A borító

ODEGNÁL RÓBERT

festményének felhasználásával készült

TERRY BROOKS

SHANNARA

A Kívánságdal

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST, 2001

Terry Brooks:

The Wishsong of Shannara A Del Rey® Book,

Published by The Ballantine Publishing Group Copyright © 1985 by Terry Brooks This translation published by arrangement withThe Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Térkép © 1996 by Laura Hartman Maestro

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2001

A szerzőtől az EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL megjelent: SHANNARA - Az első király SHANNARA - A Kard

SHANNARA - A Tündérkövek

I.

FORDULT az évszakok kereke Négyföldön; lassan ősszé halványodott a nyárutó. Elmúltak a nyár hosszú, csendes napjai, amikor a tikkasztó hőség lelassítja az élet ütemét, és úgy érezzük, bőven jut idő mindenre. A meleg ugyan még kitart, ám a napok rövidülnek, a levegő szikkadtabb lesz, és újra eszünkbe jut, hogy az élet mulandó. Mindenen a változás jelei mutatkoztak, Árnyasvölgy erdeiben sárgultak a levelek.

Brin Ohmsford megállt a virágágyak mellett, amelyek a házuk ajtajához vezető gyalogutat szegélyezték, és elgyönyörködött az udvart beárnyékoló öreg juhar lángvörös lombjában. Terebélyes fa volt, a törzse vaskos és bütykös. Brin mosolygott. Sok gyerekkori emléke fűződött a juharhoz. Hirtelen ötlettel letért az ösvényről, és elindult az öreg fához.

Magas lány volt - magasabb a szüleinél és Jair öccsénél, majdnem olyan jegenyetermetű, mint Rone Leah - és noha törékenynek tűnt, egyiküktől sem maradt el szívósságban. Amit Jair persze vitatna, de kizárólag azért, mert Jairnak nehéz elfogadnia, hogy ő a fiatalabb. Egy lány, az csak egy lány.

Gyengéden megsimogatta a juhar érdes kérgét. Amikor föltekintett a kusza ágakra, és hátrahulló fekete sörénye szabadon hagyta az arcát, még feltűnőbb lett a hasonlóság. Eretria volt ilyen húsz éve: ugyanaz a barna bőr és fekete szem, ugyanaz a finom szépségű arc. Brinből csak az anyja tüzes lobogása hiányzott, mert az Jairnak jutott. Ő az apja hűvös, fegyelmezett magabiztosságát örökölte. Egyszer, amikor Jair egyik emlékezetesebb galádságát követte el, Wil Ohmsford összehasonlította gyermekeit, és némileg kesernyésen megjegyezte, hogy a fia mindenre képes, a lánya pedig ugyancsak mindenre képes, de előbb meggondolja. Brin máig nem tudta, melyiküknek szólt a korholás.

Keze lesiklott a kéregről. Arra gondolt, amikor kipróbálta a vén fán a Kívánságdalt. Még gyerek volt, csak kísérletezett az elf mágiával. Nyár derekán jártak, és Brin a dallal változtatta át a juhar üde zöld lombját őszi bíborrá. Gyerekfejjel nem látott benne semmi rosszat, hiszen a piros annyival szebb szín a zöldnél, az apja viszont dühöngött. Csaknem három évig tartott, hogy a fa kiheverje a megrázkódtatást, és magához térjen. Az volt az utolsó alkalom, amikor a testvérek varázslatot űztek a szüleik tudtával.

- Brin! Gyere csak, segíts befejezni a csomagolást!

Az anyja hívta. A lány még egyszer megpaskolta a juhar törzsét, és a ház felé indult.

Az apja mindig tartott az elf mágiától. Alig húsz éve ő is használta a druida Allanontól kapott Tündérköveket a Vértüzet kereső Amberle Elessedil, az elf Választott védelmére. Wil Ohmsford már akkor tisztában volt vele, hogy a mágia megváltoztatta, csak még nem sejtette, milyen értelemben. Csupán Brin, majd Jair születése után derült ki, mi történt. Nem Wil Ohmsfordban nyilvánultak meg a következmények, hanem a gyerekeiben. Bennük öltött testet a mágia - meg talán majd az Ohmsfordok eljövendő nemzedékeiben fog megnyilvánulni, bár azt senki sem tudhatta előre, hogy az utódok örökölik-e a Kívánságdal igézetét.

Brin nevezte el Kívánságdalnak. Kívánd meg, dalold el, és a tied. Neki legalábbis ennyinek tűnt, amikor felfedezte a hatalmát. Korán rájött, hogy dalával képes befolyásolni az élőlények viselkedését. Meg tudta változtatni az öreg juhar lombját. Meg tudott békíteni egy hamis kutyát. Rá tudott bírni egy vadmadarat, hogy üljön a csuklójára. Bele tudott olvadni bármilyen élőlénybe, vagy azt tudta magába olvasztani. Nem értene, hogyan; csak úgy jön. Ha énekelt, ösztönösen ömlött a szájából a szó és a dallam, anélkül hogy elpróbálta, kigondolta volna - mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Mindig tudta, mit énekel, bár sohasem figyelt oda, mert lelkét szinte szétfeszítették a leírhatatlan érzések; áthömpölyögtek rajta, beszippantották, valamilyen értelemben megújították, és a kívánság máris valóra vált.

Ez volt az elf mágia ajándéka - vagy átka. Wil Ohmsford mindenesetre átoknak tekintette, mikor felismerte a lánya képességét. Brin azt is tudta, hogy az apja a lelke mélyén fél a Tündérkövek hatalmától, és attól, amit annak idején a Kövek használata közben érzett. Amikor Brin rávette a család kutyáját, hogy összeesésig kergesse a farkát, majd elfonnyasztatna az egész konyhakertet, apjuk újra megfogadta, hogy a Tündérköveket soha többé nem használhatja senki. Eldugta őket, senkinek sem árulta el, hová, és a Kövek azóta sem kerültek elő. Legalábbis Wil Ohmsford így gondolta. Brin már nem volt ennyire biztos benne. Pár hónapja, mikor szóba jöttek az eldugott Tündérkövek, rajtakapta Jairt, hogy felettébb öntelten mosolyog. Persze nem vallotta volna be, ám Brin tudta, hogy az öccse elől semmi sem marad rejtve, és gyanította, hogy Jair megtalálta a Köveket.

Az ajtónál a nyakigláb, langaléta Rone Leah várta, aki széles homlokpánnal szorította le vállára omló, rozsdabarna haját. Incselkedve kacsintott a lányra szürke szemével.

- Nem akarnál segíteni? Rám marad minden munka, holott nem is vagyok családtag, a macska rúgja meg!

- Amennyi időt nálunk töltesz, akár családtag is lehetsz - vágott vissza Brin. - Mi van még hátra?

- Már csak ezeket kell kivinni, és készen vagyunk. - Bőr úti ládák és kisebb táskák sorakoztak az ajtónál. Rone fölkapta a legnagyobbat. - Anyád kér, hogy menj be a hálószobába.

Rone elsietett az ösvényen, Brin a hátsó hálószobák felé indult. Szülei arra az évenkénti őszi vándorútra készültek, amelynek során jó két hétig járták az Árnyasvölgytől délre elterülő, távoli falvakat. Kevés gyógyító rendelkezett a Wil Ohmsfordéhoz fogható képesítéssel, és bizonyos, hogy ötszáz mérföldes körben egy sem akadt. Így tehát évente kétszer, tavasszal és ősszel elutazott a félreeső falvakba, hogy szolgáljon, ahol szükség mutatkozik. Ezekre az utakra mindig elkísérte Eretria, aki férjének gyakorlott segítőjévé fejlődött; már majdnem annyira értett a betegségek és a sebek gyógyításához, mint Wil. Nem lett volna kötelező utazniuk - nem is tették volna, ha kevésbé lelkiismeretesek. Mások nem fárasztották volna magukat. Ám Brin szüleit erős kötelességtudat vezérelte. A gyógyításnak szentelték az életüket, és komolyan vették, amit megfogadtak.

Ha a szülőket elszólította hazulról a felelősség, Brin dolga volt, hogy vigyázzon Jairra. Az idén Rone Leah is lejött a felföldről, hogy vígy.ázzon kettejükre.

Eretria fölnézett az utolsó csomagról, hátradobta hosszú fekete fürtjeit, és rámosolygott a belépő Brinre. Alig látszott idősebbnek a lányánál.

- Nem találkoztál az öcséddel? Mindjárt indulunk!

Brin megrázta a fejét. - Azt hittem, apával van. Segíthetek valamit? Eretria bólintott. Megfogta a lánya vállát, és maga mellé ültette az ágyra.

- Brin, szeretném, ha megígérné! valamit. Nem akarom, hogy használjátok a Kívánságdalt, amíg nem vagyunk itthon apátokkal. Se te, se az öcséd.

- Mostanában már nem is szoktam - mosolygott Brin. Kutatóan nézett sötét szemével barna arcú anyjára.

- Tudom, de Jair használja, bár azt hiszi, nem veszem észre. Nos tehát, azt szeretnénk, ha a távollétünkben egyszer se próbálkozna vele egyikőtök se. Megértetted?

Brin habozott. Apja tudomásul vette, hogy a gyerekei elf varázserővel születtek, ám ezt a tulajdonságot nem tartotta sem jónak, sem szükségszerűnek. Anélkül is értelmesek és tehetségesek vagytok, mondogatta. Nincs szükségetek fortélyokra és trükkökre, hogy boldoguljatok. Azok legyetek, amik a dal nélkül lehettek. Ezt az intelmet Eretria is visszhangozta, bár ő inkább belátta, hogy csemetéi hajlamosak elengedni a fülük mellett a figyelmeztetést, ha a tapintat sérelme nélkül tehetik.

Jairnál, sajnos, nemigen játszott szerepet a tapintat. Meggondolatlan volt, és hihetetlenül konok; ha a Kívánságdalról volt szó, azt tette, amire kedve szottyant - legalábbis amíg büntetlenül megúszhatta.

Bár benne másképp működik az elf varázserő...

- Brin!

A lány fölrezzent révedezéséből. - De anya, miért ne szórakozhatna Jair a Kívánságdallal? Hiszen csak játék!

Eretria megrázta a fejét. - Még a játék is lehet veszedelmes, ha botorul használják. Különben megtanulhattál volna már annyit az elf mágiáról, hogy az sohasem ártalmatlan! Most pedig figyelj! Kinőttetek az öcséddel abból a korból, hogy örökös szülői gyámkodásra legyen szükségetek, de azért hébe-hóba elkél egy kis jó tanács. Nem akarom, hogy varázsoljatok, amíg nem vagyunk itthon! A mágia szükségtelen feltűnést kelt. Ígérd meg, hogy nem használod, és Jairt is visszatartod tőle!

Brin lassan bólogatott. - Ugye azért, amit a fekete járkálókról pletykálnak? - Ő is hallotta a meséket; mostanában másról sem volt szó a fogadóban. Fekete járkálók, sötét mágiából termett, semmiből előpattant, hangtalan, arctalan valamik. Egyesek szerint már megint a Boszorkánymester és a lakájai tértek vissza. - Emiatt?

- Igen. - Eretria rámosolygott az ő fürge eszű lányára. - Most pedig ígérd meg.

- Megígérem - mosolygott vissza Brin.

Ennek dacára úgy vélte, hogy badarság az egész.

Félóra alatt befejezték a csomagolást és a rakodást; az Ohmsford szülők indulni készültek. Megérkezett Jair a fogadóból, ahová valami különleges nyalánkságért szaladt át, ajándékul az anyjának, aki szerette az ilyesmit. Aztán elbúcsúztak.

- Brin, ne felejtsd el, mit ígértél! - súgta Eretria, miközben átölelte és megcsókolta a lányát. Azután Ohmsfordék fölszálltak a szekérre, és nekivágtak a poros úrnak. Brin addig nézett utánuk, amíg el nem tűntek a szeme elől.

DÉLUTÁN Brin, Jair és Rone Leah kirándulni mentek az árnyasvölgyi erdőbe. Későre járt, mire hazafelé indultak. A nap már átbillent a völgy peremén, az erdő árnyékait hosszúra nyújtotta az este. Órányira volt a falu, de a testvérek és a felföldi annyiszor megtették már ezt az utat, hogy a legsötétebb éjszaka sem tévedtek volna el. Ráérősen bandukoltak, örültek a szép őszi napnak.

- Holnap horgászni menjünk! - javasolta Rone, és rávigyorgott Brinre. - Ilyen időben az se baj, ha nem fogunk semmit!

Ő ment elöl, mint legidősebb. Leah kardja, amelyet a hátára szíjazott, nyűtt és viharvert hüvelyben viselt, átsejlett a vadászköpenyen. Egykor a leahi trónörökös felségjele volt, de már kikopott a szerepből, és mással váltották fel. Ám Rone mindig rajongott az ódon pengéért, amelyet dédapja, Menion Leah forgatott, amikor Shannara Kardjának keresésére indult. És ha már ennyire rajongott érte, az apja neki ajándékozta, e csekélységgel jelezve, hogy Rone is Leah hercege, legyen bár a legfiatalabb.

- Úgy veszem észre - vonta össze a szemöldökét a lány -, hogy elfelejtettél valamit. Holnapra terveztük azokat a javításokat, amelyeket megígértünk apának. Azokkal mi lesz?

Rone hanyagul vállat vont. - Kibírnak még egy nap halasztást.

- Szerintem meg egy kis felderítést kellene végeznünk a völgy peremén! - vágott közbe Jair Ohmsford. Szíjasan sovány fiú volt, apjától örökölte az elfek keskeny vágású szemét, fölkanyarodó szemöldökét, füle is hegyesen kandikált bozontos szőke üstöke alól. - Szerintem utána kellene néznünk, hátha megtaláljuk a Mordrémek nyomát!

Rone kacagott. - Ugyan mit tudsz te a járkálókról, tigris? - Így titulálta Jairt.

- Tudok annyit, amennyit te! Mi is ugyanazt halljuk itt a Völgyben, mint te a felföldön - vágott vissza Jair. - Fekete járkálók, Mordrémek, sötétben ólálkodó micsodák! Másról se lefetyelnek a fogadóban!

Brin helytelenítő pillantást vetett az öccsére. - Ennyi is az egész. Szófia beszéd.

- Neked mi a véleményed? - pillantott Jair a felföldire.

A lány meglepetésére a herceg csak vállat vont. - Talán igen. Talán nem.

- Rone! - csattant föl Brin váratlan indulattal. - Ilyen meséket azóta hallani, amióta a Boszorkánymestert elpusztították, és egyikben sem volt egy szemernyi igazság! Ezek most miért lennének mások?

- Nem tudom, de hiszem, hogy nem árt óvatosnak lenni. Emlékezz rá, hogy Shea Ohmsford idejében sem hitték el a Koponyahordozókról szóló meséket, csak mikor már késő volt!

- Épp ezért gondolom, hogy körül kellene néznünk - ismételte Jair.

- Pontosan milyen célból? - kérdezte Brin élesen. - Hátha belebotlunk valami veszedelmesbe, amilyennek ezeket a dolgokat tartják? És akkor mit csinálsz? Elénekled a Kívánságdalt?

Jair elvörösödött. - Ha muszáj, akkor igen. Tudom alkalmazni a mágiát...

- Jair, a mágia nem játékszer! - vágott közbe a nővére. - Hányszor közöljem még veled?

- Én csak annyit mondtam...

- Tudom, mit mondtál. Azt hiszed, hogy a Kívánságdal minden vágyadat teljesíti, márpedig tévedsz. Inkább azt tartsd észben, amit apa mondott, hogy ne folyamodj a mágiához, mert egyszer még nagy bajod lehet belőle!

- Te meg miért haragszol ennyire? - bámult rá Jair.

Brin észbe kapott. A mérgelődésnek semmi értelme. - Elnézést - mentegetőzött. - Megígértem anyának, hogy egyikünk sem használja a Kívánságdalt, amíg távol vannak apával. Vélhetőleg ezért bőszített föl, hogy te Mordrémekre akarsz vadászni.

Most Jair kék szemében csillant meg a harag szikrája. - Arra meg ki jogosított fel, hogy az én nevemben ígérgess ilyeneket?

- Senki, de anya...

- Anya nem érti...

- Elég legyen már, a macska rúgja meg! - emelte föl Rone Leah a kezét rimánkodva. - Az ilyen veszekedéseknél örülök csak igazán, hogy a fogadóban szálltam meg, és nem a házatokban. Most pedig felejtsük el az egészet, és térjünk vissza az eredeti témához. Megyünk holnap horgászni vagy nem?

- Megyünk horgászni - közölte Jair. - Megyünk horgászni - csatlakozott Brin. - Miután legalább néhány javítást megcsináltunk.

Egy darabig szótlanul baktattak. Brin gondterhelten tűnődött az öccsén, aki egyre jobban rákapott a Kívánságdalra. Jól látja az anyjuk; a fiú varázslatot űz, amikor csak alkalma nyílik rá. Nem tartotta olyan veszedelmesnek a mágiát, mint a nővére, mert nála másképp működött. Brin Kívánságdala valóban megváltoztatta a dolgok külsejét és viselkedését, Jairé illúziót teremtett. Ha Jair varázsolt, az csak olyan volt, mintha varázsolna. Ettől vérszemet kapva, a fiú egyre szélesebb körben és merészebben kísérletezett, bár ezt titkolta. Még Brin sem tudta, mennyire jutott az öccse a tanulásban.

A délután elszürkült, leszállt az este. A keleti szemhatáron telihold fehér jelzőtüze világított, a csillagok is előhunyorogtak. Az éjszaka közeledésével gyorsan hűlt a levegő, az erdőszag erősödött, az avar áthatóan illatozott. Körülöttük rovarok zümmögtek, éjszakai madarak kiáltoztak.

- Szerintem a Rappahalladranban kellene horgásznunk! - közölte váratlanul Jair.

Egy darabig senki sem válaszolt.

- Hát, nem tudom - mondta végül Rone. - A völgybeli tavakban ugyanúgy horgászhatunk.

Brin kérdően nézett a felföldire. Rone mintha aggódott volna.

- De nem pisztrángra! - makacskodott Jair. - Különben is akarok egy-két éjszakát táborozni a Dulnban!

- Azt a Völgyben is megtehetjük.

- Annyi erővel a hátsó udvarba is mehetünk! - vitatkozott Jair némileg ingerülten. - A Dulnban legalább van néhány hely, amelyet még nem fedeztünk fel! Mitől rémüldözöl?

- Én nem rémüldözöm semmitől - védekezett a felföldi -, csak arra gondolok... Nézd, nem beszélhetnénk meg később? Inkább hadd meséljem el, mi történt velem idejövet. Majdnem sikerült eltévednem. Volt ez a farkaskutya...

Brin lemaradt egy lépéssel, és előreengedte őket. Nagyon meglepte, hogy Rone ennyire húzódozik egy dulni rövid táborozástól, holott több tucatszor csináltak már ilyet. Netán van valami a Völgyön kívül, amitől félniük kell? Ráncokba szaladt a homloka, amikor eszébe jutott anyja aggódása. Most meg Rone. Vele ellentétben a felföldi egyáltalán nem sietett pletykának elkönyvelni a Mordrémekről szóló meséket. Sőt, nagyon tartózkodón viselkedett. Máskor nevetve ellegyintette volna őket. Badarság, mondta volna, akárcsak Brin. Most miért nem? Talán mert van valami oka azt hinni, hogy ez nem nevetni való.

Eltelt egy félóra, a fák között felcsillantak a falu fényei. Már besötétedett, a holdvilág mutatta a barátoknak, merre menjenek. Az ösvény alávetette magát a védett teknőbe, ahol a falu épült, és szekérúttá szélesedett. Megjelentek a házak, kihallatszott a falusiak beszélgetése. Brin kezdett elfáradni. De finom is lesz bebújni a kényelmes ágyba, és aludni egy jó nagyot!

Leballagtak Árnyasvölgy szívébe, el a régi fogadó előtt, amelyet emberöltők óta az Ohmsford család vezetett. Még mindig az övék volt, de nem lakták Shea és Flick halála óta. Mostanában a család barátai igazgatták, a költségeken és a bevételen megosztoztak Brin szüleivel. Az apja sohasem érezte otthonának a fogadót, nem kedvelte az üzletet, szívesebben volt gyógyító. Egyedül Jairt érdekelte, mi történik a csárdában, ő mászkált oda, fülelni a mesékre, amelyeket az utazók hoztak Árnyasvölgybe - a mesékre, amelyek elég izgalmasak voltak, hogy jóllakassák a nyughatatlan fiú kalandvágyát.

Nagy forgalom volt a fogadóban: kitárták a széles ajtó két szárnyát, be lehetett látni a fényben úszó asztalokra, a hosszú pultra, amelyeknél utasemberek és falusiak szorongtak, nevetgélve, mókázva, egy-két kupa sörrel múlatva az őszi estét. Rone hátravigyorgott Brinre, és megcsóválta a fejét. Ma senkinek sem sürgős a lefekvés.

Néhány perc múlva megérkeztek Ohmsfordék fák mögé bújó házához, az alacsony buckán épült, kőből rakott, vakolt falú tanyához. Félúton tartottak a házhoz vezető macskaköves ösvényen, a sövények és a szilvafák között, amikor Brin megtorpant.

Az első szoba ablaka világos volt. - Égve hagyta valamelyikőtök a lámpát, mikor délelőtt eljöttünk? - kérdezte halkan, holott tudta a választ. Rone és Jair a fejét rázta.

- Talán beugrott látogatóba valaki - vélte Rone.

Brin ránézett. - Bezártuk a házat.

Egy darabig szótlanul fürkészték egymást. Bizonytalan szorongás ébredezett bennük. Csak Jair nem érzett semmit. - Hát akkor menjünk be, és nézzük meg, ki az! - javasolta, és elindult.

Rone megfogta a fiú vállát, és visszahúzta.

- Egy pillanat, tigris. Ne olyan kapkodva.

Jair lerázta a válláról a kezet, a fényre sandított, majd visszanézett Rone-ra. - Miért, szerinted ki vár odabent? Talán valamelyik járkáló?

- Hagyd ezt az ostobaságot! - szólt rá Brin élesen.

- Erre gondolsz, mi? - kérdezte Jair gúnyos vigyorgással. - Idejött egy járkáló, hogy ellopjon bennünket! - Jó ötlet, hogy legalább világot gyújtott nekünk - jegyezte meg Rone fanyarul. Megint az első ablakban égő fényt bámulták, és nem tudtak határozni.

- Nohát, nem ácsoroghatunk itt egész éjszaka - szögezte le Rone végül. Leah kardjáért nyúlt, kivonta. - Nézzük meg. Ti ketten maradjatok mögöttem. Ha bármi történne, menjetek a fogadóba, és hozzatok segítséget. Nem mintha bármi is történhetne - fejezte be elbizonytalanodva.

A bejáratig mentek, ott megálltak, füleltek. Néma csend volt a házban. Brin a felföldi kezébe nyomta a kulcsot. Szuroksötét volt a kis előszobában, egyetlen sárga fényszilánkot leszámítva. A három fiatal, percnyi tétovázás után, belépett az első szobába.

Üres volt. - Hát itt nincs Mordrém! - hirdette ki Jair azon nyomban. - Nincs itt senki, csak...

Torkán akadt a szó. Irdatlan árnyék lépett ki a fényre a szomszédos nappali szoba árnyékai közül. Két méternél is magasabbra nőtt ember volt, talpig feketében. Hátradobta laza csuklyáját, megmutatva éles vonású, sovány, cserzett arcát. Fekete szakálla,., durva szálú, hosszú haja csíkokban őszült. Ám a fiatalokat a szeme fogta meg a legerősebben, a bozontos szemöldök árnyékában megbújó, mélyen ülő szem átható, mindent látó pillantása.

Rone Leah fölkapta a pallost. Az idegen keze elővillant a köntös alól.

- Arra nem lesz szükség.

A felföldi tétovázott. Belenézett a jövevény fekete szemébe, majd leengedte a kétkezes kardot. Brinnek és Jairnak földbe gyökerezett a lába; csak álltak, nem bírtak sem szólni, sem elszaladni.

- Nincs mitől félnetek - morajlott az idegen hangja.

Ez ugyan nem nyugtatta meg teljesen a három fiatalt, de azért kissé fölengedtek, látva, hogy a fekete alak nem közeledik. Brin az öccsére sandított. Jair mohón bámulta a jövevényt, és mintha töprengett volna valamin. A fekete ember a fiút nézte, aztán Rone-t, végül a lányt.

- Egyikőtök sem ismer föl? - morajlotta halkan.

Pillanatnyi csend támadt, aztán Jair hirtelen bólintott.

- Allanon! - rikoltotta lelkesen. - Te Allanon vagy!

II.

BRIN, JAIR ÉS RONE LEAH az ebédlőasztalhoz ültek a jövevénnyel, akiről immár tudták, hogy Allanon. Legjobb tudomásuk szerint Allanont senki sem látta húsz éve. Utoljára Wil Ohmsford találkozott vele. Ezzel együtt valamennyien ismerték a meséket a titokzatos fekete vándorról, aki bejárta Négyföld legrejtettebb zugait, a filozófusról, a tanítóról, a fajok krónikásáról, az utolsóról a druidák, ama tanult emberek sorában, akik átvezették az óvilág összeomlását követő káoszból a fajokat a mai civilizációba. Több mint hetven éve Allanon útmutatásával kutatta föl Shea Ohmsford, Flick Ohmsford és Menion Leah Shannara legendás Kardját, hogy elpusztíthassák a Boszorkánymestert. Allanon jött el Storlockba a gyógyítást tanuló Wil Ohmsfordért, ő beszélte rá, hogy kísérje és oltalmazza Amberle Elessedilt, amíg az elf leány megtalálja az erőt, amellyel föltámaszthatják a haldokló csodafát, az Ellcryst, és visszazárhatják börtönükbe a Nyugatföldre rászabadult démonokat. Ismerték Allanon történeteit, és tudták, hogy ha a druida megjelenik, akkor baj van.

- Hosszú utat tettem meg hozzád, Brin Ohmsford - mondta a szálas ember tompa, fáradt hangon. - Nem gondoltam, hogy erre az útra kényszerülök.

- Miért kerestél meg? - kérdezte Brin.

- Mert szükségem lesz a Kívánságdalra. - Nagyon hosszú csend támadt. A druida és az árnyasvölgyi leány farkasszemet nézett az asztalnál ülve. - Különös - sóhajtott Allanon. - Nem számítottam rá, hogy az elf varázserő ekkora jelentőségre tegyen szert Wil Ohmsford gyermekeiben. Alig tekintettem többnek puszta mellékhatásnál, amely elkerülhetetlen következménye a Tündérkövek használatának.

- Mit akarsz Brintől? - vágott közbe az elkomorodó Rone.

Már most nem tetszett neki, amit hallott. - Hát a Kívánságdaltól? - csatlakozott Jair. Allanon csak a lányt nézte. - Apád és anyád nincsenek itthon? - Nincsenek. Legalább két hétre elutaztak, hogy végiglátogassák a déli falvak betegeit.

- Nekem nincs két hetem, még két napom se! - suttogta a nagy ember. - Most kell beszélnünk, most kell eldöntened, mit akarsz! És ha .úgy döntesz, ahogyan szerintem köteles vagy, azt hiszem, apád ezúttal nem fog megbocsátani nekem.

Brin tüstént tudta, miről van szó.

- Veled kell mennem? - kérdezte vontatottan. Allanon megválaszolatlanul hagyta a kérdést. - Hadd mesélem el, minő vész fenyegeti Négyföldet - ugyanoly gonoszság, mint amilyennel dédapád és apád néztek szembe! - Összekulcsolta ujjait az asztal lapján, és a lány felé hajolt. - Az emberfaj hajnala előtti óvilágban éltek a tündérek, akik jó és gonosz mágiát űztek, de hát apád ezt bizonyosan mesélte. Az a világ elmúlt az ember jövetelével. A gonoszokat bebörtönözték a Tilalom fala mögé, a jók beolvadtak a fajok fejlődésének folyamába, kivéve az elfeket. Ám fennmaradt ebből a korból egy könyv, a Sötét Mágia Könyve, oly iszonyú hatalmú varázslatoké, amelyektől még az óvilági elf varázslók is rettegtek. Ildatch volt a neve. Eredetét máig sem ismerjük, de már akkor megvolt, mikor szinte még meg sem született az élet. Egy darabig a gonosz használta, amíg az elfek meg nem szerezték. Oly nagy volt a csábítása, hogy néhány elf varázsló fürkészni kezdte az Ildatch titkait, holott tisztában voltak hatalmával, és el is pusztultak tőle. Az elfek nyomban úgy döntöttek, hogy meg kell semmisíteni a könyvet, ám mielőtt megtehették volna, az Ildatchnak nyoma veszett. Hol itt, hol ott.híresztelték az eltűnését követő évezredekben, hogy ismét használta valaki, ám sohasem tudhattunk bizonyosat.

Összevonta a szemöldökét. - A Nagy Háborúk eltörölték az óvilágot. Az ember két évezreden át vegetálni kényszerült. Csupán a Paranorba összehívott első Druidatanács kezdte gyűjtögetni az óvilág tanításait, amelyek segítségére lehetnek az újnak. Minden megőrzött tudást, írottat és íratlant, a Tanács elé terjesztenek, hogy az fejtse meg titkaikat. Sajnos, nem minden volt jó, ami megmaradt. A kutató druidák a könyvek közön ráleltek az Ildatchra. Egy ragyogó eszű, nagyravágyó fiatal druida találta meg, akit Bronának hívtak.

- A Boszorkánymester - mondta Brin halkan.

- Ő lett a Boszorkánymester - bólintott Allanon -, amikor az Ildatch megrontotta. A sötét mágia fölfalta őt és követőit. Majdnem ezer éven át veszélyeztették a fajokat. Bronát és csatlósait csupán akkor sikerült megsemmisíteni, amikor Shea Ohmsford legyőzte Shannara Kardjának hatalmával. Egy pillanatra elhallgatott. - Ám az Ildatch újból eltűnt. Kerestem a Koponya - hegy omladékában, a Boszorkánymester bukása után, de nem találtam. Azt hittem, örökre odaveszett, de tévedtem. Valahogyan átvészelte az eltemettetést, és kiásta egy szekta, a Boszorkánymester halandó követői, a különböző emberi fajokból szakadt, önjelölt mágusok, akikre nem haton Shannara Kardjának ereje, ennél fogva nem pusztultak el a Mesterrel. Máig sem tudom, mi módon fedezték föl az Ildatch rejtekét, de visszahozták az emberek világába. Keletföldi odújuk mélyére menekítették, és a fajok elől elbújva vájkálni kezdtek a mágia titkaiban. Ez több mint hatvan éve történt. Képzelhetitek, mi len belőle.

Brin sápadtan előrehajolt. - Csak nem azt akarod mondani, hogy kezdődik elölről az egész? Hogy újabb Boszorkánymester és új Koponyahordozók támadtak?

Allanon megrázta a fejét. - Ezek az emberek nem druidák voltak, mint Brona és követői, nem is telt el annyi idő a megrontásuk óta. De a mágia tönkretesz mindenkit, aki belekontárkodik. Csak a változás jellege különbözteti meg őket, amely minden esetben más.

- Nem értem - mondta Brin.

- Más - ismételte Allanon. - A mágia, legyen jó vagy rossz, hasonul a felhasználójához, de ugyanakkor hasonítja is magához. A kreatúrák, amelyek azelőtt születtek érintésétől, szálltak...

Nem fejezte be a mondatot. Hallgatói gyorsan összenéztek.

- És ezúttal? - kérdezte Rone.

A fekete szem összeszűkült. - Ezúttal a gonosz jár.

- A Mordrémek! - hebegte Jair.

- Ami gnóm nyelven annyit jelent: „fekete járkálók" - bólintott Allanon. - Ugyanaz a gonosz, más alakban. Az Ildatch formálta őket, akárcsak Bronát és követőit, a mágia áldozatait, a hatalom rabszolgáit. Kirekesztették magukat az emberek világából a külső sötétségre.

- Hát mégis igaz a pletyka! - mormolta Rone Leah. Szürke szeme a lányt kereste. - Nem mondtam, mert nem akartalak fölöslegesen nyugtalanítani benneteket, ám úgy hallottam a Leahban utazóktól, hogy a járkálók az Ezüst-folyó országából jöttek nyugatra. Amikor Jair javasolta, hogy menjünk ki táborozni a Völgyből, ezért. ..

- Idáig jönnek a járkálók? - vágott a szavába Allanon hirtelen aggodalommal. - Mikor hallottad, Leah hercege? Rone bizonytalanul csóválta a fejét. - Több napja már. Közvetlenül mielőtt a Völgybe jöttem. - Akkor még annál is kevesebb az idő, mint gondoltam. - A druida homlokán elmélyültek a ráncok.

- De mit keresnek itt? - firtatta Jair.

- Gyanúm szerint engem - emelte föl sötét arcát Allanon.

Akkora csönd lett a sötétbe borult házban, hogy valósággal kongott. Senki sem szólt; a druida pillantása mozdulatlanná nyűgözte őket.

- Jól figyeljetek. A Mordrémek erődje Keletföld mélyén rejtőzik, a Ravenshorn-hegység ormán. Hatalmas, ősöreg fellegvár, a trollok emelték a Fajok Első Háborújában, a neve Szürkevég. A hegylánc, amelynek csúcsaira épült, egy mély völgyet zár magába. Ebben a völgyben rejtőzik az Ildatch.

Mély lélegzetet vett. - Tíz napja a völgy peremén álltam, azzal az elszánással, hogy lemegyek, kiragadom rejtekéből a könyvet, és elpusztítom. A könyv a forrása a Mordrémek hatalmának. Ha elpusztul, a hatalom szertefoszlik, a fenyegetés elmúlik. És ez a fenyegetés - hadd mondjak valamit róla! A Mordrémek nem tétlenkedtek Mesterük bukása óta! Hat hónapja ismét fellángolt a határháború gnómok és törpék között. A két faj évek óta hadban áll az anari erdők miatt, így kezdetben senki sem csodálkozott azon, hogy kiújultak a villongások. Csakhogy ezúttal más jelleget öltött a küzdelem, bár erről a legtöbb embernek nincsen tudomása. A gnómoknak a Mordrémek parancsolnak. A gnóm törzseket, amelyek megverten szóródtak szét a Boszorkánymester bukásával, ezúttal a Mordrémek igájába hajtotta a sötét mágia, sohasem tapasztalt erővel töltve el őket, így a határháborúk kiújulása óta feltartóztathatatlanul szorítják a törpéket dél felé. Nagy baj van. Nemrég az Ezüst-folyót mocskolta be a mágia mérge. Kezd haldokolni a vidék, amelyet a folyó táplál. Ha pedig a föld meghal, a törpék is meghalnak, és Keletföldnek vége. A nyugatföldi elfek és a callahorni határvidékiek a törpék segítségére siettek, de az ő támogatásuk nem elég, hogy legyőzze a Mordrémek mágiáját. Egyedül az Ildatch elpusztítása állíthatja meg azt, ami most történik.

Váratlanul Brinhez fordult. - Emlékszel apád meséire, amelyeket az apjától hallott, és amelyeket a nagyapád Shea Ohmsfordtól hallott, a Boszorkánymester eljöveteléről a Délföldre? Ahogy közeledett a gonosz, mindent elborított a sötétség. Árnyék hullott a földre, és amit betakart, az elfonnyadt és meghalt. Abban az árnyékban semmi sem élt meg a gonoszon kívül. Kezdődik elölről, völgy leánya - ezúttal az Anarban.

Pillantása lesiklott a lányról. - Tíz napja Szürkevég falainál álltam, hogy megkeressem, és megsemmisítsem az Ildatch könyvét. Ekkor fedeztem föl, mit műveltek a Mordrémek. A sötét mágia segítségével mocsári erdőt - a tündérek nyelvén Maelmordot - sarjasztottak a völgyben, oly irdatlanul gonosz gátat, amely szétzúz és fölfal minden betolakodót. Jól értsetek meg: ez a sötét erdő él, lélegzik, gondolkozik. Semmi sem juthat át rajta. Én megpróbáltam, de még az én hatalmas erőm sem volt elég. A Maelmord visszavert, és a Mordrémek fölfigyeltek rám. Űzőbe vettek, de sikerült elmenekülnöm. Most pedig nyomoznak utánam, tudván...

Elnémult. Brin gyors pillantást vetett Rone-ra, aki egyre keserűbb képet vágott.

- Ha téged keresnek, akkor előbb-utóbb idejönnek, ugye? - használta ki a felföldi, hogy a druida szünetet tartott az elbeszélésben.

- Maholnap igen. De ez mindenképpen megtörténik, ha üldöznek engem, ha nem. Jól értsétek meg: a Mordrémek ki akarnak küszöbölni minden fenyegetést, amely veszélyezteti uralmukat a fajok fölött. Azt nyilván látjátok, hogy az Ohmsford család is ilyen fenyegetést jelent.

- Shea Ohmsford és Shannara Kardja miatt? - kérdezte Brin.

- Közvetve igen. A Mordrémek nem az illúzió fajzatai, mint a Boszorkánymester, ezért nem árthat nekik a Kard.. A Tündérkövek talán igen. Az ő varázserejükkel számolni kell, és a Rémek bizonyosan hallották hírét Wil Ohmsford útjának a Vértűzhöz. Ámde - folytatta pillanatnyi hallgatás után-nekik az igazi fenyegetés a Kívánságdal.

- A Kívánságdal? - csodálkozott Brin. - De hát a Kívánságdal csak egy játék! Nincs olyan ereje, mint a Tündérköveknek! Hogy jelenthetne fenyegetést azoknak a szörnyetegeknek? Miért félnének ily ártalmatlan dologtól?

- Ártalmatlan? - Allanon szeme fölvillant, majd úgy csukódott be, mintha el akarna rejteni valamit. Sötét arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Brin most már komolyan megszeppent.

- Miért jöttél, Allanon? - kérdezte, azon igyekezve, hogy ne remegjenek az ujjai. A druida ismét fölnézett. Előtte az asztalon sercegett az olajlámpa gyönge lángja. - Azt akarom, hogy gyere velem Keletföldre, a Mordrémek várába. Azt akarom, hogy a Kívánságdallal nyiss utat a Maelmordban, keresd meg Ildatch könyvét, és hozd el nekem, hogy megsemmisíthessem.

Hallgatói szólni sem tudtak.

- He? - nyögte ki végül Jair.

- A Kívánságdal még a sötét mágián is erőt vehet -, válaszolta Allanon. - Bármilyen élőlény viselkedését megváltoztathatja. Még a Maelmordot is kényszerítheti, hogy bocsássa be a nővéredet. A Kívánságdallal úgy nyithat utat magának, mintha ő is a Maelmordhoz tartozna.

