barlangra.

– Nagyon utálnék itt eltévedni – motyogta mellette Hebel. Eretria ugyanezen a véleményen lehetett.

– Szösz, nem látunk semmit! – Megállította a vakarcsot. – Fáklyát kell készítenünk. – Szösz megdermedt.

– Ne fáklyát, szép darab. Ne tüzet. Tűz éget, pusztít. Bánt Szöszt. Tűz megégeti az úrnő tornyát. Az úrnő… Szösz az úrnőt… – Hirtelen összeroppant, könnyek patakzottak a szeméből, karocskáival szorosan átfogta a romanó lány térdét. – Nem bánt Szöszt, szép darab!

– Dehogy, dehogy, Szösz! – nyugtatgatta Eretria. – Fölkapta és magához ölelte. – Senki sem fog bántani. De akkor is fényre van szükségünk, Szösz. Fény nélkül nem látunk ebben a barlangban. – Szösz felemelte könnymaszatos arcát.

– Fény, szép darab? Ó, fény! Van fény! Gyere. Ott a fény. – Ismét a barlanghoz vezette őket, miközben magában motyogott. A legközelebbi falhoz sietett, és két olyan különös lámpát húzott elő egy apró üregből. Amikor meglendítette őket, az üvegfalú tokokban ugyanaz a füsttelen fény lobbant, amely a boszorkány tornyában világított. – Fény! – mosolygott lelkesen Szösz, és Eretria kezébe nyomta a lámpákat. A lány az egyiket megtartotta magának, a másikat Wilnek adta. A völgylakó visszafordult Hebelhez.

– Neked nem kell tovább jönnöd, ha nem akarsz.

– Ne légy, már ilyen ostoba! – förmedt rá az öregember. – És ha eltévedtek? Akkor majd szükségetek lesz Himpellérre és rám, hogy kikeveredhessetek, ugye. Különben is meg akarom nézni ezt a Mentsvárat.

Wil belátta, hogy nincs értelme vitatkozni. Bólintott Eretriának. A romanó lány megmarkolta Szösz kezét, maga elé tartotta a lámpát, és elindult a barlangban. Wil fölkapta Amberlét, és követte őket, Hebel és Himpellér volt a hátvéd. Óvatosan lépkedtek. Ahogy a szemük megszokta a környezetet, már láthatták, milyen mélyen berágta magát a barlang a Sziklaszálba: a fénycsóvák el sem érték a tetejét meg a falait. A padló gödrös volt, de nem találkoztak magasabb akadályokkal. Szösz vezetésével végre elérték a hátsó falat. Itt kezdődtek a résnél alig szélesebb járatok, egyik ugyanolyan, mint a másik, amelyek a barlang falát végighasítva tűntek el a fekete magasságban. Szösz tévedhetetlen biztonsággal választotta ki a nyílást, amelyen átbújt. Vágatok és beszögellések lejtős útvesztőjébe vezette őket. A többiek hamarosan elveszítették a fonalat a szüntelenül kacskaringózó járatban, de Szösz csak ment rendületlenül.

Hirtelen egy lépcsőhöz értek. A járat feltűnően megváltozott. Eltűntek a nyers sziklafalak, a padlat és a mennyezet. A lépcsőt és az aknát tömör sziklatömbökből rakták, amelyeket, igaz, hogy elnagyoltan, de emberkéz alkotott. A fal és a mennyezet nyirkosan fénylett, a lépcsőn víz csordogált. A lenti sötétségből neszek hallatszottak: apró lények futkosása, apró lábak kapirgálása, felháborodott vinnyogás. Patkányok sötét alakjai cikáztak a fénypászmákban. Szösz levezette őket a lépcsőn a sötétségbe. Grádicsok százain át ereszkedett alá a furcsa szögekben kanyargó lépcső, egyszer-kétszer rövid rámpákká simult, majd belefúródott a hegybe. A füsttelen lámpák fénykörein túl patkányok futkostak fülsértően nyiszogva. A párás levegő penésztől és rothadástól bűzlött. A lépcső végeérhetetlenül kanyargott.

Aztán csak elfogytak a grádicsok. Tágas csarnokban álltak, amelynek boltíves mennyezetét vaskos oszlopok tartották. Körkörös vonalban csorba kőpadok szegélyeztek egy alacsony emelvényt. A falak és az oszlopok kövébe furcsa jeleket véstek, a kör alakú emelvényen zászlótartók és támpillérek rozsdásodtak. Wil arra gondolt, hogy ez a csarnok gyűlés-vagy tanácsterem, esetleg idegen rítusok helyeként szolgálhatott. Valamikor régen egy másik nép gyülekezett itt. Körülnézett, majd követte Szöszt a padsorok és a dobogó mellett egy tömör kőből faragott ajtóhoz, amely résnyire nyitva állt a csarnok végében. Az ajtóból újabb lépcső szolgált a mélybe. Elindultak rajta. Wil most már nagyon nyugtalan volt. A hegy gyomrában járnak, egyedül Szösz tudja, merre. Ha itt kapja el őket az Arató…

A lépcső véget ért. Befordultak egy újabb járatba. Valahol víz csobogott. Mintha patak bukdácsolna köveken. Szösz megugrott, futott volna előre, rángatta Eretria kezét, és aggodalmasan pislogott hátra, mintha azt nézné, követi-e még a lány. A járatból egy nagy barlangba jutottak. Itt már nyoma sem volt faragott sziklatömböknek. Ezt a barlangot, az üreges, hasadozott falakat, a mennyezetről lógó fűrészes sztalaktitokat, a törmelék lepte, likacsos padlót a természet alkotta. A sötétségben, a lámpák fénytányérján túl víz csörgedezett. Szösz átvezette őket a barlangon, ügyesen kerülgette az omladékot, miközben magában motyogott. A túlsó falnál görgetegkövek halmozódtak, valószínűleg egy sziklaomlás következményeként. A kőrakás közepén keskeny vízesés gyűlt össze apró tócsává, amelyből gyöngyöző erecskék indultak, és kanyarogva tűntek el a sötétségben.

– Itt! – közölte Szösz ragyogva, és rámutatott a vízesésre. Wil letette Amberlét, és értetlenül bámult a vakarcsra. – Itt! – ismételte Szösz. – Ajtó üvegből, ami nem törik! Vicces játék Szösznek!

– A vízesésre érti, Wil! – szólalt meg váratlanul Amberle. – Nézd csak meg jól, ott, ahol lezúdul a sziklákról, a tavacska fölött. – Wil megnézte, és most már ő is látta, amit az elf leány látott. Ahogy a víz belecsobbant a tóba, egyenletes réteggé vékonyodott két sziklaoszlop között, amitől valóban nagyon hasonlított egy üvegből készült ajtóra. Néhány lépést tett, figyelte, hogyan tükröződik lámpája fénye a vízben.

– De hát ez nem is üveg! – méltatlankodott Eretria. – Ez csak víz!

– De emlékszik ilyesmire az Ellcrys? – vitatkozott Amberle, még mindig a völgylakóhoz intézve szavait. – Olyan régen történt. Az idő múlásával sok mindent elfelejtett, amit valaha tudott. Sok minden összezavarodott benne. Talán csak azért emlékszik erre a vízesésre, mert ilyennek látszik: ajtónak, amelynek az üvege nem törik.

Eretria letekintett Szöszre.

– Ez az az ajtó, Szösz? Biztos? – Szösz lelkesen bólogatott.

– Vicces játék. Szép darab játszik megint Szösszel vicces játékot.

– Ha ez az az ajtó, akkor kell lenni mögötte egy kamrának is… – Wil elindult.

– Szösz megmutatja! – A szőrmók futva megelőzte, maga után vonszolva Eretriát. – Nézd, nézd, szép darab! Gyere! – Addig ráncigálta a romanó lányt, míg ott álltak a vízeséstől jobbra a tavacska partján. A vakarcs fölemelte fonnyadt arcát, és elengedte Eretria kezét. – Ide nézz, szép darab! – Belépett a vízesésbe és eltűnt. A romanó lány hüledezett. De Szösz nyomban elő is került, bundája ázottan tapadt a testéhez, arca ragyogott. – Nézd! – Integetett, ismét kézen fogta Eretriát, és rángatni kezdte. A kis csapat átment a vízesésen, még mindig maguk elé tartva a füsttelen lámpákat, kezükkel védve a szemüket, miközben befurakodtak a sziklák közé. A vízesés mögött fülke rejlett, amelyből egy szűk járat indult. Csöpögve baktattak Szösz nyomában, és kibukkantak egy másik barlangban, amely sokkal kisebb volt és meglepően száraz, egyáltalán nem lehetett érezni benne a kinti nyirkos dohszagot. Ferde padlója széles párkányok lépcsőfokain át emelkedett a homályban. Wil mély lélegzetet vett. Ha a vízesés volt a törhetetlen üvegajtó, amelyhez az Ellcrys irányította őket, akkor ebben a kamarában találják a Vértüzet. Oda-vissza végigjárta a barlangot. Nem indult belőle tárna vagy alagút. Sziklafalról, -padlatról és -mennyezetről verődött vissza a fény, amikor végigjártatta rajtuk a lámpáját. A kamra üres volt.

ÁRNYÉK VONULT ÁT a szirtet fojtogató kusza bozóttól a Sziklaszálon ásító barlangszájig, és nesztelenül eltűnt a Mentsvárban. Az erdő elnémult, amerre járt.

ESZELŐS RÉMKÉPEK kavarogtak Wil Ohmsford agyában, miközben tehetetlenül bámulta az üres kamrát. Nincs Vértűz. Mennyit szenvedtek, hogy elérjék Mentsvárat, és nincs Vértűz. Kialudt, talán évezredek óta eltűnt a földről az óvilággal együtt. Mese volt, a deliráló Ellcrys hiú reménye, olyan mágia, amely odaveszett a tündérek országával. Vagy ha létezik is, nem itt van, hanem valahol másutt a Rengetegben, nem ezekben az üregekben, és ők sohasem találják meg. Nem lelhetnek rá, mert elrejti…

– Wil! – Amberle kiáltott. A völgylakó megfordult. A lány néhány lépésre eltávolodott tőle, és úgy tapogatott maga előtt a levegőben, mint egy vak. – Itt van, Wil! Itt van a Vértűz! Itt van! – Hangja remegett az izgalomtól. A többiek meredten nézték, hogyan sántikál a barlang sötétjében, igézetten bámulva ujjainak játékát, amelyek tapogatóként nyúlkáltak a homályban. Eretria Wilhez sietett, még akkor is a mögötte megbújó apró elf kezét szorongatva.

– Gyógyító, mit csinál… – Wil gyorsan fölemelte a kezét, hogy elhallgattassa. A fejét rázta, és nem válaszolt. Tekintetét egy pillanatra sem vette le az elf lányról. Amberle följebb ment a barlangban, az egyik párkányhoz közeledett, amely az üregnek majdnem a közepén húzódott. Kínosan sántikálva lépett föl a párkányra, amelynek a végén kövér szikla guggolt. A sziklához bicegett, megállt, kinyújtotta a kezét és megsimította a követ.

– Itt! – lehelte. Wil azonnal felszökkent a párkányra. Az elf lány sarkon fordult. – Ne! Ne gyere közelebb, Wil!

A völgylakó megtorpant. Volt valami Amberle hangjában, ami megállította. Szótlanul bámulták egymást a homályban. Az elf lány pillantása maga volt a kétségbeesett félelem. Egy darabig még összekapcsolódott a tekintetük, aztán Amberle elfordult. Nekifeszült törékeny testével a kőnek, és meglökte. A szikla úgy gurult el, mintha papírból lenne. Fehér tűz tört fel a földből, a barlang mennyezetéig csapott, lángja úgy ragyogott, akár a folyékony jég. Vakító fehéren izzott, mégsem volt meleg. Lassan kezdett vérpirosra színeződni. Wil Ohmsford hátrahőkölt, egy ideig még azt sem vette észre, hogy Amberlét elnyelte a tűz. Mögötte Szösz felsikoltott az iszonyattól.

– Ég! Megéget Szöszt! Bánt Szöszt! – Hangja visításba csapott át. Fonnyadt arca eltorzult a kamrát elárasztó, vérvörös fényben. – Az úrnő, az úrnő, az úrnő! Ég, ég! Szösz az úrnőt… ég! – Megbomlott az agya. Kitépte kezét Eretria ujjai közül, és kirohant a kamrából, egyfolytában sivítva a rémülettől. Hebel utána kapott, de mellényúlt.

– Szösz, gyere vissza! – kiáltott Eretria. – Szösz! – Már késő volt. Hallották, ahogy átcsobog a vízesésen, aztán elmegy. Ők hárman, akik még megmaradtak, szótlanul meredtek egymásra a Vértűz karmazsin ragyogásában.

XLVII.

WIL OHMSFORD a következő pillanatban döbbent rá, hogy nem látja Amberlét. Először nem volt biztos benne, arra gondolt, talán a szeme tréfálja meg, a tűz rejti el a lányt az árnyékok és a karmazsin fény szövedékében, egyébként még mindig azon a párkányon áll, ahol egy perce. De ha igen, akkor miért nem láthatja? Indult volna a Vértűzhöz, amikor meghallotta a sikolyt: hátborzongató élességgel hasított a csöndbe.

– Szösz! – súgta Eretria iszonyodva.

Már útban volt a járat felé, amikor Wil utolérte, és visszarántotta a Tűzhöz. Hebel is hátrált, fél kézzel Himpellér nyakát markolva. A nagy kutya figyelmeztetően morgott. Aztán hallották, hogy valami átjön a vízesésen. Wil tudta, hogy nem Szösz, ez valami más, sokkal nagyobb Szösznél. Már az átvonulásából is megállapíthatta. De ha nem Szösz, akkor… Himpellér nyakán tüskésen meredezett a szőr. A nagy kutya lekuporodott és vicsorgott.

– Mögém! – intett a völgylakó Eretriának és Hebelnek. Már húzta is ki az ujjasa alól a Tündérkövek tasakját. A párkányhoz hátrált, amelyen a Vértűz égett, szemét pillanatra sem véve le a kamra bejáratáról, szétrántotta a bőrszíjat, lázasan kaparászott a tarsolyban. Az Arató volt. Árnyéka olyan nesztelenül merült föl a kamrában, akár a hold. Úgy járt, mint egy ember, bár sokkal nagyobb volt az embereknél, sötét és hatalmas, magasabb még Allanonnál is. Csupán a hamuszín palást és a csuklya látszott belőle. Ahogy kicsúszott a járatból, véresre festette a Tűz karmazsin fénye. Eretria rémülten felszisszent. A rengeteg horgas karom közül Szösz megtört teste csüngött.

A romanó lány kezében rögtön felvillant a görbe tőr. Az Arató arctalan könyörtelenséggel meredt rá a csuklya fekete árnyékából. Wil megdermedt. Még Mallenroh-tól sem fázott ennyire. Tökéletes gonoszság áradt a démonból. Az áldozatok jutottak eszébe, az elf helyőrség a Drey-erdőben, Crispin, Dilph, Katsin a Pykon hegyén, Cephelo és a romanók a Sivító Sziklaháton – mindannyiukat ez a rém pusztította el. És most eljött érte. Reszketni kezdett, és olyan erősen érezte magában a félelmet, akár egy élőlényt. Nem tudta levenni a szemét a démonról, nem tudta elfordítani a tekintetét, holott minden idegszála ezért könyörgött. A mellette álló Eretria arca elszürkült az iszonyattól, fekete szeme rémülten kereste a völgylakóét. Hebel egy lépést hátrált, Himpellér vicsorgása átcsapott rémült nyüszítésbe.

Az Arató sima, zajtalan mozdulattal elvált a sziklafaltól. Wil Ohmsford teste megfeszült, és előrenyújtotta a Tündérköveket. Az Arató megállt, az arctalan csuklya kissé fölemelkedett. De nem a völgylakó késztette megállásra, hanem a mögötte lángoló karmazsin tűz. Volt benne valami, ami megzavarta az Aratót. Némán figyelte a sziklapárkányról fölcsapó, vérvörös lángokat, amelyek a mennyezetet nyaldosták. Nem tűnt fenyegetőnek, csak égett, hűvösen, egyenletesen, füst nélkül. Az Arató még egy percet várt, mérlegelt, aztán megindult. Abban a pillanatban visszajöttek Wil Ohmsfordhoz az álmok, amelyek megzavarták az alvását Csendesmarton és a Pykon erődjében, az álmok a valamiről, amely kergette éjen és ködön át, a dologról, amely elől nincs menekülés. Most is eljöttek az álmok, feltámadt minden akkori érzése, csak még erősebben és rettenetesebben. Az Arató üldözte; ez osont utána arctalanul egyik álom világából a másikba, mindig csak egy lépéssel lemaradva. Az Arató, aki lidércnyomásból, íme, valóra vált. Csakhogy most nincs hova bújni, nincs hova futni, nem lesz ébredés. Nincs menekvés.

Allanon! Segíts! Visszahúzódott önmaga mélységeibe, és megtalálta a druida szavait, ahogyan szállnak az esztelen félelem tengere fölött. Higgyél magadban. Higgyél. Bízz. Leginkább benned bízok. Bízom benned. Magába gyűjtötte a szavakat. Biztonsággal kereste a Tündérkövek mágiáját, összeszedett magából mindent, amit talált. Lemerült a Kövekbe, érezte, ahogy süllyed a sötétkék fény rétegein át. Látása elködösült, a Vértűz skarlát izzása szürkére fakult. Már közel járt, közel! Érezte a Tündérkövek erejének tüzét! Mégsem történt semmi. Pánikba esett, és egy pillanatra annyira elhatalmasodott rajta a vakrémület, hogy majdnem elrohant. Kizárólag azért nem tette, mert belátta, hogy úgysincs hová menekülnie. Belsejében még mindig meredezett az akadály, akárcsak a Tirfingben, ahol a démonnal találkozott. És sohasem omlik le, mert ő nem ura a Tündérköveknek, nem a jogos gazdájuk, csak egy bolond völgylakó, aki azt képzelte, hogy felülmúlhatja önmagát.