- Ennyit tud a Kívánságdal? - kerekedett el Jair szeme. Ám Brin csak a fejét rázta. - A Kívánságdal csupán játék -, ismételte.

- Valóban? Vagy csak te használtad játékszerként? - A druida lassan megcsóválta a fejét. - Nem, Brin Ohmsford, a Kívánságdal az elf mágia része, tehát elf varázsereje van. Te most még nem látod, de én mondom, hogy így van.

- Hát engem nem érdekel, hogy így van-e vagy sem! Brin nem megy! - csattant föl Rone Leah. - Nem küldheted ilyen veszedelembe!

- Nincs választásom, Leah hercege - válaszolta Allanon egykedvűen. - Ugyanúgy nincs, mint mikor Shea Ohmsfordot küldtem Shannara Kardja, illetve Wil Ohmsfordot a Vértűz után. Az elf mágia Jerle Shannarán át az Ohmsfordokra szállt. Hozzátok hasonlóan én se bánnám, ha másként lenne. Ennyi erővel azt is kívánhatnánk, hogy a nappal éjszaka legyen. A Kívánságdal Briné, és most használnia kell.

- Figyelj rám, Brin! - fordult Rone a lányhoz. - Még nem mondtam el mindent, amit híresztelnek! Mert szól a fáma arról is, amit a Mordrémek művelnek az emberekkel: megbénult nyelvekről, megvakult szemekről, kiégetett agyakról, csontig perzselő tűzről! Eddig hallgattam róla, mert úgy véltem, részegek éjszakai fecsegése csupán a kandalló mellett. De most, miután hallottam a druidát, kénytelen vagyok mást gondolni. Nem mehetsz vele, nem mehetsz! .

- A mendemondák, amelyekről szóltál, igazak - ismerte el Allanon halkan. - Ez veszedelmes. Akár bele is halhatsz. De - folytatta pillanatnyi szünet után - mitévők legyünk, ha nem jössz? Elbújsz és reménykedsz, hogy a Mordrémek elfelejtenek? A törpéket kéred, hogy védjenek meg? És ha már nem lesznek törpék? A gonosz erre a földre is eljön, mint a Boszorkánymester idején. Addig terjeszkedik, amíg semmi sem állhat meg előtte.

Jair a nővére karja után nyúlt. - Brin, ha mennünk kell, legalább ketten leszünk... - Szó sem lehet semmiféle kettőről! - förmedt rá a lány. - Akármi történjék, te itt maradsz!

- Mind maradunk! - Rone dacosan pillantott a druidára. - Nem megyünk sehová. Egyikünk se. Más utat kell találnod.

- Nem tehetem, Leah hercege - csóválta a fejét Allanon. - Nincs más út.

Ismét elhallgattak. Brin roskadtan hátradőlt a székében. Össze volt zavarodva, és nagyon félt. Csapóvasként szorította az elkerülhetetlenség érzése, amelyet a druida ébresztett benne, a kötelességek szövevénye, amelyet Allanon tett a vállára. Örvény kavargott a fejében, és ez az örvény mindegyre ugyanazt a gondolatot vetette föl: a Kívánságdal csak egy játék! Lehet elf varázslás, de akkor is csak játék! Ártalmatlan! Nem fegyver olyan gonosz ellenében, amelyen még Allanon sem győzhet! De mégis, az apja mindig félt a mágiától. Intette őket, hogy ne szórakozzanak vele, mert a mágia nem játék. Hiszen ő is elhatározta, hogy lebeszéli Jairt a Kívánságdalról...

- Allanon - szólt halkan. A sovány arc feléje fordult. - Én csupán apróságokra használtam a Kívánságdalt, például, hogy megsárguljanak a levelek, vagy szirmot bontsanak a virágok. Jelentéktelen dolgokra. De még ezzel is felhagytam hónapok óta. Hogyan változtathatna a Kívánságdal akkora gonoszságon, mint az erdő, amely a mágia könyvét őrzi?

- Majd én megtanítalak rá - ígérte a druida percnyi habozás után.

Brin lassan bólintott. - Apám sohasem szívelte a varázslást. Óva intett attól, hogy a mágiára hagyatkozzunk, mert ő megtette egyszer, és az örökre megváltoztatta az életét. Ha ő itt lenne, Allanon, ugyanazt tenné, mint Rone, és arra próbálna rábeszélni, hogy mondjak nemet. Pontosabban szólva rám parancsolna, hogy ezt tegyem!

A fáradtság újabb hulláma söpört végig a szögletes arcon. - Tudom, völgy leánya.

- Amikor apám hazatért Nyugatföldről, a Vértűz felkutatásából, örökre elrejtette a Tündérköveket - folytatta Brin, miközben kapkodva keresett valamilyen kiutat a benne tomboló zűrzavarból. - Mint egyszer mesélte, már akkor tudta, hogy az elf mágia megváltoztatta, bár azt még nem sejtette, milyen értelemben. Megfogadta, hogy soha többé nem használja a Tündérköveket.

- Ezt is tudom.

- És továbbra is azt akarod, hogy veled menjek?

- Azt.

- Így, hogy nincs módom tanácsot kérni apától? Hogy nem várhatom meg, amíg hazatér? Még csak meg sem magyarázhatom neki?

A druida hirtelen megharagudott. - Hadd könnyítsem meg a dolgodat, Brin Ohmsford! Nem kérek semmit, ami tisztességes, ami ésszerű, amit apád helyeselne! Azt kérem, hogy tegyél kockára mindent, egyedül azért, mert én mondom! Bizalmat kérek ott, ahol aligha van ok a bizalomra. Ezt kérem, és semmit sem adok cserébe. Semmit.

Félig fölemelkedett a székből és előrehajolt. Sötét, fenyegető volt az arca.

- De mondok én neked valamit! Ha alaposan átgondolod, úgyis belátod, hogy minden érv ellenére, amelyet felhozhatsz, mégis velem kell jönnöd!

Ezúttal Rone se mert vitatkozni. A druida még egy percig támaszkodott az asztalra, szétterülő fekete palástjának felhőjében, majd lassan visszaereszkedett a székébe. Nagyon fáradtnak tűnt, és valami szótlan kétségbeesés ült az arcán. Ez nem volt jellemző arra az Allanonra, akiről Wil Ohmsford oly gyakran mesélt. Brin megriadt tőle.

- Alaposan át fogom gondolni, ahogyan kéred - ígérte szinte suttogássá tompult hangon. - De legalább erre az éjszakára szükségem van. Rendet kell tennem... az érzéseim között.

Allanon mintha tétovázott volna, aztán bólintott. - Reggel ismét beszélünk. Jól fontold meg, Brin Ohmsford.

Fel akart állni, de Jair megelőzte. Arca lángolt. - Na és én ? Hát az én érzéseim? Ha Brin megy, én is megyek! Nem hagytok itt!

- Jair, ezt nyugodtan elfelejtheted...! - kezdett tiltakozni a lány, de a druida egy pillantással beléfojtotta a szót. Fölállt, megkerülte az asztalt, és megállt Brin öccse előtt.

- Bátor vagy - mondta halkan, és rátette a kezét a völgylakó keskeny vállára. - De ezen az utazáson nem a te mágiádra van szükségem. A te varázslatod illúzió, és illúzióval nem jutunk át a Maelmordon.

- És te nem tévedhetsz? - makacskodott Jair. - Különben is, segíteni akarok!

- Segíteni fogsz - bólintott Allanon. - Meg is kell tenned valamit, amíg távol leszünk Brinnel. Te felelsz a szüleid biztonságáért, vigyázol, hogy a Mordrémek ne találjanak rájuk addig, amíg el nem pusztítom a könyvet. A Kívánságdallal kell védelmezned őket, ha jönnének a fekete fürkészők. Megteszed?

Brinnek nem nagyon tetszett, hogy a druida eldöntött ténynek tekinti az ő keletföldi utazását, de még kevésbé tetszett, hogy Allanon az elf mágiát kínálgatja fegyver gyanánt Jairnak.

- Megteszem, ha muszáj - duzzogott Jair -, bár szívesebben mennék veletek. - Majd máskor, Jair - szólt Allanon, és levette a kezét a fiú válláról. - Talán nekem is létezhetne egy másik alkalom - jegyezte meg a lány csípősen. - Még semmi sem dőlt el, Allanon.

A druida lassan feléje fordította sötét arcát. - Neked nincs ilyen, Brin - mondta halkan. - Neked most jött el az idő. Velem kell jönnöd. Reggelre belátod.

Összehúzta magán sötét köntösét, még egyszer bólintott, és a bejárathoz indult.

- Hová mész, Allanon? - kiáltott utána a lány.

- A közelben leszek - válaszolta a druida, de nem lassított, és a következő pillanatban nem volt sehol. A három fiatal meredt szemmel nézett utána.

Elsőnek Rone találta meg a nyelvét. - Na, most mi lesz?

Brin ránézett. - Most ágyba bújunk. - Felállt.

- Ágyba?! - hápogta a felföldi. - Hogy tudsz ágyról beszélni ezek után? - Nagyjából arrafelé intett, amerre a druida távozott. Brin hátrasimította hosszú, fekete haját, és fakón mosolygott. - Mi mást tehetnék, Rone? Fáradt vagyok, félek, összezavarodtam, pihennem kell.

A fiatalemberhez lépen, és csókot lehelt Rone homlokára. - Aludj itt ma éjszaka. - Jairt is megcsókolta és magához ölelte. - Ti is feküdjetek le.

Elsietett a folyosón a hálószobájába, és gondosan becsukta az ajtót.

ALUDT EGY DARABIG, de nyugtalanul, és összevissza álmodott mindenfélét. Tudatalatti félelmei rémek alakját öltötték, és üldözőbe vették. Nyirkosra izzadta a párnáját, mire fölriadt. Kikászálódott az ágyból, köntöst vett, hogy ne fázzon, és csendesen elindult otthona sötétbe borult szobáin keresztül. Az ebédlőben olajlámpát gyújtott, alacsonyra csavarta a lángot, az asztalhoz ült, és némán meredt az árnyékokba.

Fojtogatta a tanácstalanság. Most mit tegyen? Jól emlékezett a történetekre, amelyeket apja, sőt pici lány korában a dédapja, Shea Ohmsford mesélt - hogy milyen volt, amikor kitört északról a Boszorkánymester, hadait ráuszította Callahornra, és mindent elárasztott sötétségével. Ahol a Boszorkánymester elhaladt, meghalt a fény. Most ugyanez történik: határháborúk törpék és gnómok között; a megmérgezett Ezüst-folyó megmérgezi a földet; Kelet sötétbe borul.

Akárcsak hetvenöt éve. Ezúttal is van útja - módja, hogy megállítsák és visszaszorítsák a terjeszkedő sötétséget. Most is egy Ohmsfordtól kérik, hogy lépjen rá erre az útra - illetve ráparancsolnak, mert úgy látszik, nincs más remény.

Görnyedten húzódott meg köntöse melegében. Látszik. Allanonnál ez a kulcsszó. Mennyi ebből a látszat? Mennyi az igazság és mennyi a féligazság abban, amit Brinnek mondott? Allanon minden mesében ugyanúgy jelent meg: rettentő hatalom és tudás birtokosaként, amelynek töredékeit hajlandó csak megosztani másokkal. Annyit mondott, amennyit szükségesnek vélt, egyetlen szóval sem többet. Céljának megfelelően manipulálta az embereket, a célt viszont gondosan titkolta. Aki rálépett Allanon útjára, abban a tudatban tette, hogy ez az út sötétben vezet.

Ám még ennél is sötétebb lehet a Mordrémek útja, ha valóban annak a gonoszságnak a másik formáját jelentik, amelyet Shannara Kardja pusztított el. Össze kell vetnie az egyik sötétséget a másikkal. Lehet, hogy Allanon számítóan és csalárdul viselkedik az Ohmsford családdal, de Négyföldnek barátja. Amit tett, nem azért tette, hogy ártson a fajoknak, hanem hogy megvédje őket. Valamint sohasem figyelmeztetett alaptalanul. Tehát most sincs ok föltételezni, hogy nem mond igazat. .

Ám elég erős-e a Kívánságdal, hogy áttörje ezt a gonoszságból emelt torlaszt? Brin nem tudta elhinni. Mi más a Kívánságdal, mint az elf mágia mellékhatása? Még csak nem is olyan erős, mint a Kövek. Nem fegyver. Allanon mégis ezt tekinti az egyetlen eszköznek, amellyel le lehet győzni a sötét mágiát, azt, amelyen még az ő hatalma is megtört!

Csupasz talpak halk léptei közeledtek az ebédlő ajtajából. Brin összerázkódott. Rone Leah siklott elő az árnyékból, az asztalhoz jön, leült.

- Én se bírok aludni - motyogta, belehunyorogva az olajlámpa lángjába. - Mit határoztál?

- Semmit - rázta meg a fejét Brin. - Nem tudom, mit határozzak. Egyfolytában azon faggatom magamat, mit tenne most apám.

- Ezt könnyen megtudhatod - morgott Rone. - Azt mondaná, hogy felejtsd el. Túlságosan veszélyes. Azt is mondaná - mint ezt többször közölte mindkettőnkkel -, hogy Allanonban nem szabad megbízni.

Brin hátradobta fekete sörényét, és halványan mosolygott. - Nem figyeltél rám, Rone. Azt mondtam: egyfolytában azon faggatom magamat, mit tenne most apám - nem azon, hogy mit mondana. A kettő nem ugyanaz. Ha apámat kérnék, hogy menjen, mit tenne? Nem indulna-e, mint húsz éve, mikor Allanon meglátogatta Storlockban, bár tudta, hogy Allanon nem megbízható, hogy sokkal többről van szó, mint amennyit a druida elárul, de azzal is tisztában volt, hogy neki van bűvereje, amelynek talán hasznát vehetik, viszont rajta kívül senki sem rendelkezik ilyesmivel?

- De Brin... - fészkelődött a felföldi - a Kívánságdal. .. izé... nem ugyanaz, mint a Tündérkövek. Magad mondtad. Csak játék.

- Tudom, és épp ez nehezíti meg a helyzetemet. Valamint apám elszörnyedne még a gondolattól is, hogy a varázslatot próbálom fegyverként használni! - Egy pillanatra elhallgatott. - Csak hát különös dolog az elf mágia. A hatalma nem mindig látható tisztán. Néha elhomályosodik. Így volt ez Shannara Kardjával is. Shea Ohmsford egyszer sem látta, hogyan győzhet le ily apróság olyan rettenetes ellenséget, mint a Boszorkánymester - egészen addig, amíg sor nem került a próbára. De Shea ment, mert hitt...

Rone hirtelen előrehajolt. - Még egyszer felhívom rá a figyelmedet: ez az út nagyon veszélyes! A Mordrémek túlságosan veszélyesek. Még Allanon sem győzheti le őket; maga mondta! Más lenne, hogyha kezedben volnának a Tündérkövek. Azokban legalább van annyi erő, hogy ily fajzatokat is elpusztítsanak. Mit kezdenél a Kívánságdallal, ha Mordrémekkel kerülnél szembe? Dalolnál nekik, mint az öreg juharnak?

- Ne gúnyolj, Rone! - keskenyedett el a lány szeme.

- Nem gúnyollak - rázta meg a fejét az ifjú. - Ahhoz túlságosan fontos vagy nekem. Mindössze nem érzem, hogy a Kívánságdal védelmet nyújtana ilyen fajzatok ellen, mint a Rémek!

Brin elfordította a fejét, és kibámult az ablakfüggönyön át az éjszakába. Figyelte a fák árnyékait, hogy milyen ütemesen és kecsesen hajlongnak a szélben.

- Én sem érzem így - vallotta be halkan.

Egy darabig hallgattak, ki-ki elmerült saját töprengéseiben. Brin nem tudta kiverni a fejéből Allanon sötét, fáradt arcát, amely mint egy vádaskodó hazajáró lélek túrt ki minden más gondolatot. Jönnöd kell. Reggelre belátod. Folyton ezeket a feltétlen bizonyossággal mondott szavakat hallotta.

De Brin Ohmsfordot vajon mi fogja meggyőzni, hogy ez így is van? A logikus okoskodástól csak mintha még jobban összezavarodott volna. Ott sorakoztak szép rendben az érvek, az út ellen és mellett, de a mérleg egyik irányba se billent.

- Te mennél? - kérdezte hirtelen Rone-tól. - Ha neked lenne Kívánságdalod?

- Kizárt! - vágta rá a fiatalember, kissé talán túl gyorsan, túlságosan hirtelen.

Hazudsz, Rone, gondolta a lány. Miattam hazudsz, mert nem akarod, hogy menjek. Ha átgondolnád, ugyanolyan kételyeid támadnának, mint nekem.

- Mi van itt? - kérdezte egy nyűgös hang a sötétségből. Megfordultak. Jair állt a folyosón, álmosan hunyorogva a fénybe. Bejött a szobába, tekintete ide-oda járt a két arc között. Csak beszélgetünk, Jair - mondta Brin. Arról, hogy kell-e menni a bűvös könyvért?

Igen. Miért nem fekszel vissza?

- No és elmész? Mármint a könyvért?

- Nem tudom.

Nem megy, ha van egy szemernyi józan esze - morgott Rone. - Borzasztó veszélyes utazás. Beszélj már vele, tigris! 0 az egyetlen szál nővéred, nem akarhatod, hogy elvigyék a fekete járkálók!

Brin dühösen végigmérte. - Jairnak semmi mondanivalója ebben a kérdésben, úgyhogy ne is próbáld ijesztgetni!

- Őt? Ki próbálja ijesztgetni őt? - Rone keskeny arca elvörösödött. - Téged próbállak, a macska rúgjon meg!

- Különben is, én nem ijedek meg a fekete járkálóktól - közölte Jair sziklaszilárdan.

- Pedig jobb lenne! - förmedt rá Brin.

Öccse vállat vont, nagyot ásított. - Esetleg várnod kellene, amíg megbeszélheted apával. Mondjuk, üzenhetnénk neki.

- Ez már okosan hangzik! - helyeselt Rone. - Legalább azt várd ki, hogy Wil és Eretria is elmondhassa a véleményét!

- Hallottad Allanont - sóhajtott Brin. - Arra nincs idő.

A felföldi keresztbe fonta a karját. - Tudna szakítani időt, ha akarna. Brin, az apád egészen másképp láthatja a dolgot. Végül is, neki van tapasztalata - és használta az elf mágiát.

- Brin, apa használhatná a Tündérköveket! - pattantak föl Jair pillái. - Elmehetne veled, és ugyanúgy megvédelmezhetne a kövekkel, mint ahogy megvédte Amberlét, az elf leányt!

Ez elég volt Brinnek: ettől a néhány szótól megtalálta, amit keresett. Allanon igazat mondott: vele kell mennie, de nem abból a megfontolásból, amelyen mostanáig rágódott. Az apja ragaszkodna hozzá, hogy elkísérje. Előkeresné rejtekhelyükről a Tündérköveket, hogy megvédhesse a lányát. Márpedig Brin épp ezt akarta elkerülni. Apjának meg kellene szegnie a fogadalmát, hogy soha többé nem használja a Köveket. Sőt, valószínűleg abba sem egyezne bele, hogy Brin elkísérje Allanont. Maga menne, hogy megvédje a feleségét és a gyerekeit.

- Menj vissza az ágyba, Jair - mondta hirtelen.

- De én csak...

- Indulj! Kérlek. Ezt majd reggel megbeszéljük.

Jair habozott. - Hát te?

- Pár perc múlva megyek én is. Megígérem. Csak még szeretnék egyedül elüldögélni egy kicsit.

Jair gyanakodva sandított a nővérére, aztán bólintott. - Na jó. Nyugodalmas jójcakát. - Megfordult, visszabaktatott a sötétségbe. - De aztán lefeküdj te is!

Brin és Rone pillantása összekapcsolódott. Apró koruk óta ismerték egymást, voltak percek, amikor szavak nélkül is tudták, mire gondol a másik. Ez is egy ilyen perc volt.

Rone Leah föltápászkodott. - Jól van, Brin -, mondta elszántan. - Én is belátom. De én is jövök, megértetted? És addig melletted maradok, amíg véget nem ér.

Brin bólogatott. A felföldi nem szólt többet, kiment a folyosóra, és egyedül hagyta.

Szálltak a percek. Brin újra átgondolta a kérdést, ide-oda tologatva az érveket, de mindig ugyanarra a következtetésre jutott. Nem engedheti, hogy az apja miatta szegje meg a fogadalmát, ismét vállalja a kerülni esküdött elf mágia kockázatát. Nem engedheti!

Fölállt, elfújta az olajlámpát, de nem a hálószobájába indult, hanem a bejárathoz. Elhúzta a reteszt, nesztelenül ajtót nyitott, és kisurrant az éjszakába. Őszi illatokat sodró, hűvös szél csapta meg az arcát. Egy pillanatig mereven figyelte az árnyékokat, majd a házat megkerülve hátrament a kertbe. Éjszakai hangoktól zsongott a kert, ütemesen lüktetett a láthatatlan élet. A lány megállt a kert szélén egy titáni tölgy alatt, és várakozva körülnézett.

Egy perc múlva megjelent Allanon. Brin valamilyen okból meg sem lepődött. Árnyékfeketén, hangtalanul suhant a fák közül a lány felé.

- Döntöttem - súgta Brin. Nem remegett a hangja. - Veled megyek.

III.

HAMAR kireggeledett az erdőben; sápadt ezüstfény szivárgott be a hajnal előtti párába, űzte nyugat felé az árnyakat. Az Ohmsford házban fölébredtek nyugtalan álmukból az alvók, és alig egy óra múlva már készülődtek Brin keletföldi utazására. Rone-t a fogadóba szalajtották lovakért, lószerszámért, fegyverekért, élelemért. A testvérek ruhákat és táborozáshoz való fölszerelést csomagoltak. Célratörő tárgyilagossággal tették a dolgukat, és keveset beszéltek. Egyiküknek sem volt túl sok mondanivalója, sem kedve a beszédhez.

Főleg Jair Ohmsford leledzett szófukar hangulatban, miközben konok hallgatással trappolt fel-alá a házban. Nagyon mérges volt, amiért Brin és Rone keletnek mennek Allanonnal, őt meg itt hagyják. Jair jóformán ki se bújt még az ágyból, mikor ők már elhatározták. Összejöttek az ebédlőben, mint tegnap este, Brin kurtán közölte, hogy úgy döntött, elmegy az Anarba - és ez a döntés, gondolta Jair, egyedül neki volt újdonság. Majd meg azt határozták el, hogy Brin és Rone utazik, de Jair nem fog. Igaz, a druidának nem volt ínyére Rone erősködése, hogy ha Brin megy, neki is mennie kell, mert a lánynak szüksége lesz valakire, akire számíthat, akiben bízhat. Nem, egyáltalán nem volt ínyére. Akkor egyezett csak bele, amikor Brin bevallotta, hogy jobban érezné magát, ha Rone is jöhetne. De mikor Jair megpendítette, hogy hát még akkor milyen jól érezné magát, ha az öccse is elkísérné - elvégre neki is van Kívánságdala, hozzájárulhatna Brin védelmezéséhez - egyszerre és egyértelműen mondtak nemet. Túl veszélyes, közölte Brin. Túlságosan kockázatos és hosszas utazás, tette hozzá Rone. Különben is, rád itt van szükség, emlékeztette Allanon. Felelősséggel tartozol a szüleidért. Őket kell védelmezned a mágiáddal.

Ezzel Allanon eltűnt, így tehát vele nem lehetett tovább vitatkozni. Rone odáig van Brinért, természetesen ebben sem fog ellentmondani neki, Brin pedig már döntött. Így álltak a dolgok. Többek között az a baja az ő nővérének, hogy egyáltalán nem érti meg őt. Bár Jairnak volt egy olyan sanda gyanúja, hogy van, mikor Brin magát sem érti. Készülődés közben - Allanon még mindig elvolt valahol, Rone meg még nem tért vissza a faluból - szóba hozta a Tündérkövek dolgát.

- Brin! - Éppen takarókat csomagoltak az első szobában, viaszosvászonba göngyölték őket. - Brin, én tudom ám, hol rejtegeti apa a Tündérköveket!

A lány fölkapta a fejét. - Sejtettem!

- Jó, de ha egyszer apa akkora titkot csinál belőle...

- Te pedig nem szereted a titkokat, ugye? Kézbe vetted őket? - Csak míg megnéztem! - Jair előrehajolt. - Brin, szerintem magaddal kellene vinned a Tündérköveket.

- Minek? - kérdezte a lány egy cseppet indulatosan.

- Védelmül! A bűverejük miatt!

- Bűverő? Nagyon jól tudod, hogy a Kövek bűverejét senki sem használhatja apán kívül. - De talán... - Egyébként ismered a véleményét a Tündérkövekről. Épp elég baj, hogy el kell mennem erre az útra, de hogy még a Tündérköveket is vigyem? Nem gondolkozol valami logikusan, Jair.

A fiú méregbe gurult. - Te nem gondolkozol logikusan! Mindketten tudjuk, mekkora veszedelembe indulsz! Szükséged lesz minden segítségre! A Tündérkövek óriási nagy segítség lennének, neked csak azt kellene megfejtened, hogyan hozd őket működésbe! Te képes lennél rá!

- Egyedül a jogos tulajdonos...

- ...hozhatja működésbe a Köveket? - Akkor már majdnem egymás képére másztak. - De rám és rád ez talán mégsem érvényes, Brin! Elvégre bennünk megvan az elf varázserő, miénk a Kívánságdal! Talán munkára bírhatnánk a Köveket!

Hosszú, nyomasztó csend támadt. - Nem - mondta végül Brin. - Nem! Megígértük apának, hogy sohasem próbáljuk meg használni a Tündérköveket...

- Azt is megígértette, hogy nem űzünk elf varázslást, vagy már elfelejtetted? Mégis megtesszük! Időnként még te is! Allanon talán nem azt kívánja, hogy használd, amikor megérkeztek a Rémek várába? Nem azt? Akkor hát mi a különbség a Kívánságdal és a Tündérkövek használata között?

Ez is elf mágia, az is! A lány némán bámulta egy darabig. Valami hideg reménytelenség ült sötét szemében. Aztán visszatért a pokrócokhoz. - Nem érdekel. Nem viszem a Tündérköveket. Segíts csak összekötni ezt. Részéről lezárta a témát, ugyanúgy, mint amikor öccse anari utazása került szóba. Nem adott igazi magyarázatot; eldöntötte, hogy nem viszi a Köveket, akár tudja használni őket, akár nem. Jair nem értette. Nem értette a testvérét. 0 bezzeg rögtön vinné a Tündérköveket. Vinné őket, és kiókumlálná a használatukat, mert hatalmas fegyvert jelentenek a sötét mágia ellen. Hanem hát Brin... Még azt se látja be, hogy magával keveredik ellentmondásba, amikor a Kívánságdal varázslatát hajlandó használni, de a Kövekéből nem kér. Egész délelőtt azon törte a fejét, hogy mi a logika a nővére okoskodásában. Az idő repült. Rone meghozta a lovakat és a tartalékot, felmálházták az állatokat, majd bekaptak egy sietős ebédet a hátsó udvaron, a tölgyek hűvös árnyékában. Egyszer csak betoppant Allanon, olyan feketén fényes délben, akár a legsötétebb éjszaka, állt és várakozott Halál Úrnő rendíthetetlen türelmével, és hirtelen nem volt több idő. Rone kezet rázott Jairral, hátba vágta, szigorúan megígértette vele, hogy vigyázni fog a szüleire, amíg ők távol lesznek. Rone után Brin jött; átölelte, magához szorította az öccsét.

- Isten áldjon, Jair! - súgta. - Ne feledd el, hogy nagyon szeretlek! - Én is szeretlek - sikerült kinyögnie a fiúnak, miközben viszonozta az ölelést.

Aztán a hármak lóra kaptak, és elindultak a földes szekérúton. Karok emelkedtek búcsúzó intésre, és Jair visszaintegetett. Megvárta, hogy eltűnjenek, akkor törölte csak le az egyetlen könnycseppet, amelynek semmi keresnivalója nem volt a szemében.

DÉLUTÁN LEKÖLTÖZÖTT a fogadóba. Azért tette, mert Allanon szerint lehetséges, hogy a Rémek vagy gnóm szövetségeseik már kajtatnak utána az Ezüst-folyótól nyugatra eső területen. Ha ellenségeik elérik Árnyasvölgyet, Ohmsfordék háza lesz az első, amelyet körülszaglásznak. Egyébként is annyival érdekesebb a fogadóban, amelynek termeiben négy föld vándorai szoronganak, mindegyiknek van egy meséje, mindenkitől más hír hallható. Jairt sokkal jobban vonzották a fogadói pohár sör mellett elmondott izgalmas mesék az üres ház unalmánál.

Miközben baktatott motyójával a fogadó felé, az arcát cirógató délutáni meleg napsugár némileg enyhítette a csalódását, hogy itthon hagyták. Persze, indokolt, hogy maradjon. Valakinek meg kell magyaráznia a hazatérő szülőknek, hová lett Brin. Nem lesz könnyű. Elképzelte, milyen arcot vág az apja, ha megtudja, mi történt. Csüggedten megrázta a fejét. Apa nem fog örülni. Valószínűleg rögtön menni akar majd Brin után - talán még a Tündérköveket is viszi.

Arca megkeményedett a hirtelen elszántságról. Ha így lesz, ő is megy! Őt ugyan nem hagyják itthon másodszor!

Az avart rugdalta, tarka záport kavart az ösvényen. Apának persze más lesz a véleménye. Anyának nemkülönben. Viszont van két hete, az alatt kitalálhatja, mivel térítse őket jobb belátásra.

Kicsit lassított, kiélvezte a csábító gondolatot, aztán elhessegette. Neki az a dolga, hogy közölje szüleivel, mi történt Brinnel és Rone-nal, aztán elkísérje őket Leahba, ahol Rone apja megvédi őket, míg a kaland véget ér. Ezt kell tennie, tehát ezt teszi. Persze lehet, hogy Wil Ohmsford nem fog egyetérteni a tervvel. Mivel pedig az alma nem esett messze a fájától, Jair is megteheti, hogy a saját elképzeléseivel hozakodik elő.

Vigyorogva szaporázta a lépést. Majd ezzel is foglalkoznia kell.

Lement a nap. Jair Ohmsford a fogadóban vacsorázott a családdal, akik a szülei helyett vezették az üzletet, fölajánlotta a segítségét másnap délelőttre, aztán elcsámborgott az ivóba, hogy meghallgassa, mit mesélnek a Völgyön átutazó vigécek és vándorok. Többen emlegették a fekete járkálókat, a sötét palástban járó Mordrémeket, akiket senki sem látott, de tudták róluk, hogy léteznek, a gonoszokat, akiknek még a pillantása is halálra perzsel. A föld sötétségéből lettek, suttogták rekedten, és egyetértően bólogattak hozzá. Nagy ívben el kell kerülni őket! Még Jair is megszeppent egy ilyen találkozás lehetőségétől.

Annyira elüldögélte az időt a mesélők mellett, hogy éjfél is elmúlt, mire fölment a szobájába. Mélyen aludt, hajnalhasadáskor ébredt, délelőtt a fogadó körül dolgozgatott. Már nem sérelmezte annyira, hogy itthon hagyták. Elvégre neki is fontos szerep jutott. Ha a Mordrémek valóban tudnak a bűvös Tündérkövekről, és megkeresik a birtokosukat, akkor Wil Ohmsford ugyanolyan - sőt talán nagyobb - veszélyben forog, mint a lánya. Akkor pedig Jair dolga lesz, hogy nyitva tartsa a szemét, nehogy baja essék az apjának, még mielőtt figyelmeztethetné.

Délre végzett a munkájával. A fogadós megköszönte a segítséget, és azt mondta, pihenjen egy kicsit. Jair átsétált a ház mögött az erdőbe, ahol senki sem járt rajta kívül, és órák hosszat kísérletezett a Kívánságdallal, végigpróbálva különböző változatokat, élvezve, hogy tud parancsolni a bűverőnek. Eszébe jutott apja örökös figyelmeztetése, hogy tartózkodjék az elf mágiától. Apa ezt nem érti. Jair a mágiával született, ugyanolyan magától értetődően használja, mint a végtagjait. Megjátszani, hogy nincs bűvös ereje, ugyanolyan lenne, mint nyomoréknak tettetni magát. Szülei azt hajtogatták, hogy a mágia veszedelmes. Hébe - hóba Brin is mondta, bár jóval lanyhább meggyőződéssel, mivel ő is varázsolgatott. Jair meg volt győződve róla, hogy őt csak azért pirongatják, mert fiatalabb Brinnél, és jobban féltik. Márpedig amíg nem kap meggyőző bizonyítékot arról, hogy varázsolni csakugyan veszedelmes, addig ő használni fogja a mágiát.

A kora est első árnyékai fátyolozták el a kései délután ragyogását, amikor visszafelé indult a fogadóba. Ekkor jutott eszébe, hogy be kellene néznie a házba. Csak hogy lássa, úgy van-e minden, ahogy hagyták. Elvégre a ház is az ő gondja.

Menet közben meghányta - vetette magában a kérdést, és úgy döntött, hogy vacsora utánra halasztja az ellenőrzést. Pillanatnyilag fontosabb az evés, mint hogy felbattyogjon a házhoz. A mágiától mindig megéhezett.

Kanyarodott egyik csapásról a másikra a fogadó mögött, mélyen beszívta az ősz illatát, és a nyomkeresőkről ábrándozott. Rajongott a nyomkeresőkért. Külön emberfajtát alkottak, amely a puszta megfigyelésre hagyatkozva követni tudta minden élőlény nyomát. A legtöbb nyomkereső biztosabban mozgott a vadonban, mint az emberek között, és elsősorban egymás társaságában érezték jól magukat. Évekkel ezelőtt Jair is találkozott egy nyomkeresővel, egy lába törött vén csonttal, akit utazók hoztak be a fogadóba, miután véletlenül rábukkantak. Az öreg majdnem egy hétig lakott a fogadóban, várva, míg annyira összeforr a lába, hogy elmehessen. Bújt az emberek elől, Jair mohó érdeklődését is mereven elutasította, addig, amíg a fiú nem mutatott a mágiából egyet - mást, csak egy icipicit. A vénemberben föltámadt a kíváncsiság. Szóba állt a gyerekkel, először csak rövid időre, aztán hosszabbra. Hogy miket mesélt!

Bekanyarodott a fogadó mellékajtajához vezető útra, miközben szélesen vigyorgott az emlékektől. Ekkor látta meg a gnómot.

Egy pillanatig azt hitte, a szeme káprázik. Földbe gyökerezett a lába. A kilincset markolva bámulta az istálló kerítésénél álló, kurta, sárga alakot az út másik oldalán. A ráncos arc megmozdult, a szúrós szem a fiúét kereste. Jair látta, hogy nem tévedett.

Berontott a fogadóba, a csukott ajtónak támaszkodott, és megpróbált lehiggadni a folyosó magányában. Egy gnóm! Mit keres egy gnóm Árnyasvölgyben? Talán utazó? De gnómok nemigen szoktak erre utazgatni - kevesen merészkedtek ki Keletföld ismerős erdeinek oltalmából. Jair nem is emlékezett, mikor járt utoljára gnóm Árnyasvölgyben. Mindenesetre most itt van egy.Talán nem is egy.

Sietve otthagyta az ajtót, hogy keressen egy ablakot, amely az útra nyílik. Óvatosan kikukucskált a párkány fölött. Elf arcán feszült izgalommal fürkészte az udvart és a kerítést. A gnóm ugyanott állt, ahol Jair először látta, és még mindig a fogadót nézte. A völgylakó körbesandított. Úgy látszik, nincs több gnóm.

A falnak dőlt. Most mitévő legyen? Véletlenül vetődött a gnóm Árnyasvölgybe éppen akkor, mikor Allanon arra figyelmeztetett, hogy a Mordrémek keresni fogják őket? Vagy egyáltalán nem véletlenül? Kényszerítenie kellett magát, hogy ne ziháljon. Mivel deríthetné ki? Hogyan bizonyosodhatna meg róla?

Mély lélegzetet vett. Először is nem szabad elveszítenie a hidegvérét. Egy gnóm nem jelent komoly fenyegetést. Rotyogó gulyáshús illata csapta meg az orrát, és neki eszébe jutott, milyen rettentően éhes. Még egy percig ácsorgott, aztán a konyha felé indult. Az lesz a legokosabb, ha vacsora mellett gondolja át a dolgot. Jól bevacsorázik, és közben kiterveli, mit csináljon. Helyeslően bólogatott magának. Majd igyekszik Rone helyébe képzelni magát. Rone, ha itt lenne, tudná, mit tegyen. Jairnak is ugyanazzal kell próbálkoznia.

A gulyás felséges volt, Jair farkaséhes, ennek ellenére nehéz jó étvággyal enni abban a tudatban, hogy kint áll a gnóm, és figyel. Még félig volt a tányér, amikor beléhasított, hogy őrizetlenül tátong az üres ház, és ott vannak elrejtve a Tündérkövek! Ha a fekete járkálók küldték a gnómot, akkor nemcsak Ohmsfordékért vagy Allanonért, de a Tündérkövekért is jöhetett! És lehetnek mások is, akik talán már kutatnak...

Eltolta a tányérját, felhajtotta maradék sörét, kisietett a konyhából a folyosóra, meg sem állt az ablakig. Óvatosan kikukucskált. A gnóm elment.

Jair szívverése meglódult. Most mit tegyen? Sarkon fordult, végignyargalt a folyosón. Vissza kell jutnia a házhoz! Meg kell néznie, biztonságban vannak-e a Tündérkövek, aztán... Lelassult. Nem tudja, mi lesz aztán! Majd elválik. Most az a fontos, hogy lássa, nem akartak-e betörni hozzájuk.

Elsietett a mellékajtó mellett, amelyen bejött, ment tovább a hátsó traktusba. Más úton fog hazatérni, arra az esetre, hátha őt keresi a gnóm, vagy ha nem, akkor is fölkeltette a gyanúját a völgylakó futó érdeklődése. Nem kellett volna leállnom és megbámulnom, dühöngött némán. Sietnem kellett volna tovább, hogy később térjek vissza. De most már késő.

A folyosó egy ajtóban ért véget, amely a fogadó hátsó falán nyílt. A fiú megtorpant, fülelt, miközben egyfolytában magát szidta a szamárságáért, aztán óvatosan megnyitotta az ajtót, és kiosont. Az erdei fák hűvös, esti árnyékokat vetettek a földre, a fogadó falaira és tetejére. Az ég sötétedett. Jair fürgén körülvizslatott, majd a fák felé indult. Az erdőn át megy haza, távol marad az úttól, amíg...

- Sétálgatunk, fiú?

Jair megkövült. A gnóm hangtalanul kilépett a sötét fák közül, és kaján vigyort ültetett darabos, durva képére. Őt várta.

- Ó, láttalak én, fiú, de milyen hamar megláttalak! Rád ismertem üstöllést. Mismás ábrázat, elf és ember - nem sok ilyen szaladgál. - Úgy öt lépésre megállt, csípőre tette göcsörtös kezét, és egyfolytában vigyorgott. Erdei bőrgúnya fedte köpcös alakját, amelyhez szögecselt csizmát és csuklóvédőt viselt, a derekáról rövid kard lógott, az övébe késeket tűzött. - Te vagy a kisebbik Ohmsford, ugye? Jair, a fiú.

Jair megsértődött, hogy csak úgy lefiúzzák. - Ne gyere a közelembe! - figyelmeztette a gnómot, kétségbeesetten igyekezve, hogy ne lehessen hallani a hangján a félelmet.

- Ne menjek a közeledbe? - A gnóm érdesen hahotázott. - No és ha nem fogadok szót, mismás? Akkor mit csinálsz? Talán földhöz teremtesz? Elveszed a fegyvereimet? Ilyen bátor vagy, he?

Ismét fölkacagott, mély torokhangon. Jairban csak most tudatosodott, hogy a gnóm nem a saját darabos anyanyelvén, hanem a Délen használatos idiómában szól hozzá. A gnómok ritkán beszéltek más nyelvet a magukén kívül, elszigetelt faj voltak, nem óhajtottak közösködni másokkal. Ez jó sokat foroghatott Keletföldön kívül, ha ilyen folyékonyan megérteti magát.

- Nohát, fiú! - rezzentette föl révedezéséből a gnóm. - Beszéljünk értelmes emberek módjára. A druidát keresem. Mondd meg, hol van, itt-e vagy másutt, s már itt se vagyok.

Jair habozott. - Druidát? Nem ismerek én semmiféle druidát. Egyáltalán mit...

A gnóm felsóhajtott, a fejét csóválta. - Szórakozunk? Elég baj az neked, fiú. Látom már, a csúnyábbik módon kell csinálnom.

Jair felé lódult, kinyújtotta a kezét. A fiú ösztönösen félrehajolt, majd a Kívánságdalt használta. Egy másodpercig tétovázott, bizonytalankodott - még sohasem próbálta ki a varázslatot más halandón -, de aztán használta. Fojtott sziszegésére kígyók hemzsegő sokasága tekeredett a kinyújtott karokra. A gnóm felüvöltött az iszonyattól, kétségbeesetten csapkodott, hogy lerázza a kígyókat. Jair körülnézett, meglátott egy hullott ágat, akkorát, mint egy kiadós sétabot, két marokra kapta, rázuhintotta a gnóm koponyájára.Támadója röffenve összeesett, és nem mozdult többé.

A fiú kiejtette remegő kezéből a husángot. Megölte vajon? Óvatosan letérdelt az elterült gnóm mellé, és a csuklója után nyúlt. Vert az ere, tehát nem halt meg, csak elájult. Jair fölállt. Most mit tegyen? A gnóm Allanont keresi, tudja, hogy Ámyasvölgybe jött Ohmsfordékhoz, tudja... ki tudja, mi mindent tud még! Ahhoz túl sokat, hogy Jair a Völgyben maradhasson, főleg miután varázsolt. Dühösen megrázta a fejét. Nem lett volna szabad használnia a mágiát, titokban kellett volna tartania! Késő bánat, ebgondolat. Biztos, hogy a gnóm nem egyedül jött. A társai valószínűleg a háznál lesznek. Neki pedig oda kell mennie, mert ott rejtőznek a Tündérkövek.

Körülnézett, miközben lázas gyorsasággal rendezte gondolatait. Pár tucat lépésre volt egy szeméttartó deszkaláda. Megragadta a gnóm lábát, a ládához vonszolta, felrántotta a födelet, begyömöszölte foglyát a szemétbe, visszacsapta a födelet, átfűzte a kallantyún a vascöveket, és akaratlanul elvigyorodott. Ezt a ládát jól megácsolták. A gnóm nem szabadul egy darabig.

Visszarohant a fogadóba. Akármennyire sietett, figyelmeztetnie kellett a fogadóst, hová megy, nehogy tűvé tegyék utána a környéket. Mert egy dolog, hogy Brin és Rone elpárolog; azt meg lehetett magyarázni azzal, hogy látogatóba mentek Leahba, míg viszont ő úgy döntött, itthon marad a Völgyben. Viszont ha ő kereket old, nem hagy maga után senkit, aki megmagyarázza a távollétét. Így hát mímelt könnyedséggel és lefegyverző mosollyal bejelentette, hogy meggondolta magát, holnap korán reggel mégis elutazik a felföldre, most pedig hazamegy csomagolni. Amikor a fogadós megkérdezte, mi bírta rá ily váratlanul döntése megváltoztatására, Jair gyorsan közölte, hogy üzenetet kapott Brintől, majd a további kérdezősködést megelőzve kislisszolt az ajtón.

Egykettőre eltűnt a sötét erdőben, és rohant hazafelé. Szakadt róla az izzadtság, kimelegedett az izgatott várakozástól. Nem félt - legalábbis most még nem -, nyilván azért, mert nem állt meg annyi időre, hogy belegondolhasson, tulajdonképpen mire készül. Egyébként is, mondogatta magában, a gnómot elintézte, ugye?

Ágak paskolták az arcát, mégse hajtotta le a fejét, csak loholt tovább, pillantását belefúrta a sötétségbe. Jól ismerte ezt a részét az erdőnek, eligazodott még a sűrűsödő sötétségben is. Nem ütött zajt, ő viszont figyelt minden neszre.

A háztól ötven méterre hangtalanul behúzódott egy apró fenyőligetbe, és addig osont, míg meg nem látta a tűlevelű ágak között az épület sötét foltját. Négykézlábra ereszkedett, körülkémlelt az estében. Semmi hang, semmi mozgás, semmi életjel. Minden olyannak látszott, amilyennek lennie kell. Jair hátralökte a homlokába hulló fürtöt. Nem lesz nehéz dolga. Annyit kell tennie, hogy beoson a házba, magához veszi a Tündérköveket, kioson. Ha tényleg nem figyelik, nem lesz nehéz...

Ekkor mozdult valami a ház mögött, a tölgyfák alatt - csak egy pillanatnyi árnyék, aztán semmi. Jair mélyen beszívta a levegőt, és várt. Szálltak a percek, éhes rovarok dongták körül, de ő nem vett tudomást róluk. Másodszor is látta a mozgást, ezúttal tisztán. Ember volt. Nem ember, javította ki magát gyorsan, hanem gnóm!

Visszaült. Mindenképpen le kell mennie, gnóm ide vagy oda. Márpedig ahol egy gnóm van, vélhetőleg több is van, várnak, lesnek - csakhogy nem tudják, mikor tér haza Jair Ohmsford, már ha egyáltalán. Hátán verejték csordogált, a torka kiszikkadt. Pergett ki az ujjai között az idő. Ki kell jutnia a Völgyből! Viszont nem hagyhatja itt a Tündérköveket.

Nincs más hátra, használnia kell a Kívánságdalt.

Perc alatt felhangolt a kívánt magasságra, zümmögni kezdett, mint körülötte a szúnyogok, a meleg kora ősz szúnyogjai, amelyek még nem hullottak le a tél zúzmarás érintésétől, majd kisiklott a fenyvesből az erdő ritkásabb részébe. Alkalmazta már egyszer - kétszer a trükköt, de ilyen kockázatos helyzetben még soha. Csendesen osont, engedte, hogy hangja összeolvassza az erdei éjszakával, tudva, hogy ha megfelelően csinálja, láthatatlan lesz a vizsla szemeknek. A ház közeledett. Ismét meglátta a gnómot a fák alatt, aki a sötét épület mögött strázsált. Majd hirtelen észrevett egy másodikat, a ház előtti magas bokrok között - és egy harmadikat, az út másik oldalán, a bürökben! Egyik sem nézett Jair felé. A fiú szaladni szeretett volna, rohanni, akár az éjszakai szél, hogy minél előbb bemenekülhessen sötét otthonába, ennek ellenére kimért lépéseket parancsolt a lábának, és halkan, egyenletesen zöngicsélt. Ne engedd, hogy meglássanak!, esdekelt. Ne engedd, hogy rám nézzenek!

Keresztülment a pázsiton, osont fától cserjéig, pillantása ide-oda cikázott, és látta, hogy körülvették a gnómok. A hátsó ajtó, gondolta, az lesz a legkönnyebb, sötét árnyékot vetnek rá a magas, virágzó bokrok, a lombjuk még mindig sűrű...

Valahol a ház előtt kiáltottak; a rémült Jairnak a levegőben merevedett meg a lába. A hátsó udvaron strázsáló gnóm kilépett a tölgyfák alól, hosszú kése villogott a holdfényben. Ismét kiáltott valaki, majd kacagtak. A kés leereszkedett. Szomszédok indultak vacsora utáni sétára a meleg őszi estében, nevetgélve, diskurálva. Jair ujjasa átlucskosodott a verejtéktől. Most ijedt meg először amúgy istenigazából. Tízegynéhány lépésre a gnóm megfordult, visszahúzódott a tölgyfák közé. Jair hangja megremegett, majd visszanyerte erejét, továbbra is elrejtve a fiút. Sietve indult tovább.

Az ajtónál megtorpant. A Kívánságdal elhalt egy pillanatra, a völgylakó kétségbeesetten próbálta összeszedni magát. Végigkutatta a zsebeit, nagy nehezen rálelt a ház kulcsára, a zárba illesztette, óvatosan elfordította. Az ajtó nesztelenül kinyílt, a fiú besurrant.

A sötétségben ismét megállt. Valami baj van! Inkább érzés volt, mint szavakba foglalható gondolat, de olyan érzés, hogy a csontjában is megfagyasztotta a velőt. Valami baj van! A ház... a házzal van baj, a ház más... Pisszenés nélkül várta, hogy érzékei megmutassák, ami elrejtőzött. Lassan ráeszmélt, hogy más is van a házban rajta kívül, valami rettenetes, olyan gonosz, hogy megtölti a levegőt rettegéssel. Bármi volt is, úgy rémlett, egyszerre van jelen mindenütt, mint egy ocsmány, fekete ködlepel, amely szemfödélként tekeredik Ohmsfordék tanyájára. Ez a dolog, susogta Jair agya, ez a dolog...

Egy Mordrém!

Lélegzete elakadt. Egy járkáló, itt, az otthonában! Most aztán igazán félt; a gyanú az utolsó cseppig elszívta a bátorságát. A szomszédban várakozik, a sötétségben. Érezte! A Rém tudni fogja, hogy ő itt van, érte jön, Jair pedig nem harcolhat ellene!

Egy pillanatig egészen bizonyosra vette, hogy inaszakadtából el fog rohanni, olyan eszelős erővel rázta a rémület. Ám ekkor a szüleire gondolt, akik mit sem sejtve jönnek haza, ha a fiuknak nem sikerül figyelmeztetni őket, és a Tündérkövekre, az egyetlen fegyverre, amelyet a Feketék félnek. Itt lapulnak, alig tíz lépésre.

Már nem gondolkozott, csak cselekedett. Néma árnyként suhant a konyhai kőkandallóhoz, ujjai végigsiklottak a vonalon, ahol a durván faragott kő találkozott a fallal, ott, ahol polcként szolgáló mélyedéseket alakítottak ki. A harmadik polcnál a kő félrecsúszott, mikor megérintette. Ujjai megmarkolták az apró bőrszütyőt.

A másik szobában moccant valami.

A hátsó ajtó felpattant, testes alak rontott be rajta. Jair a kandalló kövéhez lapult, ahol elrejtette az árnyék, izmai ugrásra készen feszültek. Ám az alak elcsörtetett mellette, nem is lassított, a földet figyelte, mintha azt nézné, hova lép. Az első szobába ment, és mély torokhangon motyogott a valaminek, amely bent várakozott.

A következő pillanatban Jair átszökkent a nyitva maradt ajtó küszöbén, vissza a virágzó bokrok árnyékába. Annyi időre torpant meg, amíg ellenőrizte, hogy a tölgyeknél őrködő gnóm jött be a házba, majd inalt a fák menedékébe. Gyorsabban, gyorsabban!, nógatta magát némán sikoltozva.

Hátra se nézett, úgy rohant, bele az éjszakába.

IV.

GYÖTRELMES menekülés volt. „Egyszer már menekültek Ohmsfordok a Völgyből így, az éjszaka leple alatt, fekete valamik elől, amelyek végigkergették őket Négyföld széltében - hosszában. Több mint hetven éve osont ki Shea és Flick otthonukból, az árnyasvölgyi fogadóból, hajszál híján kerülve el a szörnyeteg, szárnyas Koponyahordozót, amelyet a Boszorkánymester küldött elpusztításukra. Jair ismerte a mesét: Shea és Flick alig valamivel voltak idősebbek, amikor keletre futottak a culhaveni törpékhez. Hát Jair Ohmsford sem lesz gyöngébb. Ő is a Völgyben nevelkedett, konyít hozzá egy kicsit, hogyan kell életben maradni ellenséges vidéken.

Menekült az erdőn át, egy szál gúnyában, övén a vadászkéssel, amely nélkül nem létezik völgylakó, az ujjasa alá rejtett Tündérkövek bőrtasakja volt minden poggyásza, de egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy ép bőrrel fog célba érni. Nem érzett rémületet, csupán feszült várakozást. Abban az egyetlen pillanatban, mikor konyhájukban lapított az óriási kandalló árnyékában, fülelt a csöndre, tudva, hogy egyetlen ajtó választja el a Mordrémtől, amelynek gonoszsága még a levegőt is megmérgezi, akkor igazán félt. Ám ezen már túl volt, ez a félelem elveszett a múlt sötétségében, és a menekülő tisztán, határozottan tudott gondolkozni.

Leahba tartott. Ez háromnapi járás, de egyszer már megtette, és képes lesz megismételni, nem kell félnie, hogy eltéved. Azonkívül Leahban megkaphatja a segítséget, amelyre a Völgyben nem számíthat. Árnyasvölgy apró falu, lakosai nincsenek fölfegyverkezve, hogy megvédhessék magukat a fekete járkálóktól vagy gnóm szövetségeseiktől. Ám Leah város, a Felföld királyság, állandó hadsereg védi. Rone Leah apja, a király, jó barátja az Ohmsford családnak. Jair majd elmondja neki, mi történt, rábeszéli, hogy küldjön őrjáratokat délre, a szülei felkutatására, hogy tudomást szerezhessenek a Völgyben lapító veszedelemről, aztán valamennyien Leahban keresnek menedéket addig, amíg Allanon visszahozza Brint és Rone-t. Kitűnő terv volt, Jair el sem tudta képzelni, hogy ne sikerüljön.

Ám semmit sem akart a véletlenre bízni. Ezért vette magához a Tündérköveket, mielőtt megtalálhatták volna őket, bár ezzel el fogja árulni az apjának, hogy egész idő alatt tudott a Kövek rejtekhelyéről.

Miközben kitartóan törtetett az erdőn át a völgy pereme felé, megpróbált felidézni magában mindent, amit az öreg nyomkereső mesélt arról, hogyan kell elrejteni a csapát esetleges üldözők elől. Közös játékukban szakadatlanul cifrázták és módosították a képzelt üldözést, örömüket lelve egymás fáradhatatlan találékonyságában. A nyomkereső a tapasztalataiból merített, Jair a féktelen képzelőtehetségéből. Most azonban valóra vált az eljátszott kaland, és itt nem elegendő a képzelet. Kell egy csipetnyi a vénember tapasztalataiból is, és Jair ugyancsak erőltette az agyát, hogy minél több jusson az eszébe.

Az idő volt a legnagyobb gondja. Minél előbb ér a Felföldre, annál hamarabb indulhatnak azok az őrjáratok a szülei keresésére. Akármi történjék, nem szabad gyanútlanul visszatérniük a Völgybe. Ennél fogva nem szabad arra pazarolnia az időt, hogy elrejtse a kelet felé mutató csapát. Elhatározását két tény is alátámasztotta; egyrészt úgysem tudná tökéletesen álcázni a nyomot, másrészt nem biztos, hogy a gnómok és sötét vezérük az üldözésére indulnak. Jair mindenesetre feltételezte, hogy az üldözés nem marad el, főleg, ha rálelnek a szemétládába zárt gnómra. De akkor is föl kell venniük a nyomát, ami kissé lelassítja őket, még akkor is, ha kitalálják, merre ment. Jair fejhosszal vezet, és a továbbiakban ezt kell kihasználnia. Fürgén és céltudatosan fog menekülni; érjék utol, ha tudják!

De ha utol is érik, még mindig védekezhet a Kívánságdallal.

Éjfélre elérte a vonulatot, amely keletről védelmezte a falut, megmászta a sziklás lejtőt, és eltűnt a Duln-erdőben. A hold és a csillagok mutatták neki az utat a sötét fák között.

Jair kissé lassított, hogy takarékoskodjon az erejével. Kezdett fáradni, de mindenképpen át akart kelni a Rappahalladranon, mielőtt megáll pihenni. Ez azt jelenti, hogy hajnalig kell kutyagolnia, és nem lesz könnyű útja. A Duln vadonja még a legjobb körülmények között is nehezen járható, éjszaka pedig ugyancsak veszélyes labirintus lehet. Jair azonban már járt éjszaka a Dulnban, és bízott benne, hogy most sem téved el. Törtetett tovább, szüntelenül figyelve a bozótot.

Az idő ólomlábakon vánszorgott, de végre világosodni kezdett az éjszakai égbolt. Jair kimerült, vékony tagjai megmacskásodtak a fáradtságtól, kezét és arcát összekarcolta, felhorzsolta az erdő. Még mindig nem érte el a folyót. Először kezdett nyugtalankodni, hogy talán megcsalta az irányérzéke, és túlságosan északra vagy túlságosan délre tévedt. Egyébként tartotta a keleti irányt, mert pontosan vele szemben kélt föl a nap. De hol a Rappahalladran? Fáradtságára, egyre kínzóbb szorongására rá sem hederítve csörtetett tovább.

Napkelte után egy órával érkezett a folyópartra. A mély Rappahalladran örvényeket táncoltatva rohant dél felé a sötét, csendes erdőn át. Jair máris lemondott arról, hogy most keljen át a túlsó partra. Az áramlatok túlságosan veszélyesek, hogy ilyen fáradtan nekivághatna. Talált a folyó közelében egy fenyőligetet, elnyúlt a hűvös árnyékban, és hamarosan álomba merült.

ALKONYATKOR ÉBREDT, kényelmetlen szorongással, annyira összezavarodottan, hogy egy darabig azt se tudta, hol van, és miért került ide. Aztán látta, hogy végére jár a nap, és megrémült, amiért ilyen sokáig aludt. Ő csak délig akart pihenni, hogy aztán tovább meneküljön keletnek. Egy egész nap túl nagy idő; maga tette lehetővé, hogy üldözői utolérjék!

Lement a folyóhoz, hideg vizet fröcskölt az arcába, hogy teljesen felébredjen, majd élelem után nézett. Hirtelen rádöbbent, hogy teljes huszonnégy órája nem evett. Hogy miért nem szánt rá legalább egy percet, amíg becsomagol egy cipót és némi sajtot! Miközben a fák között kurkászott, tudomásul véve, hogy bogyókkal és gyökerekkel kell beérnie, ismét eszébe jutottak feltételezett üldözői. Hátha ok nélkül izgul. Hátha senki sem kergeti. Végül is miért kellene nekik? Azok Allanont akarják. A gnóm is megmondta. Nyilván az történhetett, miután ő elillant a Völgyből, hogy az üldözők mentek az orruk után, másutt keresve a druidát. Ha ez igaz, akkor feleslegesen strapálja magát.

Persze, ha nem igaz...

Ősszel megfogyatkozik a bogyó, így főleg ehető gyökereket és vad rebarbaraszárat kellett vacsorálnia. Bár cseppet sem volt ínyére a menázsi, általában rendkívül elégedett volt a dolgok állásával. Rone Leah se csinálhatta volna különbül! Legyőzte a gnómot, biztonságba helyezte a Tündérköveket a Rém és a gnóm őrjárat orra előtt, megugrott a Völgyből, és útban van Leah felé! Egy percig élvezettel színezgette, milyen meghökkent arcot vág majd Brin, ha ő elmeséli, mi minden történt vele!

Ekkor hasított belé, hogy tulajdonképpen nem is tudja, látja-e még Brint valaha. Nővérét Allanon egyenesen beleviszi abba a gonoszságba, amely megrohanta otthonukat, és elűzte Jairt a Völgyből. Megint eszébe jutott az az iszonyú, fojtogató vakrémület, amely elfogta a gonosz közelében. Brin a gonosz barlangjába tart, oda, ahol nemcsak egy fekete járkál, de számtalan! És nem lesz más fegyvere ellenük, mint Allanon mágiája és a Kívánságdal. Honnan veszi, hogy szembeszállhat ennyi gonosszal? És ha rábukkannak, mielőtt megszerezhetné a könyvet. .. ?

Nem bírta végiggondolni. A testvérek, bármennyire különböztek is, nagyon ragaszkodtak egymáshoz. Jair szerette a nővérét, és borzadt a gondolattól, hogy Brinnek baja eshet. Most még keserűbben fájlalta, amiért nem engedték meg neki, hogy elkísérje Brint az Anarba.

Nyugat felé pillantott, ahol a nap gömbje megközelítette a fák koronáját. Gyorsan fogyott a fény. Ideje átkelni a folyón, hogy folytathassa útját kelet felé. Ágakat vágott hosszú késével, fenyőkéregből hasogatott csíkokkal apró tutajjá kötözte őket, hogy arra tegye a ruháját. Nem óhajt bőrig ázva közlekedni a csípős őszi éjszakában, így tehát pőrén ússza át a folyót, és a másik parton felöltözik.

Amikor a tutajt levitte a vízhez, hirtelen eszébe jutott a vén nyomkereső egyik leckéje. Arról beszélgettek, hogyan lehet lerázni az üldözőket. Az egyik legjobb álca a víz, közölte síri hangján a vénember. Vízben nincsen csapa, feltéve, ha nem vagy olyan bárgyú, hogy oly sekélyes helyen akarj szökni, ahol lábnyomaid megőrzi a sár. Annál jobb a mély víz! Az áramlat mindig lejjebb sodor, és még ha követ is üldöződ a folyóig, és tudja, hogy átkeltél - persze nem kell átkelned, de ez már egy másik trükk -, akkor is meg kell még találnia a csapádat a túlparton. Tehát - és itt lép be a játékba a zsenialitás - az igazán okos üldözött addig lábal folyás ellenében, hogy ha lejjebb sodorja a mély víz, még akkor is följebb gázoljon ki annál a pontnál, mint ahol az innenső parton a csapa véget ér. Mert a vadász is tudja, hogy az áramlat sodor, tehát hol fog keresni? Bizonyosan nem a folyással ellentétes irányban. Jairnak mindig tetszett ez a trükk, és úgy döntőn, hogy most megvalósítja. Lehet, hogy nem követik, viszont ezt nem tudhatja biztosra. Még mindig kétnapi járásra van Leahtól. Ha valaki követi, a vén nyomkereső trükkjével még tetemesebbre növelheti előnyét. Így tehát lehúzta a csizmáját, a hóna alá csapta a tutajjal együtt, majd több száz métert gázolt fölfelé, oda, ahol összeszűkült a meder. ln elég lesz. Levetkőzött, rátette ruháit a tutajra, majd a hideg vízre taszította az alkalmatosságot. Szinte azonnal elkapta az áramlat, és gyorsan sodorni kezdte. Jair kemény kézzel kapaszkodott a tutajba, vitette magát, de közben úszott is, átlós vonalban közelítve a túlsó parthoz. A Rappahalladran törött ágakat, kitépett bokrokat pörgetett, amelyek hidegen karmolászták a fiút; az erdő hangjait elnyelte a víz harsogása. A nap eltűnt a fák mögött, az esti ég folyamatosan sötétedett. Jair kitartóan tempózott a lábával, a túlpart közeledett.

Végre le tudta tenni a lábát a lágy iszapba. Vacogva fölegyenesedett, mert borzongatta az este. Fölkapta ruháit, visszalökte a tutajt a sodorba, és figyelte, ahogy tovapörög, majd kiugrott a partra, lerázta magáról a vizet, és felöltözött. Rovarok zümmögtek mellette, porszemnyi hangok a sötétségben. A másik parton, ahonnan Jair jött, a fatörzsek fekete csíkjai egyre jobban feloldódtak az éji homályban.

A sötét sávok között hirtelen megmozdult valami.

Jair kővé dermedt, pillantása hozzátapadt a ponthoz, ahol a mozgást érzékelte, de akármi járt is ott, az már elment. A fiú mélyen beszívta a levegőt. Az a valami - csak egy villanásra - olyannak rémlett, mint egy ember.

Óvatosan, lassan hátrált a fák menedékébe, egyfolytában a túlpartot bámulva, hogy mozog-e megint az a valami. Nem mozgott. Jair kapkodva befejezte az öltözködést, ellenőrizte, hogy megvannak-e még az ujjasa alá rejtett Tündérkövek, majd megfordult, és hangtalanul beügetett az erdőbe. Valószínűleg tévedett.

Gyalogolt egész éjszaka, ismét a hold és a csillagok után igazodva, amelyek benéztek az erdő mennyezetének apró hasadékain. Ha megritkultak a fák, átváltott lassú futásra, mert már nem vett volna mérget rá, hogy nem követik. Korábban biztonságban érezte magát, mikor maga mögött tudhatta a fekete Rémmel egy házban töltött néhány percet, de a gondolat, hogy mögötte jön valami vagy valaki, feltámasztotta benne a vakrémületet. Izzadt még a hűvös őszi éjszakában is, érzékszervei pattanásig feszültek a félelemtől. Időnként Brin felé csapongtak a gondolatai, elképzelte testvérét, hogy ő is ilyen magányos. Egyedül van, és vadásznak rá. Ó, bár itt lenne Brin!

Pirkadatkor is gyalogolt. A Duln és a gyötrelmes szorongás nem akart véget érni. A fiú elfáradt, de nem is ez volt a legrosszabb, hanem az álmosság. Előtte aranypárában kelt föl a nap, keskeny fényszalagokat hullatva az erdő szürkeségébe, szivárványos sziporkákat gyújtva az avaron és a smaragdzöld mohán. Jair mindegyre hátranézegetett, és figyelt.

Órákig tartott, mire az erdő átadta helyét a dimbes-dombos pusztának. A távolban a Felföld kéklett. Meleg, barátságos vidék volt, nem olyan nyomasztó, mint az erdő; Jair tüstént jobban érezte magát. Ahogy haladt a pusztában, egyre ismerősebb lett a táj. Tavaly járt erre, amikor Rone meghívta a fennsík tövében álló vadászkunyhójába, egy horgászatra a párás tavakban. A kunyhó még két mérföld, viszont puha ágyat és fedelet kínál, hogy Jair este kipihenten mehessen tovább. Az ágy döntött.

Fáradtságára ügyet sem vetve törtetett tovább kelet felé a magas fűben. A Felföld magaslata egyre nőtt. Egyszer-kétszer hátranézett, ám semmit sem látott.

Dél volt, mire megérkezett a gerendából és kőből épített vadászlakhoz, amely hatalmas fenyők között bújt meg a felföldi erdő peremén. A kunyhó a pusztára néző lejtő tetején állt, de csak az láthatta, aki hallótávolságra megközelítette. Jair fölvánszorgott a lépcsőn a bejárathoz, kereste a kulcsot a két kő résében, ahová Rone szokta rejteni, és akkor látta, hogy feltörték a zárat. Óvatosan megnyitotta az ajtót, és bekukkantott. A ház. üresen állt.

Hát persze hogy üres, motyogta a fiú. Majd' leragadt a szeme az álmosságtól. Miért ne lenne üres?

Becsukta az ajtót, körbehordozta tekintetét a takaros helyiségben, a bőrből és fából készült bútorokon, a készletek és főzőedények polcain, a sörös pulton, a terméskő kandallón, és hálásan vonszolta magát a hátsó faltól induló folyosóhoz, amely a hálószobákhoz vezetett. Az elsőnél megállt, elhúzta a reteszt, betámolygott, és leroskadt a széles ágyba, a pehely derékaljra.

Másodpercek alatt elaludt.

MAJDNEM BESÖTÉTEDETT, mire fölébredt. A haldokló napfény ezüstszálaival átszőtt őszi égbolt sötétkéken nézett be a függönyös ablakon. Valamilyen hang ébresztette föl, karistoló, halk hang - mintha csizmás lábak súrlódnának a deszkán.

A fiú, még mindig félálomban, gépiesen fölpattant, az ajtóhoz osont, kilesett. A vadászlak üres nagyszobája sötéten merült el az árnyékban. Jair hunyorgott, belefúrta tekintetét a szürkületi homályba. Akkor meglátott valamit.

A bejárat nyitva állt.

Hitetlenkedve, álomittasan pislogva lépett ki a folyosóra.

- Már megint sétálgatunk, fiú? - kérdezte mögötte egy ismerős hang. Jair rémülten megpördült, de nem volt elég fürge. Taglóként zúdult a halántékára valami, csillagok pattogtak a szeme előtt. A padlóra rogyott, és elnyelte a feketeség.

V.

OTT, AHOL A Callahornból érkező Mermidon beleömlik az óriási Szivárvány-tóba, még mindig nyárias üde zöldben olvadt össze puszta és erdő, dombság és hegység. A Mermidon és tucatnyi mellékfolyójának vize táplálta és nedvesen tartotta a talajt. A tóból fölszálló reggeli pára észak felé sodródva lecsapódott, és még akkor is életet sarjasztott a földből, ha véget ért a nyár. Édesen, nyirkosan illatozott a levegő, és híre se volt még az ősznek. Brin Ohmsford zavartalan békességben üldögélt a folyam és a tó találkozására néző buckán. Alkonyodott, a nap vörösaranyban lángolt a nyugati szemhatáron, bevérezve az ezüst vizeket. Szél sem rezdült a közelgő estében, a víz mozdulatlan volt, akár a tükör. A magasban a tó névadója, a két partot boltívként összekötő mesés szivárvány tündökölt. Színei teltebben ragyogtak keleten, a közeledő éjszaka sötétszürke alapján. Gémek és ludak siklottak kecsesen a sápadó fényben, hátborzongatóan kiáltozva a mély csendben. A lány gondolatai csapongtak. Négy napja hagyta el otthonát és utazik kelet felé, az Anar mélyére, olyan messze, mint még soha, amióta él. Különös, hogy még most is milyen keveset tud az útról. Négy nap után is alig több kisgyereknél, aki vak bizalommal kapaszkodik anyja kezébe. Árnyasvölgyből indulva északi irányban keltek át a Duln-erdőn, utána keletnek tartottak a Rappahalladran mentén, ismét északnak fordultak, majd megint keletnek, és addig vándoroltak a Szivárvány-tó partján, míg megérkeztek a Mermidon torkolatához. Mindeközben egyetlen magyarázó szót sem hallott Allanontól. Persze faggatták Rone-nal, de a druida ellegyintette a kérdéseiket. Majd később, mondta. Később választ kaptok a kérdéseitekre. Egyelőre kövessetek. Ők pedig követték, szófogadón, gyanakodva, növekvő bizalmatlansággal, fogadkozva, hogy úgyis kicsikarják a válaszokat, mielőtt betennék a lábukat Keletföldre.

Pedig Allanon nem sok alapot adott rá, hogy hihessenek fogadalmuk teljesíthetőségében. Zárkózottan, elutasítóan viselkedett. Nappal, ha utaztak, előrelovagolt, és látszott rajta, hogy nem óhajt társaságot. Este, ha letáboroztak, otthagyta a fiatalokat, és elhúzódott az árnyékba. Nem evett és nem aludt, ami még inkább hangsúlyozta másságát, és tovább szélesítette a szakadékot, amely közötte és útitársai között tátongott. Őrizte őket, mint sólyom a prédáját, sohasem engedve, hogy túlságosan elkódorogjanak.

Mostanáig, igazította ki magát Brin. A negyedik nap estéjén Allanon váratlanul magukra hagyta őket. Miután letáboroztak a Mermidon torkolatánál, a druida hosszú léptekkel besietett a folyóparti erdőbe, és egyetlen magyarázó szó nélkül eltűnt. A lány és a felföldi a hitetlenkedéstől tágra nyílt szemmel bámultak utána. Amikor kénytelenek voltak tudomásul venni, hogy csakugyan faképnél hagyták őket - csak találgathatták, mennyi időre -, úgy döntöttek, nem pazarolnak több időt arra, hogy a druida miatt idegeskedjenek, és nekiláttak vacsorát készíteni. Miután három napja előbb a Rappahalladranból, majd a Szivárvány-tóból horgászták élelmüket, ez a tény átmenetileg lehűtötte lelkesedésüket a halhús iránt. Rone magához vette Menion Leah kedvenc fegyverét, a kőrisfa íjat és a nyilakat, majd elindult, hogy másfajta élelmet kerítsen. Brin néhány perc alatt összegyűjtötte a tűzifát, aztán kiült a buckára, és mosatta magát a magánnyal.

Allanon! Olyan rejtély, amely dacol a meghatározással. A föld felesküdött megtartója, Brin népének barátja, a fajok jótevője, védelmező a gonosz ellen, amelyen az ember egymaga nem győzhet. De miféle barát bánik úgy az emberekkel, mint Allanon? Miért titkolja ilyen görcsösen indokait? Időnként sokkal inkább tűnik hasonlónak a pusztító, gonosz ellenséghez, amellyel állítása szerint harcol.

Maga a druida mesélte Brin apjának a történetet a tündér ősvilágról, amelytől a varázst és a varázserejű lényeket örököltük. A mágia, nevezzük jónak, rossznak, fehérnek, feketének, mindig ugyanaz, abban az értelemben, hogy hatalma a felhasználó erejéből, bölcsességéből, céltudatosságából fakad. Elvégre miben más Allanon, mint a Boszorkánymester, akivel Shannara Kardjának birtoklásáért harcolt? Egyformán druidák voltak, óvilági könyvekből tanulták a varázslatot. A jellemük különböztette meg őket: az egyiket megrontotta a hatalom, a másik tiszta maradt.

Talán. Vagy talán nem. Brin apja bizonyosan vitatná ezt a kijelentést, erősködne, hogy a druidát ugyanúgy tönkretette a hatalom, mint a Sötét Urat, csak más értelemben. Mert Allanon életének is a hatalom és a hatalomgyakorlás titkai parancsolnak. Szintén áldozat, még ha magasabb rendű felelősségtudat tölti is el, ha önzetlenebb célokra is tör. Igen, már-már fenyegető zordsága ellenére is volt Allanonban valami különös bánat. Brin sokat töprengett ezen a szomorúságon, amit az apja bizonnyal nem vett észre. Hogyhogy ő ilyen erősen érzi?

- Megjöttem!

Riadtan fordult meg, de csak Rone kiabált föl a fenyvesből, ahol a táborhelyük volt. Brin fölállt, leereszkedett a buckáról.

- Látom, a druida sehol -, jegyezte meg a felföldi. A földre dobta a két vadtyúkot, amelyeket a vállán hozott. - Talán lesz olyan szerencsénk, hogy egyáltalán nem is tér vissza.

Brin rábámult. - Talán nem is olyan nagy szerencse az.

Az ifjú vállat vont. - Attól függ, honnan nézed.

- Te honnan, Rone?

- No jó - komorodott el a felföldi. - Én nem bízom benne.

- Miért?

- Azért, aminek kikiáltja magát: oltalmazónak a Boszorkánymester és a Koponyahordozók ellen; oltalmazónak a tündér őskorból elszabadult démonok ellen; most pedig oltalmazónak a Mordrémek ellen. De jól figyeld meg, mindig Ohmsfordék és barátaik segítségével oltalmaz! Én is ismerem a mesét, Brin. Sose változik. Allanon betoppan, hozza a hírt, hogy baj fenyegeti a fajokat, amelyet kizárólag az Ohmsford család valamelyik tagja háríthat el. Mert Ohmsfordék az elf Shannara-ház és a dinasztikus mágia örökösei. Elsőnek Shannara Kardja, aztán a Tündérkövek, most a Kívánságdal. Csakhogy a dolgok valamiért sohasem egészen azok, aminek látszanak, ugye?

Brin lassan megcsóválta a fejét. - Mit akarsz mondani, Rone?

- Azt, hogy a druida ideállít a semmiből a meséjével, amellyel megszerzi a dédapád vagy az apád segítségét - most meg a tiédet -, és minden alkalommal ugyanaz történik: annyit mond csak el, amennyit kénytelen. Annyit árul el, amennyit kénytelen. A többit megtartja magának, az igazság egy részét eltitkolja. Nem bízom benne! Játékszernek használja a mások életét!

- Azt hiszed, velünk is ezt teszi?

Rone vett egy nagy lélegzetet. - Te nem? . Brin hallgatott egy pillanatig. - Magam se tudom.

- Tehát te sem bízol benne?

- Nem ezt mondtam.

A felföldi szótlanul bámulta egy darabig, aztán letelepedett a lánnyal szemközt, keresztbe vetve hosszú lábait. - No, Brin, hát széna vagy szalma? Bízol benne, vagy nem? A lány is leült. - Azt hiszem, ezt még nem döntöttem el igazán.

- Hát akkor mit keresel itt, a macska rúgjon meg?

Brin elmosolyodott a fiatalember indulatoskodásán.

- Azért vagyok itt, Rone, mert szüksége van rám - legalább ennyit elhiszek abból, amit mondott. Ami a többit illeti, nem vagyok biztos benne. Magamnak kell fölfedeznem, mit rejteget.

- Ha képes vagy rá.

- Módot találok rá.

- Túlságosan veszélyes - figyelmeztette Rone határozottan.

Brin elmosolyodott, felállt, átült a fiatalember mellé, és puhán megcsókolta Rone homlokát.

- Ezért akartam, hogy elkísérj, Rone Leah. Hogy legyél az én oltalmazóm. Nem ezért jöttél? - Az ifjú lángvörösen makogott valamit. A lány akaratlanul elnevette magát. - Halasszuk már későbbre a vitatkozást, lássunk inkább a tyúkokhoz. Farkaséhes vagyok!

Tüzet rakott, miközben Rone megkopasztotta a tyúkokat. Sajtot ettek a sülthöz, sörrel öblítették le. A buckán költötték el szótlan vacsorájukat, nézték, miként sötétül el az esti ég, vonja halványezüstbe a tó vizét a kerek hold és a csillagok.