– Gyógyító! – kiáltott kétségbeesetten Eretria. A völgylakó ismét próbálkozott. Ismét hiába. A Tündérkövek hatalma vonakodott megjelenni. Nem érte el, nem parancsolt neki. Arcáról patakzott a veríték, és olyan szorosan markolta a Köveket, hogy éleik vágták a tenyerét. Miért nem engedelmeskedik az erő? Eretria váratlanul otthagyta, döfésre emelte tőrét, magára terelve a démon figyelmét. Az arctalan csuklya elfordult, az Arató a lányt figyelte, amint lassan lelép a párkányról, mintha el akarna szökni a kamrából. Wil rögtön megértette, mit akar Eretria: neki ad időt, még néhány drága másodpercet, hogy fölidézhesse a Tündérkövek hatalmát. Utána akart kiáltani, hogy jöjjön vissza, a mágia úgyis használhatatlan, de valamiért nem mozgott a nyelve. Szeméből kicsordultak a könnyek, olyan elkeseredetten akart átjutni az akadályon, amely elzárta a Kövektől. Eretria meghal, gondolta őrjöngve. Az Arató itt öli meg, a szeme láttára, miközben ő csak tátja a száját! Az Arató lomhán félredobta, ami Szöszből maradt, és a romanó lány után nyúlt kampós karmaival a vörös fényben. Eretria! Ami a következő pillanatban történt, úgy bevésődött Wil Ohmsford agyába, mintha kőbe faragták volna. Múlt és jelen szaladt össze néhány másodpercnyi megfagyott időre; Wil Ohmsford, mint egykor a nagyapja, szembetalálkozott önmagával. Mintha Amberlét hallotta volna; abból a vörös izzásból szólt ki, amellyel a Vértűz töltötte meg a sziklaüreget, és nyugodt, higgadt, reménykedő volt a hangja.

Úgy beszélt hozzá, mint azon a reggelen, miután elmenekültek a Pykonból, amikor a Mermidon vitte őket dél felé, távol az éjszaka szörnyűségeitől. Most is azt mondta, hogy történhetett akármi, a Tündérkövek hatalma nem veszett el, még mindig Wil Ohmsfordé, és parancsolhat is neki. De hát az az erő csakugyan elveszett! Amberle is látta, mi történt a futóhídon! Minden erejével el akarta pusztítani a démont azok után, amit az a hős Crispinnel művelt! De csak állt tehetetlenül, hiába szorongatva a Tündérköveket. Ha a szél nem szakítja le a futóhidat, az Arató elkapja őket. Amberlének tudnia kell, hogy a hatalom elveszett! Elméjében ismét Amberle sóhaja susogott. Nem veszett el. Wil túlságosan erőlködik. Annyira erőlködik, hogy maga zárja el magát a Kövektől. És ez azért van, mert nem érti az erőt, amelynek parancsolni akar. Próbálja megérteni. Ne feledje, az elf mágia egy azzal, aki használja…

A lány hangja elhalt, és most Allanon szólalt meg. Szív, test és ész – mindegyiknek van egy Köve. A három egyesülése kelti életre a mágiát. Ám ezt az egyesítést Wilnek kell megvalósítania. Talán több erőfeszítésébe kerül, mint a nagyapjának, mert ő nem azonos a nagyapjával. Két nemzedék választja el Shea Ohmsford elf vérétől, és ami Sheának játszi könnyedséggel sikerült, az Wilnek talán nehezebben megy. Nagyon nagy ellenállás van benne a mágiával szemben. Igen, igen!, kiáltotta némán. Az emberi vér tiltakozik. Az emberi vér zárja el a Tündérkövek hatalmától. Ami emberi benne, ami nem elf, az utasítja el a mágiát. Allanon fojtottan, gúnyosan nevetett. Ha így van, akkor elsőre miért sikerült használnia a Tündérköveket? A druida hangja is elhalt. És ekkor Wil Ohmsford felismerte az öncsalást, amelyben azóta ringatta magát, amióta a Tirfingben fölidézte a Tündérkövek hatalmát, és érezte ereiben a félelmetes mágia tüzes áramlását. Nem hitte el, hogy csakugyan parancsolhat a Tündérköveknek, és ebből csírázott ki a hazugság, amelyet magasra növelt Allanonnak az a kijelentése, hogy a Kövek csak elf vérnek engedelmeskednek.

Mennyire sietett levonni a következtetést, hogy emberi vére miatt úgysem idézheti fel többször a Tirfingben alkalmazott erőt, holott most is ugyanúgy keveredik benne az ember és az elf, mint akkor! Becsapta magát! Lehet, hogy nem tudatosan, lehet, hogy nem akarattal, de akkor is becsapta, és eközben veszítette el a Tündérkövek erejét. Hogy történhetett? Amberle kétszer is ráhibázott az igazságra, mikor figyelmeztette, hogy a Kövek tirfingi használata csinált vele valamit. Ő félvállról vette az intést, megpróbálta lekicsinyelni Amberle aggodalmait, még akkor is, mikor elismerte, hogy a lánynak igaza van. Csakugyan történt vele valami, mikor használta a Tündérköveket.

Csak azt nem tudta, mi. Ő azt képzelte, a testében tett kárt, Amberle úgy vélte, többről lehet szó, mert az elf mágia a lélekre is rányomhatja a bélyegét. Akkor Wil nem észlelt semmit, tehát gyorsan legyintett a kérdésre, kirekesztette az agyából, hiszen nem izgulhatott ilyen dolgokon, mikor Amberlére kellett vigyáznia. Súlyos hiba volt. Már akkor meg kellett volna látnia, amit most olyan tisztán lát: hogy Amberlének igaza volt. A Kövek csakugyan műveltek valamit a lelkével, úgy kizökkentették, hogy amíg helyre nem tolja, lemondhat a mágia segítségéről.

Az történt, hogy Wil Ohmsford megijedt. Most már bevallhatja. Be kell vallania. Olyan félelem volt, amelyet mostanáig nem ismert el, mert kényelmesen össze lehetett mosni mással, ügyesen el lehetett rejteni. Mindezekben a hetekben itt volt, ő pedig nem ismerte fel igaz valójában. Mert nem attól a dologtól félt, amely álmaiban űzte, nem a démontól, amely Arborlon óta kergette őt és Amberlét. Attól félt, amitől a védelmet remélte: a Tündérkövektől. Félt, hogy milyen hatással lenne rá az a félelmetes, kiszámíthatatlan erő. Hullámként zúdult rá a megértés. Nem az emberi vér és az elf vér keveredése zárja el a Kövek hatalmától, hanem az, hogy fél a mágiától. Maga tette magával.

Olyan eltökélten akarta teljesíteni a küldetést, amellyel Allanon megbízta, annyira a fejébe vette, hogy semmi sem akadályozhatja meg ebben, hogy félelmét születése pillanatában belehajította az elszántság kútjába. Nem volt hajlandó tudomást venni a létezéséről, még maga elől is elrejtette. Aztán a félelem egy idő után befolyásolni kezdte a Tündérkövek használatát. Amíg az el nem ismert félelem mérgezte Wilt, nem tudta egyesíteni testét, szellemét, szívét a Kövek hatalmával. Elhitette magával, hogy emberi vére utasítja vissza az elf mágiát. Ezzel teljes lett az öncsalás, és végképp lehetetlenné tette, hogy parancsoljon a Köveknek. Mostanáig. Most megtudta, mi az a torlasz, amely elzárja a Tündérkövek erejétől. A félelemtől nem tudja használni őket – márpedig a félelem legyőzhető.

Lenyúlt önmagába, gyors, céltudatos mozdulattal, és összefogta a szívet, az elmét, és a testet – az önzetlenséget, a gondolatot és az erőt. Nem volt könnyű, még mindig jelen volt a félelem, falként nyúlt a magasba, megálljt parancsolt, kikezdte elszántságát. Erős volt, olyan erős, hogy Wil egy pillanatig attól tartott, nem juthat át. Veszély lappangott a Tündérkövek használatában, láthatatlan, megfoghatatlan, meghatározhatatlan, érthetetlen veszély. Létezett, valóságos volt, jóvátehetetlen károkat okozhatott a testnek és a léleknek. Elpusztíthatta Wilt, sőt, ami még rosszabb, életben hagyhatta. Vannak dolgok, amelyek félelmesebbek a halálnál… Küzdött ellene. A nagyapjára gondolt. Amikor Shea Ohmsford fölemelte Shannara Kardját, tudta, hogy veszélyben forog, még ha nem is értette, mi az. Mesélt erről az unokájának. De a Kard mágiájára szükség volt, és a nagyapja azt tette, amit kellett. Most is ez a helyzet. A szükség hatalmasabb nála. Életeket bíztak rá, amelyeket egyedül ő védhet meg. Belefúrta magát a kék fény mélységeibe, és elporlott előtte a félelem. Az emberi vér utat engedett az elf vérnek, és Wilben tajtékot vetett a Tündérkövek hatalma. Múlt és jelen kettéhasadt, az idő pergett tovább. Eretria! Az Arató a romanó lány felé szökkent a Vértűz vörös izzásából. Wil előrelökte a Tündérköveket, ökléből kilövellt a tűz, és a falhoz csapta a démont. Az Arató nem adott hangot, csak a köpenye gyűrődött össze a sziklán. A következő pillanatban már talpon is volt, és a völgylakóra vetette magát. Wil sohase gondolta volna, hogy ekkora lény ilyen gyors lehet. Ő még mozdulni se tudott, mikor a démon már előtte állt, és feléje vagdosott karmaival. Ismét kilövellt a Kövekből a kék láng, és az Arató akkorát bucskázott hátra, mint egy rongybaba, most is egyetlen hang nélkül. Wil most már érezte magában a tüzet, úgy nyargalt ereiben, akár a vér. Akárcsak a Tirfingben. Valami történt benne – valami, ami nem egészen volt jó.

De most nem volt idő ezen tépelődni. Az Arató hamuszürke árnyként, nesztelenül vágódott feléje a félhomályon át. Wil kezéből lángok lövelltek, ám ezúttal az Arató nagyon gyors volt, kitért a csapás elől és tovább támadott. A völgylakó ismét megpróbálta megállítani, ismét nem sikerült. Hátratántorodott, lázasan idézte az elf mágiát, de összpontosítása megtört, a tűz megszakadt. Az Arató átvetődött a résen, baljósan tornyosult az ifjú fölött. Wilnek az utolsó pillanatban sikerült pajzsként összegyűjtenie maga előtt a fényt. Aztán az Arató rávetette magát, és fellökte. Wil hanyatt esett, fejét belecsapta a kamra kőpadlójába. Egy pillanatig attól félt, hogy elájul. Karmok tépték a kék lángot, el akarták érni a völgylakót. Ám ő leküzdötte a szédülést meg a kínt, és életben tartotta az elf mágiát. Az Arató visszapattant róla, és hangtalanul eltűnt. Wil szédelegve föltápászkodott. Teste sajgott az Arató rohamától, szeme előtt pontok táncoltak. Erőlködnie kellett, hogy megálljon a lábán. A dolog nem úgy alakult, mint képzelte. Azt hitte, mikor áttört az elf mágiáig, hogy a legrosszabbon már túl van, végre tudja forgatni a fegyvert, amellyel szemben az Arató tehetetlen, mert akármilyen hatalmas és veszedelmes a démon, nem ér föl a Kövekkel. Most már nem volt biztos benne. Hirtelen eszébe jutott Eretria. Hol a lány? Az elf tűz tépte a belsejét, mintha börtönből akarna szabadulni, és a völgylakó egy szörnyű pillanatig attól félt, elveszíti fölötte az uralmat. Ebben a pillanatban támadta meg ismét az Arató. Nesztelenül zúdult elő a sötétből a Vértűzbe, neki a völgylakónak. Szinte magától vetett lobot az elf mágia, és vakító robbanása mindkét küzdőt lehajította a sziklapárkányról. A völgylakó a kőfalnak csapódott, szabad keze és bordái ropogtak, mint a száraz fa. Perzselő fájdalom nyilallt belé, karja érzéketlenné zsibbadt.

Valahogyan sikerült talpra vergődnie. Megtámasztotta magát a falban, a kínnal és az émelygéssel küszködve kiáltott Eretriáért. A romanó lány előszökkent az árnyékból, hozzá rohant, csak egy másodperccel előzve meg az Aratót. A rém hangtalanul vetette rájuk magát, olyan sebesen, hogy az elkábult Wil már semmit sem tehetett. Mindketten meghaltak volna, ha nincs Himpellér. A nagy kutya, akiről mindenki megfeledkezett, kitépte magát Hebel markából, az Aratónak ugrott, és fellökte a szörnyet. Az eb nyakán felborzolódott a szőr, miközben a szürke csuhát tépte. Egy percre mindketten eltűntek az üreg elejének árnyékai között. Himpellér mélyen, vérfagyasztóan morgott. Aztán az Arató fölegyenesedett, és úgy csapta le magáról a bátor kutyát, mint egy legyet. Himpellér átrepült a barlangon, a kőfalnak vágódott, lecsúszott, rémülten nyüszített egyet, aztán elnémult. Wilnek erre a néhány másodpercre volt szüksége, hogy összeszedje magát. Keze a magasba lendült, kék tüzet szórva. Oldalba találta az Aratót, ám a fajzat ismét kitépte magát, elcikázott a barlang félhomályában, majd semmivé lett a Vértűz oszlopa mögött.

A völgylakó várt, pillantása ide-oda ugrott a kamrában. A démon sehol. Rémülten fürkészte az árnyakat, mert tudta, hogy ismét jönni fog, de nem találta. Mellette a hüppögő Eretria kuporgott könnyektől és portól maszatos arccal, még mindig a tőrt szorongatva. Hebel a kutyája fölé hajolt, valamit motyogott Himpellérnek. Egyik másodperc múlt a másik után, és még mindig nem mozdult semmi. Akkor Wil fölnézett. Az Arató a barlang mennyezetén volt.

Mire meglátta, már zuhant is feléje, szürke palástja lobogott. Wil kapkodva félretaszította Eretriát, és előrelökte a Tündérköveket. A démon macskás könnyedséggel hullott elébük, hatalmasan és hangtalanul. Eretria az iszonyattól sikoltva tántorodott hátra. A csuklya fekete szája szélesedni kezdett, lassan, lassan, üres tekintetével megdermesztve Wil Ohmsfordot. A völgylakó moccanni sem bírt, beleveszett az arctalan feketeségbe. Az Arató rávetette magát.

Wil egyetlen pillanatig érezte, hogy a dolog elnyeli. Ott halt volna meg, ha nincs a Kövek hatalma. Kereső Kövek, így nevezte őket Allanon. Keresd meg az Arató arcát!, sikította az agyában egy hang. A villámnál sebesebben lobbant fel a mágia, kitörölt Wilből mindent, a szörnyeteget, a félelmet, a fájdalmat, nem hagyott meg mást, csak a létfenntartás ősemberi ösztönét. Hallotta önnön sikoltását, és kéken robbant ki belőle a tűz. Feltépte a démon arctalan csuklyáját, satuba szorította az Aratót. A szörny kétségbeesett vonaglással akart szabadulni. Wil Ohmsford összekulcsolta maga előtt az ujjait, a mágia át-süvített megsebzett testéből az Aratóba, megemelte, a sziklafalhoz csapta. Ott lógott az Arató, fennakadva a kék tűz nyársán, és veszettül rángatózott, miközben égett. A következő pillanatban a tűz visszazúdult a démon csuhájába, és villámokat szórva szétrobbant. Mire kialudt a tűz, az Aratóból csak a gyűrött köntös kormos körvonala maradt, amely mélyen beleégett a sziklába.

XLVIII.

A VÉRTŰZ olyan gyöngéden simogatta Amberle Elessedilt, mint az anyja keze. Körülötte magasra csaptak a lángok, a karmazsinpiros tűz elzárta a világ többi részétől, mégsem bántotta az ámuló leányt. Milyen különös, gondolta Amberle, hogy nem perzsel! Bár ezt valahogyan már akkor tudta, mikor elhengerítette a sziklát a forrásról. A Tűz megemésztette, mégsem okozott fájdalmat; Amberle csak annyit érzett, hogy valami megnyugtatóan ismerős dolog öleli körül, párás, mélyvörös ragyogással. Elálmosította, és mintha lassan kiszívta volna belőle az utóbbi napok gyötrelmeit, kínjait. Kíváncsian fürkészte a lángokat, szerette volna látni a barlangot, ahol a Vértűz fakad, és a társakat, akik idáig kísérték, de nem látott semmit, nem volt semmi, csak a Tűz. Arra gondolt, hogy egy pillanatra kilép belőle, átnyúl a ragyogásán, de valami visszatartotta. Érezte, hogy itt kell maradnia, mert meg kell tennie, amiért jött.

Amiért jött, ismételte sóhajtva. De hosszú volt az út; milyen rettenetes megpróbáltatás. De most már vége. Megtalálta a Vértüzet. Milyen különös, ahogy történt, gondolta hirtelen. Ugyanolyan csüggedten ácsorgott a sötét, üres barlangban, mint a társai, mert nem lelték a Vértüzet a törhetetlen üvegajtó mögött, mert hiába volt minden erőfeszítésük, amikor hirtelen… hirtelen megérezte. Nem szívesen nevezte így, de nem volt rá más szó. A Katlan peremén érzett hasonlót, mikor a bokorban rejtőzve várta Wil visszatérését; ez figyelmeztette az Arató közeledésére. Valahonnan mélyről súgta, hogy ebben a barlangban van a Vértűz, és meg kell találnia. Ő pedig az ösztönére hallgatva kitapogatta, mindvégig nem értve, mi irányítja. Még akkor sem értette, amikor leparancsolta Wilt a sziklapárkányról, és elgördítette a sziklát, hogy kiszabadítsa a Vértüzet. A gondolat fölzaklatta. Még mindig nem értette. Akkor csak egy érintést érzett. Tudnia kell, mi volt az! Behunyta a szemét és kutatott. Lassan derengeni kezdett a tudás.