Mire végeztek az estebéddel, leszállt az éjszaka, és Allanon még mindig nem jött.

- Brin, emlékszel még, amit arról mondtál, hogy én a te védelmedben jöttem idáig? - kérdezte Rone, miután visszatértek a tűzhöz. A lány bólintott. - Hát így is van. Azért vagyok itt, hogy megvédjelek. Nem engedem, hogy bajod essék, de ezt te is tudod.

Elakadt a szava. Brin belemosolygott a sötétségbe.

- Tudom.

- No szóval. - Rone kényelmetlenül izgett - mozgott, aztán fölemelte a kopott hüvelyt, amely Leah kardját rejtette. - De más okból is jöttem. Remélem, megérted. Azért vagyok itt, hogy bebizonyítsak magamnak valamit. - Ismét habozott, és mintha a szavakat kereste volna a magyarázathoz. - Leah hercege vagyok, de ez csak cím. Beleszülettem, akár a testvéreim, akik mind öregebbek nálam. Meg itt ez a kard. - Föltartotta a hüvelyt és a pengét. - Nem is igazán az enyém; a dédapámé. Menion Leah kardja. Mindig is az volt, azóta, hogy felkötötte, mikor Shannara Kardjának keresésére indult. Most én hordozom, a kőrisfa íjjal együtt, mert Menion is hordozta, és mert szeretnék olyan lenni, mint ő. De nem vagyok.

- Azt nem tudhatod! - vágta rá a lány. - Épp erről van szó - helyeselt Rone. - Sohasem cselekedtem semmit, amiből rájöhettem volna, mire vagyok képes.

Részben ezért is vagyok itt. Tudni akarom. Menion ugyanígy tudta meg, kalandozás közben, Shea Ohmsford védelmében. Erre talán én is képes vagyok.

- Meglehet - mosolygott Brin. - Mindenesetre örülök, hogy elmondtad. Most pedig - folytatta pillanatnyi tétovázás után -, én árulok el egy titkot. Én is ugyanezért jöttem. Valamit be kell bizonyítanom magamnak. Nem tudom, képes leszek-e arra, amit Allanon elvár tőlem; nem tudom, elég erős vagyok-e. A Kívánságdallal születtem, de sohasem tudtam, milyen célra kaptam. Hiszem, hogy oka van a varázserőmnek, és talán Allanontól tudom meg az okát. - Megfogta a fiatalember karját. - No látod, Rone, nem is különbözünk annyira.

Beszélgettek még egy keveset, egyre fáradtabban, mert kimerítő út állt mögöttük. Végül elfogytak a szavak, és ők széthajtogatták a derékaljukat. Magánnyal és békével borult rájuk a tiszta, hűvös, őszi éjszaka, miközben elnyúltak a sötéten izzó zsarátnok mellett, és magukra csavarták a takarót.

Percek alatt elaludtak. Egyikük sem vette észre a magas, fekete alakot, amely a tűz fénykörének peremén állt a fenyőfák között.

MIKOR FELÉBREDTEK, Allanon már ott volt. Tőlük alig ölnyire gubbasztott egy üreges fatörzsön, magas, sovány alakjával kísértetnek látszott a pitymallati szürke fényben. Némán figyelte a két fiatalt, ahogy fölkelnek, mosakodnak, bekapják a könnyű reggelit, nem magyarázta, merre járt, és ügyet sem vetett útitársai célzatos pillantásaira. Akkor lépett csak hozzájuk, amikor Brin és Rone a derékaljak és a főzőedények elcsomagolása után már a nyergeléshez látott.

- Változott a terv - közölte. A fiatalok szótlanul bámultak rá. - Nem kelet felé megyünk, hanem északra, a Sárkányfogakba.

- A Sárkányfogakba? - Rone szája elkeskenyedett. - Miért?

- Mert szükséges.

- Kinek? - csattant föl a fiatalember.

- Csupán egy-két nap. - Allanon a lányhoz intézte szavait, rá sem hederített a dühös felföldire. - Mindenképpen meg kell látogatnom valakit. Ha ezzel végeztünk, ismét kelet felé fordulunk, és végigmegyünk az úton.

- Allanon - szólt Brin lágyan -, áruld el, miért kell északnak mennünk.

A druida tétovázott, arca elsötétült. Aztán bólintott. - Legyen tehát. Éjszaka apám szólított. Azt parancsolja, hogy menjek hozzá, nekem pedig engedelmeskednem kell. Éltében ő volt Bremen, a druida. Most árnya merül föl az alvilágból Shale völgyében, a Hadeshorn vizein át. Három nap múlva, hajnal előtt ott fog szólani hozzám.

Bremen, a druida, aki túlélte a paranori Tanács kiirtását, mikor a Boszorkánymester lezúdult Északról a Fajok Második Háborújában. Shannara Kardjának kovácsa. Rettentő régen volt, gondolta Brin, miközben emlékezetben lepergette magának a mitikus mesét. Hetven-egynéhány éve Shea Ohmsford járt Allanonnal Shale völgyében, és látta Bremen árnyát, amint kikel a Hadeshornból, hogy szóljon fiához, figyelmeztessen, prófétáljon...

- Látja a jövőt, ugye? - kérdezte hirtelen, mert eszébe jutott, mit jósolt a kísértet Shea sorsáról. - Szól majd róla?

- Talán - felelte Allanon, kétkedő fejcsóválással. - De akkor is csupán töredékeket árul el abból, ami lészen, mert a jövő még nem alakult ki teljességgel, tehát talányosnak kell maradnia. Csak bizonyos dolgok ismerhetők meg, de még azok se mindig világosak számunkra. - Vállat vont. - Mindenesetre szólni fog. Nem tenné, ha nem lenne fontos.

- Nekem ez nem tetszik - közölte Rone. - Elfecsérelünk újabb három napot, vagy annál is többet, holott ennyi idő alatt oda - vissza megjárhatnánk az Anart. A Rémek máris kutatnak utánad. Magad mondtad. Ezzel csak még több időt adunk nekik, hogy megtaláljanak téged - és Brint.

A druida hidegen és keményen nézett rá. - Leah hercege, én nem kockáztatom fölöslegesen a lány biztonságát. A tiedet sem.

Rone elvörösödött mérgében. Brin hozzálépett, megfogta a karját.

- Várj csak, Rone. Talán nem is olyan rossz ötlet elmenni a Hadeshornhoz. Talán megtudunk valamit a jövőről, ami segítségünkre lesz...

A felföldi nem vette le a szemét a druidáról. - Rajtunk az segítene - fortyant föl -, ha kicsivel többet tudhatnánk az igazságról!

- Nos tehát - súgta Allanon, és hatalmas alakja mintha még magasabbra nyúlt volna -, az igazság melyik részét tárjam föl, Leah hercege?

Rone nem ijedt meg. - Mindössze ennyit, druida. Azt mondod Brinnek, hogy veled kell mennie Keletföldre, mert neked nincs elegendő erőd, hogy lerombold a sötét mágia könyvének védőgátját-neked, a druidatitkok letéteményesének akinek hatalmadban állt elpusztítani Koponyahordozókat és démonokat! Mégis szükséged van Brinre. Mije van neki amivel te nem rendelkezel? A Kívánságdal, semmi több. Annyi ereje sincs, mint a Tündérköveknek, bűvös játék, amely megváltoztatja a levelek színét, és virágzásra bírja a bimbót. Miféle védelem ez?

Allanon szótlanul nézte egy darabig, majd fakón, szomorúan mosolygott. - Csakugyan, mi is az ereje? - mormolta. Hirtelen a lányhoz fordult. - Benned is ugyanezek a kételyek rágnak, mint amelyeket a felföldi szavakba foglalt? Jobban szeretnéd érteni, mit jelent a Kívánságdal? Mutassak valamit abból, hogyan kell használni?

Fagyosan kérdezte, de a lány bólintott. - Igen.

A druida elcsörtetett mellette, kantáron kapta a lovat, és nyeregbe pattant.

- Hát gyere, völgy leánya, megmutatom!

Szótlanul lovagoltak a Mermidon mentén, kerülgették az erdő kitüremlő szikláit. Balról a hajnalfény szűrődött át a fatörzsek rácsán, jobbról a Runne-hegység fala vetett ,sötét árnyékot. Több mint egy órája léptettek komor hallgatással, amikor a druida megállította a lovát. Leszálltak.

- Hagyjátok itt az állatokat - parancsolta.

Nyugat felé gyalogoltak az erdőben. A druida átvezette az árnyasvölgyi lányt és a felföldit egy hegygerincen, majd leereszkedett egy teknőbe, amelyben vadul burjánzott a növényzet. Miután percekig küzdötték előre magukat a bozótban, Allanon megállt és visszafordult.

- Nos tehát, Brin! - mutatta a sűrűt. - Képzeld el, hogy ez a völgyteknő a sötét mágia sorompója, amelyen át kell törnöd. Hogyan nyitsz utat a Kívánságdallal?

A lány tétován pislogott. - Nem tudom...

- Nem? - A druida megcsóválta a fejét. - Arra gondolj, ahogyan eddig alkalmaztad. Használtad arra, mint Leah hercege célzott rá, hogy megpirosítsd a leveleket a fán? Használtad arra, hogy szirmot bontson a virág, levél fakadjon a rügyből, növekedjék a palánta? - Brin bólintott. - Tehát változtattál a színen, a formán, a viselkedésen. Ezt tedd most is. Parancsold meg a bozótnak, hogy húzódjon félre az utadból. Brin egy darabig nézte a druidát, aztán bólintott. Ez több volt mindennél, amit eddig kívánt; nem nagyon tudta, megvan-e hozzá az ereje. Különben is, rég nem használta a mágiát. Ettől függetlenül megpróbálja. Halkan énekelni kezdett, mély, egyenletes hangon, dala beleolvadt az erdőzsongásba. Lassan följebb hágott a hanglétrán, míg olyan magasságba ért, amellyel mindent elnémított. Nem gondolkozott, maguktól tódultak ki a szájából a szavak, amelyekkel az útját eltorlaszoló erdőaljhoz szólt. A bozót lassan visszahúzódott, gallyak és levelek zölden fénylő szalagokká pöndörödtek. Egy perccel később nyitva állt az út a völgyteknő közepéig. - Ugye, milyen egyszerű? - Nem egészen kérdés volt. - Na nézzük, hová jutunk az utadon. Ismét elindult, összehúzva magán fekete köntösét. Brin gyors pillantást vetett Rone-ra, aki értetlenül vonogatta a vállát. Követték a druidát. Néhány másodperc múlva Allanon megállt. Ezúttal egy szilfát mutatott, amely meggörbülten senyvedezett egy magasabb, vaskosabb tölgy árnyékában. Ágai belenőttek a tölgyéibe, miközben hasztalanul erőlködve nyújtózott a napfény felé.

- Ez kissé fogósabb feladvány, Brin - szólalt meg hirtelen Allanon. - Az a szil sokkal jobban érezné magát, ha érné a nap. Egyenesítsd ki, emeld föl, bogozd ki a tölgyből!

Brin kétkedve sandított a két fára. Túl szorosan összefonódtak. - Nem hinném, hogy meg tudom csinálni - mondta halkan.

- Próbálkozz.

- Nem elég erős a mágia...

- Akkor is próbáld meg! - vágott a szavába Allanon.

Így hát Brin rázendített, a Kívánságdal sorra olvasztotta magába az erdő hangjait, fényesen szárnyalt a reggeli légben. A szil megrázkódott, ágai csikorogtak. A lány, érezve a fa ellenállását, megemelte a hangmagasságot, a szavak élesebbek lettek. A szil elsatnyult törzse levált a tölgyről, ágai leszakadó leveleket hullatva karistoltak, törtek.

Majd a fa megdöbbentő hirtelenséggel felpüffedt és szétrobbant, az egész teknőt teleszórva szilánkkal, gallyakkal, levelekkel. Brin hátratántorodott, az arca elé kapta a kezét, a Kívánságdal a torkán akadt. Hanyatt is esett volna, ha Allanon nem kapja el és tartja meg, amíg abba nem maradt a zápor. Akkor maga felé fordította a lányt.

- Mi történt...? - kezdte Brin, ám a druida sietve az ajkára tette az ujját.

- A hatalom, völgy leánya! - súgta. - Kívánságdalod sokkal hatalmasabb, mint képzelted! Az a szil nem tudta lefejteni magát a tölgyfáról. Ágai túlságosan merevek voltak, túl szorosan ráfonódtak a tölgyre. Ám dalodnak engedelmeskednie kellett. Nem volt más választása, mint az elszakadás, akkor is, ha ehhez önmagát kellett elpusztítania!

- Allanon! - Hitetlenkedve csóválta a fejét.

- Él benned a hatalom, Brin Ohmsford, és mint minden mágikus dolognak, ennek is van egy sötét és egy fényes oldala. - Közelebb hajolt a lányhoz. - Játékból megváltoztattad a levelek színét a fán. Gondold el, mi történt volna, ha logikus befejezéséig folytatod a változtatást! A fa tovább ment volna az őszből a télbe, a télből a tavaszba, végül bejárta volna egész életkörét, és meghalt volna.

- Druida...! - lépett előre figyelmeztetően Rone, ám Allanon olyan sötét pillantást lövellt feléje, hogy megtorpant.

- Ne tovább, Leah hercege. Hadd hallja Brin az igazságot. - A fekete szempár visszafordult a lányhoz. - Úgy játszadoztál a Kívánságdallal, mint egy érdekes játékszerrel, mert nem láttad más hasznát. Holott tudtad, hogy többről van szó, völgy leánya, a lelked mélyén mindig tudtad. Az elf varázs sohasem volt játék. Te apád vérével örökölted a Tündérkövek mágiáját, amely új alakot öltött benned. Olyan erőd van, amely felülmúlja minden elődödét - talán lappang, de a hatalma félreérthetetlen. Gondolkozz el egy pillanatra ennek a mágiának a természetén! A Kívánságdal megváltoztathatja bármely élőlény viselkedését! Felfogod, mit jelent ez? Megparancsolhatod a bozótnak, hogy váljon szét, engedjen át ott, ahol sohasem volt út! Szétválaszthatod az összefonódott fákat, akár úgy, hogy összetörnek az erőfeszítéstől. Ha be tudod színezni a leveleket, ki is tudod fakítani őket. Ha szirmot bonthatsz a bimbóból, el is hervaszthatod a virágot. Brin, ha életet tudsz adni, el is veheted!

A lány iszonyodva meredt rá. - Miket beszélsz? - súgta rekedten. - Hogy a Kívánságdal ölhet? Hogy ölésre használnám? Azt képzeled ...?

- Te kérted, hogy mutassak valamit a Kívánságdal alkalmazásából - szakította félbe Allanon a tiltakozást. - Én mindössze teljesítettem a kívánságodat. Úgy vélem, most már nem fogsz kételkedni benne, hogy a mágia sokkal több annál, aminek gondoltad.

Brin barna arca kigyúlt a haragtól. - Már nem kételkedem, Allanon. De te se kételkedj abban, hogy soha, de soha nem használom ölésre a Kívánságdalt! Soha!

A druida nem fordította el a pillantását, de a kemény arc mintha megenyhült volna egy kicsit. - Akkor sem, ha az életedet menthetnéd meg vele? Vagy mondjuk a felföldi életét? Akkor sem?

Brin nem sütötte le a szemét. - Soha!

A druida még egy percig nézte, mintha azt mérné föl, mennyire komoly ez a fogadalom, majd hirtelen sarkon fordult, és a völgyteknő pereme felé indult.

- Eleget láttál, Brin. Folytatnunk kell utunkat. Gondolkozz el azon, amit tanultál.

A fekete alak eltűnt a bozótban. Brin moccanni se bírt. Csak most vette észre, hogy reszket a keze. Az a fa! Ahogy összetört, szétszakadt...

- Brin! - A felföldi megragadta a lány vállát, aki felszisszent az érintésre. - Nem mehetünk vele tovább! Ugyanúgy játszik velünk, mint a többiekkel! Hagyd itt az ostoba küldetésével együtt, és gyere vissza velem a Völgybe!

Brin mereven bámult rá egy percig, aztán megrázta a fejét. - Nem. Szükség volt rá, hogy lássam ezt.

- Szükségtelen volt, a macska rúgja meg! - A két nagy kéz elengedte Brin vállát, és megragadta Leah kardjának markolatgombját. - Ha még egyszer ilyet művel, nem gondolkozom kétszer...

- Ne, Rone! - Brin megfogta a fiatalember kezét. Már lehiggadt. - Nem azért tette, amit tett, hogy ijesztgessen, hanem hogy tanítson, és azért így tette, mert kénytelen volt sietni. Kiolvastam a szeméből. Te nem láttad?

- Nem láttam én semmit - rázta meg a fejét Rone. - És miért kénytelen sietni? - Mert valami baj van - pillantott a lány az eltűnt Allanon után. - Nagy baj. Ismét eszébe jutott a fa pusztulása, Allanon figyelmeztetése és a fogadalma. Soha! Hátranézett Rone-ra. - Szerinted képes lennék arra használni a Kívánságdalt, hogy öljek? - kérdezte halkan.

A felföldi egyetlen másodpercig habozott. - Nem.

Még akkor se, gondolta Brin, ha az életedet menteném meg vele? És ha nem egy fa fenyegetne, hanem egy ember? Azt is elpusztítanám, hogy megmentselek? Ó, Rone, mi lenne, ha ember lenne?

- Még mindig velem akarsz jönni? - kérdezte.

Rone a leghetykébb mosolyát villantotta rá. - Addig, amíg kézre nem kerítjük azt a nyavalyás könyvet, és miszlikbe nem tépjük!

Előrehajolt, csókot lehelt a lány szájára. Brin átölelte a nyakát, és hozzásimult. - Nem lesz semmi baj - mondta Rone. - Tudom - felelte Brin. De már nem volt biztos benne.

VI.

JAIR OHMSFORD arra ébredt, hogy keze - lába össze van kötözve, és még ki is pányvázták egy fatörzshöz. Nem a vadászlakban volt, hanem egy tisztáson, sűrű fenyők árnyékában, amelyek fenyegetően magasodtak fölötte, mintha a fiú őrzésére nőttek volna ide. Kétölnyire apró tűz pislákolt a néma fák sötét harangja alatt. Éjszaka borult a földre.

- Felébredtünk, fiú? - kérdezte a sötétből az ismerős, leckéztető hang. A völgylakó kelletlenül elfordította a fejét és körülnézett. Mozdulatlan, zömök alak guggolt a fénykör szélén. Jair felelni akart, és akkor jött rá, hogy nemcsak megkötözték, de a száját is betömték.

- Ja, igen, bocs - mondta a hang. - Sajnos, föl kellett peckelnem a szádat. Azt mégse engedhettem meg, ugyebár, hogy másodszor is kipróbáld rajtam a mágiádat. Van fogalmad róla, mennyi időmbe telt kikecmeregni abból a ládából?

Jair megroskadt. A gnóm a fogadóból! Hát ez követte őt, ez érte utol Rone vadászkunyhójában, ez ütötte le hátulról...

Összerándult az emléktől. A halántéka még mindig lüktetett.

- Ügyes trükk az a kígyós - göcögött a gnóm. Felállt, bejött a fénybe, aztán leült, pár lépésre a foglyától, és maga alá szedte a lábait. Fürkészőn méregette Jairt keskeny zöld szemével. - Ártalmatlannak véltelek, fiú, nem gondoltam, hogy afféle druida - bocs volnál. Úgy kell nekem, hm? Azt hittem, úgy megijedsz, hogy ott helyben kitálalsz mindent, amit tudni akarok, mindent, csak hogy szabadulj tőlem. Mire te? Kígyót a karomra, rőfnyi fustélyt a kobakomra, ezt kaptam tőled. Tiszta szerencse, hogy élek!

Félrehajtotta szögletes, sárga arcát. - Ami persze a te hibád. - Intően fölemelte vastag mutatóujját. - Végezned kellett volna velem. De nem ezt csináltad, így tehát adtál még egy esélyt. Gondolom, nem is tehettél mást, lévén hogy völgylakó vagy. Mindegy, amint kiszabadultam abból a ládából, jöttem üstöllést utánad, mint róka a nyúl után. Ami elég baj neked, mert azok után, amiket műveltél velem, nem engedhettem, hogy elillanj, olyan nincs a sifonérban! Azok a szamarak hagyták magukat faképnél hagyni, de én aztán nem! Három napig követtem a nyomodat! A folyónál majdnem elcsíptelek, de addigra átmentél, és éjszaka nem tudtam fölvenni a csapádat. Várnom kellett. No de mégiscsak elkaptalak, amikor a kunyhóban húztad a lóbőrt!

Vidáman kacarászott, míg Jair elvörösödött mérgében. - Ej no, ne haragudj rám, én csak a dolgomat végeztem.. Mellesleg a reputációm forgott kockán. Húsz éve senki se jár túl az eszemen, erre jön egy ilyen incifinci fiú. Nem éltem volna túl. Hát igen, úgy főbe kellett kólintsalak, hogy elájulj. Mint már mondtam, nem kockáztathattam a mágiát.

Felállt, közelebb jött néhány lépéssel. Durva arca ráncokba szaladt a kíváncsiságtól. - Mágia volt, igaz? Honnan tanultad? A hang teszi, igaz? A hanggal hívod a kígyókat. Jó trükk! Rendesen rám hoztad a szívbajt, pedig azt hittem, nem sok minden maradt, ami engem meg tud ijeszteni. - Egy pillanatra elhallgatott. - Kivéve talán a járkálókat.

Félelem villant Jair szemében a Mordrémek említésére. A gnóm is látta, és bólintott. - Azok aztán tényleg félelmetesek. Talpig bakacsinban! Feketék, mint az éjfél! Nagyon nem akarnám, hogy rám vadásszanak! Nem is értem, hogy sikerült kicselezned azt ott a házban...

Elharapta a szót, és előrehajolt. - Éhes vagy, fiú? - Jair bólintott. A gnóm töprengve nézte egy pillanatig, aztán felállt. - Tudod mit? Kiveszem a szádból a pecket, és megetetlek, ha megígéred, hogy nem űzöl rajtam varázst. Nem mintha nagy hasznát vennéd így kipányvázva, hacsak a kígyóid nem képesek átrágni a kötelet. Megetetlek, és beszélgethetünk egy kicsit. A többiek csak reggelre érnek ide. Mit szólsz hozzá?

Jair gondolkozott egy kicsit, aztán bólintott. Farkaséhes volt.

- Akkor megegyeztünk. - A gnóm odajön, kihúzta a fiú szájából a pecket, és keményen megmarkolta Jair állát. - Most pedig add szavad. Halljam. Semmi mágia.

- Semmi mágia - ismételte Jair, és felszisszent.

- Helyes. Helyes. - A gnóm elengedte. - Úgy nézem, te az a fajta vagy, aki állja a szavát. - Leakasztott az övéről egy kemény bőrtömlőt, kidugaszolta, a völgylakó szájához emelte. - Igyál. Na, kortyolj csak bele!

Jair kortyolt az ismeretlen folyadékból. Sör volt, erős és keserű, perzselte kitikkadt száját. Köhögve húzódon vissza. A gnóm bedugaszolta a tömlőt, az övére akasztotta, aztán leült a sarkara és vigyorgott.

- Settengőnek hívnak. - Engem meg Jair Ohmsfordnak. - A fiú még mindig nyeldekelni próbált. - De gondolom, ezt úgyis tudtad.

Settengő bólintott. - Tudtam. Úgy látom, sok mindent mást kellett volna még tudnom. Jócskán megfuttattál.

Jair elkomorodott. - Hogy sikerült utolérned? Nem hittem, hogy bárki is képes lesz rá. - Hö! - horkantott a gnóm. - Bárki nem is érhetett volna utol. Csakhogy én nem vagyok bárki.

- Hogyhogy?

- Úgy, hogy én nyomkereső vagyok, fiú! - nevetett a gnóm. - Azzal foglalkozom. Az a helyzet, hogy körülbelül én vagyok legjobb minden élő lélek között. Azért is vettek be a többiek. Azért vagyok itt. Nyomoztam.

- Utánam? - hüledezett Jair.

- Nem, nem utánad, a druida után! Akit Allanonnak hívnak. Utána nyomoztam. Te éppen csak rosszkor keresztezted az utamat.

A völgylakó arcára kiült az álmélkodás. Ez a gnóm nyomkereső? Nem csoda, ha nem tudta lerázni, holott mindenki mást sikerült volna. De hogy Allanon után kutasson... ?

Settengő megcsóválta a fejét, és feltápászkodott. - Nézzed, ezt elmagyarázom később, de most harapjunk valamit. Két mérföldet kellett cipeljelek abból a vadászkunyhóból, és lehet, hogy kicsinek látszol, de megvan a súlyod. Alaposan megjött az étvágyam, miközben pihentél. Na, most ülj meg szépen, hadd teszek föl valamit főni.

Elhozott egy hátizsákot a tisztás túlsó oldaláról, főzőedényeket vett ki belőle, és néhány perc múlva már rotyogott is a tűzön a gulyás. Az étel illata addig utazott az éjszakai levegőben, amíg megérintette Jair orrát. A fiú szájában összefutott a nyál. Úgy döntőn, hogy ez több mint farkaséhség. Nem evett egy tisztességeset, amióta eljön a fogadóból. Különben is meg kell őriznie az erejét, ha meg akar szökni ettől a fickótól, márpedig az első adandó alkalommal ezt akarja tenni.

Amikor elkészült a gulyás, Settengő odahozta a megkötözött fiúhoz, és megetette. Pompás íze volt, az utolsó falatig elpusztították. Sajtot ettek hozzá és egy kenyér gyürkéjét. Settengő sört ivott rá, de Jairnak vizet adott.

- Nem rossz dolog a bográcshús, ha a véleményemet kérded - jegyezte meg a gnóm, miközben a tűz mellen görnyedve tisztára súrolta az edényt. - Tanultam pár hasznos dolgot az évek során.

- Régóta vagy nyomkereső? - kérdezte Jair kíváncsian.

- Majdnem egész életemben azt csináltam. Veled korú voltam, mikor tanulni kezdtem. - Végzett az edényekkel, felállt, odajön a fiúhoz. - Te mit tudsz a szakmáról? Jair röviden beszámolt a fogadóban lábadozó vénségről, beszélgetéseikről, és a nyomkereső játékokról, amelyekkel szórakoztak. Settengő némán hallgatta, durva sárga arcán látszott az érdeklődés. Amikor Jair befejezte, a gnóm hátradőlt, és révetegen bámult maga elé éles szemével.

- Én voltam ilyen valamikor rég. Másra se tudtam gondolni, mint hogy nyomkereső legyek. Végül el is szöktem hazulról eggyel, egy öreg határvidékivel. Fiatalabb voltam, mint te. Eljöttem hazulról, átmentem Keletföldről Callahornba, Északföldig meg se álltam. Több mint tizenöt évig. Bejártam az összes földet. Keletföldi gnóm létemre. Fura, de épp ezért vagyok olyan hazátlanféle. A gnómok nem igazán bíznak bennem, mert túl sokáig elvoltam, túl sok mindent láttam ahhoz, hogy pont olyan lehessek, mint ők. Egy gnóm, aki nem gnóm. Többet tanultam, mint ők valaha is fognak, mert ki se dugják az orrukat a keletföldi erdőkből. Ők is tudják. Épp csak megtűrnek. Bár tisztelnek, mert ebben a mesterségben én vagyok a legjobb.

Szúrósan nézett Jairra. - Azért is vagyok itt, mert én vagyok a legjobb. Allanon druida - a fickó, akit te, mint emlékszel, nem ismersz - eljött a ravenshorni Szürkevégbe, megpróbált lejutni a Maelmordba. Csakhogy abba a gödörbe nem mehet le semmi, legyen az devla vagy druida. A Rémek megtudták, hogy ott van, és a nyomába eredtek. Egy járkáló, egy szakasz gnóm vadász, és jómagam. Követtük a faludig, aztán vártunk, hogy mutatkozzék valaki. Mert valakinek muszáj mutatkoznia, még akkor is, ha a druida már nyilvánvalóan elszelelt. Erre ki más jön, mint te?

Jair agya lázas gyorsasággal járt. Mennyit tud Settengő? Tudja-e, miért jött Allanon Árnyasvölgybe? Tud-e a... ? Hirtelen eszébe jutottak a Tündérkövek, amelyeket az ujjasa alá gyömöszölt, mikor elmenekült a Völgyből. Nála vannak még?Vagy Settengő megtalálta őket? Ó, a nyavalyába!

Egyfolytában a gnóm szemébe nézve óvatosan mocorgott egy kicsit, hátha érzi a Kövek nyomását. Reménytelen volt. A kötelek olyan feszesre húzták a ruháját, hogy nem állapíthatta meg bizonyosan, nála van-e még a szütyő. Odanézni nem mert, egy pillanatra sem.

- Vág a kötél? - kérdezte hirtelen Settengő.

A fiú megrázta a fejét. - Csak megpróbáltam kényelmesebben elhelyezkedni. - Kényszerítette magát, hogy hátradőljön és lazítson, majd visszatért az előző témához. - Minek vetted a fáradságot, hogy utánam gyere, mikor Allanont kellett volna megkeresned?

Settengő félrehajtotta a fejét. - A druidát azért nyomoztam, hogy kiderítsem, hová tart. Ezt elvégeztem. A faludba ment, a családodhoz. Utána visszatért Keletföldre, nem igaz? A, nem kell válaszolnod. Legalábbis nem nekem, hanem majd azoknak, akik velem jöttek - ha majd ideérnek reggelre. Kissé lassabban jönnek, de bizonyosan. Ott kellett hagynom őket, hogy lefülelhesselek. Allanon látogatásáról akarnának tudni valamit. Tudni akarják, miért jött. És balszerencsédre még ezen fölül is tudni akarnak valamit.

Sokatmondóan szúrós pillantást vetett a fiúra. A völgylakó mélyet lélegzett. - A mágiáról? - súgta.

- Okos gyerek - mosolygott Settengő hidegen.

- És ha nem akarom elmondani?

- Az nagy szamárság lenne - felelte a gnóm halkan.

Szótlanul meredtek egymásra. - A Rém elmondatja velem, ugye? - kérdezte végül a fiú. - Te ne a Rémmel törődj - horkantott Settengő. - A Rém elment északnak, a druida után. Te a sedttel törődj.

A völgylakó megrázta a fejét. - Sedttel? Mi az, hogy sedt?

- A sedt, az a gnóm törzsfőnök - ebben az esetben Spilk. Elég ocsmonda fráter. Nem olyan, mint én. Tősgyökeres keletföldi gnóm. Semmi neki átvágni a torkodat. Vele törődj, és bölcsen teszed, ha válaszolsz a kérdéseire. - Vállat vont. - Mellesleg, ha elmondtad Spilknek, amit hallani akar, részemről, amennyire tudok, rajta leszek, hogy eleresszen. Végül is, nem a völgybeli néppel harcolunk, hanem a törpékkel. Nem akarlak kiábrándítani, de nem vagy te olyan fontos. A mágiád, az az érdekes. Én azt hiszem, ha válaszolsz engedelmesen a kérdésekre, egyhamar szélnek eresztenek.

Jair gyanakodva sandított rá. - Nem hiszek neked!

Settengő hátrahúzódott. - Nem-e? Nohát akkor parolámat adom rá. Van az én szavam olyan jó, mint a tied. - Felvonta bozontos szemöldökét. - Nekem ugyanannyit jelent, mint neked a magadé. Szóval fogadd csak el.

Jair egy darabig hallgatott. Furcsa módon úgy vélte, hogy Settengő nem hazudik. Ha azt ígérte, hogy megpróbálja kieszközölni az ő szabadon bocsátását, akkor azt is fogja tenni.

Ha a gnóm azt gondolja, hogy elengedik, ha felel a kérdésekre, akkor az valószínűleg úgy is lesz. Elfintorodott. Másrészt viszont miért bízna meg egy gnómban?

- Nem tudom - motyogta.

- Nem tudod? - Settengő reménytelenül csóválta a fejét. - Azt hiszed, van választásod, fiú? Nem válaszolsz, Spilk munkába vesz. Továbbra sem válaszolsz, átad a járkálóknak. Mit gondolsz, mi történik veled akkor?

Jairnak még a csontja veleje is megfagyott. Nem akart arra gondolni, mi történik.

- Okosnak gondoltalak - folytatta a gnóm, fintor - formába rendezve sárga arcának redőit. - Az okos volt, ahogy elpárologtál a többiek elől - még a járkáló elől is. Szóval maradj is ilyen okos. Mit számít most már, mit mondsz, és kinek? Mit számít, ha elmondod a sedtnek, miért látogatott meg a druida? Az már úgyis elment, és nemigen érik utol Keletföldnek ebben a zugában. Különben is, mi fontosat mondana neked egy druida? A mágia, no jó, azt tudni akarják majd, hogy kitől tanultad. Netán a druidától?Valaki mástól? - Várt egy percig, de Jair meg se mukkant. - No szóval, annyit mondj csak, hogy tanultad, és hogyan használod. Elég egyszerű, és különben is, mi az neked. Semmi móka, csak mondjad az igazat. Megteszed, és nincs is több dolguk veled.

Ismét várt, hogy Jair válaszoljon, és a völgylakó ismét hallgatott. Settengő vállat vont.

- Na szóval, gondolkozz róla. - Felállt, nyújtózkodott, odament Jairhoz, és nyájas mosollyal betömte a fiú száját. - Bocs, hogy így kell hálnod, de veled nem lehet reszkírozni. Bőségesen bebizonyítottad.

Továbbra is mosolyogva elhozott egy pokrócot a tisztás túlsó széléről, ráterítette Jairra, bebugyolálta a fiút, gondosan betömködve a csücsköket a kötél alá. Aztán a tűzhöz ment és szétrugdosta a parazsat. Jair követte pillantásával a köpcös alakot a zsarát gyönge izzásában, amíg Settengőt el nem nyelte a sötétség.

- Ó, jaj, így lefokozni engem, hogy völgylakókra vadásszak -, motyogta a gnóm. - Ezt a tékozlást! Még csak nem is törpe! Legalább egy törpét adnának! Vagy a druidát ismét. Pah! A druida visszament segíteni a törpéknek, én meg itt strázsálom ezt a fiút...

Motyogott még egy darabig, de azt alig lehetett érteni, majd végképp elhallgatott. Jair Ohmsford egyedül gunnyasztott a sötétségben, és azon töprengett, mit fog tenni, ha eljön a reggel.

ROSSZUL ALUDT, mert a kötelek vágták elgémberedett testét, és nem hagyta nyugodni a lidérces gondolat, hogy mi vár rá? A jövő, akárhonnan nézte, nagyon feketének tűnt. A barátaitól nem számíthat segítségre; nem is tudják, hogy itt van. Szülei, Brin, Rone, Allanon, mind azt gondolják, hogy otthon csücsül az árnyasvölgyi fogadó biztonságában. A rabtartóitól sem remélhet túlzott nyájaskodást. Settengő bizonykodása ellenére sem várta, hogy elengedjék, akárhány kérdésre fog is válaszolni. De hogyan is felelhetne arra, amit a mágiáról kérdeznek? Settengő látni valóan azt gondolja, hogy tanulta a varázslást. Mihelyt a gnómok megtudják, hogy nem tanulta, hanem így született, azonnal többet akarnak tudni. Akkor pedig Keletföldre viszik, a Mordrémekhez.

Így telt az éjszaka. Néha elbólintott - sohasem hosszabb időre -, amikor a fáradtság felülkerekedett a kényelmetlenségen és a szorongáson. Végül hajnal felé mégis győzött a kimerültség, és Jair elaludt.

Még nem is pirkadt, amikor Settengő gorombán felrázta.

- Ébresztő - parancsolta. - Megjöttek a többiek.

Jair pillái felpattantak. Belehunyorgott a pitymallatba, amely szürkébe burkolta a felföldi erdőt. Még a pokrócon át is érezte a nyirkos hideget. Apró szemű őszi pára tapadt a fenyők törzsére. Halálos csend volt, az erdő még aludt. Settengő föléje hajolt, eloldozta a fától. Rajta kívül nem lehetett más gnómot látni.

- Hol vannak? - kérdezte Jair, miután kikerült a szájából a pecek.

- Közel. Ötvenölnyire a lejtőn. - Settengő megmarkolta a völgylakó ujjasát, és fölrántotta. - Most aztán semmi móka! Tartsd meg magadnak a mágiádat. Eloldoztalak a fától, hogy legalább részben úgy nézhess ki, mint egy ember, de visszakötlek, ha truccolsz velem! Világos?

Jair gyorsan bólintott. Keze - lába még mindig össze volt kötözve, és annyira elgémberedett, hogy alig bírt állni. A fenyőnek támaszkodott, megmacskásodott izmai fájtak. Ha sikerülne is kiszabadulnia, így nem juthat messzire. Fáradtságtól és rémülettől ködös aggyal várta, hogy visszatérjen az ereje. Válaszolj a kérdésekre, tanácsolta Settengő. Ne légy szamár. De miket felelhet? Milyen válaszokat fogadnak el?

A homályból váratlanul árnyalakok rajzolódtak ki, amelyek nehézkesen trappoltak a fák között. Kettő, három, hat, nyolc, számolta Jair a ködből kilépő, posztóköpenyes, tagbaszakadt gnómokat. Durva, sárga arcok sejlettek a mélyen behúzott csuklyák alól, vaskos kezek markolták a lándzsákat és fustélyokat. Némán sorjáztak be a tisztásra, ám szúrós szemük rögtön megtalálta a fogoly völgylakót, és a tekintetük nem volt barátságos.

- Ő az?

Az élen álló beszélő dagadó izmú, hordómellű, markos alak volt. Fustélya boldogabbik végét az erdei földnek támasztotta, és lassan forgatta sebhelyes, bütykös ujjaival.

- Na, ő?

Futó pillantást vetett Settengőre, aki bólintott. A gnóm tekintete visszatért Jairhoz. Lassan leengedte a fejéről a csuklyát. Széles, durva, göcsörtös arca volt. Könyörtelen egykedvűséggel figyelte a völgylakót.

- Mi a neved? - kérdezte halkan.

- Jair Ohmsford - sietett felelni a fiú.

- Mit csinált a druida a házadban?

Jair tétovázott, nem tudta, mit mondjon. A gnóm szeme gonoszul megvillant. Hirtelen meglendítette a bunkóját, és kiütötte a völgylakó alól a lábát. Jair nagyot esett, levegő után kapkodott. A gnóm némán állt fölötte, aztán megragadta az ujjasát, és fölrántotta.

- Mit csinált a druida a házadban?

Jair nyeldesve erőlködött, hogy ne mutassa a félelmét. - Apámat kereste - hazudta.

- Miért?

- Apám a Tündérkövek gazdája. Allanon a köveket akarja fegyverként használni a Mordrémek ellen.

Végeérhetetlen csönd támadt. Jair lélegezni se mert. Ha Settengő megtalálta a Köveket az ujjasa alatt, máris lelepleződött a hazugsága, és neki akkor vége. Várt, mereven nézte a törzsfőt.

- Hol van most a druida és az apád? - kérdezte az végül.

Jair kiengedte magából a szuszt. - Keletre mentek. - Tétovázott, majd hozzátette: - Anyám és a nővérem a Völgytől délre eső falvakat látogatják. Nekem a fogadóban kellett várnom a visszatérésükre.

A gnóm röffentett, amit akárhogy lehetett érteni. Meg kell védenem őket!, gondolta Jair. Spilk vizslató szemmel nézte, a fiú állta a pillantását. Nem mondhatod, hogy hazudok! Nem mondhatod!

A bütykös mutatóujj fölemelkedett. - Te varázsolsz?

- Én... - A völgylakó a sötét arcokra sandított.

A fustély fölemelkedett, a gyors, kemény ütés a térdén találta Jairt, aki újra elterült. A gnóm hidegen mosolygott, és talpra rántotta a fiút.

- Válaszolj! Varázsolsz?

Jair szótlanul bólintott, megnémította a fájdalom. Alig bírt állni a lábán. - Mutasd meg - parancsolta a gnóm. - Spilk - szólalt meg Settengő halkan a hirtelen csöndben. - Nem akarnád meggondolni?

A törzsfőnök végigmérte, aztán visszafordult a fiúhoz.

- Mutasd meg!

Jair tétovázott. A fustély fölemelkedett. A völgylakó, noha most számított rá, mégsem volt elég gyors, hogy elkerülje az ütést, amely arcon találta. Koponyájában fájdalom robbant, szeme teleszaladt könnyekkel. Térdre essen, ám Spilk vaskos keze megmarkolta az ujjasát, és megint talpra rántotta.

- Mutasd meg! - parancsolta.

Ekkor a harag hulláma zúdult le Jairra - olyan iszonyú harag, hogy valósággal perzselt. Meg sem gondolta, mit művel. Fojtott kiáltás szakadt fel a torkán, majd váratlanul átcsapott félelmetes sziszegésbe. Óriási, szürke pókok lepték el Spilket. A gnóm törzsfőnök rémült rikácsolással hátrált, kétségbeesetten csapkodta magáról a szőrös pókokat. Gnómjai elhánytak lándzsát - fustélyt a nagy igyekezetben, hogy szabaduljanak saját pókjaiktól. A sedt a földön fetrengve próbálta ledörgölni magáról a konokul kapaszkodó rémségeket, miközben teleordította a hajnali erdőt.

Jair még egy percig énekelt, aztán abbahagyta. Ha nincs összekötve keze - lába, vagy ha nem olyan kába még mindig a sedt ütéseitől, kihasználja a Kívánságdal keltene zűrzavart, és megpróbál elszökni. Ám Settengő gondoskodott róla, hogy ne futhasson. Ahogy kihűlt a dühe, ő is elhallgatott.

Spilk fetrengett, és csapkodta magát még néhány másodpercig, mire észbe kapott, hogy eltűntek róla a pókok. Akkor . lassan föltérdelt, hörögve zihált. Horpadt ábrázata körbefordult, tekintete rátalált a fiúra. Vonítva fölpattant, előrelökte bütykös kezét, és a völgylakónak rontott. A megkötözött Jair hátratántorodott, elesett. A gnóm rávetette magát, ökle járt, akár a cséphadaró. Tucatjával zúdultak az ütések Jairra, aki egyszerre érezte mindet. Beszippantotta a fájdalom örvénye.

Aztán minden elfeketedett.

CSAK PERCEK MÚLVA tért magához. Settengő térdelt mellette, és hideg vízbe mártott ronggyal mosogatta az arcát. Jair összerándult, mert csípte a víz.

- Több a kurázsid, mint az eszed, fiú - mormolta a gnóm. - Megvagy? Jair bólintott, és nyúlt volna, hogy megtapogassa az arcát. Settengő félreütötte a kezét.

- Hagyd csak. - Pacsmagolt még egy darabig, aztán halvány vigyorra húzódott kemény szája. - Félholtra ijesztetted az öreg Spilket, de félholtra ám!

Jair elnézett a gnóm mellen a tisztás másik végébe, ahol az őrjárat gubbasztott, éberen lesve őket. Spilk arrébb húzódott embereitől, és az arca fekete volt a haragtól.

- Úgy kellett leszedjem rólad - folytatta Settengő. - Másképp megöl. Szétveri a fejedet. - Ő mondta, hogy mutassam meg neki a mágiát - motyogta Jair, szárazakat nyelve. - Úgyhogy megmutattam.

Ez az okoskodás tetszhetett a gnómnak, mert megengedett magának egy újabb félszájú vigyort, gondosan elfordulva, hogy a sedt ne lássa. Aztán átfogta Jair vállát, és felültette a fiút. Töltött egy kevés sört a derekán viselt tömlőből, és a völgylakónak nyújtotta. Jair lenyelte a tüzes italt, amely megköhögtette.

- Jobb?

- Jobb - hagyta rá Jair.

- Akkor figyelj. - Settengő arcáról eltűnt a mosoly. - Ismét be kell tömnöm a szádat. Nekem kell gondjaimba vennem téged, mert a többiek rád se akarnak nézni. Tehát pányva és szájpecek, kivéve, mikor eszünk. Úgyhogy jól viselkedj. Hosszú útra megyünk.

- Hová? - kérdezte leplezetlen rémülettel a fiú.

- Keletre. Az Anarba. A Mordrémekhez visznek. Spilk döntött így. Azt akarja, hogy lássák a mágiádat. - Komoran csóválta a fejét. - Sajnálom, de semmit sem tehetünk, azok után, amit műveltél.

Mielőtt Jair szólhatott volna, Settengő betömte a száját. Majd meglazította a völgylakó bokáján a gúzst, és fölállította a fiút. Elővett egy hosszú kötelet, az egyik végét Jair övére hurkolta, a másikat a sajátjára.

- Spilk! - kiáltott a törzsfőnek.

A sedt némán megfordult, és elindult az erdőben. Az őrjárat követte. - Sajnálom, fiú - ismételte Settengő. Együtt léptek ki a tisztásról a reggeli ködbe.

VII.

A GNÓMOK egész nap gyalogoltak észak felé a Leah nyugati határát szegélyező, erdős dombvidéken. Behúzódtak a fák védelmébe, kerülték a Felföld könnyebben járható, tekervényes útjait, és céltudatosan törtettek előre. Hosszú, kimerítő menet volt ez Jairnak, amelyet még jobban megnehezített, hogy kötelékei minden lépésnél a húsába vágtak. Lehet, hogy a gnómok észrevették a kínjait, de nem enyhítettek rajtuk, mint ahogy az sem érdekelte őket, mennyire megviseli a foglyot a tempó, amelyet diktálnak. A keletföldi határháborúk cserzett veteránjai voltak, megszokták az erőltetett menetet a legcudarabb terepeken és a leghátrányosabb körülmények között, akár napokon át. A szívós Jair puhány volt ezekhez az emberekhez képest. Estére, amikor megérkeztek a Szivárvány-tó partjára és leereszkedtek, hogy tábort üssenek egy rejtett horhosban, Jair már alig bírt járni. Ismét fához kötözötten bekapta gyors vacsoráját, lenyelt néhány korty sört, és már aludt is. A következő nap sem hozott változást. A gnómok pitymallatkor keltek, és kelet felé indultak a tó partján, az északi felföldeket kikerülve igyekeztek a Feketetölgy-erdő menedékébe. Aznap háromszor álltak meg pihenni, egyszer délelőtt, egyszer délben, utoljára délután. Egyébként szakadatlanul gyalogoltak, és Jair gyalogolt velük, fájó testtel, felhólyagosodott, véresre tört lábbal. Minden keménységét össze kellett szednie, de nem akarta megszerezni azt az örömet a gnómoknak, hogy bár egy pillanatra is elgyengülni lássák. Az elszántság megújította az erejét, és ő tartotta a lépést. Miközben a gnómok végighurcolták a Felföldön, a völgylakó egyfolytában a szökésen töprengett. Az meg se fordult a fejében, hogy ne szökjön meg; csak az volt a kérdés, mikor.

Már azt is tudta, hogyan csinálja. Ez a része volt a könnyű. Láthatatlanná teszi magát. Erre nem számítanak, nem, amíg azt hiszik, hogy varázsereje kígyók és pókok teremtésére korlátozódik. Nem tudják, hogy másra is képes. Előbb-utóbb lesz rá alkalom. Csak annyi időre szabadulhasson ki, hogy még egyszer alkalmazhassa a mágiát! Bizonyos volt benne, hogy csupán egyetlen percre lenne szüksége, hogy kámforrá váljon!

Más oka is volt a szökésre. Settengőtől megtudta, hogy a járkáló, amely a gnóm őrjárattal érkezett a völgybe, továbbindult keletre, Allanon után. De Allanon nem tudhatja, hogy a Mordrém vadászik rá. Kizárólag Jair figyelmeztetheti. Meg kell találnia a módját!

Még akkor is a szökést tervezgette, amikor késő délután megérkeztek a Feketetölgy-erdőbe. Falként magasodtak mellettük a hatalmas, sötét fatörzsek. Mélyen behatoltak az erdőbe a tóparttal párhuzamos ösvényen, kitartóan kutyagolva kelet felé a homályban. Itt hűvösebb volt, sűrű csönd uralkodott a fák alatt. Az erdő elnyelte őket, mint a barlang szája.

Mire lement a nap, messze jártak a Felföldtől. Letáboroztak egy apró tisztáson, a tóra merőleges, északi irányba haladó szirtvonulat és a tölgyek oltalmában. A völgylakó, még mindig megkötözve, betömött szájjal egy mohos tölgynek támaszkodott, amely legalább tizenkétszer vastagabb volt nála, és Settengőt figyelte, amint gulyást merít a tűzön rotyogó bográcsból. Minden fáradtsága, összetörtsége ellenére is ébren tartotta érdeklődését a gnóm nyomkereső ellentmondásos jelleme. Két nap alatt volt alkalma megfigyelni Settengőt, és ugyanolyan érthetetlennek találta, mint mikor rabsága első estéjén beszélgettek. Miféle ember ez? Gnóm, az igaz, de mégse látszik annak. Bizonyosan nem keletföldi, és nem olyan, mint ezek, akikkel vándorol. Még mintha a többiek is érezték volna. Látszott a viselkedésükön. Megtűrték, de kerülték. Settengő is beismerte. A maga módján ugyanolyan kívülálló, mint a völgylakó. De nem csak ennyi. Volt valami a természetében, amely elválasztotta másoktól - talán a felfogás, az intelligencia. Okosabb a többieknél, valószínűleg azért, mert olyan tapasztalatokat szerzett, amelyeknek azok híján vannak. Szakavatott nyomkereső, Négyföld vándora, aki népe hagyományaival szakítva elhagyta a szülőföldjét. Olyan dolgokat látott, amelyeket honfitársai nem. Megért dolgokat, amelyeket azok nem érthetnek. Tanult ember.

Mindennek dacára mégis itt van. Miért?

Settengő, kezében egy tányér bográcshússal odakacsázott a fiúhoz, és melléguggolt. Kivette Jair szájából a pecket, és etetni kezdte.

- Nem rossz, mi?

- Finom.

- Még kaphatsz, ha kérsz. - Settengő szórakozottan kevergette a gulyást. - Hogy érzed magad? Jair keményen a szeme közé nézett. - Mindenem fáj. - Lábad? - Főleg az. A gnóm félretette a tányért. - Hadd látom. Lehúzta a völgylakó csizmáját, aztán a harisnyáját, szemügyre vette a felhólyagosodott lábakat, miközben lassan csóválta a fejét. Apró dobozt vett elő a zsákjából. Lecsavarta a tetejét, belemártotta ujját a vörhenyes kenőcsbe, és óvatosan bedörgölte a nyílt sebeket. A kenőcs hűsített, és enyhítette a fájdalmat.

- Tompítja a sajgást és keményíti a bőrt járás közben - jegyezte meg a gnóm. Kent még egy kevés írt a fiú lábára, egy pillanatra fölnézett, szomorú mosolyra húzta sárga, darabos ábrázatát, majd lesütötte a szemét. - Ugyancsak jó fából faragtak, hallod.

A fiú nem szólt. A gnómot figyelte, aki befejezte az írelést, majd folytatta az ő etetését. Éhes volt, két tányérral is behabzsolt a gulyásból.

- Húzd meg ezt - kínálta oda Settengő a söröstömlőt, amikor elfogyott a bográcshús. Jair kortyolt, és pofát vágott. - Az ember sose tudhatja, mi használ neki - bölcselkedett a gnóm.

- Hát nem ez a lötty - fintorgott Jair.

Settengő leült, maga alá húzva a lábát. - Nemrég hallottam valamit, és úgy gondolom, neked is tudnod kell. Nem jó hír. - Elhallgatott, hanyagul hátranézett. - A Tölgyerdő másik oldalán egy járkálóval lesz találkozásunk. Ott vár ránk. Spilk mondta. Jair megdermedt. - Spilk honnan tudja?

Settengő vállat vont. - Nyilván megbeszélték. Na szóval, úgy gondoltam, tudnod kell. Holnap kiérünk a Tölgyerdőből.

Holnap? Jair reményei szárnyaszegetten hullottak alá. Miként szökhetne meg holnapig? Az nem elég! Azt hitte, legalább egy hét, sőt, annál is több idő, mire elérnek az Anar mélyébe, a Mordrémek fellegvárához! De holnap! Most mit tegyen?

Settengő úgy nézte, mintha olvasna a gondolataiban.

- Sajnálom, fiú. Én sem örülök neki.

- Akkor miért nem engedsz el? - kérdezte Jair, egykedvűnek szánt hangon.

- Hogy elengedjelek? - Settengő tompán fölkacagott. - Elfelejted, kivel beszélsz? Meghúzta a söröstömlőjét, és nagyot sóhajtott.

Jair előrehajolt... - Mit keresel te ezeknél, Settengő? Nem olyan vagy, mint ők! Nem tartozol hozzájuk! Te...

- Fiú! - vágott a szavába Settengő. - Te semmit sem tudsz rólam! Semmit! Úgyhogy ne te mondd meg nekem, milyen vagyok, és kihez tartozom! Te csak magaddal foglalkozz!

Hosszú csend támadt. A tisztás közepén, a tűz mellett az őrjárat tagjai egy nehéz bőrkantából itták a sört, időnként rásandítva a fiúra. Jair látta szemük éles villogásában a félelmet és a gyanakvást.

- Te nem olyan vagy, mint ők - ismételte halkan.

- Meglehet - mondta Settengő váratlan egyetértéssel, a sötétségben nézve valamit. - Viszont tudok annyit, hogy ne akarjak szél ellen peselni. Most pedig fordul a szél, egyenesen keletről fú, és elsöpör mindent, amit az útjában talál.

Mindent! Te még felét se látod. A Mordrémeknek olyan hatalma van, hogy képzelni se tudok hasonlót, és kezükben egész Keletföld. És ez csak a ma! Holnap... - Lassan csóválta a fejét. - Ez nem az az idő, hogy egy gnóm más is lehessen, mint gnóm. - Ismét húzott a söréből, majd odakínálta Jairnak. A völgylakó megrázta a fejét. Esze lázas gyorsasággal járt.

- Settengő, megtennél nekem egy szívességet?

- Attól függ.

- Kioldoznád a kezemet és a karomat néhány percre? - A gnóm szeme összeszűkült. - Csak meg szeretném dörgölni, mert nagyon elzsibbadt. Két napja járok gúzsban! Alig érzem az ujjaimat. Kérlek! Szavamat adom, hogy nem akarok majd megszökni. Nem használom a mágiát.

Settengő fürkészően nézett rá. - Mostanáig tényleg embere voltál a szavadnak. - Az is maradok. A lábamon rajta hagyhatod a kötelet, ha akarod. Csak egy percet kérek.

Settengő bámulta még egy darabig, aztán bólintott. A völgylakó mellé térdelt, meglazította a csomókat Jair karján és csuklóján. A fiú óvatosan dörgölni kezdte a kezét, aztán a csuklóját, majd a karját, végül a törzsét. Látta, hogy Settengő kezében penge villan. Lesütötte a szemét, és elrejtette a gondolatait. Ráérősen dörgölte tagjait, és közben egyfolytában azt gondolta, ne engedd, hogy kitalálja, ne engedd, hogy észrevegye...

- Ennyi elég! - mondta Settengő gorombán. Ismét megszorította a köteleket. Jair mozdulatlanul ült, nem ellenkezett. A gnóm, miután feszesebbre húzta a csomókat, átült a fiú elé.

- Most jobb?

- Jobb - felelte halkan a völgylakó. A gnóm biccentett.

- Ideje aludni. - Hörpintett egy utolsót a tömlőből, előrehajolt, ellenőrizte a gúzst. - Sajnálom, fiam, hogy így alakult. Én se örülök jobban neki, mint te.

- Akkor segíts elszökni! - kérlelte suttogva Jair.

Settengő szótlanul bámulta. Semmit sem lehetett leolvasni durva arcáról. Betömte Jair száját és felállt.

- Bár sose találkoztunk volna - dünnyögte. Megfordult, elment.

Jair elernyedve támaszkodott a tölgyfának. Holnap. Még egy nap, és a Mordrémek kezébe jut. Összeborzongott. Meg kell szöknie! Módot kell találnia rá!

Mélyen beszívta a hűvös éjszakai levegőt. De legalább tud egy dolgot, amelyet nem tudott korábban - egy nagyon fontos dolgot! Settengő nem fogott gyanút. Ajándékozott néhány perc szabadságot, hogy Jair életre masszírozhassa elgémberedett tagjait és testét, legalább egy kicsit enyhíthesse a sajgást és a kényelmetlenséget.

És meggyőződhessen róla, hogy még mindig nála vannak a Tündérkövek.

TÚL HAMAR JÖTT EL a hajnal; szürkén és ridegen hasította föl a Feketetölgy-erdő sötét homályát. A gnómok harmadik napja hurcolták Jairt kelet felé. Az északról aláhömpölygő viharfelhők elnyelték a meleg napsugarakat. Csípős, goromba szél süvített a fák között, fagyos érintése telet ígért. A gnómok összehúzták rövid köpenyüket, belehajoltak az avart és port röpítő szélbe, törtettek tovább.

Hogyan szökhetnék meg?

Hogyan?

Agya egyfolytában ezt a kérdést őrölte, miközben erőlködve próbált lépést tartani a gnómokkal. Minden lépéssel fogytak a másodpercek, a percek, az órák. Minden lépés közelebb vitte a Mordrémekhez. Ez a nap minden, amije még maradt. Ebben a napban kell kimódolnia, hogyan szabadulhasson kötelékeiből annyi időre, amíg használhatja a Kívánságdalt. Egyetlenegy percre lenne szüksége!

Az pedig talán sose jön el. Mostanáig bizonyosra vette az ellenkezőjét. De úgy szaladt az idő! Már délre járt, és ők órák óta gyalogoltak. Némán átkozta magát, mert nem ragadta meg az alkalmat tegnap este, amellyel Settengő ajándékozta meg, mikor hajlandó volt lazítani a gúzson. Akkor bőven volt idő a szökésre. Néhány másodperc, amíg elborítja rabtartóit valami olyan undoksággal, hogy ne tudjanak mással törődni, miközben ő kioldozza a bokáját, még néhány, amíg olyanra állítja a hangmagasságát, hogy láthatatlan legyen, és már ott sincs! Persze kockázatos, de meg tudta volna csinálni - ha nem adja szavát. Bár mit számít a gnómnak adott becsületszó?

Keserveset sóhajtott. Úgy látszik, mégis számít. A szó, az szó marad, még ha egy gnómnak adják is. Becsület dolga. Nem olyasmi, amit, ha tetszik, fölveszem, ha nem tetszik, leveszem. Nem váltogatható, mint az alsónemű. Ha most visszatáncol, ajtót nyit magának a kifogások tárházába, hogy a jövőben is akkor táncoljon vissza, amikor kedve tartja.

Különben is kételkedett benne, hogy gnóm ide vagy oda, meg tudta volna-e tenni Settengővel. Akármilyen különös, kezdett ragaszkodni a fickóhoz. Nem nevezné éppen rokonszenvnek, inkább tiszteletnek. Vagy csak azért lát valami hasonlóságot a gnómban, mert mindketten mások? Akárhogyan is, kételkedett benne, hogy Settengőt is bolonddá tudná tenni, még akkor se, ha ezen az áron menekülhetne el attól, ami reá vár.

Rugdosta az avart, miközben vonszolta magát az őszi borulatban. Rone Leahnak, ha ő lenne itt, bezzeg már lenne szökési terve. Méghozzá jó. Bár Jairnak fogalma sem volt, mit tervelne ki Rone.

Elrepült a délelőtt. A szél elült, de a hideg megmaradt. Nehezebb lett a járás, sziklák türemlettek ki a hepehupás földből, vízmosások szabdalták a délnek lejtő vonulatot. Végeláthatatlan sorban követték egymást a tölgyek, az óriások, amelyeket hidegen hagyott a korok elmúlása. Meg egy ilyen kicsi élet is, mint az enyém, gondolta Jair, fölsandítva a toronymagas, fekete szörnyekre. Jól körülfognak, hogy sehová se szaladhassak.

Az ösvény egy meredélyen kanyargott lefelé, az őrjárat követte a sötét kátyút. A tölgyek átadták helyüket egy elszigetelt fenyvesnek; a tűlevelűek összebújva szorongtak, mint rémülettől merev foglyok a vaskos fekete rácskerítésen belül.

A gnómok betrappoltak a fenyvesbe, mérgesen morogva, mikor az ágak megszurkálták őket. Jair behúzta a nyakát és követte őket. A hosszú tűk ostorként csipkedték az arcát és a kezét.

Aztán kijutott a bozótból egy széles tisztásra. A sziklák között ér fakadt, vize tavacskába gyűlt a meredély alján.

Egy ember állt a tavacska mellett.

A gnómok hátrahőköltek, megtorpantak. Az ember vizet ivott egy ónpohárból. Talpig feketébe öltözött, fekete volt a bő zekéje, a nadrágja, az erdőjáró köpenye, a csizmája. Fekete bőr hátizsák hevert mellette a földön. Amellett egy hosszú, fényes bot, de még az is fekete diófából. Egy pillanatra fölnézett. Közönséges délföldi utazónak látszott, arcát barnára cserzette, világos haját majdnem ezüstszínre szívta a nap és a szél. Rájuk villantotta jégszürke szemét, aztán elfordította a tekintetét. Lehetett volna egy az utazók százai között, akik naponta megjárják ezt a vidéket, Jair mégis első pillantásra tudta, hogy nem az.

Spilk is megérezhetett valami szokatlant. Gyorsan fölmérte gnómjait, mintha magát akarná megnyugtatni, hogy kilencen vannak egy ellen, aztán Jairra pillantott. Idegesítette, hogy az idegen észrevette foglyukat. Egy percig habozott, aztán elindult. Jair és a többiek követték.

Egyetlen szó nélkül vonult le az őrjárat a tó túlsó végéhez, szemüket egy pillanatra sem véve le az idegenről. Az rájuk sem hederített. Spilk előrelépett, megtöltötte tömlőjét a sziklák között csergedező vízzel, majd mohón ivott. Gnómjai követték példáját, kivéve Settengőt, aki mozdulatlanul állt Jair mellett. A völgylakó rásandított, és látta, hogy a gnóm mereven bámulja az idegent. Volt valami különös a darabos arcban, valami...

Felismerés?

Az idegen hirtelen fölnézett, és a tekintete találkozott Jairéval. Hideg, üres nézése volt. A két szempár összekapcsolódott egy pillanatra, aztán az idegen Spilkhez fordult.

- Messze lesz az út? - érdeklődött.

Spilk kiköpte a vizet. - Magad dolgával törődj!

Az idegen vállat vont. Kiitta a vizét, majd lehajolt, visszarejtette a poharát a hátizsákjába. Amikor ismét fölegyenesedett, már a kezében volt a fekete bot.

- Csakugyan ilyen veszedelmes a völgylakó?

A gnómok ellenségesen bámulták. Spilk félrelökte a vizes tömlőt, keményen megmarkolta a fustélyt, és a tavacskát megkerülve visszaállt emberei elé.

- Ki vagy te? - förmedt rá. Az idegen újra vállat vont. - Nem az, akivel szeretnél megismerkedni. - Akkor tágulj innen, ameddig teheted - figyelmeztette Spilk fagyosan mosolyogva. - Ez nem tartozik rád. Az idegen nem mozdult, mintha az ajánlaton tűnődne. Spilk egyet lépett feléje.

- Azt mondtam, nem tartozik rád!

- Hogy kilenc gnóm vadász utazik Délföldön egy fölpeckelt szájú völgylakóval, akit úgy összekötöztek, mint a füstölni való sonkát? - Lanyha mosolyra húzta a száját. - Talán igazad is van. Tényleg nem tartozik rám.

Lehajolt a zsákjáért, félvállra vetette, otthagyta a tavat és elindult, keresztül a gnómok előtt. Jair föllobbanó reményei kihunytak. Egyetlen percig azt hitte, hogy az idegen segíteni akar rajta. Szomjasan fordult a tavacska felé, inni szeretett volna, ám Settengő elállta az útját. A gnóm, még mindig az idegent figyelve, megmarkolta a fiú vállát, és hátratolta, lépésekkel távolabb az őrjárattól.

Az idegen újra megtorpant. - Másrészt viszont talán tévedsz. - Alig egy méter választotta el Spilktől. - Talán mégis rám tartozik.

Földre csúsztatta hátizsákját, és Spilkre szögezte jégszürke szemét. A sedt durva arca eltorzult a dühödt hitetlenkedéstől. Gnómjai feszengve pillogtak egymásra.

- Mögém! - sziszegte Settengő, és a fiú elé ugrott. Az idegen közelebb lépett a sedthez. - Miért nem engeded el a völgylakót? - kérdezte puhán.

Spilk fejbe akarta vágni a fustéllyal. Gyors volt, de az idegen még gyorsabb; félreütötte a fustélyt a botjával, aztán előrelépett, sima, könnyű mozdulattal, fölkapta a botját és sújtott, egyszer, kétszer. Elsőre gyomorszájon találta Spilket, aki kétrét görnyedt. Másodjára fejbe csapta. A sedt összeesett, mint egy zsák.

Egy pillanatig senki se mozdult, aztán a gnómok döbbent üvöltéssel kardot rántottak, lándzsára - fejszére kaptak, és támadásba lendültek. Heten rontottak a magányos fekete alakra. Jair a szájába dugott pecket harapdálta, mikor látta, mi történik. Az idegen macskás fürgeséggel hárította a támadást, fekete botja pörgött. Két gnóm betört fejjel esett össze, a többiek vaktában döföltek és kaszaboltak. Az idegen eltáncolt előlük, fém villant, rövid kard került elő a fekete köpeny alól. Néhány pillanat alatt három támadó terült el vérben ázva.

Már csak ketten álltak a hétből. Az idegen térdhajlításba ereszkedett, úgy cselezett a rövid karddal. A gnómok gyorsan összenéztek, és meghátráltak. Akkor az egyik észrevette Jairt, akit félig eltakart Settengő alakja. Otthagyta társát, és a völgylakóért ugrott, ám Jair meghökkenésére Settengő kirántott késsel állta útját. A támadó felüvöltött az árulás láttán, és magasba emelte a kardját. Tőlük hat méterre a kígyó hirtelenségével emelkedett föl az idegen, és meglendítette a karját. A támadó gnóm lépés közben merevedett meg a torkába kapott, hosszú késtől, és hangtalanul összeesett.

Ez elég volt az utolsó gnómnak. Se látott, se hallott, úgy nyargalt ki a tisztásról, és eltűnt az erdőben.

Csak Jair maradt, Settengő és az idegen. A gnóm és az idegen, fegyverüket döfésre emelve, farkasszemet néztek egy darabig. Az erdő elcsendesedett.

- Te is? - kérdezte az idegen halkan.

Settengő megrázta a fejét. - Én nem. - Leengedte a hosszú kést. - Én tudom, ki vagy.

Az idegen nem csodálkozott, csak bólintott. Kardjával a közöttük heverő gnómokra bökött. - Hát a barátaid?

Settengő megnézte őket. - Barátaim? Ezek ugyan nem. A háborús balsors hozott össze, és túl sokáig mentünk egy úton. Buta egy bagázs voltak. - Az idegenre emelte sötét szemét. - Részemről vége az utazásnak. Ideje másfelé menni.

Elvágta Jair kötelékeit hosszú késével, majd tokjába dugta a pengét. Aztán kiszedte a völgylakó szájából a pecket. - Úgy látom, szerencsés napod van, fiam! - dörmögte. - Akt megmentett, az nem más, mint Garet Jax!

VIII.

MÉG EGY Árnyasvölgyhöz hasonló apró déli faluban is hallották Garet Jax hírét. Ő volt az az ember, akit fegyvermesternek hívtak; az az ember, aki úgy érten a közelharchoz, mint rajta kívül senki. Akár fegyverrel, akár fegyver nélkül - kézzel, lábbal vagy törzzsel - kellett küzdeni, ő volt korának legkülönb harcosa. Sőt voltak, akik azt mondták, hogy sohasem született hozzá fogható. Legendákat meséltek róla az ivókban, amikor munka végeztével körbejárt a pohár; hírét hozták falusi fogadókba a messziről jön utazók; róla regéltek tábortüzek és kandallók mellen, amikor beszélgetések erősítik az összetartozást a leszálló sötét éjszakában. Senki sem tudta, honnan jön; életének ez a szakasza találgatásokba és híresztelésekbe burkolózott. De mindenki tudott legalább egy helyről, ahol megfordult, és minden helyhez társult egy történet, javarészt igaz történetek, amelyeknek igazságát több szemtanú sietett alátámasztani. Legendái szájról szájra jártak Délföld széltében - hosszában, és más földeken is. Jair Ohmsford fejből fújta őket. Az egyik mesében - talán ez volt a legkorábbi - gnóm martalócok dúlták a callahorni falvakat a keleti határon. Miután a Határőr Légió szétverte őket, tíz-egynéhány fős csoportokra hullva tovább zaklatták a védtelenebb tanyákat és falvakat. A Légió rendszeresen járőrözön a vidéken, ám a haramiák ilyenkor meglapultak, és kivárták a callahorniak távozását. Aztán egy napon, a Rabb és a Mermidon összefolyásától délre egy tízfős banda lecsapott egy tanyára. Senki sem tartózkodott a tanyán, csak a gazda felesége, apró gyermekei és egy idegen, jóformán még suhanc, aki éjszakai szállásért és ételért cserébe végzett el különböző munkákat a gazdaságban. Eltorlaszolta a családot a viharpincében, majd szembeszállt a zsiványokkal, akik be akarták törni az ajtót. Nyolcat megölt, kettő elmenekült. Ezután a mendemondák szerint a portyázások némileg alábbhagytak, és a hír a szárnyára kapta Garet Jax nevét.

Szóltak róla más mesék is, amelyet ugyanilyen jól ismertek. Arborlonban a Honi Gárda különleges egységét képezte ki Ander Elessedil elf király védelmére. Tyrsisben, Kernben és Varfleetben a Határőr Légió különleges egységeit edzette. Egy ideig harcolt a törpék és a gnómok határháborújában, fegyverforgatásra oktatva a törpéket. Egy ideig utazgatott a legmélyebb Délen, és részt vett a Föderáció egymást marcangoló tagállamainak polgárháborújában. Ott állítólag sok embert ölt meg és sok ellenséget szerzett, ezért nem térhet vissza a Dél szívébe.

Jair felriadt révedezéséből, mert hirtelen észbe kapott, hogy a férfi őt bámulja, mintha olvasna a gondolataiban. Elvörösödött.

- Köszönöm - makogta.

Garet Jax nem szólt. Nézte még egy darabig jégszürke szemével a fiút, aztán elfordult. Eltüntette rövid kardját éjszín köpenye alatt, majd elkezdte átvizsgálni a gnóm holttesteket. Jair figyelte egy kis ideig, aztán Settengőre sandított.

- Ez tényleg Garet Jax? - súgta.

Settengő sötéten nézett rá. - Ha mondom! Őt nem lehet olyan könnyen elfelejteni. Öt éve ismertem meg, amikor a Légió katonáit képezte ki Varfleetben. A Légiónál voltam nyomkereső, nem lévén más dolgom. Olyan voltam, mint az acél, de hozzá képest. - Vállat vont. - Emlékszem, egyszer valami forrófejűek igen zokon vették, hogy leszerepeltek a kiképzésen, vagy mit tudom én. Kopjával estek Jaxnak, amikor nem nézett oda. Még fegyvere sem volt. Négyen, mindahányan termetesebbek nála. - Megcsóválta a fejét. - Kettőt megölt, más kettőnek csontját törte. Olyan sebesen, hogy szemmel sem lehetett látni! Ott voltam.

Jair visszanézett a fekete alakra, az élő legendára, ahogy nevezték. De hívták másnak is: orgyilkosnak, zsoldosnak, aki ahhoz hű, aki fizeti. Nem voltak társai; Garet Jax mindig egyedül járt. Barátai sem voltak. Túl kemény, túl veszedelmes volt hozzá.

Akkor miért segített?

- Ez még él.

A fegyvermester éppen Spilk fölé hajolt. Settengő és Jair összenézett, majd közelebb mentek. - Vastag a koponyája -, mormolta Garet.Jax. Fölnézett a két alakra. - Segítsetek arrébb húzni.

Közösen kivonszolták az ájult Spilket a tisztás közepéről a szélére, és egy fenyőfának támasztották. A fegyvermester összeszedte Jair köteleit, és kezén - lábán megkötözte a gnóm törzsfőnököt, majd elégedetten hátralépett.

- Hogy hívnak, völgylakó? - kérdezte.

- Jair Ohmsfordnak - felelte a fiú, kényelmetlenül feszengve a furcsa szürke szem pillantásától. - Hát téged? - fordult a fegyvermester a gnómhoz. - Settengőnek - válaszolta a nyomkereső. Az éles arc elsötétült egy pillanatra. - Nem világosítanál föl, mit akart kilenc gnóm vadász ettől a völgylakótól?

Settengő pofát vágott, ám aztán elmesélte, mi történt azóta, hogy találkozott Jairral Árnyasvölgyben. A fiú meglepetésére még azt sem hagyta ki, hogyan szökött meg Jair. Garet Jax nem szólt közbe. Amikor az utolsó szó is elhangzott, a fiúhoz fordult.

- Igaz ez, amit mondott?

Jair habozott, majd bólintott. Persze, nem volt igaz, legalábbis nem egészen. Semmi esetre sem volt igaz a légből kapott történet, amelyet ő tálalt föl Spilknek. De most már nincs értelme, hogy változtasson rajta. Jobb, ha ezek azt hiszik, hogy az apja Allanon társaságában van a Tündérkövekkel - legalábbis addig, amíg rájön, kiben bízhat.

Hosszú szünet következett; a fegyvermester tűnődött.

- Nos, Jair Ohmsford, úgy vélem, nem lenne jó, ha egyedül hagynálak ezen a vidéken. Valamint az sem lenne jó, ha erre a gnómra hagynálak. - Settengő elvörösödött, de tartotta a száját. - Úgy vélem, az lenne a jó, ha velem tartanál. Akkor legalább biztonságban lennél.

Jair bizonytalanul sandított rá.

- Hová?

- Culhavenbe. Oda kell mennem, és te is velem jöhetnél. Ha ez a druida és az apád keletre mentek, akkor lehet, hogy Culhavenbe találjuk őket - vagy ha nem, legalább találunk valakit, aki elvihet hozzájuk.

- De én nem... - kezdte volna Jair, majd észbe kapott. Brinről nem szólhat! Semmiképpen! Viszont nem is mehet keletre. - Anyám és a nővérem elutaztak a Völgytől délre eső falvakba. Semmiről sem tudnak. Vissza kell mennem, hogy figyelmeztessem őket.

Garet Jax megrázta a fejét. - Késő. Nincs időm. Keletnek megyünk, majd üzenünk, ha lesz alkalmunk. Mellesleg, ha az, amit mondtál, igaz, veszélyesebb visszatérni, mint előremenni. A gnómok és a Rémek most már tudnak rólad; tudják, hol laksz. Amint kiderül, hogy megszöktél, ismét keresni fognak. Nem azért szabadítottalak ki, hogy lecsapjanak rád abban a pillanatban, mihelyt távozom.

- De...

A fakószürke szem hidegen meredt rá. - Döntöttem. Keletre mész. - Röpke pillantást vetett Settengőre. - Te pedig oda, ahova akarsz.

Hosszú léptekkel visszasietett a tisztásra a hátizsákjáért és a botjáért. Jair tanácstalanul meresztette a szemét. Bevallja az igazat, vagy menjen keletnek? De mit számítana, ha be is vallaná? A fegyvermester úgyse vinné haza.

- Hát, sok szerencsét, fiú - mondta Settengő roppant savanyú képpel. - Remélem, nem haragszol.

- Hová mész? - bámult rá Jair.

- Fontos? - A gnóm méregtől csöpögő pillantást lövellt Garet Jax irányába, majd vállat vont. - Nézd, jobb lesz neked vele, mint velem. Rég mennem kellett volna az orrom után.

- Settengő, én még nem felejtettem el, hogyan segítettél rajtam egész idő alatt! - hadarta Jair. - És úgy gondolom, segítenél ezután is, ha szükségem lenne rá.

- Akkor tévedsz - torkolta le a gnóm. - Csak mert megsajnáltalak, az még nem... Ide hallgass, én is átadtalak volna téged a járkálóknak, még sebesebben, mint Spilk, mert az lett volna az okos dolog. Neked és ennek a fegyvermesternek fogalmatok sincs, mivel álltok szemben!

- Láttam, hogy késsel védelmeztél, mikor az a másik gnóm nekem esett! - makacskodott Jair. - Arra mit mondasz?

Settengő horkantott, és mérgesen elfordult. - Hagynom kellett volna, hogy elkapjon, ha lett volna egy csepp sütnivalóm! Tudod, mit kavartam itt magamnak? Most még csak Keletföldre sem térhetek vissza! Az az elszökött gnóm mindenkinek elmondja, mit műveltem! Vagy Spilk teszi meg, mihelyt kiszabadul! - Fölemelte a két kezét. - Eh, kit érdekel? Már úgyse a hazám. Évek óta nem tartozom oda. A Rémek nem ereszkednek le odáig, hogy egy szegény gnómra vadásszanak. Majd északra megyek egy időre, vagy délre, és hagyom, hogy ez a dolog kiforogja magát.