Először azt hitte, a Vértűznek kellett lennie, hiszen az vonzotta magához. Ám a Tűz nem értelmes lény, csak személytelen, ősi erő; igaz, hogy életet ad, de nem gondolkozik. Tehát nem a Tűz. De ha nem az, akkor nyilván a mag, a parányi darab élet, amelyet az Ellcrystől kapott. Ha az Ellcrys értelemmel bír, akkor a magja is figyelmeztethette Amberlét az Aratóra és a Tűzre… De nem, ez sem igaz. A mag élettelen, amíg meg nem mártják a Vértűzben. Most alszik, majd a Tűz ébreszti föl. Tehát nem is a mag. De mi marad, ha nem a Tűz, és nem a mag? Akkor megértette. Saját maga volt az. Őbenne figyelmeztetett valami az Aratóra. Őbenne figyelmeztetett valami a Vértűzre. Belőle jött az intés. Ez az egyetlen ésszerű magyarázat. Szemhéja felpattant a megdöbbenéstől, majd gyorsan lecsukódott.

Agyában emlékek lobbantak föl a különös hatásról, amelyet az Ellcrys gyakorolt rá; annyira magához hasonította, hogy szinte nem is önmaga volt, csak egy ág a fán. A fa tette ezt vele? Még annál is jobban átalakította, mint Amberle képzelte? Egy pillanatra megijesztette a lehetőség, mert mindig félt, ha arra gondolt, ahogyan az Ellcrys ellopta önmagától. Nagy erővel megálljt parancsolt a félelmének. Most már nincs oka rettegni. Azon már túl van. Az utazás a Vértűzhöz célba ért. Megtartotta, amit ígért. Annyi van hátra, hogy új életre keltse az Ellcryst. Benyúlt az ujjasa alá, hogy megkeresse a magot, amelyből az élet fakad. Melegnek, élőnek tűnt, mintha ő is várná, hogy fölébredhessen álmából. Már majdnem kivette, amikor olyan erővel rohanta meg ismét a félelem, hogy megingott, elszántsága lankadt. Lehet, hogy több van ebben a szertartásban, mint képzeli? Hol van Wil? Megígérte, hogy segít. Megígérte, hogy résen lesz, abban az esetben, ha Amberle elgyöngülne. Hol van? Oly nagy szüksége van a völgylakóra, miért nem jön?

De Wil Ohmsford nem jöhet. A lángfal mögött van, és Amberle nem érheti el. Ezt önállóan kell végrehajtania. Ezt a feladatot bízták rá, és ő elfogadta a felelősséget. Mély lélegzetet vett. Egy pillanat, amíg a tűzbe tartja a magot, és ezzel teljesíti a feladatot. Ezért volt az egész út; már csak meg kell tennie. Ám a félelem nem akart múlni. Olyan volt, mint egy betegség, és Amberle gyűlölte, mert nem értette. Miért fél ennyire? A mag puhán lüktetni kezdett a kezében. Amberle ránézett. Még ez is megijeszti, pedig milyen csepp része a fának. Emlékképek röppentek át az agyán. Kezdetben milyen közel voltak egymáshoz, az Ellcrys és ő. Akkor nem volt félelem, csak szeretet, öröm és barátság.

Mi változtatta meg? Mitől kezdte azt érezni, hogy feloldódik a fában? Ijesztő volt! Milyen jogon művelte ezt vele az Ellcrys? Milyen jogon használta fel? Milyen jogon…? Elszégyellte magát. Mi értelme ilyeneket kérdezni? Az Ellcrys haldoklik, segítségre van szüksége, nem szemrehányásokra. Az elf népnek segítségre van szüksége. Felnyitotta a szemét, és belehunyorgott a Vértűz vörös izzásába. Most nem lehet sérelmeken kérődzni, vagy a félelmeit boncolgatni. Itt az idő, hogy megtegye, amiért jött, és megfürdesse a magot a lángban. Összerázkódott. A Tűz! Hogyhogy a tűz nem ártott a magnak? Nem égethetik át a lángok az ujjasát? Elővegye egyáltalán a magot? Már megint a kérdések. Az értelmetlen kérdések. Ismét nyúlt a magért, ismét lefogta a kezét a félelem. Könnyek szöktek a szemébe. Ezt valaki másnak kellene végrehajtania! Ő nem Választott! Ő nem alkalmas… Ő nem… nem… Feljajdult, előrántotta a magot az ujjasa alól, és beletartotta a Vértűz skarlátpiros lángjába. Ahogy a tűz megérintette, a mag lángot vetett a tenyerében. Ismét az az érzés támadt föl az elf leányban, amely az Aratóra figyelmeztette; amely a Vértűzhöz hívta; és olyan szédítő áradatban zúdította rá a képeket, hogy Amberle tehetetlenül hullott térdre érzelmeinek viharzásában.

Lassan a szívére szorította az Ellcrys magját. Érezte, hogyan mocorog benne az élet. Könnyen peregtek az arcán. Ő volt az! Ő volt. Végre megértette. Szorította magához a magot, és beszívta a Vértüzet.

XLIX.

WIL OHMSFORD és Eretria a sziklafal tövében gunnyasztva bámulta a Vértüzet. A skarlát izzás lobbant egyet, aztán sötét lett. Teljesen váratlanul történt – a Vértűz öltött még egy utolsó lángnyelvet, majd eltűnt. A sötét barlangban csupán az elejtett lámpák világítottak gyenge, tompa fehér fénnyel. A völgylakó és a romanó lány vaksin pislogott a hirtelen éjszakában. Amikor végre alkalmazkodott a szemük, mintha mozgást érzékeltek volna a sziklapárkányon, ahol a Vértűz égett. Wil óvatosan előrenyújtotta az öklét. Az elf mágia kék szikrát vetett.

– Wil… – Amberle volt! Úgy bukkant elő a sötétségből, vékony, kétségbeesett hangon nyöszörögve, mint egy eltévedt gyermek. A völgylakó, nem törődve a testét hasogató fájdalommal, sietni kezdett feléje. Eretria alig egy lépéssel maradt le mögötte. Épp csak elkaphatták Amberlét, amikor lebukott a párkányról. – Wil – motyogta halkan zokogva.

Fölemelte a fejét, hosszú gesztenyebarna haja visszahullott az arcából. Szeme karmazsinpirosan égett a Vértűztől.

– Ördög és pokol! – hördült föl Eretria, és hátratántorodott. Wil fölkapta Amberlét, és magához ölelte, bár sérült karját perzselte a fájdalom. Pehelykönnyű volt, mintha felolvadtak volna a csontjai, és csak a hús maradt volna belőle. Az ifjú vállára hajtotta a fejét és csendesen sírt.

– Ó, Wil, tévedtem. Tévedtem. Sohasem ő volt. Hanem én. Mindig én.

Szavai egymásba botlottak a hadarástól. A völgylakó megsimogatta a sápadt arcot.

– Nincsen semmi baj, Amberle – súgta. – Túl vagy rajta.

A lány ismét fölnézett rá, azzal a merev és félelmetes, vérszín szemével.

– Nem értettem. Tudta… végig tudta. Tudta, és úgy próbálkozott… próbálta láttatni, hogy én is értsem… de én nem értettem. Féltem…

– Ne beszélj! – Wil magához szorította. Váratlanul esztelen félelem rohant át rajta. Ki kell jutniuk ebből a feketeségből! Vissza kell jutniuk a fényre! Eretriához fordult. – Hozd a lámpásokat!

A romanó lány nem vitatkozott. Fölkapta a füsttelen lámpákat, majd Wilhez futott.

– Itt vannak, gyógyító.

– Akkor siessünk innen… – kezdte Wil. Hirtelen észbe kapott. Az Ellcrys! A mag! Az elf leány… – Amberle! – súgta gyöngéden. – Megmártózott a mag a tűzben? Amberle!

– El… elvégeztetett – válaszolta a lány olyan halkan, hogy a völgylakó alig hallotta. Mibe kerülhetett ez neki, töprengett keserűen. Mi történhetett vele a Tűzben? Nem, erre most nincs idő. Sietniük kell. Ki kell kapaszkodniuk ebből a katakombából a Sziklaszál oldalába, és vissza kell térniük Arborlonba. Ott majd meggyógyul Amberle. Ott már nem lesz semmi baja.

– Hebel! – kiáltotta.

– Itt vagyok, kis elf! – válaszolta a vékony, rekedt hang. Az öregember előbukkant a sötétből. Az ölében hozta Himpellért. – Lába törött. Meg talán még valami más is. – Könnyek ültek a szemében. – Nem hagyhatom itt.

– Gyógyító! – Hirtelen Eretria sötét arca tűnt föl a szeme előtt. – Hogy találunk ki a kutya nélkül?

A fiatalember úgy bámult rá, mintha tökéletesen megfeledkezett volna a létezéséről. Eretria elvörösödött, azt hitte, Wil haragszik rá, mert megrémült az elf lánytól.

– A Tündérkövek – motyogta a völgylakó, és egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy tudja-e használni őket. – Majd a Tündérkövek mutatják az utat. – Kissé följebb emelte Amberlét, és eltorzult az arca, mert összezúzott testén hullámokban rohant át a fájdalom. Eretria megfogta a karját.

– Egyszerre nem viheted az elf lányt és használhatod a Tündérköveket. Add át őt nekem. – Wil a fejét rázta.

– Elbírom – makacskodott. Nem akarta kiadni a kezéből Amberlét.

– Ne légy már olyan konok! – győzködte Eretria. Aztán úgy folytatta, mintha nehezére esnének a szavak: – Tudom én, mit érzel, gyógyító. Én tudom. De ez túl sok neked. Kérlek, engedd, hogy segítsek. Add ide, hadd vigyem.

Pillantásuk összekapcsolódott a félhomályban, és Wil látta a lány arcán a csillogó könnyeket. Fájt neki a vallomás. Lassan bólintott.

– Igazad van. Erre egyedül nem vagyok képes. – Odaadta Amberlét a romanó lánynak, aki úgy tartotta a karján, mint egy kisbabát. Amberle feje Eretria vállára hanyatlott, és az elf lány elaludt.

– Le ne maradjatok! – figyelmeztette őket Wil. Fogta az egyik füsttelen lámpást és elindult.

Visszatértek a vízesésen át a barlangba, óvatosan kerülgetve a sziklákat. Vér és verejték folyt Wil Ohmsfordon, egyre jobban fájtak a sebei. Mire az útvesztőhöz vezető folyosóhoz értek, alig állt a lábán. De most nincs idő pihenni. Minél előbb hívniuk kell Perket, mert ez az utolsó nap. Ki kell jutniuk Mentsvárból, vissza a Katlanba, a Sziklaszál oldalába, mielőtt lemegy a nap, és a kis Szárnyas Lovas hazatér, különben végük. Ha Perk és Genewen nem viszi el őket Arborlonba, sose szabadulnak a Rengetegből. A támolygó Wil megállt a folyosó szájában, és belekotort a derekán viselt, sokrekeszű erszénybe. Abban tartotta a gyógyításhoz használt füveket és gyökereket. Némi keresgélés után előhúzott egy szorosan összecsavart, hathüvelykes, sötét-bíbor gyökeret. Bizonytalanul bámulta. Ha megeszi, a növény nedve elmulasztja a fájdalmat. Bírná erővel, amíg kiérnek a hegyoldalba. De a gyökérnek más hatása is van. Álmos lesz tőle, egy idő után az eszméletét is elveszíti. Még ennél is rosszabb, hogy zavarossá teszi a gondolkozást. Ha túl gyorsan hat, mielőtt kitalálnának a katakombából…

Eretria szótlanul figyelte. A völgylakó fölnézett rá, és a törékeny alakra, amelyet a romanó lány a karjában tartott, majd beleharapott a gyökérbe, és rágni kezdett. Ezt a kockázatot vállalnia kell. Bukdácsoltak a sötétben. Az útvesztő bejáratánál az ifjú kinyújtotta a kezét, és fölidézte a Tündérkövek mágiáját. Most nem váratott magára. Hirtelen hőhullámként árasztotta el, végigpatakzott a karján, kilövellt a sötétségbe, és jelzőfényként, kanyarogva vezette a labirintuson át az árnyalakokat: a sebesült völgylakót, akinek parancsára a kék tűz mutatta az utat, a romanó lányt, karjában az alvó elf leánnyal, és az öregembert, aki ölében vitte a hatalmas kutyát. Fogytak a percek.

Az Aratótól kapott sebek fájdalma zsibbadássá tompult. Wil Ohmsford tárgynak érezte magát, amely levegővel töltve sodródik a sötétségben. A gyökér nedve átjárta minden porcikáját, elszívta erejét, eltompította értelmét; teste nedves agyagkolonccá lett, és már csak annyit tudott, hogy mennie kell. Vérében zsongott az elf mágia, és ő tudta, hogy megmagyarázhatatlan módon átváltozik, már nem az, aki volt, és nem lesz az soha többé. A mágia megperzselte, és láthatatlan, múlhatatlan sebet hagyott testén és tudatán. Hagyta, hiszen úgysem tehetett ellene. Vajon milyen hatással lesz az életére? Nem számít. Most semmi sem számít azon kívül, hogy biztonságba kell helyeznie Amberlét.

Vonszolta magát a kis csapat a vakító kék fény nyomán. Mögöttük az alagutak, aknák és lépcsők visszamerültek a feketeségbe.

AGYONCSIGÁZOTTAN tántorodtak ki Mentsvár kapujából a fényre. A romanó lány, aki egész úton a karjában hozta Amberlét, elhasználta minden erejét. A völgylakót félájultra bódította a fájdalomcsillapító gyökér; hol elborult, hol kitisztult, mintha sűrű ködben tévelyegne. Még Hebel is kifulladt. Álltak a szirten a Sziklaszál oldalában, szemük hunyorogva követte a megnyúlt árnyékokat a Katlanon át nyugat felé, ahol arany lángokban süllyedt a fák mögé a nap.

Wil reményei szárnyaszegetten hullottak le.

– A nap! Eretria! – Egyesült erővel lefektették Amberlét a földre, aztán térdre roskadtak a fáradtságtól. Az elf lány még mindig aludt, halk pihegése volt az egyetlen életjel, amióta elindultak útjukra a sötétségben. Mocorgott, mintha ébredezne, de nem nyitotta ki a szemét. – Eretria… fogd… – Wil az ujjasa alatt matatott. Pillái ólomnehezek voltak, nyelve megdagadt, akadozott. Alig bírta egyenesen tartani magát. Előhúzta a kis ezüstsípot és a lány tenyerébe nyomta. – Fogd… használd… gyorsan…

– Gyógyító, mit csináljak… – kezdte ő. Wil dühösen megragadta a kezét.

– Fújd meg! – zihálta, és ernyedten hátradőlt. Késő, gondolta. Késő! A napnak vége. Perk elment. Szeme előtt egyre gyorsabban homályosodott a világ, még néhány perc, és el fog aludni. Keze még mindig markolta a Tündérköveket, élük a tenyerébe vágott. Még pár perc. Aztán mi védi meg őket? Figyelte Eretriát, ahogy föltápászkodik, és ajkához emeli a sípot, majd megfordul, és kérdőn néz rá sötét szemével.

– Nem szól! – A völgylakó bólintott.

– Fújd meg… még egyszer. – Eretria engedelmeskedett, majd ismét visszafordult.

– Figyelj… – mutatott Wil az égre. A lány elfordult, hogy figyeljen. Hebel a fűre fektette Himpellért, a nagy kutya a gazdája kezét nyalogatta. A völgylakó sóhajtott, és letekintett Amberlére. Olyan sápadt, mintha kiszívták volna belőle az életet. Marcangoló kétségbeesés rohanta meg Wilt. Tennie kell valamit, segítenie kell a lányon! Nem hagyhatja így! Olyan borzasztó szüksége lenne Perkre! Csak egy kicsit siettek volna! Miért nem menekültek gyorsabban! Csak ne lassították volna le a sebei! Most aztán vége a napnak! Árnyékok hullottak rájuk, a hegyorom szürkébe öltözött. A nap lehanyatlott, még egy vonásnyi arany csillogott a távoli erdők felett, aztán az is kialudt.

Perk, ne menj el!, kiáltotta Wil hangtalanul. Segíts!

– Wil. – Fölkapta a fejét, körülnézett. Amberle bámult rá vérvörös szemével. Megfogta a völgylakó kezét.

– Most már nincs semmi baj, Amberle – nyögte a fiatalember, nagyokat nyeldekelve, mert kiszáradt a torka. – Ki… jutottunk.

– Wil, figyelj rám! – suttogta a lány. Már tisztán beszélt, nem hadart, nem mosta össze a szavakat, csak nagyon halk volt a hangja. A völgylakó válaszolni akart, de Amberle az ajkára tette az ujját. – Ne, figyelj rám. Ne beszélj. Csak figyelj. – A fiatalember bólintott, és közelebb hajolt. – Félreismertem őt, Wil – az Ellcryst. Nem használni akart, nem űzött csúfot belőlem. A félelem… az nem volt szándékos, én nem értettem, hogy mit akar, Wil. Csak azon igyekezett, hogy lássak, hogy tudjam, miért én vagyok ott, mi bennem a különleges. Látod, ő tudta, hogy nekem kell annak lennem. Tudta. Ideje lejárt, és látta… Elhallgatott, az ajkát harapdálta a felindulástól, és megeredtek a könnyei.

– Amberle… – kezdte Wil, de a lány a fejét rázta.

– Figyelj rám. Én döntöttem ott. Az én elhatározásom, kizárólag én felelek érte. Megérted ezt? Kizárólag én. Azért tettem, mert meg kellett tennem. Számos okból, olyan okokból, amelyeket nem tudok… – Hangja elcsuklott, megrázta a fejét. – A Választottakért, Wil. Crispinért, Dilphért, és a többi elf vadászért. A katonákért a Drey-erdőben. Szegény kis Szöszért. Mind meghaltak, Wil, nem hagyhatom, hogy csak úgy semmiért. Neked és nekem el kell… felejteni, hogy… – Sehogy sem találta a szavakat, és zokogni kezdett. – Wil, szükségem van rád, nagyon nagy szükségem van rád… – A völgylakó megrémült. El fogja veszíteni! Minden porcikájával érezte! Küszködve próbált szabadulni az ónos fáradtságtól. Ekkor felkiáltott Eretria, és a hangja éles volt az izgalomtól. Ők megfordultak, pillantásuk követte a romanó lány ujját, amely az égre mutatott. Messze nyugatról hatalmas arany madár közeledett a szürkületi párában a szirt felé.

– Perk! – kiáltotta fojtottan Wil. – Perk!

Amberle átkarolta és magához szorította.

AZTÁN VITTÉK VALAHOVA, és félálomban hallotta Perk hangját.

– Az égő torony füstje miatt, Wil. Egész nap köröztünk Genewennel. Tudtam, hogy lent vagytok. Tudtam. Már lement a nap, indulnom kellett volna Szárnyas Fészekbe, de nem bírtam. Tudtam, hogy a hölgynek szüksége lesz rám. Jaj de sápadt, Wil.

A völgylakó érezte, hogy föllendítik Genewen hátára, és Eretria vékony barna keze jó erősen beszíjazza a hámba.

– Amberle… – suttogta.

– Itt van, gyógyító – felelte halkan a rornanó lány. – Most már biztonságban vagyunk.

Wil hátrahanyatlott. Lassan hullott az öntudatlanságba. Egyre feketedett a világ.

– Kis elf! – szólította egy szelíd hang. A völgylakó kinyitotta a szemét. Hebel cserzett képe nézett föl rá. – Ég veled, kis elf. Most már nem kísérlek tovább. Az én otthonom a vadon. Láttam, amit akartam. Himpellérnek sem lesz semmi baja. A romanó lány segített sínbe tenni a lábát. Ebcsont beforr. Kemény fából van ám faragva az én kutyám! – Közelebb hajolt. – Sok szerencsét neked és a kis tündérnek. – Wil kínlódva nyeldekelt.

– Adósaid… vagyunk… Hebel.

– Nekem? – Az öregember szelíden nevetett. – Nekem ugyan nem, kis elf. Az égvilágon semmivel. Sok szerencsét.

Hátralépett és elment. Majd Amberle összegömbölyödött, csepp alakja jelent meg Wil előtt, aztán visszajött Perk, fürgén ellenőrizve szíjakat és köteleket. Még egy perc, és fölhangzott a fiú különös kiáltása; Genewen hirtelen földobta magát a levegőbe, széttárta hatalmas szárnyait, és megcélozta a sötét Katlan peremét. Egyre magasabbra emelkedett az óriás griffmadár, a mélyben elmaradt a Rengeteg, a messzeségben feltűnt a Sarkantyú-hegység fala. Wil Ohmsford magához szorította Amberlét, és a következő pillanatban elaludt.

L.

ARBORLON VÁROSÁRA leszállt az éj. Az Élet Kertjeinek magányában Allanon összehúzta magán fekete köpenyét, mert hűvös volt az este. Karjaiban az őrizetére bízott ezüstszín jogarral felhágott az alacsony dombra, amelyen az Ellcrys állt. Azért jött, hogy tőle telhető módon vigaszt és megnyugtatást adjon az Ellcrysnek, hiszen a végóráit éli; most már bármelyik pillanatban leteheti a terhet, amelyet annyi éven át kellett hordoznia. Megállt, fölbámult a fára. Ha erre tévedne valaki, ugyancsak sajátos látványnak találná őket, a druidát és az Ellcryst, a két zord fekete alakot a holdfényes nyári éj háttere előtt, a kopasz, korhadó fát és előtte a szótlanul révedező, sötét arcú embert, akinek szenvtelen maszkja elrejti gondolatait. De senki sem téved erre. Parancsba adta, hogy ezen az éjszakán csak ő lehet a fa mellett. Senki se lássa haldoklását, csak ő. Előrelépett, gondolatban kimondta az Ellcrys nevét. Az ágak nyomban feléje nyúltak, riadt sürgetéssel, ő pedig nem volt rest a vigaszra. Ne ess kétségbe, biztatta. Ma délután, mikor legdühödtebben tombolt a csata Arborlonért, mikor az elfek oly hősies elszántsággal próbálták lelassítani a démonokat, valami váratlan történt, valami, ami reményt adhat. Messze-messze délen, a sötét erdő mélyén a Választott védelmezője életre keltette a Tündérkövek mágiáját. Azonnal tudtam, ahogy megtette. Akkor feléje nyúltam, és megérintettem gondolatait – sietve, csak egy röpke pillanatra, mert a Dagda Mor megérezhette. Ám nekem az is elég volt. Szelíd úrnő, a Vértüzet megtalálták! Még mindig lehetséges az újjászületés! Kiárasztotta magából izgatott, reményteli gondolatait. Nem jött válasz. Az eltompultságig legyöngült Ellcrys vagy nem hallotta, vagy nem értette. Annyit érzett, hogy a druida mellette áll, hogy végperceiben nincs egyedül. De a szavaknak nem lenne értelme; az Ellcrys egész lényét már csak az a reménytelen, kétségbeesett küzdelem töltötte ki, hogy teljesítse a kötelességét, amelyet rábíztak: éljen, és életével védje az elf népet. Késve jöttem, állapította meg szomorúan Allanon.

Elhallgatott, mert most már úgysem tehetett semmit, csak annyit, hogy a fa mellett marad. Kínos lassúsággal múlt az idő. Hébe-hóba színes por szitált Allanon tudatába: az Ellcrys gondolatai. Volt kép, amely elveszett a történelem homályában, volt, amely a jövő álmaiba és vágyaiba öltözött, de valamennyi zavaros volt és reménytelenül összekuszálódott a haldoklástól. A druida türelmesen felfogta az elhullatott gondolatokat, és azt válaszolta, hogy itt van, hallgat és figyel. Türelmesen osztozott a fával az érzetekben, amelyek a halál közeledésére figyelmeztettek, és didergett, mert ugyanezek az érzetek őt is emlékeztették a halandóságra. Minden mulandó, akárcsak az Ellcrys. Még egy druida is. Bár Druidaálommal nyújtotta életét, jóval hosszabbra a közönséges halandókénál, azért egy napon neki is meg kell halnia. És a fához hasonlóan ő is utolsó a maga nemében. Nincsenek druidák, akik a nyomdokaiba lépjenek. Ha ő is elmegy, ki őrzi tovább a paranori Első Tanács óta hagyományozódó titkokat? Ki lesz a fajok őrizője?

Fölemelte sötét arcát. Hirtelen eszébe jutott, hogy vajon van-e még idő megtalálni azt az őrizőt? Tolvajléptekkel osont el az éjszaka, keleten sápadt fény tört át a sötétségen, Nyugatföld hatalmas erdeiben ébredezett az élet. Valami megváltozott az Ellcrys érintésében. Most fog meghalni. Allanon mereven bámulta a fát, és olyan görcsösen markolta az ezüst jogart, mintha ezzel visszatarthatná az Ellcrysből elszivárgó életet. Fényesebb lett a hajnali ég, a képek megritkultak, kín helyett különös egykedvűség ömlött át a druidába. Az Ellcrys egyre távolodott. Keleten kibukkant a nap keskeny karéja, az éj csillagai elhalványodtak. Majd egészen elapadt a képek áramlása. Allanon megkövült. Kezében kihűlt az ezüst jogar. Vége. Gyöngéden letette a jogart a fa tövébe, aztán megfordult, kiment az Élet Kertjeiből, és nem nézett hátra.

ANDER ELESSEDIL némán állt apja ágyánál, és nézte az öregembert. A sebzett, zúzódások borította törékeny test szinte eltűnt a kötések és takarók alatt, csak mellkasának gyönge pihegése árulta el, hogy él. Most aludt, de nyugtalan, rossz álommal, valahol az élet és halál közötti szürke tartományban tévelyegve. Andert a riadt, aggodalmas Gael verte föl álmából. A fiatal szárnysegéd nem tudott aludni, ezért visszatért a palotába, azzal a szándékkal, hogy előkészít néhány dolgot másnapra. Csakhogy az ajtó be van zárva, mondta a hercegnek, és az őrök eltávoztak. Senki sem őrzi az alvó királyt? Nem lehetne tenni valamit? Ander azonnal ugrott, futtában kiáltotta magához a kapuőrséget. Egy lendülettel betörték az ajtót, de akkor már halálra rémülten, mert hallották bentről az öreg király kiáltásait, és még láthatták, mivel végződik a gyilkos küzdelem, amelyet Ander apja vívott a szörnyeteggel, a démonnal, aki Manx alakját öltötte magára. Apja csak rövid időre tért magához, mikor a szobájába vitték, hogy iszonyodva suttogjon a közelharcról és az árulásról. Aztán öntudatlan álomba süllyedt. Hogyan élhette túl? Hol talált hozzá erőt? Ander a fejét csóválta. Csak azok méltányolhatták igazán, mi történt, akik megtalálták az apját. A többiek – a miniszterek, katonai parancsnokok, szolgák – később érkeztek. Ők nem látták az öreg királyt, ahogy vérben ázva, összemarcangoltan hever a bejáratnál. Nem látták, mit művelt vele a fajzat. Persze, volt találgatás, amiből pletykák lettek. Suttogták, hogy a király meghalt. A város elveszett. Ander összeszorította a fogát. Hamar elhallgattatta a pusmogókat.

Egyetlen démon ugyan kevés ahhoz, hogy megölje Eventine Elessedilt! Az ágy mellé térdelt, megérintette apja ernyedt kezét. Legszívesebben sírt volna, ha maradtak volna könnyei. Milyen rettenetesen elbánt a sors az öreg királlyal! Elsőszülött fia és a legjobb barátja meghalt. Elveszítette imádott unokáját. Országát olyan ellenség rohanta le, amelyet nem lehet megverni. Még egy állat képében is megcsúfolta az élet. Mindenéből kiforgatták. Mi tartja életben ennyi szenvedés után? Már bizonyosan megváltásként köszöntené a halált. Gyöngéden megfogta apja kezét. Eventine Elessedil, elf király – mását e földön nem találod. Ő volt az utolsó ilyen uralkodó. Jut majd még róla más is az emberek eszébe, mint egy elpusztított ország és egy földönfutó nép? Nem magáért ölte a bánat, hanem az apjáért, aki egész életét azzal töltötte, hogy népéért és országáért munkálkodott. Ez az öregember a most pusztulás küszöbén álló országnak és népnek szentelte magát. Neki nem tartozik a sors semmivel? Fogyatkozó életénél is jobban szerette Nyugatföldet, az elfeket, és akkor ez a rettenetes igazságtalanság történik vele. Az ágy fölé hajolt, megcsókolta apja arcát, aztán fölegyenesedett és elfordult. Az ablakfüggönyön átszűrődött az új hajnal fénye.

Hirtelen eszébe jutott, hogy meg kell keresnie Allanont. A druida még nem is tudja. Aztán vissza kell térnie a Carolanra, hogy ott álljon népe oldalán, ahol az apja is állna, ha tehetné. Most nem számít a keserűség. Nem számít a bánat. Most ugyanarra a bátorságra és erőre van szükség, amelyet apja mutatott utolsó csatájában. Akármi történjék a mai napon, méltónak kell lennie az apjához. Ander Elessedil kisietett a sötét szobából, menet közben csatolva szorosabbra a vértjét.

A FŐBEJÁRAT KÜSZÖBÉN megállt, és a világosodó keleti eget kémlelte. Szeme karikás volt, arca beesett a fáradtságtól. Borzongott a hajnali hidegben, összehúzta vastag köpenyét. Mögötte a palota minden ablakában égett a világ, és komor arcú elf vadászok jártak fel-alá a folyosókon.

– Minek most már… – mormolta.

Egyedül indult a kapuhoz a kavicsos ösvényen. Nehezen forgott az agya az álmatlanságtól. Mennyit alhatott, mielőtt Gael felébresztette? Egy órát? Kettőt? Maga sem emlékezett. Amikor megpróbálta, apját látta maga előtt, az éles kék szempárt a vérben úszó, ijesztő arcban. Elárultak, kiáltotta ez a szem. Elárultak!

Kiment a kovácsoltvas kapun, észre sem vette, hogy az árnyékból, ahol a csatalovakat pányvázták ki, előlép egy óriás alak.

– Ander herceg! – Összerázkódott, megfordult. Az árnyalak zajtalanul közeledett, láncvért csillant a hajnal fényében. Stee Jans volt, a Szabad Cohors vezére.

– Üdvözöllek, parancsnok – bólintott fáradtan Ander. A hatalmas ember is bólintott. Forradásos arcán semmiféle érzelmet nem lehetett látni.

– Mondták, hogy rossz éjszakátok volt.

– Tehát hallottad? – Stee Jans a palotát nézte.

– Egy démon befurakodik a király házába, lemészárolja az őrséget, megsebesíti a királyt, mielőtt felfordulna. Aligha várhatod, hogy ilyesmi titokban maradjon.

– Valóban, bár nem is próbálkoztunk vele – sóhajtott Ander. – Egy Alakos volt. Apám öreg farkaskutyájának alakját öltötte magára. Egyikünk sem tudja, mióta űzhette ezt a játékot, de ma éjszaka nyilván megelégelte. Megölte az őröket, lezárt minden kijáratot, és megtámadta apámat. Szörnyeteg volt, parancsnok, láttam, mi maradt belőle. Nem is tudom, apám hogyan bírt… – Remény-vesztve elhallgatott, megrázta a fejét. A határvidéki pillantása visszatért hozzá.

– Tehát a király még él. – Ander bólintott.

– Bár nem tudom, mi tartja életben.

Aztán hallgattak, ismét a kivilágított palotát nézték, és a fegyvereseket, akik az árnyékos kertet őrizték.

– Talán arra vár, hogy mi is megpihenjünk – mondta Stee Jans halkan. A két tekintet összekapcsolódott.

– Hogy érted ezt? – kérdezte a herceg.

– Úgy, hogy valamennyiünknek fogy az ideje. – Ander mélyet lélegzett.

– Mennyi van még?

– A mai nap. – Olyan kifejezéstelen kőarccal mondta, mintha arra tett volna megjegyzést, hogy milyen idő várható. Ander kihúzta magát.

– Úgy látom, te belenyugszol, parancsnok.

– Becsületes ember vagyok, uram. Már az elején megmondtam. Vagy talán mást akarsz hallani, mint az igazságot?

Ander határozottan megrázta a fejét.

– Nem. Semmi esély rá, hogy tovább tarthassunk ki? – Stee Jans vállat vont.

– Esély mindig van. Úgy tedd mérlegre, mintha azt mérlegelnéd, életben lesz-e még holnap a király. Ennyi esélyünk van mindnyájunknak. – Az elf herceg bólintott.

– Tudomásul veszem, parancsnok. – Kezét nyújtotta. – Nagy szerencséjük volt az elfeknek, hogy te és a Szabad Cohors álltatok mellettük a harcban. Bárcsak lenne jobb módunk, hogy köszönetet mondjunk érte.

A Vasember megszorította Ander kezét.

– Bárcsak megadhatnánk nektek a lehetőséget. Jó szerencsét, Ander herceg. – Tisztelgett és elment. Ander néhány percig bámult utána, aztán megfordult és elindult az utcán.

ÉPPEN ARRA KÉSZÜLT, hogy kilovagoljon a Carolanra, amikor a druida elővágtatott Artaqon a hajnal előtti félhomályból. Olyanok voltak az erdei ködben, mint két fekete árnyék. Ander némán várta, hogy a szálas ember megfékezze a csődört.

– Tudom, mi történt – morajlott halkan a mély hang. – Szívből sajnálom, Ander Elessedil.

– A herceg bólintott. – Allanon, hol a jogar?

– Vége. – A druida a palotát bámulta. – Az Ellcrys halott. – Andert elhagyta az erő.

– Ez a vég, ugye? Ha nem segít az Ellcrys mágiája, nekünk végünk. – Allanon szúrósan nézett rá.

– Talán mégse. – Ander hitetlenkedve bámulta, de a druida már kanyarodott is ki az országútra.

– Az Élet Kertjeinek kapujában foglak várni, elf herceg! – kiáltott vissza. – Ne késlekedj! Még mindig van remény!

Megrúgta a fekete csődör oldalát, és eltűnt.

LI.

A DÉMONOK pirkadat után egy órával támadtak. Hemzsegő tömegük fölkúszott a Carolan oldalán, az Elfitch düledékén, és egyesült erővel rohamozta a hatodik rámpa mellvédjét és kapuját. Már nem gyengítette őket az Ellcrys hatalma és a Tilalom, lepergett róluk nyílvessző és dárda, amelyet fentről zúdítottak rájuk. Az erdő hullámokban okádta a fekete alakokat. Percek alatt ellepték a sziklát. Zsákmányolt fegyverekből és vastag venyigékből – barmolt csáklyákat vetettek a tömör sziklából emelt falak tetejére, és mászni kezdtek. A védők felkészültek. Kerrin és a Honi Gárda a kapu tetején, Stee Jans és a Szabad Cohors a bal oldali falon, Amantar és a hegyi trollok a jobb oldalin várták őket. Amikor a támadók már közel jártak, a védők átvágták a köteleket, és a démonok visítva hullottak vissza. Elf íjak zümmögtek, fekete nyílzápor zuhogott az ostromlókra. Ám a démonok egyre jöttek, új csáklyákat lengettek új köteleken. Vastag gerendákat támasztottak a kapuknak, amelyeket egész fák törzseiből nagyoltak és grádicsokat vágtak beléjük, majd kapaszkodni kezdtek. A fekete tömeg sziklákat és bunkókat hajigált a védőkre. Többször is visszaverték őket, de végül csak megmászták a falat, irgalmatlan közelharcra kényszerítve az elfeket és szövetségeseiket.

Az Elfitch két oldalán démonok lepték el a szirtet, és foggal-karommal kapaszkodtak a Carolan tetejére. Ott az elf lovasság, a Légió Régi Gárdája, a törpe utászok és a védelmi erők néhány más egysége várta őket, Ehlron Tay parancsnoksága alatt. Egyik támadást a másik után indította a kőasztal peremén áthemzsegő ostromlók ellen, és a mélybe lökte őket a Carolanról. Ám a védvonal vékony volt, a kőasztal hosszú, telis-tele pagonyokkal, amelyek búvóhelyet kínáltak az ostromlóknak. Kisebb csoportok feljutottak a sziklára, és az elf szárnyak meginogtak.