- Settengő...

A gnóm megpördült a sarkán. - De hogy ez! - sziszegte. - Ez talán különb nálam? - Dühösen bökött Garet Jaxra, aki megint a tavacskából ivott. - Úgy bánik velem, mintha én tettem volna! Mintha kizárólag én felelnék érte! Azt se tudtam, fiú, hogy létezel! Én a druidáért jöttem ide! Egyáltalán nem volt ínyemre, hogy rád vadásszak, aztán elvigyelek a Rémekhez!

- Settengő, várj már egy pillanatra! - A Mordrémek említésétől Jairnak eszébe jutott valami, amiről a szabadulás megkönnyebbülésében csaknem elfelejtkezett. - Mi van a járkálóval, akivel a Tölgyerdő túlsó szélén kellett volna találkoznunk?

- Hogyhogy mi van vele? - kérdezte Settengő mérgesen, amiért félbeszakítják a szónoklatát. - Még most is ott van, ugye? - kérdezte Jair halkan.

A gnóm habozott, aztán bólintott. - Értem, mire akarsz kilyukadni. Igen, ott van. - Összeráncolta a szemöldökét. - Menjetek másfelé. Kerüljétek ki.

A fiú közelebb lépett. - És ha ő - óvatosan Garet Jaxra mutatott - nem akar kerülni? - Akkor - vont vállat Settengő - eggyel megfogyatkoznak a fegyvermesterek.

- És a völgylakók.

Szótlanul nézték egymást. - Mit akarsz tőlem, fiú? - kérdezte végül a gnóm. - Gyere velünk. - He? - Te nyomolvasó vagy, Settengő. El tudsz vezetni a járkáló mellett. Kérlek, gyere velünk!

Settengő indulatosan rázta a fejét. - Nem! Az Keletföld! Oda én nem térhetek vissza! Most nem! Ráadásul Culhavenbe vinnétek. Engem! Örülnének a törpék!

- Csak a határig, Settengő! - unszolta Jair. - Aztán mehetsz, amerre látsz. Ennél többet nem akarok.

- Roppant hálás vagyok érte! - förmedt rá a gnóm. Garet Jax feléjük indult. - Nézd, mi értelme? Ez úgyse akarná, hogy jöjjek.

- Azt nem tudhatod! - makacskodott Jair. A fegyvermesterhez fordult. - Azt mondtad, Settengő mehet, amerre lát. Akkor mondd meg neki, hogy jöhet velünk.

Garet Jax a gnómot nézte, aztán Jairt.

- Nyomkereső! - közölte Jair sietve. - Segíthet, hogy kikerüljük a járkálókat! Találhat biztos utat keletre! - Döntse elő - vonta meg a vállát a fegyvermester. Hosszú, félszeg csend támadt. - Settengő - szólalt meg végül Jair -, ha megteszed, én is mutatok egy kicsit abból, hogy működik a mágia.

A gnóm sötét szemében felcsillant a kíváncsiság. - Nohát, ez már megér egy próbálkozást, vagy... - Félbeszakította magát. - Nem! Mire akarsz rávenni? Azt képzeled, lekenyerezhetsz? Erre gondolsz?

- Nem! - sietett rávágni a fiú. - Én csak...

- Hát nem! - vágott a szavába Settengő. - Nekem nem kell a sáp! Én nem vagyok holmi... - Hang nélkül hápogott, mert nem találta a megfelelő szót. Aztán összeszedte magát. - Ha neked ez olyan sokat jelent, ennyire fontos, akkor jól van, jövök. Ha azt akarod, hogy jöjjek, jövök - de nem sápért! Azért jövök, mert jönni akarok! Mert így tartja kedvem, világos? És csak a határig, egy lépést se tovább! Semmi dolgom a törpékkel!

Jair hüledezve bámulta egy pillanatig, majd gyorsan kezet nyújtott. Settengő komoran megrázta.

ÚGY HATÁROZTAK, hogy Spilket ott hagyják, ahol van. Jó darab idejébe kerül, mire kiszabadítja magát, de előbb-utóbb megteszi. Legrosszabb esetben, mondta Settengő sötéten, még mindig átrághatja a kötelékeit. Ha segítségért ordít, meghallhatják. Ennélfogva óvatosan kell viselkednie. Az a különösen rosszindulatú farkasfajta, amely a Feketetölgy-erdőben él, valószínűleg felfigyelne a kiabálásra. Ha nem, akkor is megeshet, hogy a csikaszok lejönnek inni...

Az utolsó szavakat a sedt is hallotta, mert akkor tért magához, amikor Jair és társai távozni készültek. A testes gnóm dühösen megfenyegette őket, hogy igen csúnya végre jutnak, csak kapja el őket még egyszer, márpedig el fogja! Ők elengedték a fülük mellett az ijesztgetést - noha Settengő mintha feszengett volna -, és otthagyták a sedtet.

Különös társaságba cseppent Jair: egy gnóméba, aki levadászta, elfogta, három napig rabságban tartotta, és egy legendás kalandoréba, akinek tucatszor annyi ember vére száradt a kezén, mint ahány tavaszt a fiú látott. Mégis itt állnak, hajmeresztő szövetségben. Mit akarnak ezek tőle? Garet Jax mehetett volna a maga útján, ügyet sem vetve Jairra, mégsem tette. Életét kockáztatva kiszabadította a völgylakót, majd felcsapott ideiglenes őrizőjének. Miért tesz ilyet egy Garet Jax? Settengő is gorombán elutasíthatta volna, amikor Jair arra kérte, kalauzolja át őket az Anar veszedelmein, hiszen tudja, hogy kockázatos dologra vállalkozik, azonkívül tisztában van vele, hogy Garet Jax nem bízik benne, és lesni fogja minden mozdulatát. Erre váratlanul, mondhatni fonák módon úgy dönt, hogy mégis jön. De miért?

Leginkább önmagán csodálkozott. Ha azon hüledezik, amit ez a kettő művelt, mit szóljon magához? Settengő alig pár perce még a rabtartója volt! Garet Jaxtól, a megmentőjétől pedig kimondottan félt. Folyton arra kellett gondolnia, hogyan szállt szembe azokkal a gnómokkal, gyorsan, gyilkosan, rémítőn, feketén, akár a halál, amelyet osztogat.

A kép egy pillanatig lebegett a völgylakó lelki szeme előtt, mielőtt sietve félresöpörte volna.

Nohát, idegen úton járók össze szoktak állni a nagyobb biztonság kedvéért; így kell nézni, ami történt. Meg kell őriznie a hidegvérét. Elvégre kiszabadult, nem fenyegeti igazi veszedelem. Egy pillanat alatt eltűnhet. Belesúgja a Kívánságdal egyetlen hangját a szélbe, és már itt sincs. Ettől a gondolattól némileg megnyugodott. Csak ne lenne a Feketetölgy-erdő gyomrában, csak ne keresnék a Mordrémek, csak ne lenne olyan rettentő szüksége segítségre...

Összeszorította a száját, nehogy megszólaljon. Nem érdemes azon spekulálni, mi lehetett volna, ha. Van neki épp elég baja. Mindenekelőtt nem szabad elfelejtenie, hogy egy szót sem szabad szólnia Brinről vagy a Tündérkövekről!

Nem egészen egyórai vándorlás után egy tisztásra értek, amelyen fél tucat ösvény találkozott. Settengő, aki vezette őket a sötét erdőn át, megtorpant, és egy dél felé haladó csapásra mutatott.

- Erre - közölte.

Garet Jax furcsán sandított rá. - Délnek?

- Igen, délnek! - A gnóm összevonta vastag szemöldökét.

- A járkáló a Ködlápon jön át az Ezüst-folyó országába. Az a leggyorsabb és a legkönnyebb út, legalábbis azoknak az ördögöknek. Nem félnek semmitől, ami a lápon él. Ha a lehető legkevesebbet akarjuk kockáztatni, déli irányban közelítjük meg a Tölgyerdőn át a lápot, megkerüljük, majd észak felé fordulunk az alföldön.

- Az nagy út, gnóm - dünnyögte a fegyvermester.

- De ezen legalább oda jutsz, ahová akarsz! - fortyant föl a másik.

- Talán elosonhatnánk a Rém mellett.

Settengő csípőre tette a kezét, és kihúzta köpcös alakját. - Netán repülhetnénk is! Hö! Neked fogalmad sincs, miről beszélsz!

Garet Jax nem szólt, csak nézte. Settengő mintha megérezte volna, hogy túl messzire ment. Sietős pillantást vetett Jairra, megköszörülte a torkát, vállat vont.

- No szóval nem ismered a Mordrémeket annyira, mint én. Nem éltél közöttük. Nem láttad, mire képesek. - Mély lélegzetet vett. - Olyanok, mintha a sötétből lopták volna őket. Mintha az éjszakából tördelt volna valaki darabokat. Sose látod, mikor jönnek. Nem hallod őket, csak érzed-érzed a közeledésüket. - Jair összeborzongott, mert eszébe jutott az árnyasvölgyi találkozás, és a láthatatlan valami a fal túlsó oldalán. - Nem hagynak nyomot - folytatta Settengő. - Csak feltűnnek és eltűnnek, ahogy a nevükben is benne van. Mordrémek. Fekete járkálók.

Elhallgatott, a fejét csóválta. Garet Jax a fiúra pillantott. A völgylakó kizárólag arra tudott gondolni, mit érzett a házában azon az éjszakán, amikor rájött, hogy az egyik Rém várja.

- Én nem akarom vállalni a kockázatot, hogy belebotoljunk valamelyikbe - mondta halkan. A fegyvermester megigazította a hátizsákját. - Akkor délnek megyünk.

Egész délután talpaltak a Feketetölgy-erdőn át a dél felé kígyózó ösvényen. Közeledett az alkonyat, a nappali szürke fény sebesen sötétedett. Köd szivárgott át a tölgyek között, nyirkosan, ragacsosan, most még vékonyan, de egyre sűrűsödött. Nehezebb lett követni az ösvényt, mert helyenként eltűnt a ködben. Éjszakai hangok hallatszottak a sötétségből, és ezek a hangok nem voltak kellemesek.

Settengő megállt. Tudni akarta, letáboroznak-e éjszakára. Mindkét felnőtt Jairt nézte. Az elgémberedett, fáradt völgylakó körülpillantott. Feketén csillogó, hatalmas fatörzsek erődjében álltak. Köd és árnyék borult a földre, és valahol egy járkáló vadászon. Jair Ohmsford összeszorította a fogát, és megrázta a fejét. A kis csapat folytatta útját.

AZON A TISZTÁSON IS leszállt az éjszaka, ahol Spilket kikötözték a nagy fenyőhöz. Egész délután a kötelékeit bontogatta, egyre jobban ellazítva a csomókat. Ezen kívül nem is történt más; nem oltották szomjukat utazók; farkasok sem jöttek az itatóra. Járőröző katonáinak tetemét formátlan zsákká változtatta a szürkület.

A sedt könyörtelen arca megkeményedett, miközben nekifeszült a kötélnek. Talán még egy óra és kiszabadul, hogy vadászhasson azokra, akik ezt művelték vele. És addig vadászik rájuk, amíg utol nem éri őket!

Árnyék hullott rá. A sedt fölkapta a fejét. Palástos - csuklyás, magas, fekete alak állt fölötte, egy éjszakából átszökött, szeletnyi halál. Spilknek a csontja veleje is megfagyott.

- Nagyúr! - suttogta rekedten.

A fekete alak nem válaszolt, csak állt, és nézte a gnómot. A sedt lázasan hadarni kezdett, szavai egymásba botlottak a nagy sietségben. Mindent elmondott, ami történt, a fekete ruhás idegent, Settengő árulását, a mágikus hangú völgylakó szökését. Vállas teste vonaglott a kötelek között. Egyetlen szó sem volt elég, hogy enyhítse a torkát összeszorító félelmet. - Én megpróbáltam, Nagyúr! Mindent megpróbáltam! Szabadíts ki! Kérlek, szabadíts ki!

Hangja elfúlt, a szóáradat elapadt. Feje a mellére csuklott, testét megrázta a zokogás. Az alak egy darabig nem mozdult, aztán kinyújtotta sovány, fekete kezét, és megfogta a gnóm fejét. Vörös tűz lövellt az ujjaiból. Spilk egyetlenegyet sikoltott, rettenetes hangon.

A fekete köntösű alak visszahúzta a kezét, megfordult és eltűnt az éjszakában. Egyetlen hang se mutatta, merre jár. Az üres tisztáson Spilk élettelen alakja ernyedten lógott a gúzsban, és meredten bámult maga elé.

IX.

A SÁRKÁNYFOG titáni fűrésze fülön mélykékből szürkére változott az éjszakai égbolt; megsápadt a hold és a csillagok ragyogása, a keleti égen fakó derengés mutatta a hajnal közeledését. Allanon sötét pillantása végigsuhant a hegység áthatolhatatlan falán, az ormok és szakadékok szél és idő koptatta, iszonytatóan vénséges, meddő kövén, aztán már-már riadt sietséggel tért vissza az előtte tátongó nyiladékhoz. A mélyben Shale völgye húzódott, ahonnan a félelmetes Királyok Csarnokába, minden korok kísérteteinek honába vezetett az út. A druida megállt a küszöbön, szorosan összehúzva fekete palástját magas, ösztövér alakján. Hirtelen fájdalmas vágyakozás ült ki az arcára. Rögös csapás vezetett a Shalevölgybe, a zúzalék úgy csillámlott, mint a maraton fekete üveg. A sziklák között zöldesfekete, zavaros, fénytelen tó terült el. Lomhán gyűrűzött az üres szélcsendben, mintha üst lenne, amelyet láthatatlan kéz kavargat lassan, gépiesen.

Apám, súgta hangtalanul Allanon.

Csizmás talpak csikorogtak a kavicson. Fölkapta a fejét. Egészen megfeledkezett két útitársáról. A két alak kibontakozott az árnyékból, és megállt a druida mellen. Némán nézték a kopár völgyet.

- Ez az? - kérdezte Rone Leah tömören. Allanon bólintott. Gyanú lappangott a felföldi szavaiban és tekintetében. Nem is akarta titkolni. - Shale völgye - felelte a druida halkan. Elindult a kavicsos lejtőn. - Sietnünk kell.

Gyanakvóan és bizalmatlanul tekintett rá az árnyasvölgyi lány is, bár ő megpróbálta leplezni. Sohasem bíztak benne az útitársai, sem Shea és Flick Ohmsford, akikkel Shannara Kardját, sem Wil Ohmsford és Amberle Elessedil elf leány, akikkel a Vértüzet kerestette. Talán meg is érdemli. A bizalmat nem osztogatják vakon, azt ki kell érdemelni, és aki azt akarja, hogy bízzanak benne, annak nyíltan és becsületesen kell viselkednie. Allanon sohasem volt ilyen. Nem lehetett. Megoszthatatlan titkok őrizője volt, és mindig fátylat kellett borítania az igazságra, mert az igazságot nem lehet elmondani, hanem meg kell tudni. Nehezére esett eltitkolni a tudását, ám ha másként tesz, visszaél a bizalommal, amelynek elnyeréséért annyit fáradozott.

Gyorsan hátranézett, hogy követi-e a felföldi és a lány, aztán ismét a lába alatti laza kavicsnak szentelte a figyelmét, és konokul hallgatott. Könnyű lett volna lerázni a kötelmeket, feltárni másoknak a sorsot, kiteregetni a titkokat, hagyni, hogy másképp alakuljanak az események, mint ahogy tervezte.

Nem teheti. Ő magasabb szempontból nézte életének vezérelveit és a kötelességet. Ha ehhez el kellett viselnie társai gyanakvását, akkor elviselte. Keserű gondolat volt, de mindennek ára van.

Pedig olyan fáradt vagyok, apám! Olyan fáradt vagyok!

Megállt a völgyteknő alján. Megtorpant a felföldi és az árnyasvölgyi lány is. A druida szembefordult a fiatalokkal. Fölemelte fekete palástos karját, és a tó vizére mutatott.

- A Hadeshorn! - súgta. - Apám itt vár, mennem kell hozzá. Itt várjatok, amíg hívlak! El ne mozduljatok! Akármi történjék, egy lépést se! Ez itt a holtak háza, ahol mi vagyunk az egyedüli élők!

A fiatalok szótlanul bólintottak, miközben riadtan nézték a Hadeshorn némán gyűrűző vizét. Allanon még egy percig figyelte az arcukat, aztán megfordult és elment.

Különös várakozás gomolygott benne, ahogy közeledett a tóhoz; majdnem olyan volt, mintha egy hosszú út végén állna. Tulajdonképpen mindig úgy érezte, hogy hazajön. Egykor Paranor volt a druidák otthona, de a druidák elmúltak, és neki inkább otthona a völgy, mint az Öregtorony. Minden itt kezdődött és itt ért véget. Ha befejezte négyföldi vándorlásait, ide tért vissza az életét megújító álomra, miközben porhüvelye a halandók és a holtak világa között lebegett. Itt, ahol összeért a két világ, a szűk ablakon betekinthetett abba, ami volt, és ami lesz. És ami a legfontosabb, itt megtalálhatta az apját.

A tőrbe esettet, a száműzöttet, a szabadulásra várót.

Kiverte a fejéből a gondolatot. Sötét pillantása fölemelkedett a fakuló keleti égre, majd visszahullott a tóra. Egykor Shea Ohmsford járt itt sok-sok éve, féltestvérével, Flickkel, és a kis csapattal, akik Shannara Kardjának keresésére indultak. Akkor megjósoltatott, hogy számuk eggyel megfogyatkozik, és úgy is lett. Sheát elsodorta a zuhatag a Sárkányszakadék alatt. A druida még nem felejtette el a többiek rosszhiszemű gyanakvását. Pedig ő szerette Sheát, Flicket és Wil Ohmsfordot, Sheát majdnem úgy, mint a fiát szerette volna, ha lehetett volna gyermeke. Wil Ohmsford inkább fegyvertársa volt, aki megosztotta vele az Ellcrys feltámasztásának és az elfek megmentésének felelősségét.

Ráncok gyűrődtek a sötét arcra. Most itt van Brin, a leány, aki hatalmasabb minden ősénél. Brin mije lesz?

A tó széléhez ért, megállt. Egy percig nézte a feneketlen mélységet, és azt kívánta... Égnek emelte karjait, kisugározva magából az erőt. A Hadeshorn nyugtalanul borzolódott. A víz gyorsabban örvénylett, bugyborékolni, sziszegni kezdett, permetet fröcskölt az égnek. A kietlen völgy remegett és morajlott, mintha álomtalan, mély álmából ébredezne. Fojtott, szörnyű jajgatás csapott fel a tó mélyéből.

Jöjj hozzám, parancsolta szótlanul a druida. Légy szabad!

Magasabb, fülsértőbb lett a kiáltozás, már nem volt benne semmi emberi. Rab lelkek tépték láncaikat. Jajveszékelésük betöltötte a fekete völgyet, a Hadeshorn élesen sziszegve lövellte az égnek sötét vízoszlopait.

Jöjj!

Lepelbe burkolt váz emelkedett ki a felkavart sötét vízből; a vénségtől megroskadt Bremen áttetsző kísértete szürkén rajzolódott az éjszaka hátterére. A rémalak megállt Allanonnal szemközt a tavon. A druida lassan leengedte a karját, fázósan összehúzta sötét köntösét; felemelte sötét arcát, és belenézett apjának vak, üres szemébe.

Itt vagyok!

Ekkor a kísértet tárta ki karjait, és bár nem érintette meg Allanont, a druida érezte síri, fagyos ölelését. Fülében lassan formálódott szavakká az elcsigázott hang:

... A kör véget ér... A kör bezárul...

Allanon jéggé dermedt. Bár külön - külön, fájó részletességgel hallotta a szavakat, azok úgy nyúltak át egymásba, mint megszoruló bogok a kifeszített kötélen. Néma kétségbeeséssel hallgatta őket, úgy félt, mint még soha életében, végre megértve, mi lesz, minek kell lennie, mi következik.

Könnyek szöktek szúrós, fekete szemébe.

BRIN OHMSFORD ÉS RONE LEAR szótlan rémülettel figyelték, miként emelkedik föl a Hadeshorn mélyéből Bremen árnya. Borzongató hideg hasított beléjük, amelyet nem kósza széllökés okozott, hiszen szélcsend volt, hanem a szellem közeledése. Együtt nézték, miként áll Allanon elé a rongyolt váz, miként tárja karjait ölelésre, és vonja le magához a druida fekete alakját. Szavait nem hallhatták, mert mindent elnyelt a tóból fölszakadó, velőtrázó jajgatás. A szikla remegett és nyögött a talpuk alatt. Ha tehették volna, úgy elszaladnak, hogy hátra se néznek. Ebben a pillanatban bizonyosan tudták, hogy a halál jár közöttük.

Aztán egyszerre vége lett. Bremen árnya megfordult, lassan visszasüllyedt a zavaros vízbe. A jajszó a kin kétségbeesett vijjogásává erősödött, és félbeszakadt. A víz fortyogott és zubogott még egy rövid percig, aztán elsimult, csak a gyűrűk terjengtek rajta lomhán.

Keleten feltűnt a nap koronája a Sárkányfogak között. Ezüstszürke fény szűrődött át a fakuló árnyékokon.

Brin hallotta, amint Rone kiengedi a tüdejéből a levegőt. Megragadta az ifjú kezét. A Hadeshorn partján Allanon térdre roskadt, feje lehorgadt.

- Rone! - súgta Brin rekedten. Elindult. A felföldi megragadta a karját, mert eszébe jutott Allanon figyelmeztetése, de a lány kitépte magát, és leszaladt a tóhoz. A fiatalember utána iramodott. Együtt futottak a druidához, megálltak a csúszkáló kavicson, lehajoltak Allanonhoz. A druida szeme csukva volt, sötét arca vértelen. Brin megfogta az egyik nagy kezet; hideg volt, akár a jég. Allanon mintha önkívületbe esett volna. A lány tétova pillantást vetett Rone-ra. A felföldi vállat vont . Brin nem törődött vele. Megfogta a szálas férfi vállát, és gyengéden megrázta.

- Allanon! - szólította halkan.

A pillák megremegtek, a sötét szem kinyílt. A lány egy pillanatra belelátott. Fejvesztett, iszonyú kétségbeesést látott, félelmet és hitetlenséget. Annyira megrendült, hogy sietve hátralépett. Majd minden eltűnt Allanon szeméből, csak a düh maradt.

- Megmondtam, hogy ne mozduljatok! - Indulatosan fölállt.

Brin ügyet sem vetett a haragjára. - Mi történt, Allanon? Mit láttál?

A druida egy darabig hallgatott. Tekintete a sötétzöld tavon tévedezett. Lassan megrázta a fejét. - Apám - súgta.

A lány a felföldire nézett. Rone elkomorodott. Brin újra próbálkozott, könnyedén megérintette a druida köpenyének ujját.

- Mit mondott?

Allanon ráemelte tengermély fekete szemét. - Hogy fogy az időnk, völgy leánya. Hogy minden oldalról űzetünk, és űzetni fogunk mindvégig. Hogy a vég elrendeltetett, de nem árulja el, mi az. Ennyit hajlandó mondani: hogy eljön a vég, hogy te látni fogod, és ügyünkben egyszerre vagy megmentő és pusztító.

- Mit jelent ez, Allanon? - meredt rá a lány.

- Nem tudom - rázta meg a fejét a druida.

- Ezt a segítőkészséget! - Rone fölegyenesedett, és elfordította tekintetét a hegyekre.

Brin nem vette le a szemét a druidáról. Volt itt még valami.

- Mi mást mondott még, Allanon? De a druida ismét csak a fejét rázta. - Semmit. Ez volt minden.

Brin tüstént tudta, hogy hazudik. Történt még valami apa és fia között, valami sötét rettenet, amit Allanon nem bír elárulni. Megborzongott. Baljós előjelnek tekintene, hogy apjához és dédapjához hasonlóan őt is olyan célra fogják felhasználni, amelyet nem ért.

Gondolatai visszatértek Allanon szavaihoz. Megmentő és pusztító, imigyen szólott a szellem. Hogy lehet ez?

- Még egy dolgot mondott - szólalt meg Allanon hirtelen, de Brin azonnal érezte, hogy nem ezt titkolta. - Paranor a Mordrémek kezén van. Szétzúzták zárjait és megtörték a varázst, amely kapuit őrizte. Két napja esett el. Most kutatják át csarnokait, keresve a Druidakrónikákat és az ősök titkait. Amit megtalálnak, arra használják, hogy gyarapítsák hatalmukat. - Ránézett a fiatalokra. - Márpedig előbb-utóbb megtalálják, ha nem állítják meg őket. Nem szabad engedni, hogy ez megtörténjék!

- De ugye nem tőlünk várod, hogy megállítsuk őket? - kérdezte Rone gyorsan.

Allanon összehúzta fekete szemét. - Nincs más.

A felföldi elvörösödött. - Egyáltalán hányan vannak ott?

- Tucatnyi rém és egy század gnóm.

- És mi fogjuk megállítani őket? - hüledezett Rone. - Te, én és Brin? Mi hárman? Egész pontosan hogyan kellene csinálnunk?

Iszonyú harag lobbant a druida szemében. Rone Leah érezte, hogy egy lépéssel messzebb ment a kelleténél, de már nem táncolhatott vissza. Keményen megvetette a lábát, és nem rettent meg a szálas embertől.

- Te az első perctől kételkedtél bennem, Leah hercege! - mondta Allanon. - Eddig elviseltem, mert félted a lányt, és azért jöttél velünk, hogy őt védelmezd, de tovább nem! Nekem ne vitasd tovább a célt és a kényszerűséget, amelyet látok! Különben is értelmetlen, ha eleve szemben állsz velem!

A felföldi nem hátrált. - Én nem veled szemben állok, Allanon, hanem Brin mellett. Ahol ez a kettő ütközik, ott Brin mellett vagyok.

- Akkor maradj is mellette! - mennydörögte Allanon, és kitépte a felföldi hátára szíjazott hüvelyből Leah kardját. Rone falfehér lett, bizonyosra vette, hogy a szálas druida meg akarja ölni. Brin fölsikoltott és ugrott volna közéjük, de Allanon tiltóan fölemelte a kezét. - Ne közelíts, völgy leánya! Ez a kettőnk dolga Leah hercegével!

Szúrósan, ridegen meredt Rone-ra. - Megvédenéd őt, felföldi, úgy, ahogy én? Ha módodban állna, megtennéd érte, amit én?

A Rone arcára kövült rémületen átütött a kemény elszántság.

- Meg!

Allanon bólintott. - Akkor neked adom a hatalmat, hogy így tehess!

Nagy keze megmarkolta Rone karját, és lependerítette a fiatalembert a Hadeshorn partjára. Visszaadta neki Leah kardját, és a sötétzöld vízre mutatott.

- Mártsd meg a pengét a vízben, Leah hercege! - parancsolta. - De a kezed és a markolat bele ne érjen! Halandó testnek a Hadeshorn egyetlen csöppje is halál!

Rone Leah tanácstalanul meredt rá.

- Tedd, amit mondtam! - csattant föl a druida.

Rone összeszorította a fogát. Fokozatosan markolatig merítette Leah pengéjét a gyűrűző vízbe. A kard nem ütközött ellenállásba, mintha a tónak nem lenne feneke, a part egy merőleges szakadék szélét jelentené. Amikor megérintette a vizet, a Hadeshorn gyöngyözni kezdett, halkan sziszegett és bugyborékolt, mint mikor savval maratják a fémet. Rone megriadt, ám keményen tartotta a vízben a kardot.

- Elég - szólt a druida. - Húzd ki.

Rone óvatosan kiemelte a tóból a kardját. A csiszolt acélpenge megfeketedett; a Hadeshorn vize megtapadt rajta, és úgy kígyózott, mintha élne.

- Rone! - suttogta a lány iszonyodva.

A felföldi mereven kinyújtott karral tartotta a kardot, és nem bírta levenni tekintetét a vízről, amely a vason örvénylett és hullámzott.

- Erősen tartsd! - parancsolta Allanon, és fölemelte fekete palástos karját. - Ne moccanj, Leah hercege!

Kék tűz lövellt ujjaiból, kápráztató, vékony vonalban. Végigszaladt a pengén, perzselt, égetett, felgyújtotta a vizet és vasat, összeolvasztotta őket. A kék tűz vakítóan lobogott, a markolat mégsem forrósodott át. Rone Leah elfordította a tekintetét, ám fogása nem lazult.

A következő pillanatban vége lett; a tűz kialudt, a druida karja lehanyatlott. Rone Leah a kardjára pillantott. A penge élesen, megtisztultan, feketén ragyogott.

- Nézd meg közelebbről, Leah hercege! - parancsolta Allanon.

Az ifjú engedelmeskedett. Brin ugyancsak a fegyver fölé hajolt. Együtt tekintettek a fekete tükörbe. A vas mélyén sötétzöld fénytócsák örvénylettek lustán. Allanon közelebb lépett.

- Élet és halál mágiája olvadt egybe. Ez a hatalom most már a tied, felföldi; te felelsz érte. Ugyanolyan oltalmazója vagy Brin Ohmsfordnak, mint én. Ugyanolyan erődnek kell lennie, mint nekem. Ez a kard megadja neked.

- Hogyan? - kérdezte Rone halkan.

- Mint a világ minden kardja, ez is véd és vág, de nem húst, vért, vasat vagy követ, hanem varázslatot, a Mordrémek gonosz varázslatát, amely megtörik ezen a pengén. Ezt vállaltad. Mostantól pajzsnak kell lenned Brin előtt, amíg utatok véget nem ér. Te leszel ennek a lánynak az oltalmazója. Én tettelek azzá.

- Miért... miért adnál nekem... ? - hápogta Rone. De a druida megfordult és otthagyta őket. Rone bambán bámult utána. - Ez nem tisztességes, Allanon! - rikoltott Brin váratlan indulattal a távolodó alak után. - Miféle jogon...

Nem fejezhette be. Ijesztő robbanás hallatszott, fölkapta Brint, majd a völgy kövéhez csapta. Allanont nyomtalanul elnyelte a vörös tűz örvénye.

MÉRFÖLDEKKEL DÉLEBBRE a fáradtságtól sajgó testű Jair Ohmsford átbukdácsolt a sötét éjszakából a hajnal kísértetiesen ködös félhomályába. Az erdő és a feketeség eltűnt, félrehúzták, mint egy titáni függönyt, és beköszöntött az új nap. Üres volt és irdatlan, akár egy szörnyűséges sírbolt, sűrű köde elborította a világot. Jairtól ötven méterre kezdődött, és azon túl nem volt semmi. A fiú az álmosságtól bambán bámulta a ködfalban eltűnő, zöldes vízzel és foltosra korhadt fával szegélyezett csapást, és semmit sem értett.

- Hol vagyunk? - motyogta.

- A Ködlápnál - dünnyögte mellette Settengő. Jair bután meredt a gnómra, aki ugyanolyan tompán nézett vissza. - Túlságosan levágtuk a kanyart, betévedtünk egy teknőbe. Vissza kell mennünk, hogy kerülhessünk.

Jair bólogatott, miközben megpróbálta gondolatait összeszedni. Hirtelen mellette termett Garet Jax, feketén, némán. Hideg, érzéketlen pillantása megállapodott a fiún, majd a posványra siklott. Némán bólintott Settengőnek. A gnóm sarkon fordult. Garet Jax szemén nem látszott fáradtság.

Egész éjszaka gyalogoltak a Feketetölgy-erdő végeláthatatlan útvesztőjében, amelyre a völgylakó már csak homályosan emlékezett, mint a kimerültségbe fulladó idő elmosódó töredékére. Csak a nyakassága tartotta talpon. Egy idő után már nem is félt. Eltompult benne az üldözés fenyegetése. Úgy rémlik, járás közben alhatott, mert semmire sem emlékezett. Illetve dehogy is aludt, csak kutyagolt...

Egy kéz visszarántotta, mert túlságosan közel csámborodott az ingoványhoz.

- Nézz a lábad alá, völgylakó! - figyelmeztette Garet Jax.

Jair makogott valami válaszfélét és bukdácsolt tovább. - Hálni jár bele a lélek! - hallotta Settengő dörmögését. Senki sem válaszolt. A fiú megdörgölte a szemét. Settengőnek igaza van. Alig maradt ereje. Már nem bírja sokáig.

De bírta. Úgy rémlett, órák óta gázol a ködön és a szürke félhomályon át, vakon baktatva a tömzsi Settengő után, a nesztelenül suhanó Garet Jax mellett. Elveszítette az időérzékét, csak azt tudta, hogy még mindig megy. Egyik lépés a másik után, egyik lábat a másik elé. Külön erőfeszítés volt minden alkalommal. És az ösvény még mindig nem ért véget.

Amíg...

- Átkozott latyak! - motyogta Settengő, és akkor felrobbant a mocsár. Víz és nyálka lövellt a magasba, átáztatta a riadt völgylakót. Érdes, velőtrázó üvöltés törte meg a hajnali csöndet, és irdatlan valami bukkant föl, úgyszólván Jair orra előtt.

- Tuskólakó! - rikoltotta Settengő.

A fiú riadtan hőkölt vissza a mocsárlét záporozó, hatalmas, pikkelyes lény elől, amelynek a pofája mintha egyetlen, agyarakat meresztő tátott szájból állt volna, és karmos manccsal kapott feléje. Rémülten akart menekülni, de fáradtságtól zsibbadt lába nem engedelmeskedett. A monstrum a völgylakó fölé tornyosult, árnyékától elsötétült a félhomályos világ, és orrfacsaróan büdös párát fújt a fiúra.

Akkor valami elrántotta a szörny karmaitól, olyan erővel, hogy Jair elesett. Mintegy bódulatban látta Settengőt, ott állt, ahol az imént ő, és rövid kardjával eszeveszetten odacsapott a nyúlkáló behemótnak. Ám a kard szánalmasan gyönge fegyvernek bizonyult. A monstrum kiverte a gnóm markából, a penge pörögve elszállt. A következő pillanatban a karmos mancs megragadta a gnómot.

- Settengő! - rikoltott Jair, és megpróbált feltápászkodni.

Szemmel alig látható gyorsasággal szökkent előre Garet Jax, feldöfte fekete botját a fajzat tátogó pofájába, és mélyen belenyomta a garat lágy húsába. A tuskólakó felüvöltött kínjában, összekattantotta állkapcsát, darabokra törve a botot. Elhajította Settengőt, és a torkán akadt szilánkok után kapkodott.

Garet Jax kirántotta rövid kardját, szélsebesen felpattant a szörny vállára, elkerülve a markolászó mancsot. Tövig beledöfte kardját a tuskólakó torkába, amelyből sötét vér buggyant, majd leugrott. Ez már komoly seb volt. A tuskólakó fájdalmas bőgéssel, lomhán megfordult, és visszatoccsant a sötét párába.

Settengő szédelegve, nehézkesen tápászkodott. Garet Jax a fiúnál termett, és gyorsan fölsegítette. Jair az ámulattól tágra nyílt szemmel bámulta.

- Még sose... sose láttam ...ilyen gyorsaságot! - makogta.

Garet Jax mintha nem is hallotta volna. Galléron ragadta a völgylakót, és bevonszolta a fák közé. Settengő utánuk futott.

Szempillantás alatt kiürült a tisztás.

VÖRÖS TŰZ lobogta körül a druidát, elborította karmazsin lángnyelveivel, gonoszul izzott a szürke hajnalban. Brin, aki elszédült és félig megvakult a robbanástól, üggyel - bajjal feltérdelt, és elernyőzte a szemét. A druida görnyedten gubbasztott a völgy csillámló fekete szikláján, halványkék fényharanggal tartva vissza a lángokat. Ez a pajzsa, gondolta Brin; ez védi a pusztulástól.

Fejvesztetten kereste, kitől jön ez az iszonyat, és meg is találta, alig húszméternyire. Magas alak rajzolódott feketén a fölkelő nap sápadt arany hátterére, kinyújtott kezéből ontva a vörös lángokat. A lány azonnal tudta, mi az. Mordrém! Nesztelenül követte, észrevétlenül utolérte őket, és lesújtott a druidára. Allanon nem készült föl, csak az ösztönei védték meg az életét.

Brin fölpattant, vijjogva sikoltozott a fekete támadóra, de az meg se moccant, a tűzoszlop sem lohadt. A lángok egyenletes sugárban ömlöttek a gubbasztó druidára, körültáncolták, süvítve ostromolták a halványkék védőpajzsot, amely még kitartott. A tükörfényes kövek karmazsin fényt vetítettek az égre, Shale völgye vérré vált.

Ekkor előrerontott Rone Leah, a lány elé szökkent, és összehúzta magát, mint az ugrásra készülő vadállat.

- Ördög! - süvöltötte haraggal.

Meglendítette Leah fekete acélját, e pillanatban nem gondolva rá, kinek segít, kiért kockáztatja életét ily készségesen. E pillanatban Menion Leah dédunokája volt, olyan gyors és vakmerő, mint az ősapa. Az ösztön maga mögé utasította az okoskodást. Századok óta elporladt ősök csatakiáltásával támadott.

- Leah! Leah!

Beugrott a tűzbe, lesújtó kardja átszelte az Allanont fogva tartó gyűrűt. Az üvegként tört szét, szilánkokban pattogott vissza a görnyedő druidáról. A Mordrém keze még mindig ontotta a lángot, ám a rőt hajú felföldi kardja úgy rántotta magához, mint mágnes a vasat. Ropogva futott végig a tűz a fekete acélon, de meg sem érintette Rone kezét, mintha a kard magába szívta volna. A herceg, a Rém és a druida között, magasra emelte Leah kardját, amelynek pengéjén bíbor tűz táncolt.

Allanon fölállt, oly feketén és félelmetesen, mint a lény, amely becserkészte, immár szabadon a lángok béklyójától. Vékony karja fölemelkedett, ujjaiból kirobbant a kék tűz, telibe találta a Mordrémet. A járkáló a levegőbe emelkedett, és úgy esett hanyatt, mintha faltörő kossal taszították volna meg. Fekete köntöse lobogott, néma vijjogása vérfagyasztóan visszhangzott Brin elméjében. Ismét kilövellt a druidatűz, és a fekete lény szempillantás alatt porrá omlott.

A tűz kialudt, füstbodrokat és hamut hagyva maga után. Csend lett Shale völgyében. Leah kardja lehanyatlott, a fekete vas éles csendüléssel hullott a kőre. Rone Leah feje lehorgadt, hűdött pillantása a lányt kereste. Brin hozzásietett, átölelte, magához szorította.