Az Elfitchen a démonok betörték a hatodik kaput. Átszakították a védők vonalát, szétzúzták a reteszeket és a keresztrudakat, szélesre tárták a kapu szárnyait, és a tulajdon fajtájuk dögtetemein kapaszkodtak fel a tátongó réshez. Amantar még mindig tartotta a jobb oldali falat, ám Stee Jans és megtizedelt Cohorsa kénytelen volt hátrálni. Az elf védelem centrumában Kerrin összevonta a Honi Gárdát és ellentámadást indított, kétségbeesetten próbálva visszaverni a démonokat. Az elf vadászok rázúdultak a vonító csürhére, félresöpörték őket, lelassították a támadást. Egy darabig úgy tűnt, hogy a Honi Gárda visszafoglalja a kaput. Ám ekkor a fal tetejéről fúriák vetették rá magukat a támadó elfekre, karmolták és marcangolták őket. Kerrin holtan esett össze. A támadás elakadt, majd megtört.

A védők lassan hátráltak az Elfitchen, vissza a nyitott kapun át a hetedik, egyben utolsó rámpára. Szorosan összezárták soraikat, a démonok nem törhettek át. Amantar és Stee Jans irányításával bemenekültek a falak mögé, a kapu becsapódott. A démonok újabb támadásra gyülekeztek.

Háromszáz méterrel keletre a rámpa felső végétől Ander Elessedil fogyatkozó reményekkel tekintett alá a csatatérre. Mögötte a Fekete Őrség Kobold irányításával gyűrűt vont az Élet Kertjei köré. Ander a kapitányra pillantott, aztán Allanonra. A druida a herceg mellett ült Artaq nyergében, és egykedvűen figyelte a csata árapályát.

– Tennünk kell valamit, Allanon – súgta a herceg.A druida rá se nézett.

– Még nem. Várj. – Véges-végig a Carolan peremén démonok kúsztak fölfelé, és megpróbálták bekeríteni az elf szárnyakat. Déli irányban sikerült megvetniük a lábukat a szirten. Számuk egyre dagadt, visszaverték az elf lovasságot, mikor az ki akarta vetni őket állásaikból. Északon a törpe utászok már több támadást kiálltak. A leleményes Browork gyalogosokból és lovasokból szervezett ütőerőt, amely újra és újra a mélybe taszította a démonokat. Ehlron Tay nyargalva vezette tartalék lovasait a Carolan alacsonyabb, déli részére, hogy lándzsákkal támadják meg a démonokat. Félelmetes robajjal csaptak össze, sikoltozástól-ordítozástól forrt a levegő, és a küzdelem olyan eszeveszett dühvel tombolt, hogy távolabbról nem lehetett megkülönböztetni barátot és ellenséget. De mikor a sorok szétváltak, az elfek kényszerültek hátrálni. A jobbszárny vészes gyorsasággal horpadt be, a démonok örömüvöltéssel rontottak rájuk.

Majd betört a hetedik rámpa kapuja, és a démonok átzúdultak rajta. A védőket visszaverték, már-már attól lehetett tartani, hogy legázolják őket. Ám a trollok oly hirtelen és ádáz ellentámadást indítottak, amely kiszorította a démonokat a résen, és a trollok egy időre visszafoglalták a falakat. Akkor a démonok megint összeálltak, legbrutálisabb behemótjaikat állították csatasorba, ismét áthömpölyögtek a kapun, és ezúttal már a hegyi trollok sem tartóztathatták fel őket. A védők fölkapták sebesültjeiket, otthagyták a kapukat és feljebb vonultak a rámpán, közelebb a szirt pereméhez. Az ellenség elfoglalta a Carolan északi és déli végét, visszaszorította a hős törpéket. Az Élet Kertjeinek szigete felé törekedett minden démon. Ehlron Tayt lerántották a lováról. Katonáinak alig sikerült kitépniük a karmos mancsokból az összevert és -marcangolt parancsnokot, hogy elmenekíthessék a szirtről. Browork fél tucat sebet kapott, körülötte démonok hemzsegtek. A Régi Gárda kétharmadára apadt. Két Szárnyas Lovas elesett, a három életben maradt, köztük Dayn, visszarepült az Élet Kertjeihez, hogy Allanon mellett legyenek. Az elfek és szövetségeseik minden fronton hátráltak. Az Elfitch védőit az ostromlók a rámpa végéig szorították. Stee Jans és a Szabad Cohors katonái álltak a védelem középpontjában, elfek és trollok voltak a szárnyakon. Valamennyien tudták, hogy nem bírják sokáig.

A sebhelyes arcú határvidéki egyetlen pillantással fölmérte helyzetük kockázatait. Lent a démonok újabb támadásra gyülekeztek. A Carolan peremén összeomlott a védelem, a démonok az Elfitch vége felé szorították őket. Még néhány perc, és olyan harapófogóba kerülnek, amelyből senki sem szabadul élve. Vissza kellett volna vonulniuk az Élet Kertjeihez, ahol a Fekete Őrség támogatásával rendezhették volna soraikat. Ám ehhez idő kellett, és valakinek meg kellett szerezni számukra ezt az időt. A Szabad Cohors rőt hajú parancsnoka fölkapta csapatának szürke-bíbor zászlaját, és beékelte a rámpán két sziklatömb közé. Itt harcolja meg a harcát a Szabad Cohors. Maga köré gyűjtötte a határvidékieket, és keskeny falanxba állította őket a rámpa végén, majd megparancsolta az elfeknek és a trolloknak, hogy húzódjanak vissza. Senki sem vitatta parancsát, mert Stee Jans volt a hadsereg vezére. Gyorsan elvonultak az Elfitchről az Élet Kertjeinek irányába, amely köré a Fekete Őrség vont gyűrűt. A Szabad Cohors maradéka egyedül maradt.

– Mit művel ez! – kiáltotta Ander elszörnyedve Allanonnak. A druida nem válaszolt. A démonok támadtak. Bőszült üvöltéssel rohantak föl a rámpán. A Szabad Cohors hihetetlen módon kiállta a rohamot és visszaverte. Közben az elf védők kisurranhattak a hurokból, amellyel el akarták fogni őket. A démonok ismét feldübörögtek az Elfitchen; a Szabad Cohors ismét lezavarta őket. Alig két tucat maradt már csak a határvidékiekből, élükön Stee Jans szálas alakja állt. Az Élet Kertjei mellől az Elfitchtől menekült védők néma csendben nézték a maroknyi embert, akik még mindig dacoltak a démonok ostromával. Tudták, mi lesz a vég. Most már az egész Carolan nyitva állt. Stee Jans kitépte a kövek közül a zászlórudat, magasra emelte a szürke-bíbor lobogót. Felharsant a Szabad Cohors csatakiáltása, és a kis csapat lassan hátrálni kezdett a Carolanon az elf védők irányába, akik körülvették az Élet Kertjeit. Egyetlen határvidéki sem lépett ki a sorból, egy sem futott. Ander felhördült. Már nincs remény a visszavonulásra. Mellette felbukkant Browork kékre-zöldre vert arca.

– Késő, határvidéki! – motyogta. Vicsorgó démonok hulláma közeledett a rámpa végéhez. Hemzsegő tömegük ellepte a Carolan északi és déli peremét. – Menekülj! – suttogta Ander. – Menekülj, Stee Jans! – De már nem volt idő menekülni. Fülrepesztő visítozás törte meg az átmeneti csendet, és az egész démonhad meglódult.

AKKOR ALLANON odavetett egy szót Daynnak, és máris az ő kezében volt Táncos kantárja. Felpattant az óriás griff hátára, és a madár már szállt is az égnek. Ander Elessedil és társai hüledezve bámultak utánuk. Repült Allanon az Élet Kertjei fölött, fekete köntöse lobogott, és a magasba emelte sovány karját. A Carolanon megtorpantak a démonok, és az eget bámulták. Majd félelmetes mennykőcsapás visszhangzott a mezőkön, mintha maga a föld nyílott volna meg dühében, és kék láng lövellt a druida ujjaiból. A tűz a támadó arcvonal egész hosszában hamuvá égette a démonokat. Vonítottak és visítottak, mert lángfal lobbant előttük, és nem tudták tovább üldözni a határvidékieket.

Mennydörgő kiáltás kélt az elfek soraiban. A tűzgyűrűn keskeny folyosó nyílt a Kertek és az elf had felé. Ezen a folyosón jöttek a határvidékiek, de most már sebes futással, mert a csapda akármikor összecsapódhatott ismét. A démonok tomboltak, de a tűz visszatartotta őket. Fussatok!, kiáltott Ander hangtalanul. Még mindig van esély! Rohantak a határvidékiek, fogyott a távolság. Maroknyi őrjöngő fúria indult üldözésükre, áttörve még a lángokon is. Ám Allanon észrevette őket. Fölemelte, ökölbe szorította barna kezét. Lecsapott a druidavillám, vakító robbanásban tűntek el a macskaszörnyek, helyükön tűzoszlop lövellt az égnek. Táncos a magasban harci kiáltását hallatta.

Stee Jans a határvidékiekkel kitört a tűzből, és visszatért az elfek soraiba. Kurjantás, éljenzés fogadta őket, Négyföld harci zászlai fennen lobogtak. A Carolanon kissé alacsonyabb lett a druidatűz, de a démonok nem próbáltak átvergődni rajta. Amióta Allanon olyan könnyedén porrá égette a fúriákat, senkinek sem akarózott egyedül szembeszállni vele. Csak tipródtak a lángfal mögött, onnan vicsorogtak a magányos fekete égen-járóra. És vártak.

A druida átsiklott fölöttük. Fürkészve nézett körül. Tudta, mi következik. Kihívást intézett a szörnyekhez, amelyet valamelyik démonnak el kell fogadnia. Ehhez csak a Dagda Mor elég erős, és válaszolni is fog a kihívásra, mert nem tehet mást. A Dagda Mor ugyanúgy képes megérezni a Tündérkövek mágiáját, mint Allanon. Ő is tudja, hogy Wil Ohmsford használta a Köveket, hogy sikerült felkutatni a Vértüzet, és hamarosan bekövetkezhet, amitől a démon leginkább retteg: újjászületik a gyűlölt Ellcrys, és helyreáll a Tilalom. Nehéz idők jártak a démonok urára. Az Alakosa megdöglött. Az Aratója kudarcot vallott. A hada megtorpant. Ha itt megáll, hiába az övé az, ami Nyugatföldből maradt, mégiscsak veszített. A démonok élete múlik az Ellcrysen. Az anyafát el kell pusztítani, de még a földjét is le kell gyalulni, hogy soha többé semmi se teremhessen rajta. Akkor majd bőven lesz ideje, hogy becserkéssze az utolsó Választottat, a mag hordozóját. Akkor végre megnyugodhatnak a démonok, mert nem fogják még egyszer kivetni őket a földről. Ám ebből nem lesz semmi, ha nem semmisíti meg előbb Allanont. Tudja ezt a Dagda Mor, ezért cselekednie kell. Vérfagyasztó sivításban törtek ki a démonok. A Carolan pereme mögül hatalmas fekete árnyék szállt föl a reggeli tiszta égre. Az a szárnyas fajzat volt, amely csaknem elkapta Wil Ohmsfordot és Amberlét a Rhenn völgyében, amikor Csendesmartról menekültek északra. A druida ezúttal tisztán láthatta a kopasz, pergamen bőrű, ocsmány denevért, tömpe orrát, tátott pofájában villogó agyarait, karmos, görbe lábát. Hallotta hírét, hogy élnek ily fajzatok Északföld hegyeinek mélyén, ám eddig még egyet sem látott. A szörny megállt a levegőben a démonhordák fölött, éles, fülsértő vijjogásával mozdulatlanná dermesztve a mélyben a fekete masszát.

Allanon megmerevedett. A rémalak görbe nyakában a Dagda Mor ült. Kihívását elfogadták. A druida élesen elkanyarodott Táncossal. A denevér lecsapott, a nyakában kuporgó púpos alak kezében vörösen felizzott a jogar. Allanon várt, vízszintben tartva Táncost. A denevér izgatottan vijjogott. A démon jogara vörös tüzet lövellt, de egy percet késett. Táncos, a druida kezének engedelmeskedve meredeken bedőlt, majd éles balkanyart írt le. A szörnyeteg bőregér lecsapott, de hiába nyújtotta markolásra karmos lábát, mert a démontűz a Carolanba csapódott, a druida visszafordította Táncost. A denevér nehézkesen, lassan repült; amikor emelkedett, Táncos átsuhant alatta, és Allanon visszavágott. A kék tűz megperzselte a hártyás szárnyat és bőrt, a denevér fülsértően sivított. Ennek ellenére visszafordult, és a Dagda Mor ismét lebocsátotta a jogarát. Démontűz hasított a reggeli égboltba, a druida és égi lovasa előtt nyilallott tova. Lángfal emelkedett a levegőben, nem volt hely kanyarodni.

Táncos nem ijedt meg. Vijjogva, függőleges vonalban csapott az égnek, elmenekítve Allanont a tűztől, majd vízszintbe ereszkedett és átszállt a Carolan fölött. Az Élet Kertjeiből az elfek és szövetségeseik harsogva éljenezték őket. Ismét támadott a démon, ormótlan hátasa süvítve hullott alá a levegőben. Táncos ismét gyors volt, és visszaszállt a Carolan fölé. Démontűz robbant a jogarból, villáma a griffmadár mellett vágott a földbe, hamuvá égette a mezőt. Táncos jobbra lendült, aztán balra, olyan gyorsan változtatta irányát, hogy a Dagda Mor nem sújthatott le rá. Allanon közben mindegyre szórta mennyköveit a szörnyeteg bőregérre, amelynek megperzselt teste már apró füstpamatokat húzott maga után repülés közben. Így folytatódott a félelmetes párbaj, a druida és a démon ide-oda szállt a Carolan fölött, kígyózva-kanyarogva próbáltak túljárni egymás eszén. A nehézkes denevér könnyű célpontot kínált, ám erős volt, és mintha meg sem érezte volna sebeit. Táncos olyan gyors volt, hogy nem lehetett eltalálni, de hogy a küzdelemnek nem akart vége lenni, a griffmadár elfáradt. Három napja repült már a csatákban, elhasználta az erejét. Ahányszor elszállt a Carolan fölött, mindannyiszor közelebb került hozzá a démontűz. Néma csend lett a védők között. Mindenki ugyanazt gondolta. A griff előbb-utóbb megsebesül, vagy a druida véti el a célt, akkor pedig a démonok ura győz.

Alig néhány perc múlva bekövetkezett, amitől féltek. Amikor Táncos hirtelen bedőlt balra, villám keresztezte útját, és összeroncsolta az óriás griff szárnyát. A madár megbillent és kígyóvonalban zuhanni kezdett a Carolan irányába. Az elfek felhördültek elszörnyedésükben. Ismét fellángolt a démon-jogar, a tűz belehasított a sebesült griffbe. A denevér karmait meresztve csapott le. Allanon szembefordult a közeledő szörnyeteggel, és a magasba nyújtotta ökölbe szorított két kezét. A denevér már a feje fölött járt, amikor kék tűz lövellt a druida ujjaiból. A denevér feje semmivé robbant, ám a lendület vitte tovább, egyenesen a sebesült Táncosnak. Kilenc méterrel a Carolan fölött ütközött össze iszonyatos erővel a griffmadár és a denevér. Összegabalyodva hullottak, vitték magukkal lovasaikat, és földet rengető erővel csapódtak a kőasztalba. Táncos megremegett, aztán elnyúlt. A denevér meg se moccant. Akkor mindenki azt hitte, hogy a csata elveszett. Táncos és a denevér kimúlt. Allanon mozdulatlanul, megperzselten hevert a földön. Csak a Dagda Mor mozgott. Egyik lába összeroncsolódott, ám így is lemászott a fejetlen bőregérről és a druida felé indult. Allanon mocorgott, bágyadtan fölemelte a fejét. A Dagda Mor addig vonszolta magát, míg háromméternyire se volt az összerogyott druidától. Pofája eltorzult a gyűlölettől, kezében izzani kezdett a hatalom jogara.

– Allanon! – hallotta Ander Elessedil a tulajdon kiáltását a hirtelen csöndben.

Talán a druida is hallotta. Valahogyan feltápászkodott, kitért a villám elől, amely mellette csapott le, és megrohanta a Dagda Mort, mielőtt az másodszor fölemelhette volna jogarát. A démon hiába próbált sújtani, a druida elkapta a hatalom göcsörtös jelvényét. Démontűz lobbant a jogarban, fájdalom hasított a druidába. Ám saját mágiája a védelmére kelt. Kék tűz vegyült a vörössel. Feszülő izmokkal tusakodott a démon és a druida, mindkettő magának akarta megszerezni a jogart.

Ekkor Allanon mélyen lenyúlt az erő valamely belső kútjába, vésztartalékába, és kirobbant belőle a kék láng. Végigrohant a jogaron, kioltotta a démontüzet, átlövellt a Dagda Mor testébe. A démon szeme kigúvadt az iszonyattól, és félelmetes, fülsértő vijjogást hallatott. Allanon rántott egyet a jogaron, és lassan térdre kényszerítette a púpos alakot. A démon ismét belevisította gyűlöletét a világba. Dühödten próbálta kitépni magát a druida markából, harcolt a tűzzel, amely egész testét beburkolta. Ám Allanon vaskézzel szorította a démon mancsát, és rásajtolta a lehanyatló jogarra. A Dagda Mor összerándult és megroskadt, vijjogása suttogássá tompult, a rettenetes szempár kialudt. Most már akadály nélkül száguldott át rajta a druidatűz, eltakarta a fénylő kék szemfödél. A Dagda Mor hamuvá robbant, és nem volt többé.

CSÖND LETT A CAROLANON. A druida egyedül állt, még mindig a hatalom jogarát markolva. Ránézett az üszkös, füstölgő fadarabra, kettétörte és elhajította. Az Élet Kertjei felé fordult, és füttyentett Artaqnak. A fekete csődör előügetett az elfek közül. Allanon tudta, hogy csak percei vannak. Ereje elapadt, már csak az akarat tartotta egyenesen. Mögötte kihunyóban volt a lángfal, amely megfékezte a démonokat. A szörnyek máris gyülekeztek, éhesen méregették a druidát, várták, mi lesz most. Nem érdekelte őket a Dagda Mor pusztulása. Őket csak a gyűlölet érdekelte, amelyet az elfek iránt éreztek. A druida belenézett a guvadó szemekbe, és gúnyosan mosolygott. Már csak a félelem zabolázza őket. Amint nem félnek többé, támadni fognak. Artaq megbökte a druida vállát, és halkan nyihogott. Tekintetét egy pillanatra sem véve le a démonokról Allanon addig hátrált, míg hozzá nem ért a ló sörényéhez és hámjához. Akkor kínkeservesen fölvetette magát a nyeregbe, majdnem elájulva az erőlködéstől. Belekapaszkodott a kantárba és megfordította Artaqot, majd látszólag épen és egészségesen elindult az elf védvonal irányába.

Gyötrelmesen lassú menekülés volt. Rövidre fogta Artaq szárát, mert az élénkebb ügetés nagyon megviselte volna. A Kert lépésenként közeledett. Allanon a szeme sarkából látta, hogy az ostromgyűrű megmozdul. Mögötte néhány pimaszabb visongó már át is ugrotta a lángokat. Társaik fürgén követték őket. Allanon két marokra fogta a gyeplőt, és nem nézett hátra. Mindjárt, gondolta. Mindjárt. Hirtelen megbomlott a visító-vonító tömeg. Mindenfelől rohamoztak. Allanon még mindig túl messze járt a Kertektől és azonnal tudta, hogy ebben az ütemben nem menekülhet. Nem volt választása. Artaq oldalába vágta a sarkát, a fekete csődör megugrott. Elnyúló testtel vágtázott a hatalmas ló a Carolanon át. Allanon szédült, keze meglazult a kantáron. Mindjárt le fog esni! Mégsem esett. Valahogyan megmaradt a nyeregben, amíg az elf vonalakhoz ért. Elfek, trollok, törpék nyújtották felé kezüket, Artaq mennydörgő patkódobogással repítette a Kertek vaskapujáig, és ott végre megállt. Allanon még akkor sem esett le. Vasakarata megtartotta a fekete ló hátán. Visszafordította verejtéktől csíkos arcát a démoni hordák felé, amelyek a Carolanon át rohantak az Élet Kertjeinek irányába. A védők felkészültek a falaknál. Most legalább, gondolta a druida, van egy esélyük. Legalább ennyit adtam nekik. Ordítás támadt körülötte, kezek mutattak az égre. Mellette Dayn hitetlenkedve kiáltotta:

– Genewen! Hiszen ez Genewen! – A druida fölnézett. Messze délről nagy arany madár közeledett, amelyet alig lehetett látni a vakító napsugárban, és ereszkedni kezdett Arborlon felé.

LII.

WIL OHMSFORD iszonyodva bámult a mélybe. Hunyorognia kellett a nap kápráztató fehér fényétől, és még mindig perzselte a láz. Gyenge volt, szédült, folyt róla a verejték, amelyet rögtön felszárított a szél. Szállt Genewen magasan Nyugatföld zöld erdei felett, hatalmas szárnyait ki-tárva, simán siklott a légáramlatokon. Wilt odaszíjazták a griffhez, törött karját sínbe tették és bekötözték. Előtte ült Perk, apró alakja együtt hullámzott Genewenével, kézzel és szóval irányította a madarat. A kis Szárnyas Lovas mellett bújt meg Amberle, csaknem elveszve a vastag szövet redői között. A völgylakó derekát Eretria karja ölelte. Wil elfordította a fejét. A romanó lány megrendülten nézett rá fekete szemével. Az elf főváros, Arborlon fölött szálltak. Holttestek borították a Carolant, szerteszét tüzek égtek a sziklán, az Elfitch romokban hevert. Lovasok, lándzsások, dárdások, íjászok acélgyűrűje vette körül az Élet Kertjeit. Hemzsegő fekete hullám ostromolta őket, ezer és ezer torz fajzat, legázolással fenyegetve.

A démonok, suttogta Wil hangtalanul. A démonok! Észrevette, hogy Amberle hirtelen megmozdult. Az elf leány kissé fölegyenesedett, Perkhez hajolt, és valamit mondott. Apró keze megragadta a Szárnyas Lovas vállát. A fiú bólintott. Genewen ereszkedni kezdett, sebesen zuhant a Carolan fölött az Élet Kertjeinek irányába. A Kert olyan volt, mint a virágágyak és formára nyírott sövények mosolygó szigete a megperzselt mezők és a vijjogó fekete démonok tengerében. Wil a védőket figyelte, ahogy napfényben szikrázó fegyverekkel verik vissza a fekete hordákat, de vonalaik kezdtek megtörni a támadás súlyától, és néhány démon már bejutott a Kertekbe. A Kertek közepének kis dombján elfeledetten állt a zörgő váz, amelyet valaha Ellcrysnek hívtak. Genewen élesen fölkiáltott, túlrikoltva a csatazajt.

Egy percig minden szem az óriási griffet nézte. A madár lecsapott, mintha a napból hullana a földre egy szilánk. Az elfek soraiban itt-ott a felismerés hangjai harsantak. Szárnyas Lovas, kiáltották, de hiába keresték, hogy jönnek-e mások. Genewen megérkezett a Kertekbe, és lassan leereszkedett a halom lábához. Összecsukta hatalmas szárnyait, bókolt skarlát fejével. Perk leugrott a madárról, fürge kézzel oldozgatva útitársain a hámot. Elsőnek Amberlét szabadította ki. A lány ernyedten lecsusszant a griff hátáról, és térdre esett. Wil vergődve próbálta elérni, de a láz legyengítette, és a szíjak nem engedtek. A sövényeken és virágágyakon túl közeledett a csatazaj.

– Amberle! – kiáltott a völgylakó.

A lány akkor már állt. Úgy tíz-lépésre lehetett az ifjútól. Wil felé fordította gyermekarcát, ránézett ijesztő, vérvörös szemével, és mintha mondani akart volna valamit, ám aztán szótlanul elfordult, és kapaszkodni kezdett a dombon.

– Amberle! – sikoltott Wil, és nekifeszült a szíjnak, amely lefogta. Genewen hirtelen megrázta magát, élesen rikoltott, Perk alig bírta tartani.

– Nyughass, gyógyító! – próbálta csitítani Eretria, de Wilhez akkor már nem ért el az okos szó.

Ő csak annyit látott, hogy Amberle távolodik. El fogja veszíteni! Érzi! Genewen, akit megriasztott a völgylakó rúgkapálása, emelkedni kezdett. Perk elkapta a hámot, felhúzódzkodott, de hiába próbálta fékezni a griffet. Eretria előrántotta kését, átvágta a szíjakat a fiatalemberen és magán. Fejjel zuhantak a bokrok közé. Kín marcangolta Wil sebesült testét, miközben talpra vergődött. Eretria utána kiáltott, de ő nem vett tudomást róla, csak bukdácsolt az elf leány távolodó alakja után. Amberle már félúton járt a dombon, lassan közeledett a fához. Üvöltés harsant a közelükben. Fél tucat démon robbant át a sövényen. Perk ismét a földre tette Genewent, leugrott és futott Wil után. A démonok rárohantak a fiúra. Ám a völgylakó észrevette őket. Előrelökte öklét a Tündérkövekkel. Kék tűz csapódott a démonokba, és eltüntette őket.

– Menj innen! – kiáltott vissza a gyereknek. – Szállj, Szárnyas Lovas!

Akkor érte utol a botladozó Eretria. Újabb démonok nyomakodtak át hangos visítással a sövényen. A Fekete Őrség maroknyi dárdása futva próbálta útjukat állni. Ám a démonok kikerülték őket, és rárontottak Wilre. A völgylakó szembefordult velük, és ismét fellobbantotta a Tündérköveket. Perk visszamászott Genewenre, ám a kis Szárnyas Lovas menekülés helyett nekiesett hatalmas griffmadarával a legközelebbi támadóknak, és elzavarta őket. Csakhogy akkor már tucatszám hemzsegtek minden irányból, és most már a Tündérkövek tüze sem volt elég, hogy megállítsa őket.

Majd egyetlen, szívszaggató kiáltás kélt a démonok feje fölött, és mintha megállt volna a nyári délidő rekkenő forróságában. A dombtetőn Amberle kinyújtotta karjait és megragadta az Ellcryst. Érintésétől a fa felragyogott, mint patak vize a vakító napsugárban, majd ezüst porrá hullott, amely hóként lepte be az elf leányt. Aztán már csak Amberle látszott, ahogy magasba emeli a karját, törékeny teste megnyúlik. És akkor változni kezdett.

– Amberle! – sikoltotta Wil utoljára. Térdre esett. Az elf leány elvesztette emberi formáját, rongyokban hullott le róla a ruha; két lába összeolvadt, gyökereket bocsátott a talajba; fölemelt karja megnyúlt és ágakat hajtott.

– Ó, Wil! – suttogta Eretria, miközben lerogyott a völgylakó mellé. Amberle eltűnt. Helyén az Ellcrys ezüstös kérge, karmazsin levelei csillogtak a napfényben. Tökéletes szépségében született újjá az elfek világában. Rémült vonítás tört fel a démonok torkából. A Tilalom helyreállt. Véges-végig a Carolanon az ő üvöltésük visszhangzott, miközben a sötétség irgalmatlanul visszaszívta magába őket. Hiába viaskodtak, nem menekülhettek. Sorra fakultak ki a fényből, előbb százasával, aztán ezrével, aprók és nagyok, míg el nem tűnt az utolsó rángatózó fekete alak is. Nagy csend lett. Arborlon szótlan védői szétnéztek. Olyan volt, mintha a démonok sohasem jártak volna itt.

Csak Wil Ohmsford sírt az Élet Kertjeiben.

LIII.

ITT TALÁLTÁK MEG az elfek, és Ander Elessedil parancsára elvitték Arborlonba. A láztól emésztett fiatalembert annyira összeroppantotta Amberle elvesztése, hogy nem is tiltakozott. Vitték az Elessedilek palotájában, hallgató, árnyékos folyosókon és galériákon át egy szobába, ahol ágyba fektették. Elf gyógyítók kimosták, bekötözték sebeit, bepólyálták törött karját. Keserű folyadékot adtak innia, amitől elálmosodott, gondosan betakargatták, majd magára hagyták, és halkan becsukták az ajtót. Wil pillanatok alatt elaludt. Azt álmodta, hogy vaksötétben tévelyeg, és nem találja a kiutat. Valahol ugyanebben a sötétségben volt Amberle, de Wil sehol sem lelte; amikor kiáltott, a lány messziről, elhaló hangon válaszolt. Fokozatosan tudatosodott benne, hogy valaki más is van itt: jeges, gonosz, különös módon ismerős, egy olyan lény, amellyel nem most találkozott először. Rémülten futásnak eredt, rohant egyre sebesebben, fekete pókhálókon át, de nem rázhatta le; noha nem adott hangot, érezni lehetett, hogy mindig csak egy lépésre marad le Wil Ohmsford mögött, végül meg is érintette. A völgylakó felsikoltott a rémülettől, és akkor hirtelen eltűnt a sötétség. Egy kertben állt, szépséges színpompa közepette, és az a valami elment.

Hatalmas megkönnyebbülés öntötte el, mert biztonságban volt megint. Ám a következő pillanatban a föld kicsúszott a lába alól, ő a levegőbe emelkedett, és látta, hogy fekete ár veszi körül a kertet, már buzog is befelé, nő, mint a dagály, elnyeléssel fenyegetve. Kétségbeesetten megfordult, és akkor meglátta Amberlét, de épp csak egy pillanatra, amint néma jelenésként átcikázik a kert közepén, és már nem is volt sehol. Wil a lány nevét kiáltotta, újra és újra, de nem kapott választ. Aztán átsöpört rajta a fekete hullám, és ő süllyedni kezdett… Amberle! Verejtékben úszva riadt fel. A fal mellett egy kis asztalon egyetlen gyertya égett. Árnyak borultak a szobára, éjszaka volt a városban.

– Wil Ohmsford! – A fiatalember megfordult. Csuklyás köpenyt viselő, magas alak ült az ágya mellett, arctalan fekete árnykép a gyertya halvány izzásában. A völgylakó pislogott. Lassan felismerte. Allanon. Egyszerre jutott eszébe minden. Olyan keserűség öntötte el, hogy szinte érezte a nyelvén. Inkább sziszegés volt a hangja, mikor meg bírt szólalni.

– Te tudtad, Allanon! Egész idő alatt tudtad! – Semmi válasz. Könnyek égették a völgylakó szemét. Az első storlocki estére gondolt, mikor találkozott a druidával. Már akkor tudta, hogy nem szabad bíznia Allanonban, nem engedheti meg magának, hogy bízzon benne. Flick figyelmeztette, hogy Allanonnak titkai vannak, és jól el is rejti ezeket a titkokat. De hogy ez! Ezt hogyan hallgathatta el! – Miért nem szóltál? – súgta. – Megmondhattad volna!

Mintha mozdult volna valami a csuklya árnyékában.

– Nem segített volna rajtad, ha tudod, völgylakó.

– Úgy érted, rajtad nem segített volna! Kihasználtál! Elhitetted velem, hogy ha meg tudom védeni Amberlét, ha visszahozom Arborlonba, nem lesz semmi baj! Tudtad, hogy ezt hiszem, és tudtad, hogy nincs így! – A druida hallgatott. Wil a fejét ingatta. – Legalább neki nem szólhattál volna?

– Nem, völgylakó. Nem hitte volna el. Nem engedte volna meg magának, hogy elhiggye. Ezzel már túl sokat követeltem volna tőle. Jusson eszedbe, mi történt, mikor Csendesmarton beszéltem vele. Azt sem akarta elhinni, hogy még mindig Választott. Konokul hajtogatta, hogy tévedésből hívatott el. Nem, nem hitt volna nekem. Akkor nem. Időre volt szüksége, hogy megtudja az igazat önmagáról, és megértse ezt az igazat. Ez nem olyasmi, ami elmagyarázható; neki kellett rájönnie.

– Szavak, Allanon! – mondta a völgylakó remegő hangon. – De nagyon értesz a használatukhoz! Milyen könnyen meg tudsz győzni bárkit! Engem is azonnal meggyőztél, igaz? De most nem győzhetsz meg, mert tudom, mit tettél!

– Akkor azt is tudnod kell, mit nem tettem – felelte halkan Allanon, és előrehajolt. – A végső döntést ő hozta meg, nem én. Én sohasem döntöttem helyette, csak ügyeltem, hogy megkapja hozzá az alkalmat. Ennyit tettem, semmi többet.

– Semmi többet? Gondoskodtál róla, hogy úgy döntsön, ahogy te akarod. Én ezt nem nevezném semminek.

– Gondoskodtam róla, hogy beláthassa, milyen következményekkel fog járni, akármint határozzon. Ez azért más…

– Következményekkel!? – Wil fölkapta a fejét a párnáról, és gúnyosan nevetett. – Mit tudsz te a következményekről, Allanon? – Elcsuklott a hangja. – Mit tudod te, mit jelentett nekem? Tudod egyáltalán? – Könnyek patakzottak az arcán. Lassan hátradőlt, valami különös szégyenkezéssel. Kiömlött belőle a keserűség, fájó űr maradt a helyén. Elfordította a tekintetét. Hallgattak. A sötét hálószobában égő gyertya fénye körülfolyta őket puha izzásával. Wil csak nagy sokára nézett fel. – Hát most már vége. Elment. – Nagyot nyelt. – Legalább az okát megmagyaráznád?

A druida egy darabig nem szólt. Meghúzódott a köpenye minden elrejtő árnyékai között.

– Tehát figyelj, völgylakó! – mondta végül csaknem suttogássá tompult hangon. – Ez a csodálatos teremtmény – a fa, az Ellcrys –, egy darab élő mágia, az emberi élet és a tellurikus tűz sarja. Még a nagy háborúk előtt teremtették. Az elf varázslók alkották meg, miután legyőzték a démonokat, és meg kellett akadályozni, hogy ismét fenyegethessék a tündérek világát. Az elfek, mint tudod, nem voltak erőszakos fajta. Az volt létük értelme, hogy az életet oltalmazzák. Elképzelhetetlennek tartották, hogy szándékosan kiirtsanak egy fajt, még ha olyan ártalmas és gonosz is, mint a démonoké. A száműzetés tűnt a legelfogadhatóbb megoldásnak, de az elfek tudták, hogy ennek roppant kemény tilalomnak kell lennie, olyannak, amely ezer évekre megköti a démonokat. És olyan helyre kell kivetni őket, ahonnan nem árthatnak másoknak. Így az elf varázslók a leghatalmasabb mágiához folyamodtak, ahhoz, amely a legnagyobb lemondást, az élet önkéntes feláldozását követelte. Ez az ajándék teremtette meg az Ellcryst és hozta létre a Tilalmat. – Egy darabig hallgatott. – Az elf életmódot, erkölcskódexet kell megértened, hogy fel tudd mérni, mit jelent valójában az Ellcrys, és miért döntött úgy Amberle, hogy átváltozik. Az elfek úgy tartják, hogy adósai a földnek, mert a föld teremt és adományoz minden életet. Úgy hiszik, hogy ha valaki elvesz a földtől, annak valamit vissza is kell adnia. Hagyomány náluk ez a hit. Rítus. Az életet kapják, tehát vissza is kell adniuk. Ezért egész létüket a föld szolgálata tölti ki, a földé, amelyet minden elf a maga módján igyekszik óvni. Az Ellcrys csak az egyik megnyilvánulása ennek az odaadásnak. Ő testesíti meg a hitet, hogy az elfek és a föld elválaszthatatlanok. Az Ellcrysben egyesül a föld az elf élettel, hogy védjen a Gonosz ellen, amely mindkettejüket elpusztítaná. Amberle végül megértette. Belátta, hogy népe és Nyugatföld kizárólag akkor menekül meg, ha ő feláldozza magát, és Ellcrysszé lesz. Megértette, hogy a mag csupán akkor fog életre kelni, ha a saját életét adja oda érte.

Lassan előrehajolt, sötét árnyéka rávetült a figyelő völgylakóra.