- Brin - suttogta az ifjú. - Ez a kard... a hatalom... Nem tudta befejezni. Allanon szikár keze gyöngéden megfogta a vállát.

- Ne félj, Leah hercege! - csitította fáradtan. - A hatalom valóban a tied. Megmutattad. Valóban oltalmazója vagy a völgy leányának - és legalább ebben az egy esetben nekem is.

Keze vonakodva levált az ifjú válláról, és a szálas ember elindult az ösvényen, amely a Shalevölgybe hozta őket. - Egyedül volt - szólt vissza a fiataloknak. - Ha több is jött volna, már itt lennének. Gyertek, itt végeztünk!

- Allanon! - kiáltott utána Brin.

- Gyere, völgy leánya! Fogy az időnk! Paranornak szüksége van a segítségre, amelyet adhatunk. Azonnal oda kell mennünk!

Kapaszkodni kezdett a lejtőn, hátra se nézett. Brin és Rone Leah csendes beletörődéssel követték.

X.

DÉLRE JÁRT AZ IDŐ, mire Jair és társai kikeveredtek a Feketetölgy-erdőből a hullámzó rónaságra. Északon dombok voltak, délen síkság, de ők nem álltak meg gyönyörködni. Az ájulás kerülgette őket a kimerültségtől. Addig mentek, amíg találtak egy oltalmazó iharfa-pagonyt, amelynek dús lombját lángvörösre színezte az ősz ujja, és néhány perc múlva már aludtak is.

Jair nem tudta, hogy gondolt-e valamelyik társa őrködésre, mialatt ő aludt, mindenesetre Garet Jax rázta föl késő délután. A fegyvermesternek nem volt ínyére, hogy ily közel legyenek a Ködláphoz és a Tölgyerdőhöz, biztonságosabb helyet akart keresni éjszakára. Miután a Csatadomb-alföld bővelkedik a saját rémségeiben, a kis csapat átkerült az északi dombságra. A félnapos alvástól felfrissülten majdnem éjfélig gyalogoltak, mire nyugovóra tértek egy elvadult gyümölcsösben. Ezúttal Jair ragaszkodott hozzá, hogy felváltva őrködjenek.

Másnap továbbmentek észak felé. Késő délutánra megérkeztek az Ezüst-folyóhoz, amely nyugat felé hömpölygött erdős partok és sziklazátonyok között. A halványuló napfény szikrákat gyújtott a tiszta vízen. Az utazók órákig követték a folyót kelet felé, az Anar irányába. Mire beesteledett, messzire elmaradt a Tölgyerdő és a Ködláp. Nem találkoztak vándorokkal, gnómoknak vagy fekete járkálóknak se látták nyomát. Úgy tűnt, hogy legalábbis átmenetileg biztonságban vannak az üldözőktől.

Most is éjfélre járt, mire találtak a magas parton egy mélyedést, ihar-és diófák árnyékában, ahol letáboroztak. Megkockáztattak egy kis tüzet, olyanra rakták, hogy ne füstöljön, meleg vacsorát ettek, aztán leheveredtek, és nézték, miként omlik hamuvá a parázs. Tiszta, meleg este volt, sorra bújtak elő a csillagok, és hunyorgó, gyémántos mintákba álltak össze az ég sötét függönyén. Körülöttük éjszakai madarak daloltak, rovarok zümmögtek, a távolban halkan mormolt a sebes futású folyó. Az avar és a száradó aljnövényzet édesen illatozott a sötétben.

- Hozok egy kis fát - közölte váratlanul Settengő hosszas hallgatás után, és nehézkesen föltápászkodott.

- Segítek! - ajánlotta Jair.

A gnóm mérgesen sandított rá. - Kértem? Magam is elbírom a fát, fiú. Dohogva elcsörtetett a sötétségbe. Jair visszadőlt, keresztbe fonta karjait. Ez jellemző hármójuk kapcsolatára, amióta elkezdődött az utazás - mindenki hallgat, és amit mondanak, abból se csorog a nyájaskodás. Garet Jaxnál nem is fontos. Eleve hallgatagnak született, tőle senki se várja, hogy egyéni ízekkel fűszerezze a társalgást. Viszont Settengő szószátyár fickó; nála nyugtalanító ez a szófukarság. Jairnak sokkal jobban tetszett a korábbi Settengő, a nagyszájú vagány, aki majdnem olyan volt, mint egy érdes modorú nagybácsi. Ugyancsak megváltozott; magába zárkózott, és olyan elutasítóan viselkedett, mintha egyáltalán nem lenne ínyére, hogy a völgylakóval kell utazgatnia.

Bizonyos értelemben így is van, tűnődött Jair. Végül is Settengő nem akart velük jönni. Kizárólag azért vállalkozott rá, mert ő felpiszkálta az önérzetét. És most tessék, gnóm létére kísérgetnie kell egy kölyköt, aki a foglya volt, és egy másikat, aki egy szemernyit sem bízik benne, egyedül azért, hogy épségben eljuttassa őket egy néphez, amely háborúban áll a gnómokéval. Talán sose ugrik bele a kalandba, ha Jairt segítve el nem árulja a saját faját, aminek következtében most alig több kitagadottnál.

Aztán ott a tuskólakó dolga. Settengő oly vitézül sietett Jair segítségére, amit a völgylakó azóta sem értett. Önző konformisták nem szoktak így viselkedni. És lám, mi történt? A gnóm nem bírta elkergetni a tuskólakót, kis híján maga is áldozatul esett, Garet Jax segítségére szorult. Ez fájhat neki. Settengő nyomolvasó, márpedig azok önérzetes emberek. A nyomolvasók szoktak megvédeni másokat, nem fordítva.

A tüzecske szikrazáport fröccsentett. Jair fölrezzent. Garet Jax, aki négyméternyire támaszkodott egy kidőlt vén fa törzséhez, ugyancsak odapillantott. Furcsa szeme összeakadt Jairéval, és a fiúnak ismét arra kellett gondolnia, miféle ember lehet ez a fegyvermester?

- Szeretném még egyszer megköszönni, hogy megmentettél attól a valamitől a Ködlápon - mondta, miközben felhúzta a térdét.

Garet Jax tekintete visszatért a tűzhöz. Jair figyelte egy darabig, és azt próbálta eldönteni, nem kellene-e még valamit mondania.

- Kérdezhetek valamit? - nyögte ki végül.

A fegyvermester egykedvűen vállat vont.

- Miért mentettél meg egyáltalán? Nemcsak attól a dologtól a Lápon, de a Tölgyerdőben is, amikor a gnómok foglya voltam? - A szúrós szem olyan hirtelenséggel fúródott beléje, hogy Jair hadarni kezdett, azt se tudva, mit mond. - Mármint nem egészen értem, miért kellett ezt csinálnod. Elvégre nem ismersz. Mehettél volna a magad útján.

- Mentem is - vont vállat Garet Jax.

- Hogy érted?

- Az én utam történetesen a te utad volt. Így értettem.

Jair összevonta a szemöldökét. - Azt se tudtad, hová visznek! - Keletre. Hova máshova tartana fogollyal egy gnóm őrjárat?

A fiú homlokán elmélyültek a ráncok. Ezzel nem vitatkozhatott. Am még ez sem elég indok arra, hogy miért fáradozott a fegyvermester az életmentéssel.

- Még mindig nem értem, miért mentettél meg - mondta makacsul.

A fegyvermester halvány mosolyra húzta a száját. - Nem látszom különösebben emberszeretőnek, igaz?

- Nem azt mondtam.

- Nem is kellett. Különben igazad van, mert nem is vagyok az.

Jair bizonytalanul bámulta.

- Azt mondtam, nem vagyok az - ismételte Garet Jax. Ajkáról eltűnt a mosoly. - Ha az lennék, nem sokáig maradtam volna életben. Márpedig az életben maradáshoz értek legjobban.

Hosszú csend támadt. A völgylakónak semmi sem jutott eszébe. A fegyvermester föltámaszkodott, előrehajolt, hogy közelebb legyen a tűz melegéhez.

- Csakhogy te érdekelsz... - Tekintete visszatért a fiúhoz. - Úgy vélem, ezért mentettelek meg. Érdekelsz, pedig már nem sok olyan dolog van, amire kíváncsi lennék...

Elhallgatott, hideg elutasítás ült a szemében, de egy pillanat alatt eltűnt. - Jöttél, megkötözve, fölpeckelt szájjal, egy állig fölfegyverzett gnóm őrjárat kíséretében. Nagyon különös volt. A gnómok féltek tőled. Ez fölkeltette a kíváncsiságomat. Tudni akartam, mi az benned, amitől ennyire megijedtek. - Vállat vont. - Így hát úgy döntöttem, veszem a fáradságot a kiszabadításodhoz.

Jair nagy szemekkel nézte. Kíváncsiság? Ezért sietett a segítségére Garet Jax. - kíváncsiságból? Nem, gondolta azonnal, nem csak erről van itt szó!

- A mágiától ijedtek meg - mondta hirtelen. - Akarod látni, hogy működik?

Garet Jax tekintete visszatért a lángokhoz. - Talán majd később. Az út még nem ért véget - mondta látszólag a legteljesebb érdektelenséggel.

- Ezért viszel Culhavenbe? - unszolta Jair.

- Részben.

Sokatmondóan elnémult. A fiú kényelmetlenül sandított rá.

- Mi a másik része?

A fegyvermester nem válaszolt. Még csak nem is nézett a völgylakóra. Hátradőlt, a fatörzsnek támaszkodott, összehúzta magán fekete köpenyét, és a tüzet bámulta. Jair más megközelítéssel próbálkozott. - És Settengő? Neki miért segítenél? Hagyhattad volna, hogy a tuskólakó elvigye. - Hagyhattam volna - sóhajtott Garet Jax. - Akkor boldogabb lennél?

- Dehogy lennék. Hogy érted ezt?

- Úgy veszem észre, te eleve beskatulyáztál olyan embernek, aki egyedül akkor tesz valamit, amikor haszna van belőle. Nem kellene elhinned mindent, amit hallasz. Fiatal vagy, nem ostoba.

Jair elvörösödött.

- Csak mert nem nagyon kedveled Settengőt.

- Nem ismerem eléggé ahhoz, hogy kedveljem vagy utáljam - felelt Garet Jax. - Az tény, hogy nemigen vagyok odáig a gnómokért, viszont ez kétszer is vállalta a veszélyt miattad. Ez pedig érdemessé teszi a megmentésre. - Szeme a fiúra villant. - Egyébként te húzol hozzá, és nem szeretnéd, ha baja esnék. Igazam van?

- Igazad.

- Hát, már egymagában ez elég érdekes, nem gondolod? Mint mondtam, kíváncsi vagyok rád.

Jair tűnődve bólogatott.

- Én is rád.

Garet Jax elfordult.

- Helyes. Akkor legalább mindkettőnknek lesz mivel elfoglalnia a gondolatait, amíg Culhavenbe érünk.

Részéről ezzel befejezte a dolgot. Jair sem szólt többet. Egyáltalán nem találta kielégítőnek a magyarázatot, de világosan látta, hogy ma este már úgysem szedheti ki Garet Jaxból, miért mentene meg a gnómot vagy őt. A fegyvermester olyan rejtély volt, amelyet nem lehetett könnyen megfejteni.

A tűz már csaknem leégett, amiről Jairnak eszébe jutott, hogy Settengő fáért indult, de még mindig nem tért vissza. Egy darabig töprengett, nem kellene-e tenni valamit a tárgyban, majd ismét megszólította Garet Jaxot.

- Szerinted nem esett baja Settengőnek? Már elég rég elment. A fegyvermester megrázta a fejét. - Tud az vigyázni magára. - Felállt, szétrúgta a parazsat, eloltva a lángokat. - Egyébként sincs már szükség a tűzre.

Visszatért a kidőlt fa mellé, magara csavarta köpenyét, és pillanatok alatt elaludt. Jair némán hevert egy darabig, hallgatta a fegyvermester szuszogását, és bámulta a sötétséget. Végül ő is beburkolózott a köpenyébe, és elhelyezkedett. Kicsit még mindig nyugtalankodott Settengő miatt, de úgy vélte, Garet Jaxnak van igaza: a gnóm tud vigyázni magára. Különben is, hirtelen elálmosodott. Mélyen beszívta az éjszakai levegőt, és behunyta a szemét. Gondolatai ide-oda csapongtak egy darabig, majd megállapodtak Brinen, Roneon és Allanonon. Merre járhatnak? Majd ez a gondolat is elhalványodott, és Jair álomba merült.

SETTENGŐ is gondolkozott, miközben az Ezüst-folyóra néző buckán ült, egy vén fűzfa árnyékában. Azon gondolkozott, hogy ideje a maga útját járnia. Idáig is azért jött, mert az a paniperda fiú beleugratta. Még hogy őt akarja lekenyerezni! Mintha ő odáig alacsonyodna, hogy kölyköktől fogadjon el sápot! Bár igaz, jó szándékkal tette. Őszintén kedvelni látszik a társaságát. Mint ahogy ő is kedveli a kölyköt. Jó kemény fából faragták.

Felhúzta a térdét, és átkulcsolta a karjaival. Ez akkor is bolond vállalkozás. Egyenesen besétál az ellenség táborába. Nem mintha őt személyesen bántották volna a törpék. Fütyül ő rájuk. Csakhogy pillanatnyilag háborúznak a gnóm törzsekkel, és nem valószínű, hogy ebben a helyzetben az ő érzelmei sokat nyomnának a latban. Látják rajta, hogy gnóm, és ez elég nekik.

Megrázta a fejét. Túlságosan nagy a kockázat. Ráadásul egy ilyen mitugrászért, aki maga se tudja, mit akar! Mellesleg azt ígérte, hogy az Anar határáig kíséri a fiút, és most valószínűleg ott járnak. Holnap estére alighanem elérik az erdőt. Részéről ő elvégezte a dolgát.

Nohát akkor. Nagy lélegzetet vett és föltápászkodott. Ideje távozni. Így élte az életét - a nyomkeresők így szokták. A fiú kezdetben talán lógatja az orrát, de majd túlesik rajta. Különben sem történhet baja, amíg Garet Jax vigyáz rá. Az a helyzet, hogy talán jobb is így.

Bosszúsan csóválta a fejét. Miért hívja Jairt fiúnak? Idősebb, mint ő volt, amikor elhagyta az otthonát. Tudna vigyázni magára, ha rákényszerülne. Tulajdonképpen nincs szüksége rá, hogy Settengő vagy a fegyvermester vagy akárki oltalmazza, amíg ott van neki a mágiája.

Ekkor elbizonytalanodott, és még egyszer végiggondolta a dolgot. Persze, így a mágiáról sem tud meg semmit. Elég baj. Érdekelte a varázslat, hogy a fiú hangja miként... Nem, ő már döntött! Keletföldi gnómnak semmi keresni valója a törpéknél. Maradjon ki-ki a pereputtyánál. Bár ő most már azt sem teheti. Legokosabb, ha visszaoson a táborba, fogja a motyóját, átkel a folyón, és elindul észak felé, a határvidékre.

Összeráncolta a homlokát. Talán csak az van, hogy a völgylakó annyira olyannak látszik, mint egy kisfiú...

Ess már túl rajta, Settengő! Sarkon fordult és eltűnt az éjszakában.

ÁLMOK SZÖKŐÁRJA zúdult az alvó Jair Ohmsfordra. Lovon nyargalt hegyen-völgyön, pusztákon, sötét, mély erdőkön át, fülében süvöltött a szél. Brin mellette vágtatott, éjhaja hihetetlenül hosszan úszott utána. Nem beszéltek, mégis tudták, mire gondol, mit érez a másik. Vágtáztak sohasem látott, vad, végtelen tájakon. Körülöttük veszedelmek ólálkodtak: egy mocsárbűzös, hatalmas tuskólakó; kajánul vigyorgó, sárga képű, gonosz gnómok; Mordrémek, amelyek arctalanul, testetlenül, hátborzongatón nyúltak feléjük a sötétségből. De voltak mások is, formátlan szörnyetegek, amelyeket nem lehetett látni, csak érezni, ám így még ijesztőbbek voltak minden látható arcnál. E gonosz fajzatok fogcsattogtatva kapkodtak utánuk karmos mancsaikkal, és a szemük izzon, mint szénparázs a legfeketébb éjszakában. Le akarták rántani Jairt és Brint a nyeregből, hogy ízekre szaggassák őket. Ám túlságosan lomhák voltak, mindig késtek egy percet, és a gyors lovak addigra tovarepítenék a testvéreket.

Ám ettől nem lett vége a hajszának, holott minden vadászatot befejeznek egyszer. Ez időtlen idők óta folyt a végtelenbe nyúló vidéken. Noha űzőiknek sohasem sikerült utolérniük őket, mindig jöttek mások, amelyek lapítva lestek rájuk. A testvérek először ujjongtak: szilajok vagyunk, szabadok, állunk elébe minden fenyegetésnek! Csakhogy egy idő után megváltozott valami. A változás alattomos fokozatossággal osont feléjük, míg végül egész lényükbe bevette magát. Nem volt neve. Azt sugdosta, hogy ebben a versenyben úgysem győzhetnek., mert maguk elől futnak, és a világ leggyorsabb lován sem menekülhetnek el. Nézzenek magukba, súgta a hang, és meglátják az igazságot...

Repülj!, süvöltötte Jair, és gyorsabb futásra ösztökélte hátasát. De a hang egyre suttogott, az ég egyre sötéteden, a táj megfakult, minden szürke len és halon. Repülj!, sikoltotta a fiú. Megfordult, hogy megkeresse Brint, mert érezte, hogy valami baj történt. Szeme láttára kelt életre az iszonyat, és Brin nem volt sehol; mert legyőzték és felfalták, behabzsolta a sötétség szörnyetege... szörnyetege...

Pillái fölpattantak. Arca verejtékben ázott, átizzadta a ruháját. Fölötte szelíd csillagok hunyorogtak, csend és béke volt az éjszakában, ám az álom még mindig kísértette, beleégett az agyába. Észrevette, hogy ismét ég a tűz, a lángok ropogva falják a fát. Valaki megrakta.

Settengő... ?

Ledobta köpenyét, felült, körülnézett. Settengő sehol. Garet Jax mélyen aludt. Semmi sem változott, kivéve a tüzet. Ekkor egy alak lépett elő az éjszakából, egy kortól meghajlított, vénséges-vén, törékeny, fehér ruhás aggastyán.

Ezüstfehér haj és szakáll folyta körül ráncos, kedves arcát. Botra támaszkodott. Amikor a fénybe ért, szelíden elmosolyodott és megállt.

- Üdvözöllek, Jair - mondta.

- Üdvözöllek - bámult rá a völgylakó.

- Tudod-e, hogy az álom lehet látomás is, amely megmutatja a jövőt? Valamint figyelmeztethet, hogy mitől óvakodjunk.

Jair mukkanni se tudott. Az öregember óvatosan tipegve megkerülte a tüzet, odajön a fiúhoz, és vigyázva leereszkedett a földre. Olyan gyenge volt, hogy egy erős szél elfújhatta volna.

- Ismersz, Jair? - kérdezte. Hangja lágyan zsongott a csöndben. - Engedd szóhoz az emlékezetedet.

- Én nem... - kezdte a fiú, de elakadt a szava. Mintha valahol mélyen kinyílt volna egy ablak az agyában, máris tudta, ki ül mellette.

- Mondd ki a nevemet - mosolygott az öregember.

Jair nagyot nyelt. - Te vagy az Ezüst-folyó királya.

- Az vagyok, akinek nevezel - bólintott az aggastyán. - Valamint a barátod is vagyok, mint ahogy barátja voltam apádnak és a dédapádnak, akik azt tekintenék életük értelmének, hogy a földet szolgálják.

Jair némán meredt rá. Hirtelen eszébe jutott az alvó Garet Jax. Nem fog felébredni a fegyvermester... ?

- Alszik, amíg mi beszélünk - felelt a kimondatlan kérdésre az Ezüst-folyó királya. - Ma éjszaka senki sem háborít bennünket, élet gyermeke.

Gyermek?, sértődött meg Jair, ám indulatát tüstént lehűtötte a király arcáról sugárzó szelídség, jóság, szeretet. Erre az öregemberre nem szabad haragudni, duzzogni; őt csak tisztelni szabad.

- Figyelj most rám! - súgta az ősöreg hang. - Szükségem van rád, Jair! Legyen gondolataidnak szeme és füle, hogy megérthess!

A külvilág elolvadt, a völgylakó lelkében képek kezdtek formálódni. Hallotta, hogy az öregember beszél, és fojtott, szomorú hangja ad életet annak, ami Jairnak megjelent.

Anar erdeit látta, és az óriási Ravenshorn-hegységet, amely feketén, ridegen hasított a bíbor alkonyatba. A sötét sziklaormok közön kanyargott az Ezüst-folyó vékony, fényes pántlikája. Jair követte a folyót a hegyekbe, amíg meg nem találta a forrását egy égig érő, magányos csúcson. A csúcson állt egy kút, amelyet a szikla mélyéből felszökő forrás vize táplált, és a kútfőből buzgott föl a nyugat felé tartó, nagy folyó.

De volt itt még más is, nem csak a kút és a torony. A hegycsúcs alatt sötétségbe és párába burkolózó sziklaszurdok ásított. A szurdokból hosszú, keskeny csigalépcső vezetett a csúcsra. A lépcsőn Mordrémek vonultak sötét, sunyi céllal. A csúcsra érve felsorakoztak, és letekintenek a forrásra. Majd egyszerre előreléptek, és megérintették a vizet, amely legott mételyes len és bűzös, a legtisztább kristályból rút feketére változott. Így folyt alá a hegyekből, hatolt át Anar őserdein, hol a törpék laknak, amíg meg nem érkezett az Ezüst-folyó királyához és Jairhoz...

Megmérgezték!, sikoltotta egy hang a völgylakó lelkében. Az Ezüst-folyót megmérgezték, és a föld meg fog halni... A képek hussanva eltűntek. Ismét a ráncos arcú, szelíden mosolygó öregembert látta.

- A grádicson, amelyet ők Croagh-nak neveznek, kúsztak föl a Mordrémek a Maelmord bugyraiból az Égi Forráshoz, honnan az Ezüst-folyó élete fakad - suttogta a király. - Egyre töményebb len a méreg, és ma már a vizek végromlása fenyeget. Jair Ohmsford, ha ez megtörténik, az Anar mélyétől a Szivárvány-tóig meghal minden élet, amelyet a vizek táplálnak és szolgálnak!

- De miért nem akadályozod meg? - kérdezte dühösen a völgylakó, összerázkódva a szomorú emléktől. - Miért nem mész oda, és fékezed meg őket, mielőtt késő lenne? Te csak hatalmasabb vagy náluk!

Az Ezüst-folyó királya felsóhajtott. - A magam földjén én vagyok az út és az élet. De csak itt. Ezen túl nincs erőm. Megteszem, ami tőlem telik, hogy tisztán tartsam a vizeket az Ezüst-folyó országában, de a földekért, amelyek ezen túl terülnek el, nem tehetek semmit. Ahhoz sincs elég erőm, hogy a végtelenségig közömbösítsem a kitartóan szivárgó mérget. Előbb-utóbb kudarcot vallok.

Elhallgatott. Merően néztek egymásra a lángok lobogó fényében. Jair lázasan törte a fejét.

- Hát Brin? - rikkantotta. - Odamennek Allanonnal, ahonnan a Mordrémek hatalma ered, épp azért, hogy megtörjék! Ha ez sikerül, nem szűnik meg egyben a mérgezés is?

Az öregember a fiú szemébe nézett. - Gyermek, én láttam álmaimban a nővéredet és a druidát. El fognak bukni. Levelek ők a szélben. Mindkettő odavész.

Jairban megfagyott a vér. Bambán meredt az öreg királyra. Brin odavész, nem jön vissza soha többé...

- Nem! - mormolta rekedten. - Nincs igazad!

- Meg lehet menteni - szólt a szelíd hang. - Te megmentheted. - Hogyan? - súgta Jair. - El kell menned a testvéredhez. - De nem tudom, hol van! - Oda kell menned, ahova ő tart. Téged választottalak, hogy menj oda helyettem, légy a föld és a földi élet megmentője. Szálak fűznek össze valamennyiünket, ám ezek a szálak összegubancolódtak. Az a szál, amelyet te tartasz kezedben, fogja megoldani a csomót.

Jair nem értette, mire céloz az aggastyán, de nem is érdekelte. Ő csak Brinnek akart segíteni.

- Mondd el, mit kell tennem!

Az öregember bólintott. - Először is ide kell adnod a Tündérköveket.

A Tündérkövek! Nem elfelejtkezett róluk megint! Holott éppen a Kövek mágiájára van szüksége, hogy megtörje a Mordrémek varázserejét, és elűzzön minden gonoszt, amelyet a járkálók küldhettek ellene.

- Működésre tudod bírni őket? - kérdezte, miközben sietve előhalászta a szütyőt az ujjasa alól. - Meg tudod mutatni, hogy kell felszabadítani a hatalmukat?

Ama király megcsóválta a fejét. - Nem tudom. A Tündérkövek hatalma nem a tied, csakis azé, akinek önként adták a mágiát, márpedig te nem ajándékba kaptad.

Jair csüggedten hátradőlt. - Akkor mitévő legyek? Mi hasznuk a Köveknek, ha... ?

- Nagyon nagy a hasznuk - szakította félbe a király gyengéden. - Előbb azonban ide kell adnod őket. Önként.

A fiú rábámult. Amióta az öregember megjelent, ez volt az első perc, amikor habozott hinni a szavának. Élete kockáztatásával csempészte ki otthonról a Tündérköveket, vigyázott rájuk, egyedül azért, hogy segítsen megvédeni családját a Mordrémektől. Most pedig arra kérik, hogy adja ki a kezéből egyetlen komoly fegyverét! Hogy tehetne ilyet?

- Add ide őket nekem - ismételte a halk hang. Jair még egy percig tusakodott önmagával, majd lassan átnyújtotta az Ezüst-folyó királyának a köveket.

- Jól van! - dicsérte az aggastyán. - Erős jellemed és józan ítéleted méltó eleidhez! Ezekért a tulajdonságokért választottalak. Ezek a tulajdonságok fognak megtartani.

Elrejtette a Tündérköveket a köntöse alá, és egy másik tarsolyt vont elő.

- Ebben a tasakban van az Ezüstpor, amely új életre kelti az Ezüst-folyó vizét. El kell vinned az Égi Forráshoz, és bele kell szórnod a mérgezett vízbe. Amint megtetted, a folyó tiszta lesz újra. Utána meg kell találnod a módját, hogy nővéredet visszaadd önmagának.

Visszaadni Brint önmagának? Jair megrázta a fejét. Mit akar ezzel az öregember? Az Ezüst-folyó királya mintha ismét olvasott volna a gondolataiban. - El fog szakadni önmagától. A tied legyen a hang, amely segít neki, hogy rátaláljon a visszaútra. Jair még mindig nem értette, és már kezdett volna kérdezősködni, ám az öregember megcsóválta a fejét.

- Figyelj arra, amit mondok! - Kinyújtotta vékony karját, és a fiú tenyerébe helyezte az Ezüstpor tasakját. - Most össze vagyunk kötve. Feladatot cseréltünk, így tehát a mágiánkat is kicserélhetjük. Te nem tudod használni a saját mágiádat, én se az enyémet. Ennél fogva megtartom a tiédet, és neked adom az enyémet. - Keze újra eltűnt köntöse redői között. - Három a Tündérkövek száma, egy a szellemnek, egy a testnek, egy a szívnek; ölelkező varázs adja a Kövek hatalmát. Tehát háromszoros varázslat jár értük. Elsőnek ez.

Ezüstláncra fűzött kristály tündökölt a kezében. A fiúnak adta. - A szellemnek a látókristály. Dalolj neki, és megmutatja nővéred arcát, akárhol is legyen. Használd, amikor tudnod kell, mit tesz. És szükséged lesz a tudásra, mert előbb kell odaérned az Égi Forráshoz, mintsem ő leszállna a Maelmordba.

Jair vállára tette a kezét. - A testnek az erő, hogy végig tudd járni az utat, amely Keletre vezet, és szembeszállhass a rád fenekedő veszedelmekkel. Erő, amelyet megtalálsz társaidban, mert nem leszel egyedül az úton. Tehát egy csipet mágia mindegyiknek. Itt kezdődik, és itt végződik. - Az alvó Garet Jaxra mutatott. - Amikor legnagyobb a szükség, ő mindig segít. Oltalmaz mindvégig, amíg oda nem érsz az Égi Forráshoz.

Ismét visszafordult a fiúhoz. - A szívnek pedig, gyermek, az utolsó varázslat - egy kívánság, amelynek a legnagyobb hasznát veszed. Egyetlenegyszer folyamodhatsz a Kívánságdalhoz úgy, hogy valóságot ad, és nem káprázatot. Ez a varázslat fogja megmenteni a nővéredet. Akkor használd, ha az Égi Forrásnál állsz.

Jair megcsóválta a fejét. - De hogyan használjam? Mit kell tennem?

- Nem mondhatom meg neked azt, amit magadnak kell eldöntened - válaszolta az Ezüst-folyó királya. - Miután beleszórtad az Ezüstport az Égi Forrás medencéjébe, és megtisztul a víz, vesd utána a látókristályt. Ott megkapod a választ.

Előrehajolt, felemelte törékeny kezét. - De vigyázz! Még azelőtt kell odaérned, hogy testvéred leereszkedne a Maelmordba! Meg van írva, hogy ezt kell tennie; a druida jól mérte föl a varázserejét. Ott kell lenned, amikor ez történik!

- Ott leszek - súgta Jair, és a markába szorította a látókristályt.

Az öregember bólintott. - Nehéz munkát róttam rád. Most tőled függnek a földek és a fajok; ne hagyd cserben őket! De te bátor vagy, és igaz leszel. Mondd ki a szavakat, Jair.

- Igaz leszek - ismételte a völgylakó.

Az Ezüst-folyó királya körülményesen feltápászkodott. Szellemként derengett az éjszakában. Hirtelen nagy fáradság rohanta meg Jairt, meleg zsibbadásként áradt el az ereiben.

- Benned van belőlem a legtöbb - hallotta valahonnan messziről az aggastyán halk hangját. - A mágia tesz ilyenné, élet gyermeke. Minden változik, csak az nem, hogy a múlt malma őrli ki a jövőt. Dédapáddal is így volt, apáddal is; veled is így lesz.

Alakja halványodott, úgy foszlott szét, mint füst a lángok fényében. Jair utána bámult, de annyira alhatnékja volt, hogy összemosódott a szeme előtt a világ.

- Ha fölébredsz, minden úgy lesz, mint azelőtt. Most aludj békességgel, gyermekem. Jair szófogadóan behunyta a szemét, és elaludt.

XI.

VIRRADT, mire fölébredt. Ömlött a fény a felhőtlen kék égből, melegítette a hajnali harmattól nyirkos földet. Jair lustán nyújtózott. Sülő hús és kenyér illata csapta meg az orrát. Háttal a völgylakónak Garet Jax térdelt a tűz mellett, és reggelit készített. Jair körülnézett. Settengő sehol. Minden úgy lesz, mint azelőtt... Hirtelen eszébe jutott, ami éjszaka történt. Vigyázzülésbe vágta magát. Az Ezüst-folyó királya! Vagy csak álmodta? A kezére pillantott. Nem volt benne semmiféle látókristály. Mikor elaludt, a markában szorongatta, már ha létezett egyáltalán. Végigtapogatta maga körül a földet, majd a köpenyét. Kristály sehol. Akkor csakugyan álom volt. Sietve végighúzta kezét ujjasának zsebein. Az egyikben egy dudor a Tündérkövekre utalt - vagy a tasak lenne az Ezüstporral? - Keresel valamit? Hirtelen fölnézett. Garet Jax kíváncsian figyelte. A fiú hevesen csóválta a fejét. - Nem, csak... - habogta.

Ekkor fémes csillanás ütötte meg a szemét az ujjasa nyakkivágásából. A mellére szorította az állát, hogy jobban lássa.

Ezüstlánc volt.

- Kérsz enni valamit? - érdeklődött a fegyvermester.

Jair meg se hallotta. Hát mégse álmában történt, hanem igaziból! Pontosan az történt, amire emlékszik! Követte kezével az ujjasa alatt az ezüstláncot, és rátalált a végén a kristálygolyóra.

- Kérsz enni, vagy sem? - ismételte Garet Jax enyhe türelmetlenséggel.

- Igen .. .igen, kérek... - makogta Jair. A tűzhöz ment, letérdelt. A fegyvermester merített a kondérból egy tányérba, és a fiúnak nyújtotta az ételt. A völgylakó nekilátott az evésnek, lehetőleg igyekezve leplezni izgatottságát.

- Hol van Settengő? - kérdezte néhány perc múlva.

- Nem jött vissza - vonta meg a vállát Garet Jax. - Reggeli előtt végeztem egy kis felderítést. A nyomai a folyóhoz vezetnek, majd nyugat felé fordulnak. - Nyugat felé? - Jairnak torkán akadt a falat. - De hát az Anar nem arra van!

A fegyvermester bólintott. - Attól tartok, barátod úgy döntött, hogy elég sokáig kísért bennünket. Ez a baj a gnómokkal: nem túl megbízhatóak.

Jairba belesajdult a csalódás. Settengő csakugyan dönthetett úgy, hogy mostantól a maga útját járja. De miért kellett így elsompolyognia? Miért nem mondhatott legalább valamit? Némi töprengés után tovább erőltette az evést, és azért se törődött Settengővel. Ma reggel sürgősebb dolgai voltak.

Végiggondolt mindent, amit éjszaka hallott az Ezüst-folyó királyától. Küldetése van, amelyet teljesíteni köteles. El kell mennie az Anar mélyébe, a Ravenshorn-hegységbe, a Mordrémek barlangjába, meg kell másznia az Égi Forrásnak nevezett csúcsot, ami hosszú, veszélyes út, még egy képzett vadásznak is. Jair mereven nézte a földet. Elmegy, ez nem kérdés. Csak hát minden vagánysága és eltökéltsége ellenére is tudomásul kell vennie, hogy ő nem képzett vadász, egyáltalán, semmiben sem képzett. Tehát segítségre lesz szüksége. De honnan vegye?

Kíváncsian sandított Garet Jaxra. Ez az ember lesz az oltalmazód, mondta az Ezüst-folyó királya. Erőt adok neki, hogy szembeszállhasson a veszedelmekkel, amelyek utatokon fenekednek rátok. Ott lesz mindig, ha szükséged van rá.

Elkomorodott. És Garet Jax tudja ezt? Mert nem olyannak látszik. Az éjszakai öregember bizonyosan nem látogatta meg úgy, mint őt, máskülönben a fegyvermester már szólt volna. Ez azt jelenti, hogy Jair lesz kénytelen magyarázni. De miként beszélje rá a fegyvermestert, hogy tartson vele a legsötétebb Anarba? Egyáltalán miként győzze meg arról, hogy nem álmodott?

Még mindig ezen rágódott, amikor legnagyobb megdöbbenésére Settengő csörtetett ki az erdőből.

- Maradt valami a kondérban? - kérdezte harapósan.

Garet Jax szótlanul adott neki egy tányért. A gnóm a földre dobta a zsákját, a tűz mellé telepedett, és nem sajnálta magától se a kenyeret, se a húst. Nyúzottnak és ingerültnek tűnt, mint aki nem aludt éjszaka.

Észrevette, hogy a fiú bámulja.

- Mi olyan érdekes? - mordult rá.

- Semmi. - Jair elfordította a tekintetét, aztán visszafordította. - Csak azon tűnődtem, merre jártál.

Settengő a tányérja fölé hajolt. - Úgy döntöttem, hogy lemegyek a folyóhoz aludni. Ott hűvösebb. A tűznél túl meleg van. - Jair pillantása az eldobott zsákra tévedt. A gnóm fölkapta a fejét. - Vittem a zsákot is, mert egy kis felderítést akartam végezni folyás ellenében. Csak szükség esetére. Az ember sohase tudhatja... - Félbeszakította a mondatot. - Fiú, én nem tartozom neked elszámolással! Miért fontos, mit csináltam! Most itt vagyok, nem? Hagyj engem élni!

Dühösen folytatta a reggelizést. Jair a fegyvermesterre sandított, de azt mintha semmit sem vett volna észre. A völgylakó visszafordult a gnómhoz. Settengő természetesen hazudik, hiszen folyás irányában ment. Garet Jax megmondta.

Miért döntött úgy, hogy visszatér?

Hacsak...

Nyugalomra intette magát. Az ötlet olyan eszeveszett, hogy nem is érdemes foglalkoznia vele. És ha csakugyan az Ezüst-folyó királyának bűvereje bírta rá a gnómot a visszatérésre? Mert megteheti, úgy, hogy Settengőnek fogalma sincs róla, mi történik vele. Az öregember felmérhette, hogy Jairnak szüksége lesz egy nyomkeresőre - egy gnómra, aki mint a tenyerét, úgy ismeri Keletföldet.

Talán Garet Jaxot is az Ezüst-folyó királya küldte hozzá! A fegyvermester azért sietett a segítségére a Feketetölgy-erdőben, mert az aggastyán akarta így. Lehetséges ez? Ezért szabadította volna ki Garet Jax, nem is tudva, mi ösztökéli a tettre?

Hallgatott és hüledezett, egészen elfelejtve a reggelijét. Ez azt is megmagyarázná, miért olyan kelletlen a nyomkereső és a zsoldos katona, ha az indokaikról faggatják őket. Maguk sem értik egészen. De ha ez igaz, akkor ugyanilyen mesterkedés folytán került ide Jair is! Abból, ami vele történt, vajon mennyi írható az aggastyán számlájára?

Garet Jax befejezte a reggelizést, és eltaposta a tüzet. Fölállt Settengő is, némán vetette a hátára a zsákot. A fiú ideoda jártatta tekintetét a felnőtteken, azon töprengve, mit csináljon. Mert nem hallgathat így, mint egy kuka.

- Indulás! - intett neki Garet Jax. Settengő már a tisztás peremén járt. - Várj... csak egy percet várjatok! - A két ember megfordult, rábámult. - Előbb mondanom kell valamit!

Elmondott mindent. Nem így tervezte, de magyarázkodás közben egyik dolog adódott a másikból; mielőtt észbe kapott volna, már ki is tálalta az egész mesét. Beszámolt Allanon látogatásáról a Völgyben, az Ildatchról, Brinről és Rone Leahról, akik Keletre mentek a druidával, hogy megkeressék a Maelmord bejáratát, végül az Ezüst-folyó királyának megjelenéséről, és a küldetésről, amelyet Jairra bízott.