– Nyilván rájöttél, hogy az első Ellcrys ugyancsak nő volt; nem véletlen, hogy Úrnőként emlegetjük a fát. Az Ellcrysnek mindig nőnek kell lennie, mert csak a nők képesek szülni. A varázslók előre látták, hogy szükség lesz majd a szülésre, bár azt nem tudhatták, milyen gyakran. Kiválasztottak hát egy nőt, egy fiatal lányt, aki, úgy vélem, nagyon hasonlíthatott Amberlére, és átváltoztatták. Majd megalapították a Választottak rendjét a fa gondozására, akik közül, ha eljön az idő, az Ellcrys kiszemelheti az utódját. Ám az Ellcrys éveken át kizárólag férfiakat hívott el. Alig maroknyi nő volt a Választottak között. A krónikák nem jegyzik fel, miért, talán az Ellcrys sem tudta. Sokáig csak rutinszerűen válogatott, nőket csupán akkor, ha szükség volt rájuk. Talán a teremtéséhez volt valami köze. Talán az elf varázslók ifjakat ígértek neki szolgákul – talán ő kérte. Talán az elfeknél elfogadhatóbb volt, hogy fiatal férfiakat hívjanak el a szolgálatra, nem tudom. Mindenesetre, amikor kiválasztotta Amberlét, az Ellcrys gyanította, hogy közel állhat a halálhoz. Persze nem vehette biztosra, mert első volt a fajtájában, senki sem tudhatta, mikor jön el a halála, mik lesznek a jelei. Sokan hitték róla, hogy halhatatlan. És mivel hajdani emberi tulajdonságai rég átolvadtak valami másba, ettől az oldalától nem várhatott segítséget. Előfordultak életében olyan időszakok, amikor attól félt, meg fog halni, amikor azt hitte, olyan veszedelemben forog, hogy ki kell jelölnie utódját. Ilyenkor választott egy lányt is, de ez roppant ritkán következett be, az utolsót félezer éve hívta el. Nem tudom, mi váltotta ki ezt nála, úgyhogy ne kérdezd.

Nem is igazán fontos. Az elfek ugyancsak meglepődtek, amikor kiválasztotta Amberlét, az első nőt ötszáz év óta. Pedig fel sem fogták Amberle elhívatásának igazi jelentőségét, mert az Ellcrys eleve utódjának tekintette a lányt, sőt ennél sokkal többről volt szó. Neki azt jelentette Amberle, amit az anyának a méhében levő magzat. Furcsállhatod a hasonlatot, de vedd figyelembe a körülményeket. Ha a fának meg kell halnia, kifejleszt magában egy magot, ez a mag összeolvad Amberlével, és megszületik az új fa, amely viszi tovább a régi egy darabját. Ezzel a sejtéssel választotta ki Amberlét. Érzései szükségszerűen emlékeztettek a várandós anyáéra, mert a nő, aki Ellcrysszé lett, testileg nagyon megváltozott, de lelkileg sokat megőrzött régi önmagából. Ugyanezt érezte meg az elf leányban, ezért voltak az elején olyan meghitt kapcsolatban. – Eltűnődött. – Sajnálatos módon épp ebből a meghittségből lett a baj. Amikor a Tilalom romlásától és a démonok áttörésének veszélyétől felriasztva először jöttem Arborlonba, az Élet Kertjeibe mentem, hogy szóljak az Ellcrysszel. Tőle tudom, hogy miután kiválasztotta Amberlét, megpróbálta szorosabbra fűzni kapcsolatukat. Azért tette, mert érezte magában a kór elhatalmasodását. Megértette, hogy élete a vége felé jár, és a magot, amely akkor kezdett formálódni benne, át kell adnia Amberlének. Halódásában anyaként fordult a lányhoz. Fel akarta készíteni a jövőre, meg akart mutatni valamit abból a szépségből, kegyelemből, békességből, amellyel őt halmozta el az élet. Meg akarta értetni Amberlével, hogy jó dolog eggyé válni a földdel, figyelni fejlődését, átélni változásait – röviden, jó dolog nézni, hogyan növekszik a gyermek, de ezt csak az anya tudhatja, a gyerek nem.

Wil lassan bólintott. Az álomra gondolt, amelyben Amberlével osztoztak, miután az Ezüst-folyó királya megmentette őket a démonoktól. Abban az álomban egymást keresték: ő egy kertben, olyan lélegzetelállítóan gyönyörű kertben, hogy sírni tudott volna tőle, a lány a sötétből kiáltozva, ám az ifjú nem válaszolt a hívására. Egyikük sem látta meg az álomban a próféciát. Egyikük sem tudta, hogy az Ezüst-folyó királya a jövő fátylát libbentette föl előttük egy pillanatra.

– Az Ellcrys – folytatta a druida – jószándékú volt, de túlbuzgó. Megriasztotta Amberlét látomásaival, örökös anyáskodásával, azzal, hogy kezdte kisajátítani. Az elf lány még nem állt készen arra az átalakulásra, amit a fa oly kétségbeesetten szorgalmazott. Megijedt, aztán megharagudott, végül elhagyta Arborlont. Az Ellcrys nem értette; egyre csak várta, hogy Amberle visszatérjen. Amikor a betegség elhatalmasodott rajta, és a mag megérett, magához hívta a Választottakat.

– De Amberlét nem? – Wil most már feszülten figyelt.

– Nem, Amberlét nem. Úgy gondolta, Amberle majd magától fog jönni. Nem akart érte küldetni, mert mikor korábban tett ilyet, csak elidegenítette magától a lányt. Bizonyosra vette, hogy Amberle nyomban jönni fog, amint megtudja, hogy ő haldoklik. Sajnos kevesebb ideje maradt, mint képzelte. A Tilalom mállani kezdett, a fa nem tudta megtartani. Egy maroknyi démon áttört, és lemészárolták a Választottakat, az egyetlen Amberle kivételével. Az Ellcrys kétségbe volt esve, amikor elébe járultam. A lelkemre kötötte, hogy kutassam föl Amberlét, így tehát elindultam.

A völgylakó arca ismét elsötétült a keserűségtől.

– Tehát már Csendesmarton tudtad, hogy az Ellcrys még mindig Választottnak tekinti Amberlét.

– Tudtam.

– És azt is tudtad, hogy át fogja adni Amberlének a magot.

– Megkíméllek a fáradságtól, hogy további kérdéseket tégy föl. Mindent tudtam. Paranorban elolvashattam a Druida Krónikákban, hogyan született az Ellcrys, és hogyan kell újjászületnie. Értsd meg, völgylakó, nekem is nagyon drága volt ez a lány. Nem állt szándékomban becsapni, ha már mindenáron hazugságnak akarod nevezni, hogy ezt-azt elhallgattam. De fontos volt, hogy ne tőlem tudja meg az igazat önmagáról. Ráállítottam az ösvényre, de nem adtam térképet, amely megmagyarázta volna a kanyarokat és kitérőket. Azt hiszem, ha szükséges volt, mindannyiszor ő választott. Se te, se én, senki sem dönthetett helyette. Ehhez kizárólag neki volt joga.

Wil Ohmsford lesütötte a szemét.

– Talán igen. Vagy talán jobb lett volna, ha kezdettől tudja, hová viszi az út. – Lassan ingatta a fejét. – Különös. Azt hittem, segíteni fog, ha megtudom az igazságot. De nem segített. Egyáltalán nem. – Hosszan hallgattak. Wil újra felnézett. – Mindenesetre nincs jogom, hogy téged kárhoztassalak a történtekért. Tudom, hogy azt tetted, amit tenned kellett. Tudom, hogy valójában Amberle hozta meg a döntést. De hogy így veszítsem el – ez olyan irgalmatlan… – Elhalt a hangja. A druida bólintott.

– Sajnállak, völgylakó. – Éppen fel akart állni, amikor Wil hirtelen megkérdezte:

– Miért keltettél föl, Allanon? Hogy ezt elmondd? – A szálas ember fölegyenesedett, feketén, arctalanul.

– Hogy ezt elmondjam, és búcsút vegyek tőled, Wil Ohmsford. – Ő rábámult.

– Búcsút?

– A viszontlátásig, völgylakó.

– De hát… hová mész? – Semmi válasz. A fiatalember ismét elálmosodott, a druida engedte, hogy visszasüllyedjen az álomba, amelyből felébresztette. Wil azonban makacsul ébren akart maradni, mert voltak még dolgok, amelyeket el kellett mondani, és el akarta mondani őket. Allanon nem hagyhatja itt így, hogy csak eltűnik az éjszakában, ugyanolyan váratlanul, ahogy jött, csuklyás köpenyben, mint holmi tolvaj, aki fél megmutatni az arcát… Hirtelen gyanú hasított belé. Bágyadtan kinyújtotta a kezét, és megragadta a druida köntösét. – Allanon.

Csend volt a kis hálószobában.

– Allanon – hadd lássam az arcodat. Először azt hitte, a druida nem hallotta. Mozdulatlanul állt az ágya mellett, és mereven figyelte köntösének sötét fellegeiből. A völgylakó várt. Aztán a nagy kéz lassan fölemelkedett, és hátralökte a csuklyát. – Allanon! – suttogta Wil Ohmsford. A druida haja és szakálla, amely egykor szénfekete volt, csíkokban őszült. Allanon megöregedett!

– Ez az ára a mágia használatának – mosolygott keserűen. – Attól félek, ezúttal túl sokat használtam; többet kivett belőlem, mint amennyit adni óhajtottam. – Vállat vont. – Ennyit enged az élet, völgylakó. Ennyit és nem többet.

– Allanon – kiáltotta Wil gyönge hangon –, Allanon, bocsáss meg! Ne menj még!

Allanon visszahúzta a fejére a csuklyát, és megragadta Wil kezét.

– Ideje mennem. Mindkettőnknek pihennünk kell. Aludj jól, Wil Ohmsford. Próbálj meg nem gondolni rám haraggal; Amberle bizonyosan nem haragszik. Vigasztaljon az a tudat, hogy gyógyító vagy, és egy gyógyítónak oltalmaznia kell az életet. Ezt is tetted: az elfekért, Nyugatföldért. És noha talán úgy tűnik, elveszítetted Amberlét, jusson eszedbe, hogy őt mindig megtalálod, szerte a földön. Érintsd meg, és veled lesz. – Hátralépett, eloltotta a gyertyát.

– Ne menj el – mondta a völgylakó álmosan.

– Ég veled, Wil. – A mély hang mintha sűrű ködből szólt volna. – Majd közöld Flickkel, hogy igaza volt velem kapcsolatban. Örülni fog neki.

– Allanon – motyogta a völgylakó. Aztán elaludt.

OSONT A DRUIDA az Elessedil-palota félhomályos folyosóin át, olyan nesztelenül, mint egy éjszakai árnyék. A Honi Gárda őrködött ezeken a folyosókon, elf vadászok, akik verekedtek az Elfitch csatájában és túlélték, kemény emberek, akik nem egykönnyen ijedtek meg. Ám Allanon elől félreálltak, mert volt valami a druida pillantásában, amiből tudták, hogy ezt kell tenniük. Néhány perc múlva a király hálószobájában állt, és halkan behúzta az ajtót. Gyertyák világítottak párás, fojtott izzással, lángjuk úgy tapogatózott a homályos zugokban, mint a vak ember keze. Az ablakokat becsukták, elfüggönyözték, hogy csend legyen. A szoba túlsó végében Eventine feküdt egy széles ágyban, kötések és patyolat ágynemű gubójában. Az ágy mellett Ander szunyókált egy magas támlájú, fonott széken. Allanon szótlanul előrejött, és megállt az ágy lábánál. Aludt az öreg király, lassan, hörögve szedte a levegőt, bőre olyan volt, akár a pergamen. Közeledett a vég. Egy korszak múlik el vele, gondolta a druida. Elmennek mind, akik megküzdöttek a Boszorkánymesterrel, mindenki, aki segített felkutatni Shannara titokzatos Kardját. Már csak az Ohmsford testvérek vannak meg, Shea és Flick. Sötét gúnnyal mosolygott. Meg ő, természetesen. Ő még mindig megvan. És meg is volt.

Eventine mocorgott a patyolat lepedő alatt. Most, mondta magában Allanon, és azon az éjszakán először látszott az arcán egy kis keserűség. Zajtalanul behúzódott a falnál az árnyékok oltalmába, és várt.

ANDER ELESSEDIL hirtelen felriadt. Álomtól zavaros szemmel, riadtan sandított körbe a hálószobában, szellemeket keresve, akik nem voltak itt. Rémítően egyedül érezte magát. Oly sokan elmentek, akiknek nem lett volna szabad: Arion, Pindanon, Crispin, Ehlron Tay, Kerrin. Mind meghaltak. Hátradőlt a fonott széken. Annyira elzsibbasztotta a fáradtság, hogy semmit sem érzett izmainak és ízületeinek sajgásán kívül. Vajon mennyit aludt? Nem tudta. Hamarosan visszatér Gael, hoz ételt és italt, hogy együtt virrasszanak tovább, vigyázva az öreg királyra. Hogy várakozzanak.

Emlékek ostromolták, az apja emlékei, jelenésszerű képek a múltból, helyekről, eseményekről, amelyek sohasem ismétlődhetnek, keserédes figyelmeztetések minden boldogság mulandóságára. Jobban örült volna, ha ma éjszaka nem kell emlékeznie. Hirtelen az apjára és Amberlére gondolt, hogy mennyire szerették egymást – meghitt közelségükre gondolt, amelyet elveszítettek, majd ismét megtaláltak. Hát ennek is vége. Még most is nehezére esett felfogni Amberle átváltozását. Mindegyre figyelmeztetnie kellett magát, hogy nem képzelődik, valóban megtörtént. Még mindig látta maga előtt a kis Szárnyas Lovast, ahogy bizonygatja, minek volt szemtanúja. Olyan rémült és megrendült volt az arca, hogy nem lehetett kételkedni az őszinteségében. Feje hátracsuklott, szeme lecsukódott. Még kevesen tudják az igazságot, és egyelőre nem tudta eldönteni, hogy így maradjon-e.

– Ander! – Fölkapta a fejét. Apja őt nézte éles kék szemével. A herceg annyira meghökkent, hogy egy pillanatig csak bámulta az öregembert. – Mi történt, Ander? – Halkan, rekedten suttogott. Ander sietve mellé térdelt.

– Vége – felelte halkan. – Győztünk. A démonokat ismét elzárja a Tilalom. Az Ellcrys…

Nem bírta befejezni. Nem voltak szavai. Apja keze előbújt a takaró alól, és megfogta az ő kezét.

– Amberle? – Ander mély lélegzetet vett, könnyek szöktek a szemébe. Kényszerítette magát, hogy az apjára nézzen.

– Biztonságban van – súgta. – Most már megpihent. – Hosszú csend lett. Aztán az apja alig észrevehetően elmosolyodott. Behunyta a szemét, és a következő percben meghalt.

ALLANON PERCEKIG VÁRT az árnyékban, mielőtt előlépett volna.

– Ander! – szólította halkan. Az elf herceg fölállt, elengedte apja kezét.

– Elment, Allanon.

– Te pedig király vagy. Olyan király légy, amilyennek ő akart. – Ander megfordult, szúrósan nézett a druidára.

– Te tudtad, Allanon? Sokszor eszembe jutott a Baen-szoros óta. Te tudtad, hogy mindez bekövetkezik, hogy király leszek? – A druida sötét arca egy pillanatra bezárult, kifejezéstelenné üresedett.

– Nem akadályozhattam meg azt, ami bekövetkezett, elf herceg – válaszolta. – Annyit tehettem, hogy megpróbáltalak felkészíteni.

– Tehát tudtad? – Allanon bólintott.

– Tudtam. Druida vagyok. – Ander sóhajtott.

– Igyekszem mindent megtenni, amit tudok.

– Akkor jó király leszel, Ander Elessedil. – Nézte az elf herceget, amint visszatér a halott királyhoz, látta, hogyan takarja be, mint egy alvó gyermeket, majd visszatérdel az ágy mellé. Allanon megfordult és nesztelenül eltűnt a szobából, a palotából, a városból és az országból. Senki sem látta, mikor ment el.

HAJNAL VOLT, amikor Wil Ohmsford fölserkent a gyengéd rázogatásra. Ezüstszürke fény szűrődött be a függönyös ablakon, elűzte a sötétséget. Lassan kinyitotta a szemét, és Perket pillantotta meg.

– Wil? – A kis Szárnyas Lovas nagyon komolyan nézett rá.

– Szervusz, Perk.

– Hogy érzed magad?

– Kicsit jobban.

– Az jó. – Perk félig elmosolyodott. – Tényleg izgultam. – Wil is mosolygott.

– Én ugyancsak. – Perk az ágy szélére telepedett.

– Sajnálom, hogy felébresztettelek, de nem akartam úgy elmenni, hogy el se búcsúzok.

– Elmész? – A fiú bólintott.

– Már tegnap este el kellett volna, de pihentetnem kellett Genewent. Jól elfárasztotta a hosszú repülés. De most már tényleg muszáj. Két napja le kellett volna szállnom Szárnyas Fészekben. Már nyilván keresnek. De meg fogják érteni, ha elmagyarázom, mi történt. Nem haragszanak majd.

– Remélem is. Azt nem szeretném.

– Dayn bátya is megígérte, hogy ő majd megmagyarázza. Te tudtad, Wil, hogy Dayn bátyám is itt volt? Nagyapám küldte. Dayn bátya azt mondta, hogy úgy viselkedtem, mint egy igazi Szárnyas Lovas. Azt mondta, hogy nagyon fontos küldetést hajtottunk végre Genewennel. – Wil kissé feljebb csúszott a párnán.

– Az is volt, Perk. Nagyon fontos.

– Egyszerűen nem bírtalak otthagyni. Tudtam, hogy szükségetek van rám.

– Méghozzá nagyon.

– És úgy gondoltam, nagyapám se fog megharagudni, ha most az egyszer nem fogadok szót.

– Szerintem sem. – A fiú lesütötte a szemét.

– Úgy sajnálom Amberle úrhölgyet, Wil. Borzasztóan sajnálom. – A völgylakó lassan bólintott.

– Tudom, Perk.

– Ugye, hogy el volt varázsolva? El volt varázsolva, és a varázslat átváltoztatta fává. – Fölkapta a fejét. – Ugye, ezt akarta? Hogy fává változzék, és a démonok eltűnjenek? Ugye, így kellett lennie? – A völgylakó nagyot nyelt.

– Igen.

– Tényleg nagyon meg voltam ijedve, tudod – mondta Perk halkan. – Nem tudtam, hogy most ennek kellett-e történnie, vagy sem. Olyan hirtelen jött. Sose szólt róla, úgyhogy mikor bekövetkezett, nagyon megijedtem.

– Egész biztos, hogy nem akart megijeszteni.

– Nem. Én se gondolom.

– Csak nem volt ideje elmagyarázni. – Perk vállat vont.

– Ó, tudom én. Csak olyan hirtelen jött. – Egy darabig hallgattak, aztán a kis Szárnyas Lovas felállt.

– Csak el akartam búcsúzni, Wil. Nem látogatsz meg majd valamikor? Vagy én is eljöhetek hozzád, de csak ha idősebb leszek. A családom nem engedné, hogy elrepüljek Nyugatföldről.

– Én látogatlak meg téged – ígérte Wil. – Hamarosan.

Perk intett, és az ajtóhoz ment. Már a kilincsen volt a keze, amikor megállt, és hátranézett a völgylakóra.

– Tényleg nagyon szerettem őt, Wil. Borzasztóan szerettem.

– Én is szerettem, Perk. – A kis Szárnyas Lovas rámosolygott, aztán elment.

LIV.

AZTÁN HAZATÉRTEK mindazok, akik eljöttek, hogy az elfek mellé álljanak a bajban. Csak ketten maradtak Arborlonban. A Szárnyas Lovasok keltek útra elsőnek – annak a napnak a hajnalán, amikor a földi elfek új királyának, Ander Elessedilnek uralkodása elkezdődött –; hárman az ötből, akik együtt érkeztek északra, és velük a Perk nevű kisfiú. Csendesen távoztak, épp csak az új királlyal váltva szót, és a nap még föl sem kelt a keleti erdők mögött, mikor ők már a menekülő éjszakát űzték arany griffjeik hátán, mint a hajnal első sugarai.

Délben indultak haza a hegyi trollok, élükön Amantarral, ugyanolyan büszkén és rettenthetetlenül, ahogy jöttek, és fegyvereiket fölemelve üdvözölték az elf népet, amely éljenzésükre sorakozott fel a föld és a fák útjain. Több mint ezer év óta először történt meg, hogy elfek és trollok nem ellenségek, hanem barátok módjára váltak el.

A törpék még több napig maradtak, az elfek rendelkezésére bocsátva hatalmas mérnöki tudásukat, segédkezve az összedöntött Elfitch újjáépítési terveinek kidolgozásában. Rendkívül nehéz feladatnak ígérkezett az újjáépítés, mert nem csak a lerombolt ötödik rámpát kellett pótolni, de az építmény többi része is felújításra szorult. Pontosan ilyen kihívásokban lelte örömét a félelmetes Browork; a munkaképes utászok segítségével felvázolta az elfeknek a lépéseket, amelyektől a legjobb eredmény várható. Amikor búcsút vett Andertől és az elf néptől, megígérte, hogy hamarosan küld egy utászcsapatot – az övénél kevésbé elcsigázottat –, akik megadnak minden segítséget, ami kell.

– Tudjuk, hogy számíthatunk a törpékre – szorongatta Ander Browork kérges kezét a búcsúzásnál.

– Mindig – bólintott a törpe. – Csak emlékezz rá, mikor majd nekünk lesz szükségünk a segítségetekre!

Utolsónak távoztak a callahorniak – a Szabad Cohorsnak és a Régi Gárdának az a maroknyi katonája, akik túlélték az élethalálharcot az Elfitch védelmében. A Cohorsból tucatnyian sem maradtak, közülük hat sohasem fog már fegyvert. A csapatnak gyakorlatilag vége, elesettjei a Káva szorosaitól Arborlonig mutatták az utat. Ám a sebhelyes arcú, magas határvidéki, akit Stee Jansnak hívtak, ismét túlélte azt, amibe sokan belehaltak. A démonhordák fölött aratott győzelmet követő hatodik napon, korán reggel lovagolt ki nagy vércsederesén a Carolan szélére, ahol az elf király és mérnökei a törpe utászok tervei fölött tanácskoztak. Ander gyorsan kimentette magát, és a parancsnokhoz sietett, aki lováról leszállva várakozott. Ügyet sem vetve a határvidéki hódolatteljes meghajlására, megragadta a nagy ember kezét és megropogtatta.

– Jól vagy megint, parancsnok? – köszöntötte mosolyogva.

– Tűrhetően, uram – viszonyozta a mosolyt Stee Jans. – Azért jöttem, hogy köszönetet és búcsút mondjak. A Légió visszalovagol Callahornba. – Ander megrázta a fejét.

– Ne köszönj semmit, én és az elf nép tartozunk neked hálával. Senkinek sem köszönhetünk annyit, mint a Szabad Cohors katonáinak, és neked, Stee Jans. Mitévők lettünk volna nélküled? – A határvidéki egy darabig hallgatott.

– Uram, azt hiszem, olyan népet és országot találtunk, amelyért érdemes küzdeni. Amit adtunk, szívből adtuk, ti pedig nem veszítettétek el a harcot, és ez az, ami számít.

– Hogy veszíthettünk volna, ha ti támogattatok? – Ander ismét megrázta a parancsnok kezét. – Most mihez kezdesz? – Stee Jans vállat vont.

– A Szabad Cohorsnak vége. Talán újjászerveződik, talán nem. Ha nem, akkor talán majd lesz egy új hadosztálya a légiónak. Én mindenesetre kérelmezni fogom. – Ander bólintott.

– Tőlem kérd, Stee Jans, és azon nyomban vezérem vagy. Megtisztelnél vele. És az elf népet is. Te közénk tartozol. Legalább gondolkozz el rajta. – A határvidéki elmosolyodott, felpattant a nyeregbe.

– Máris gondolkozom rajta, Ander Elessedil király. – Tisztelgett. – Addig is, amíg újra találkozunk, erőt neked és népednek! – Megfordította a derest, és keletnek vágtatott a Carolanon át, szürke köpenye lobogott. Ander utánanézett és integetett. Találkozunk még, határvidéki, mondta magában.

Így tértek haza mindazok, akik eljöttek, hogy az elfek mellé álljanak a bajban, mind a bátrak, és csak ketten maradtak Arborlonban. Az egyik a völgylakó volt, Wil Ohmsford.

DÉL FELÉ JÁRT AZ IDŐ, párás napfényben fürdött a Carolan, amikor Wil Ohmsford az Élet Kertjeinek kapuja felé közeledett. Nyugodt, egyenletes léptekkel ballagott a kavicsos ösvényen, és nem látszott rajta tétovázás. Ám a kapuhoz érve egyszerre nem tudta, belépjen-e. Egy hetébe került, mire elért idáig. Azután, hogy ugyanezekben a Kertekben összeroppant, három napig ki sem mozdult az Elessedil-palotából, ahol többnyire aludt. Két további napot az ősrégi palota zárt kertjében töltött, ellentétes érzelmeivel viaskodva, amelyek mindannyiszor forrni kezdtek benne, ha eszébe jutott Amberle. Az utolsó két nap azzal telt, hogy görcsösen nem gondolt arra, amiért ma idejött.

Sokáig ácsorgott a Kertek bejáratánál, bámulta az elefántcsont berakásos, ezüstcikornyákkal ékes, ívelt kovácsoltvas kaput, a borostyánnal befuttatott falakat, a kertbe vezető fenyőfákat és sövényeket. Kíváncsian néztek rá a jövő-menő városiak, akiket ugyanaz az ok hozott ide, és úgy tűnt nekik, hogy ez az ifjú talán még náluk is mélyebben meg van illetődve. A Fekete Őrség katonái, akik merev megközelíthetetlenséggel posztoltak a kapu két oldalán, egy pillanatig figyelték a mozdulatlanul ácsorgó völgylakót, majd elkapták a tekintetüket. Wil Ohmsford még mindig nem bírta elszánni magát. Pedig tudta, hogy be kell mennie. Nagyon alaposan átgondolta ezt. Még egyszer látnia kell. Még egyszer utoljára. Addig nem lesz békessége. Szinte észre sem vette, mikor lépett be a kapun, és indult el a fához vivő kanyargós ösvényen. Különös megkönnyebbülést érzett. Mintha azzal, hogy eljön hozzá, nemcsak szükséges, de helyes tettet hajtana végre. Most visszatért belé egy kevés abból a határozottságból, amely átsegítette őket az utóbbi heteken – abból a határozottságból, amely összeroppant, mikor elveszítette az elf leányt, annyira meg volt győződve róla, hogy ő hagyta cserben Amberlét. Mintha már jobban értette volna ezt az érzést. Nem kudarc volt, inkább önnön korlátainak felismerése. Nem tehetsz meg mindent, amit elvársz magadtól, mondta egyszer Flick bácsi.

Megmenthette Amberlét a démonoktól, de nem menthette meg attól, hogy Ellcrys legyen belőle. Ez sohasem állt hatalmában, ettől csupán Amberle menthette volna meg Amberlét. Így döntött, mondta Wilnek – de ugyanezt mondta Allanon is. Nincs az a düh, keserűség, önmarcangolás, amely elhozhatná Wil Ohmsfordnak a békét. Másképp kell megbékülnie azzal, ami történt. Úgy vélte, most már tudja az utat. Ez lesz az első lépés. Befordult egy magas örökzöld sövény nyílásán, és ott állt előtte ő, az Ellcrys, nyúlánk ezüst törzsével a déli égbolt kék mezejében, arany napfényben fodrozódó skarlát leveleivel, és oly istenien szép volt, hogy Wilnek könnyek szöktek a szemébe.

– Amberle! – súgta. A kis domb lábánál a városból jött elf családok álltak, a fát nézték, és fojtottan beszélgettek. Wil Ohmsford tétovázott, majd közelebb húzódott hozzájuk.

– Látod, elmúlt a betegség – mondta egy anya a kislányának. – Megint egészséges.

És biztonságban van a népe és a hazája, tette hozzá szavak nélkül Wil Ohmsford. Mert Amberle feláldozta magát értük. Mélyet sóhajtott, felbámult a fára. Ezt akarta tenni, ezt kellett tennie, nem csak azért, mert szükség volt rá, hanem mert végül meggyőződése lett, hogy erre született. Az elf etika, az egész életét meghatározó hitvallás – valamit magunkból vissza kell adnunk a földnek. Még akkor sem felejtette el, amikor száműzte magát Arborlonból. Ez tükröződött a munkában, amelyet a csendesmarti gyerekek körében végzett. Ezért tért vissza a völgylakóval Arborlonba, hogy megismerje végzetét. Valamit magunkból vissza kell adni a földnek. A fiatalember szomorúan mosolygott. Ám Amberle nem veszített el mindent. Azzal, hogy Ellcrys lett, nyert magának egy egész világot.

– Távol tartja majd tőlünk a démonokat, mamácska? – kérdezte a kislány.

– Nagyon-nagyon távol – mosolygott az anyja.

– És örökre megvéd?

– Igen – mindörökkön-örökké. A kislány fölpillantott az anyjáról a fára.

– Olyan szép! – álmélkodott cérnahangján.

Amberle. Wil nézte még egy pillanatig, majd megfordult, és lassan elhagyta a Kerteket.

AHOGY KILÉPETTA KAPUN, rögtön észrevette Eretriát. Kissé távolabb állt, annak az ösvénynek a túloldalán, amely Arborlonból vezet ide, és fekete szemét rögtön rászegezte a völgylakóra. A tarka romanó selymeket szokványos elf öltözékre cserélte. Ám Eretria sohasem lesz szokványos. Most is ugyanolyan lélegzetelállítóan gyönyörű volt, mint mikor Wil először látta. Hosszú haja fénylő fekete gyűrűkben omlott a vállára, és ahogy megpillantotta a völgylakót, barna arcán fölragyogott az a káprázatos mosoly.

Wil is megeresztett egy halványabb vigyort, és némán odament hozzá.

– Megint egész embernek látszol – jegyezte meg hanyagul Eretria. – Wil bólintott.

– A te érdemed. Te állítottál talpra. – Eretria még szélesebben mosolygott a bók hallatán. Az elmúlt héten mindennap meglátogatta a fiatalembert, etette, kötözte a sebeit, szórakoztatta, mikor úgy érezte, erre van szükség, békén hagyta, ha látta rajta, hogy Wil egyedül akar lenni. A völgylakó nem kis részben a lány erőfeszítéseinek köszönhette testi-lelki felépülését.

– Mondták, hogy sétálni mentél. – Eretria a Kertek felé pillantott. – Nem kellett hozzá túl sok képzelőerő, hogy kitaláljam, hová. Tehát úgy döntöttem, hogy utánad jövök és megvárlak. – Visszafordult, igézően mosolyogva. – Elnyugodtak már a bolygó lelkek, gyógyító? – A fiatalember látta a szemében az aggodalmat. Eretria mindenkinél jobban tudta, milyen sebet ütött rajta Amberle elvesztése. Rengeteget beszéltek erről Wil lábadozása alatt. A romanó lány nevezte el bolygó lelkeknek a céltalan önvádakat, amelyek a völgylakót kínozták.

– Azt hiszem, most már megnyugodhatnak – felelte a fiatalember. – Segített, hogy idejöttem, és talán majd egy kis idő múlva… – Elhallgatott, vállat vont, mosolygott. – Amberle hitt benne, hogy adósa a földnek az életért, amelyet tőle kapott. Egyszer mesélte, hogy ez a meggyőződés hozzá tartozik az elf örökséghez. Azt hiszem, arra célzott, hogy az én örökségemhez is. Mindig sokkal inkább tekintett gyógyítónak, mint védelmezőjének. A gyógyító, azzal, hogy embertársain segít, visszaad valamit a földnek. Ez lesz az én ajándékom, Eretria. – A lány komolyan bólintott.

– Tehát visszatérsz Storlockba.

– Előbb haza, Árnyasvölgybe, aztán Storlockba.

– Hamarosan?

– Úgy tervezem. Lassan indulnom is kellene. – Zavartan megköszörülte a torkát. – Tudtad, hogy Allanon itthagyta nekem Artaqot, a fekete csődört? Ajándékba. Nyilván úgy érezte, ez is gyógyír lesz majd Amberle elvesztésére.

A romanó lány elfordította barna arcát.

– Nyilván. Visszamegyünk? – Választ nem várva elindult az ösvényen. A völgylakó tétovázott egy pillanatig, majd Eretria után sietett. Némán ballagtak egymás mellett. – Hogy döntöttél, megtartod a Tündérköveket? – kérdezte a lány néhány perc múlva. Wil mondta egyszer, a legfeketébb kétségbeesésében, hogy elajándékozza a Tündérköveket. Tudta, hogy valamit tett vele az elf mágia, mint ahogy Allanont is a mágia vénítette meg. Bár azt még nem mérhette föl, hogy őrá milyen hatással volt. Még mindig rémítette ez az erő. Ám a felelősséget továbbra is ő viseli érte, nem rázhatja le magáról hebehurgyán.

– Megtartom – felelte. – De soha többé nem használom őket. Soha.

– Nem – mondta halkan a romanó lány. – Egy gyógyítónak csakugyan nincs szüksége a Kövekre.

Végigmentek a Kertek fala mellett, és befordultak az arborloni ösvényre. Egyikük sem szólt. Wil úgy érezte, távolodnak egymástól. Eretria bizonyosra veszi, hogy ő ismét itt-hagyja, és ez a tudat szakadékként választja el őket. Persze vele szeretne jönni. Mindig azt akarta, de nem fogja kérni, ezúttal nem. Nem engedi a büszkesége.

– Te most hová mész? – bökte ki egy idő után. Eretria hanyagul vállat vont.

– Ó, nem is tudom. Talán Callahornba. Romanó lány oda megy, ahová akar, azt csinál, ami tetszik. – Egy pillanatra elhallgatott. – Egyszer talán hozzád is benézek. Nagyon úgy festesz, mint akire ráfér a gondoskodás.

Hát itt volt. Könnyedén vetette oda, csaknem tréfásan, de a szándékát nem lehetett félreérteni. Neked lettem, Wil Ohmsford, jelentette ki azon az éjszakán a Tirfingben. Most is ugyanezt mondja. A fiatalember ránézett a barna arcra, és arra gondolt, amit ez a lány tett és kockáztatott érte. Ha most itt-hagyná, nem lenne senkije. Se otthona, se családja, se népe. Korábban, mikor Eretria vele akart tartani, volt indoka a visszautasításnak. De most?

– Ez csak egy ötlet – sietett elütni a mondottakat a lány.

– Nagyon kedves ötlet – mondta halkan Wil. – Bár én azon gondolkoztam, hogy nem szeretnél-e inkább máris hazatérni velem? – Csak a szavakat követően tudatosodott benne az elhatározás. Hosszú-hosszú csend támadt. Bandukoltak az ösvényen, nem is néztek egymásra, mintha senki sem mondott volna semmit.

– Talán azt teszem – szólalt meg végül Eretria. – Ha komolyan gondolod.

– Komolyan. – Akkor ismét felragyogott az a vakító, csodálatos mosoly. Eretria megállt és a fiatalember felé fordult.

– Örömmel látom, Wil Ohmsford, hogy észre tértél végre.

A völgylakó keze után nyúlt és jó erősen belekapaszkodott.

ANDER ELESSEDIL… aki a Carolanról lovagolt a város felé, még mindig az Elfitch újjáépítésén töprengve, észrevette a völgylakót és a romanó lányt, ahogy eljönnek az Élet Kertjeiből. Megfékezte a lovát, figyelte a két fiatalt, akik még nem tértek haza, látta, hogy megállnak, aztán azt látta, hogy a lány kézen fogja a völgylakót. A király csendesen elmosolyodott, és jó nagy ívben elkanyarodott a lovával, kikerülve a fiatalokat. Úgy tűnik, most már Wil Ohmsford is hazatér. Csak nem egyedül.