Amikor befejezte, hosszú csend támadt. Garet Jax visszatért a fatörzshöz, le:ült. Szúrósan nézett a fiúra szürke szemével.

- Nekem kell a védelmeződnek lennem? - kérdezte halkan.

- Ő mondta, hogy te leszel az - bólintott Jair.

- És mi lesz, ha másképp döntök?

- Nem tudom - rázta meg a fejét a völgylakó.

- Hallottam már bolond meséket, de ez a legbolondabb, amelyet volt balszerencsém elszenvedhetni! - rikkantotta váratlanul Settengő. - Mit akarsz ezzel a badarsággal? Mi a célja? Mert azt nem képzeled, ugyebár, hogy a jelenlevők közül bárki elhiszi egyetlen szavát?

- Higgy, amit akarsz, de akkor is ez az igazság! - kötötte meg magát Jair. - Az igazság! Mit tudsz te az igazságról? Még hogy az Ezüst-folyó királyával beszéltél! Még hogy mágiával ruházott fel! Mi meg már csak kutyagoljunk le a legsötétebb Anarba, egyenesen a fekete járkálók agyarai közé! A Maelmordba! Te megzavarodtál, fiú! Ez itt az egyetlen igazság!

Jair az ujjasa alá nyúlt, és elővette az Ezüstpor tasakját. - Ezt a port ő adta, Settengő! Meg ezt! - Kiakasztotta a nyakából az ezüstláncra fűzött látókristályt. - Látod? Itt van, amit tőle kaptam, úgy, ahogy mondtam! Nézd meg magad!

Settengő az égnek lökte a kezét. - Látni se akarom! Semmi dolgom vele! Egyáltalán mit keresek én itt? - Hirtelen sarkon fordult. - De egyet megmondok neked: el nem megyek az Anarba, ha mindjárt ezer kristállyal vagy egy hegyre való Ezüstporral csalogatsz! Találj valaki mást, aki megunta az életét, engem pedig hagyj békén!

Garet Jax fölállt. A fiúhoz lépett, elvette tőle a szütyőt, megoldotta a zsinórt, belenézett, aztán Jairra nézett.

- Ez olyan, mint a homok - közölte.

Jair is megnézte. Igen, ami a zacskóban volt, az pontosan úgy festett, mint a homok! Az állítólagos Ezüstporban nyoma sem volt ezüstös sziporkáknak. - Bár a szín persze lehet álcázás, védelmül a tolvajok ellen - tűnődött a fegyvermester szórakozottan.

- De csak nem hiszed... ? - hüledezett Settengő.

- Gnóm, én nemigen hiszek semmiben - vágott a szavába Garet Jax, majd ismét Jairra vetette szúrós pillantását. - Tegyük próbára a varázslatot. Vedd elő a látókristályt, és énekelj neki.

Jair tétovázott. - Nem tudom, hogy kell.

- Nem tudod? - vigyorgott Settengő. - Azt a hétszázát!

Garet Jax meg se rezzent. - Akkor itt az alkalom, hogy megtanuld.

Jair elpirult, és lesütötte a szemét a kristályra. Egy szavát sem hiszik. Bár nem nagyon hibáztathatja őket. Maga se hinné, ha nem vele esik meg a dolog. De megesett, és túlságosan meggyőző volt, hogy ne legyen igaz. Mély lélegzetet vett.

- Megpróbálom.

Az ezüstláncot az ujjai között lógatva tenyere öblébe fogta a kristályt, mintha töréstől féltené, és halkan énekelni kezdett. Nem tudta, mit kell énekelnie, vagy mivel tudja életre kelteni a kristályt. Szelíden, gyöngéden szólította, és kérlelte, hogy mutassa meg Brint.

A kristály csaknem azonnal válaszolt. Jair kis híján elejtette a golyót, olyan váratlanul lövellt ki belőle az eleven fény. Fehér villogással duzzadt egyre nagyobbra, míg akkorára nőtt, mint a gyerekek labdája. Garet Jax közelebb hajolt, feszült érdeklődéssel vékony arcán. Settengő is visszafelé araszolt a tisztás pereméről.

Hirtelen Brin Ohmsford gyönyörű, barna arca jelent meg a fényben, kopár hegyóriások előtt, az övékénél jóval barátságtalanabb hajnalban.

- Brin! - suttogta Jair.

Egy pillanatig azt képzelte, testvére válaszolni fog, olyan élő volt az arca a fényben. Ám Brin szeme távolra nézett, füle zárva maradt öccse hangjára. A látomás megfakult; Jair a nagy izgalomban abbahagyta a dalolást, és a kristályból kifogyott a varázslat. A fény is kialudt. A fiú oltalmazón borította tenyerét a golyóbisra.

- Hol volt ez? - kérdezte.

- Nem tudom biztosan -, csóválta a fejét Garet Jax. - Talán... - De nem fejezte be. Jair a gnómhoz fordult, ám Settengő is csak a fejét rázta. - Nem tudom. Túl gyorsan történt. Hogy csináltad ezt, fiú? A dallal, ugye? A mágiáddal.

- És az Ezüst-folyó királyának mágiájával - tette hozzá a völgylakó sietve. - Most már hiszel nekem?

Settengő mogorván rázta a fejét. - Nem megyek az Anarba - dünnyögte.

- Szükségem van rád, Settengő!

- Nincs szükséged. Ilyen mágiával senkire sincsen szükséged. - A gnóm elfordult. - Dalold be magad a Maelmordba, mint a testvéred. Jair fojtott dühvel visszarejtette a kristályt és a szütyőt az ujjasa alá. - Akkor magam megyek! - közölte indulatosan.

- Arra egyelőre nincs szükség. - Garet Jax a vállára kanyarította a zsákját, és nekivágott a tisztásnak. - Először gondoskodunk róla a gnómmal, hogy ép bőrrel eljuss Culhavenbe. Ott elmondhatod a történetedet a törpéknek. Mostanra a nővéred és a druida vélhetőleg áthaladtak Culhavenen, vagy ha nem, a törpék bizonyosan hírt kaptak róluk. Mindenesetre nézzünk utána, van-e Culhavenben valaki, aki érti is, amit most meséltél.

Jair a fegyvermester után rúgtatott. - Ezzel most azt akarod mondani, hogy kitaláltam az egészet? De figyelj már rám egy kicsit! Miért tennék ilyet? Mi okom lenne? Tessék, mondjad!

Garet Jax mentében kapta föl a völgylakó köpenyét - pokrócát, és odadobta a fiúnak.

- Ne pazarold az idődet arra, hogy felvilágosítasz, miket gondolok - felelte nyugodtan. - Majd ha kigondoltam, veled is közölni fogom.

Bementek a fák közé, követték az Ezüst-folyó partján a kelet felé vezető csapást. Settengő addig bámulta őket, míg el nem tűntek. Darabos sárga képe utálkozó fintorba torzult. Aztán fölkapta a csomagját, és az orra alatt morogva igyekezett társai után.

XII.

BRIN OHMSFORD, Rone Leah és Allanon majdnem három napja lovagoltak a paranori Öregtorony irányába. Lassan, fáradságosan haladtak a meredek suvadások, keskeny szorosok, fojtogató őserdők zord vidékén, a hosszú, tekervényes úton, amelyet a druida választott. Viszont ezen az úton nem ólálkodtak gnómok, Mordrémek és egyéb gonoszok, amelyek a gyanútlan vándorra fenik fogukat; épp ezért esett rá Allanon választása. Erősen elszánta magát, hogy akármit kelljen eltűrniük az északra vezető úton, nem kockáztatja többé a lány életét. Így hát nem vitte be őket a Királyok Csarnokába, mint egykor Shea Ohmsfordot, mert ehhez hátra kellett volna hagyniuk lovaikat, és gyalog kellett volna keresztülmerészkedniük a kazamatákon, az ősi királyok nyugvóhelyén, ahol tőrbe vezethet minden lépés, és szörnyek lesik a betolakodót. Nem is a Rabb-síkságon át akart eljutni a Jannisson-hágóhoz, mert azon a nyílt terepen könnyen felfedezték volna őket, és túlságosan is közel kerültek volna Keletföld erdeihez és az ellenséghez, amely elől ki akartak térni. Inkább nyugatnak vezette őket a Mermidon mentén azon a sűrű erdőn át, amely Shale völgyétől Tyrsis városáig borítja el a Sárkányfogak tövét. Addig lovagoltak nyugatnak, amíg elérték a magas Kennon-hágót, amely mérföldeken át fúrta bele magát északi irányban a Sárkányfogakba, és a paranori vadonban ért véget. A harmadik nap hajnalán lovagoltak ki a Kennonból a völgybe, egy téliesen hideg, borús, vasszürke és vaskemény hajnalon. Libasorban léptettek a keskeny hágóban, sivár, terméketlen sziklafalak közön, ahol mintha megszűnt volna az élet. Mélyen le kellett hajtaniuk a fejüket, olyan dühös szél szaggatta a csupasz követ. A mélyben fenyegetően sötétlett az erdő, amely körülzárta a druidák erődjét. Ritkás, kavargó köd takarta az Öregtorony csúcsát.

Lovaglás közben Brin Ohmsford pillanatra sem szabadult attól az előérzettől, hogy nagy baj közelít. Ez a balsejtelem, mert helyesebb volt így nevezni, Shale völgye óta kísérte. Sunyi céltudatossággal osont a nyomában, akár egy árnyék, csúfondáros rosszindulattal figyelte, megfoghatatlanul lapított a sziklák hasadékaiban, vagy szökkent egyik búvóhelyről a másikra. Oly sötét és hideg volt, akár a vidék, amelyen vándoroltak. A lány görnyedten ült a nyeregben, megpróbált magába gyűjteni minden meleget a lovaglóköpeny vastag redőiből, hagyta, hogy hátasa a maga feje után menjen a keskeny ösvényen, és mint ólomnehezéket vonszolta maga után szorongását.

Úgy gondolta, hogy főleg a Rém okozza a balsejtelmet, sokkal inkább, mint a zord nap, mint vezetőjének, a druidának sötét szándéka vagy az új keletű félelem a Kívánságdal hatalmától. A druida megnyugtatta, hogy nincs több Rém. De akkor is, hogy ez a fekete, gonosz fajzat, amely nesztelenül közelít, gyorsan és rettenetesen támad, ily hirtelenséggel omoljon hamuvá és semmivé! Mintha a halálból szökött volna át az életbe, hogy ugyanoda térjen vissza, arctalanul, alaktalanul, jellegtelenül, és főleg rémítően!

Lesznek még. Hogy hányan, azt nem tudta, nem is akarta tudni. Nyilván sokan vannak, és mind őt keresi. Érezte. Minden Mordrém - akárhol legyenek, akármely sötét dolgokban mesterkedjenek - őt fogja keresni! Csak egy, mondta a druida. Ám az az egy megtalálta őket; és ha egy megtalálhatta, megtalálják a többiek is! Miként lehet, hogy épp az az egy bukkant a nyomukra? Allanon ellegyintette a kérdéseit, amikor faggatni kezdte. Véletlen, mondta. Valamilyen módon rábukkant a nyomukra, követte, és azt a pillanatot választotta a támadásra, amikor úgy vélte, hogy a druida meggyengült. Ám Brin ugyanennyire valószínűnek tartotta, hogy a fajzat azóta követte a druidát, amióta az elmenekült Keletföldről. De ha így van, akkor előbb Árnyasvölgybe kellett mennie! Jairhoz! Különös, de nemrég, miközben a szél, a hideg, a töprengés magányába burkolózva ereszkedett lefelé a kanyargós ösvényen, egy rövid, futó pillanatra öccse érintését érezte a hajnali szürkeségben. Olyan volt, mintha Jair őt keresné, szeme valamiként áthatolna a közöttük terpeszkedő távolságon, és akkor találná meg őt, amikor kibukkan a Sárkányfogak égig érő ormai közül. De aztán eltompult az érintés élménye, és Jair olyan távol került, mint a ház, amelynek őrzésére Brin otthon hagyta.

Aggódott a fiúért. Akármit mondjon Allanon, lehetséges, hogy a Mordrém először Árnyasvölgybe ment, és megtalálta Jairt. A druida csak legyint, ám benne nem lehet feltétlenül megbízni. Annyit árul el a titkaiból, amennyit tudatni óhajt belőlük, szemernyivel se többet. Mindig is így viselkedett az Ohmsford családdal, azóta, hogy először állított be Sheához.

Újból a Shale völgyében lezajlott eseményekre gondolt, amikor Allanon találkozott Bremen árnyával. Valami történt közöttük, valami rettenetes, amit a druida titkol. Bármennyire bizonygatja az ellenkezőjét, megtudott valamit, ami feldúlta, sőt megrémítette. Lehet ennek a tudásnak köze Jairhoz?

Nem hagyta nyugodni a gondolat. Úgy érezte, a druida akkor sem szólna neki, ha arról szerzett volna tudomást, hogy Jairral történt valami. Brin Ohmsfordot semmi sem térítheti le a küldetés útjáról, amelyen Allanon elindította! Eltökéltségében ugyanolyan sötét és félelmetes volt, mint az ellenség, amelyet le akarnak győzni - és Brin pontosan úgy félt tőle, akár a Mordrémektől. Még mindig magánkívül volt, ha arra gondolt, amit Rone-nal művelt a druida.

Rone Leah szereti őt; lehet, hogy nem beszélnek róla, de szavak nélkül is tudják. Ezért vállalkozott az útra, hogy mindig legyen Brin mellett valaki, akiben bízhat. Allanont nem tartja alkalmasnak erre a szerepre. De a druida kiforgatta Rone szándékát, és ugyanakkor belefojtotta a bírálatot. Kesztyűt dobott Rone-nak, kétségbe vonva a maga választotta oltalmazói szerepet, és amikor kihívását elfogadták, önmaga alacsonyabb fokozatú változatává varázsolta a felföldit, bűverővel ruházva föl Leah kardját.

Viharvert vén ereklye volt az a kard, alig több jelképnél, amelyeket Rone azért viselt, hogy emlékeztesse a bátorságra és lelkierőre, amelyet hagyományosan tulajdonítottak családjának. Ám a druida olyan fegyverré bűvölte, amellyel a felföldi talán elképzelt hőstetteket akar majd valóra váltani. Allanon átstilizálta a védelmező szerepét valamivé, aminek félelmetessége felülmúlja Brin és Rone összes elképzelését. Ez, amit az ifjúval művelt, el is pusztíthatja Rone Leaht.

- Még sohasem éltem át ilyet! - vallotta be a lánynak, amikor négyszemközt maradhattak az első estén az után, hogy elhagyták Shale völgyét. Szaggatottan beszélt, de felajzottan. Egy napra volt szüksége, hogy meg tudjon nyílni Brin előtt. - Valósággal robbant bennem az erő! Nem is tudom, mi bírt rá a cselekvésre, én csak cselekedtem! Láttam Allanont a lángok csapdájában, és cselekedtem! Éreztem a kard hatalmát, amikor belehasított a tűzbe! Része voltam a hatalomnak! Abban a pillanatban úgy éreztem, hogy nincs semmi, amit ne tehetnék meg! Semmi! - Arca kipirult az izgalomtól. - Brin, én most már a druidától se félek!

A lány szeme végigpásztázta a sötét erdőt, amely még mindig beburkolózott a barátságtalan őszi hajnal borongós ködfátyolába. Balsejtelme egy szökdécselő macska fürgeségével és ügyességével követte a kanyargós hágó sziklái között. Addig úgyse mutatja meg az arcát, amíg utol nem ér, gondolta Brin. Akkor pedig elpusztulunk. Tudom, hogy így lesz. A hang Jairról, Rone-ról, Allanonról, és mindenekelőtt a Mordrémekről sutyorog a gondolataim között. Rébuszokról pusmog, amelyeket nem kötnek az orromra, titkokról, amelyek a nappal nyomasztó szürkeségében és a jövő setét ködében várakoznak.

El fogunk pusztulni. Ahányan csak vagyunk.

DÉLIG LOVAGOLTAK a rengetegben, és lovagoltak egész délután, kanyarogtak a borulatban és a ködben, tűlevelek szőnyegén léptettek hatalmas fák alatt és fojtogató bozótban. Sivár erdő volt, élettelen és színtelen, rideg, akár a vas, a sötétbarna levelek összepöndörödtek a hidegtől, mintha nagyon megijedtek volna valamitől. Valaha farkasok portyáztak az erdőben, óriási szürke toportyánok, védték Paranort mindenkitől, aki át merte lépni a druidák országának határát. Ám a farkasok réges-rég eltűntek, mára csupán a sivár csend maradt, és a haldoklás mindent elborító érzése.

Már esteledett, amikor Allanon intett a két fiatalnak, hogy álljanak meg. Elfárasztotta őket az egész napos lovaglás, minden izmuk fájt. Kikötötték a lovakat egy tölgyesben, a hatalmas fákhoz, de csak kevés vizet és abrakot adtak nekik, nehogy kólikát kapjanak, azután gyalog indultak tovább. A homály egyre sűrűsödött, ahogy közeledett az éjszaka, a csendet fölváltotta valami távoli, fojtott moraj. A druida magabiztosan vezette őket, látszott, hogy ismeri a környéket, egy pillanatig sem habozott, hogy hova lépjen. Suhant a fák és bokrok között a három alak, olyan némán, mint az árnyak, beleolvadva az estébe.

Mit fogunk tenni?, töprengett Brin. Allanon melyik sötét tervét fogjuk szolgálni ezen az éjszakán?

A fák szétváltak. Paranor szirtje meredeken szökkent föl a szürke homályból. A szikla tetején állt a kőből és vasból emelt ősi erőd, a Druida Öregtorony. A gigászi épület csúcsa a sötét eget verte, gyökerei a föld méhéig nyúltak. Az Öregtoronyból és a sziklahegyből hallatszott a moraj, amelyre fölfigyeltek. Ahogy közeledtek, úgy erősödött a gépek szakadatlan, mély dübörgése. Kísértetiesen vereslő fáklyák izzottak a keskeny, vasrácsos ablakokban, mint megannyi sátáni szempár, füstjük ködlepellé olvadt össze. Valaha, egy fényes, ígéretes korban, druidák jártak az Öregtorony csarnokaiban. Az az idő elmúlt, ma már csupán gnómok és Mordrémek járják Paranort.

- Hallgassatok ide! - súgta váratlanul Allanon. A fiatalok közelebb hajoltak. - Hallgassátok meg, amit mondok, és ne kérdezzetek! Bremen árnya figyelmeztetett. Paranor a Mordrémek kezébe esett, akik az elrejtett Druidakrónikákat keresik, hogy még erősebbek lehessenek! Máskor is megtörtént, hogy ellenség foglalta el Paranort, de mindannyiszor visszahódították. Ezúttal nem lehetséges, mert ez most minden dolgok végét jelenti. Lezárul egy kor, Paranornak el kell tűnnie a földről.

Brin és a felföldi csak bámult. - Miket beszélsz, Allanon? - kérdezte a lány felindultan.

A druida szeme megvillant a sötétségben. - Azt, hogy ez után az éjszaka után az én életemben és a ti életetekben - és a gyermekeitek, sőt talán az unokáitok életében - nem születik ember, aki betehetné a lábát a druidák Öregtornyába. Mi leszünk az utolsók. Bemegyünk az Öregtoronyba az alsó járatokon át, amelyekről még nincs tudomásuk a kutató gnómoknak és Mordrémeknek. Odamegyünk, ahol évezredek óta lakozik a druidák hatalma, és azzal a hatalommal elzárjuk az erődöt az emberiség elől. Sietnünk kell, mert ma éjszaka meg kell halnia mindennek, aki az Öregtoronyban vagyon, még nekünk is, ha lomháknak bizonyulunk. Az erő megidézése után kevés idő marad, hogy elmenekülhessünk szökőárja elől!

- Nem értem - csóválta meg a fejét Brin. - Miért kell ezt tenni? Miért lesz tilos belépni Paranorba ez után az éjszaka után? És a munkád?

Allanon gyöngéden megérintette a lány arcát. - Azt elvégeztem, Brin Ohmsford.

- De a Maelmord.. . az Ildatch .. .

- Amit itt teszünk, nem segíti küldetésünket. - Brin alig hallotta a druida hangját. - Amit itt teszünk, az más célt szolgál.

- És ha fölfedeznek? - szólt közbe Rone.

- Kivágjuk magunkat - felelte Allanon. - Ezt kell tennünk. Ne feledd, a te dolgod, hogy Brint védd. Ne álljatok meg, akármi történjék! Amint megidéztem a varázst, hátra ne nézzetek, és ne lassítsatok! - Előrehajolt, hogy beesett arca közelebb legyen a felföldihez. - Azt se feledd, hogy kardodat immár eltölti a druida mágia. Semmi sem állíthat meg, Leah hercege. Semmi!

Rone Leah ünnepélyesen bólintott. Ezúttal nem kérdőjelezte meg, amit hallott. Brin lassan csóválta a fejét. Balsejtelme gúnyolódva szökdécselt előtte.

- Völgy leánya! - szólította a druida. Brin fölpillantott. - Ne távolodj el Leah hercegétől és tőlem! Hadd takarjunk el minden veszélytől. Semmit se tégy, amivel kockáztatod az életedet. A te biztonságod a legfontosabb, mert tőled függ az Ildatch pusztulása. Ez a küldetés reád vár, és végre kell hajtanod. - Két keze leereszkedett Brin vállára. - Érts meg valamit: itt hagynom téged nem biztonságos, holott szívesebben tenném. Kisebb a veszély, ha velünk jössz az Öregtoronyba. Ma éjszaka a halál röpköd ebben az erdőben. Nem szabad a közeledbe férkőznie.

Elhallgatott, hogy a lány válaszolhasson. Brin lassan bólintott. - Én nem félek - hazudta. Allanon hátralépett. - Akkor kezdjük. Most pedig csönd legyen! Addig egy szót se, míg nem végeztünk! Árnyként tűntek tova az éjszakában.

XIII.

OSONT ALLANON, Brin és Rone Leah a vadon útvesztőjében. Kitartóan, fürgén kerülgették a fákat, amelyek veremcsapda fekete vastüskéiként meredtek az égnek. Néma csend volt az erdőben. Az éjszakai ég, amelyen alacsonyan szálltak a felhők, fenyegetően tekintett le rájuk az ősz kezétől félkopaszra csupált ágak között. Az erőd tornyaiban haragos vörösen lobogtak a fáklyák. Brin Ohmsford félt. Egyfolytában a balsejtelem sutyorgott a fülébe, ő pedig hangtalan kétségbeeséssel sikoltozott válaszul. Fák és bokrok ágai cikáztak körülötte. Menekülj, gondolta, menekülj ettől a dologtól, amely fenyeget! De nem, addig nem, amíg nem végeztünk, addig nem... Zihálva kapkodta a levegőt, és fázott, hiába melegedett ki az erőfeszítéstől. Üresnek érezte magát, és iszonyúan egyedül volt. Megérkeztek a szirt lábához, amelyen az Öregtorony épült. Allanon szálas alakja meggörnyedt az összpontosítástól, keze végigsuhant a kövön. Fél tucat lépést tett jobbra, és ismét megérintette a sziklát. Brin és Rone követte. A következő percben a druida fölegyenesedett és leengedte a kezét. Egy szikladarab elmozdult, sötét üreg ásított mögötte. Allanon intett a fiataloknak. Amint beléptek, a kőajtó bezárult. Egy darabig vakon ácsorogtak a sötétségben, hallgatták a közelben a druida neszezését. Éles fény lobbant, lángok kaptak egy szövétnek szurkos végébe. Allanon Brinnek nyújtotta a fáklyát, gyújtott egy másikat Rone-nak, egy harmadikat magának. Apró, zárt kamrában álltak, amelyből lépcső vezetett fölfelé. Allanon gyors pillantást vetett társaira, és kapaszkodni kezdett. Grádicsonként hatoltak egyre mélyebbre a szikla gyomrába, száz fokból ezer lett, de a lépcső még mindig nem ért véget. Alagutak keresztezték az aknát, ám ők nem tértek le a hosszú csigalépcsőről, csak haladtak kitartóan fölfelé a feketeségben. Meleg és száraz volt a levegő, valahol elöl egy kohó gépezete lüktetett kitartóan. Brin a rémületével viaskodott. A hegy olyan volt, mintha élne.

Eltelt még néhány hosszú perc, és ők megérkeztek a lépcső tetejére, egy vasveretes, nagy ajtóhoz, amelynek csuklópántjait a hegy kövébe mélyesztették. Megálltak, lélegzetük érdesen fűrészelt a csöndben. Allanon az ajtóhoz hajolt, megérintette a vaspántok szögecseit. Az ajtó fölpattant, és őket mellbe vágta a hang: a dugattyúk, emeltyűk, tolattyúk, szivattyúk harsogása, amely hullámként csapott ki a szűk járatba. Mintha egy elszabaduló gigász bömbölne. Száraz hőség perzselte arcukat, elszippantva előlük a hűvös levegőt. A druida körülkémlelt, majd besurrant az ajtón. A fiatalok eltakarták arcukat és követték.

A fűtőházban álltak, amelynek hatalmas, fekete gödre a föld tárnáiba vezetett. A gödörben folyamatosan mennydörgött a kohó masinériája, szította a föld természetes tüzeit, pumpálta a forró levegőt az Öregtorony kamráiba. A kazánt, amely a Boszorkánymester ideje óta szunnyadt, az ellenség ébresztette föl. Az ellenség, amely fönt várakozik. Idegtépő erővel érezték, hogy ők itt betolakodók. Allanon sietve elvezette őket az aknát körbepántoló, vasból készült, keskeny futóhídon a kamrából nyíló számos ajtó egyikéhez. Megérintette a vereteket, az ajtó kitárult a sötétségre. Fáklyáikat maguk előtt tartva, bukdácsolva menekültek a pokoli hőségtől, és belökték az apró ajtót.

Újabb járatba jutottak, amelyben hamarosan megérkeztek egy lépcsőhöz, és Allanon vezetésével kapaszkodni kezdtek, most már lassabban, elővigyázatosabban, mert cáfolhatatlanul érezték az idegenek közelségét. Így kanyarogtak fölfelé, fülüket hegyezve, a sötétségben...

Lent valahol ajtó csapódott nagy robajjal. A hármak megdermedtek a lépcsőn. A robaj visszhangja végiggyűrűzött a némaságban. Aztán semmi. Lopakodtak tovább.

A lépcső újabb ajtóban ért véget. Megálltak, hallgatóztak. Allanon megérintette a rejtett zárat, az ajtó feltárult. Átjáró nyílt belőle, az átjáró végében ajtó, az ajtó mögött újabb járat, lépcső, ajtó, járat. A titkos folyosók keresztül-kasul furkálták az ősi erődöt, feketén, üresen kígyóztak a falak között. Áporodott dohszag volt a pókhálós járatokban. Patkányok cikáztak előttük, parányi őrtállók módjára figyelmeztetve közeledésükre, ám az Öregtoronyban senki sem hallotta meg.

Hangok hallatszottak valamelyik csarnokból, a meglapuló behatolók közelében. Mély, tompa hangok voltak, fojtott mormolásuk hamarosan elnémult, de nagyon közel volt! Brin szája kiszáradt, torka elszorult. Szemét csípte a fáklyafüst, és várta, mikor morzsolja szét a kőszikla csapdája. A félsötét árnyékai között az ómen vigyorgott.

Majd az utolsó alagút is véget ért. Kőfal állta útjukat, a homály visszahúzódott fáklyáik elől. Nem volt több ajtó, nem vezettek folyosók sehová. Allanon tétovázás nélkül a falhoz lépett, közel hajolt a kőhöz, mintha fülelne, majd a fiatalokhoz fordult. Ujját ajkához emelte, és kissé félrehajtotta a fejét. Brin mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon. Tudta, mire figyelmezteti őket a druida: mindjárt belépnek az Öregtoronyba.

Allanon visszafordult a sima falhoz. Amikor megérintette a követ, feltárult egy kis rejtekajtó. Egyesével átbújtak rajta.

Apró, ablaktalan könyvtárszobában álltak, amelyben a por és a kor szaga lengett a szörnyű felfordulás fölött. A mennyezetig érő polcokról kirángatták, majd szétdobálták a könyveket. Megszaggatva, tépett lapokkal hevertek a padlón. A karosszékek kárpitozását fölhasogatták, a nádfonatú asztalt és a hozzá tartozó, magas támlájú székeket felborították. Még néhány padlódeszkát is fölfeszítettek.

Allanon a haragtól elsötétült arccal nézte a füstös fáklyafényben feltáruló rombolást. Szótlanul ment a túlsó falhoz, benyúlt az üres polc mögé, és megérintett valamit. A könyvespolc hangtalanul elfordult; boltíves, sötét fülke ásított mögötte. Intett a fiataloknak, hogy kint várjanak, belépett a sötétségbe, egy támpillérre erősített vas fáklyatartóba tűzte a szövétneket, és a jobb oldali falhoz lépett. Ezt a falat simára csiszolt gránitkockából építették, olyan szorosan összeillesztve őket, hogy se por, se levegő ne hatolhasson át közöttük. A druida könnyedén végigfuttatta ujjait a grániton.

Brin és Rone egy darabig figyelték a könyvtárból a druida munkálkodását, majd elkapták a tekintetüket. A sötétben vékony fénycérna rajzolt körül egy ajtót, amely a könyvtárszobából az Öregtorony csarnokaiba vezetett. Az ajtó mögül hangok hallatszottak.

A boltíves fülkében Allanon rányomta ujjai hegyét a gránitkockákra és fejét lehorgasztva összpontosított. Hirtelen sötétkék izzás lobbant ott, ahol ujjai megérintették a követ.

Az izzásból tűz gyúlt, amely hangtalan robbanással elnyelte a gránitot, fellobogott, majd kialudt. A fal helyén bőrkötésű, hatalmas fóliánsok sorakoztak polcokon: a Druida Krónikák.

A könyvtárszoba előtti folyosón a hangok közeledtek.

Allanon sietve kiemelte az egyik vaskos kötetet, letette a fülke közepén álló fa asztalra, és gyorsan végigpergette a lapokat. Szinte azon nyomban rátalált arra, amit keresett. A kódex fölé hajolt és olvasni kezdett.

A fojtott, reszelős hangok mellett most már csizmás lábak dobogása is hallatszott. Legalább fél tucat gnóm trappolhatott az ajtó előtt.

Brin hangtalanul lehelte Rone nevét. Szeme rémülten tágra nyílt a fényben. A felföldi pillanatnyi habozás után átadta fáklyáját a lánynak, és kivonta Leah kardját. Két lépéssel az ajtónál termen és elreteszelte.

A hangok és a dobogó lábak elhaladtak az ajtó előtt és mentek tovább. Egyet kivéve. Ez az egy megállt, és nyomkodni kezdte a kilincset. Brin hátrébb húzódott az árnyékban, és imádkozott, hogy az, aki odakint van, ne láthassa meg a fáklyája fényét, ne érezhesse meg a szagát, imádkozott, hogy az ajtó ne nyíljon ki. A zár zörgött még egy darabig, aztán az a valaki feszegetni kezdte az ajtót.

Rone Leah hirtelen elhúzta a reteszt, feltépte az ajtót, és egy meghökkent gnómot rántott be a könyvtárszobába. A gnómnak egyetlenegyet sikerült rikkantania, mielőtt elájult volna, mert a felföldi fejbe csapta Leah karjának markolatgombjával.

Rone kapkodva becsukta és elreteszelte a könyvtárszoba ajtaját, majd hátralépett. Brin hozzásietett. A boltíves fülkében Allanon visszahelyezte a polcra a kódexet, amelyet olvasott. Keze gyors kört írt le a Druida Krónikák előtt, és visszavarázsolta a gránitkő falat. Kikapta szövétnekét a tartóból, sietve elhagyta a fülkét, helyére tolta a bejáratot rejtő polcot, intett a fiataloknak, hogy kövessék, majd visszaosont a járatba, amelyen érkeztek. Egy pillanattal később valamennyien eltűntek a könyvtárból.

Ismét az alagutak útvesztőjében bujdokoltak, a két fiatalról szakadt a félelem és a kimerültség verejtéke. Mindegyre hangokat hallottak, amelyek fölcsaptak és elenyésztek; valahol a mélyben a fűtőház morgott fojtottan, akár a távoli égzengés.

Allanon ismét megállította őket. Újabb ajtóhoz értek, amelyet vastagon belepett a por és a pókháló. A druida némán intett, hogy oltsák el fáklyájukat a járat porszőnyegében. Újra be fognak lépni az Öregtoronyba.

Fáklyákkal megvilágított folyosóba kerültek a fekete vágatból. Rézen és lakkozott fán játszott a szövétnekek lángja. Bár az ősi erődben mindent elborított a por, még ez sem tompíthatta el mindenestül az Öregtorony ékességeit, amelyek fénysziporkákat lobbantottak az árnyékok között. A sötétségbe vesző, tölgyfa burkolatú folyosón faliszőnyegek váltakoztak festményekkel, a fülkékben egy másik kor kincsei pompáztak. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi a saját ajtócskájuk félfájához tapadva gyorsan körülnéztek. Sehol senki.

Siettek Allanon nyomában a félhomályos folyosón, surrantak egyik árnyékból a másikba, füstös fáklyaláng fénytócsáin át, csúcsívesen égnek iramodó, magas, ólomüveg ablakok előtt, amelyeken sötétszürke derengéssel nézett be az éjszaka. Különös csend volt az ősi vár csarnokaiban, mintha rajtuk kívül nem lenne élő az Öregtoronyban, csupán a gépek brummogását lehetett hallani. Brin tekintete a fáklyafényes ajtóra villant. Hol vannak a Mordrémek és gnóm szolgáik? összerázkódott, mert egy kéz nehezedett a vállára. Allanon visszarántotta egy sötét fülke árnyékába, amelyben kétszárnyú vasajtó rejtőzött.

Majd mintha csak a lány kimondatlan kérdésére adna választ, fülsértően éles kiáltás hasított az Öregtorony csendjébe. Brin megpördült a sarkán. A mögöttük levő könyvtárszobában rikoltoztak. A gnóm, akit Rone leütött, magához tért.

Mindenfelől lábak dobogtak a kőpadlón. Ordítás harsant. Rone Leah kardja sötéten villant a félhomályban, a felföldi maga mögé perdítette Brint. Allanonnak addigra sikerült kinyitnia a zárat; átrántotta a küszöbön a két fiatalt, és becsapta az ajtót.

Keskeny pihenőn álltak, füstös félhomályban; pislákoló fáklyák szegélyeztek egy csigalépcsőt, amely kígyóként tekergőzött egy sziklatömbökből emelt óriási torony belsejében. A torony fölfelé feketén, irdatlanul fúrta magát az égbe, lefelé feneketlenül zuhant a föld gyomrába. A pihenőn és a lépcsőn kívül semmi sem törte meg a fal simaságát, amely az árnyékból emelkedett ki és az árnyékban tűnt el.

Brin a vasajtónak vetette a hátát. Ez a torony rejtette a druidák szentélyét. Shea Ohmsford culhaveni útitársai azt hitték, hogy itt kell keresniük Shannara Kardját. Olyan volt, akár egy titáni kút, amely keresztülfúrta az egész földet.

Rone Leah egyet lépett a pihenő pereme felé, ám Allanon tüstént visszarántotta. - Közel ne menj, felföldi! - súgta sötéten.

Kint erősödött az ordítás. Futó lábak dübörögtek. Allanon a falhoz simulva elindult a lépcsőn.

- Maradjatok itt! - súgta.

Tiz-egynéhány fokkal följebb a lépcső széléig araszolt. Vékony keze begörbült ujjakkal bújt elő a sötét köntös alól. Szavakat mondott, dühtől elfúló szavakat, amelyeket a fiatalok nem értettek.

A torony kútjából éles szisszenés válaszolt.

Allanon lassan lejjebb engedte kezét, karomként görbülő ujjait. Gőz szivárgott keserű szájának szögleteiből, szeméből, füléből, még a kőből is, amelyen állt. Brin és Rone iszonyodva bámulták. A kút ismét sziszegett.

Kék tűz csapott ki Allanon kezéből, hatalmas lángcsóva, amely szikrauszályt húzva száguldott alá a feketeségbe. Lent vakítót lobbant, hirtelen gonoszul elzöldült, aztán kihunyt.

Váratlan csönd lett a toronyban. A vasajtó mögött tovább ordították a riadót, és dübörögtek a lábak, de a toronyban megszűntek a hangok. A lehorgasztott fejű Allanon a falnak tántorodott, és olyan görcsösen fonta keresztbe karjait, mintha szenvedne. A gőz már elpárologott belőle, de a kő, amelyen állt, és amelynek támaszkodott, mintha üszkösre égett volna.

Újra sziszegett a kút, és ez alkalommal a torony is belerázkódott a hangjába.

- Nézzetek bele a torkába! - szólt Allanon rekedten.

A felföldi és az árnyasvölgyi lány lekukkantott a pihenő széléről. A mélyben folyékony tűzként kavargó, zavaros zöld pára nyaldosta a torony falát, és hátborzongató rosszindulattal sziszegett. Lassan rátapadt a kőre, úgy folyt be eresztékeibe, akár a víz. Lassan kúszni kezdett fölfelé.

- Kijön! - suttogta Rone. Akár egy élőlény, kapaszkodott a pára a kőtömbökön. Araszonként lódította magát közelebb az emberekhez.

A druida lesietett a lépcsőn, visszarántotta őket a peremről, és egészen közel hajolt hozzájuk. Sötét szeme tűzként lángolt.

- Futás! - parancsolta. - Ne nézzetek hátra! Ne térjetek le! Fussatok az Öregtoronyból és a hegyből!

Hatalmasat taszított az ajtón, s kilépett a csarnokba. Mindenfelé gnóm vadászok nyüzsögtek; a durva sárga arcokra ráfagyott a döbbenet a druida láttán. Kék villám lobbant Allanon kinyújtott kezéből, lesújtott a gnómokra, félresöpörte őket, mint szélroham az avart. A megperzselt gnómok rémült rikoltozással menekültek a sötét bosszúálló elől. Előfeketéllett egy arctalan Mordrém is, de a kék tűz iszonyú erejű csapása hamuvá égette. - Futás! - ordított Allanon a két fiatalnak, akik só bálványként álltak az ajtóban.

Rone és Brin utána iramodtak, átcikáztak az összeesett gnómok között, loholtak a kormos fáklyafényben a járatok felé, amelyekből érkeztek. Egy percig csak hárman voltak a csarnokban, aztán ismét megjelentek és ellentámadásba lendültek a dühösen bömbölő gnómok; a sárga alakokból összeállt vaskos ék a dárdák és rövid kardok tüskéit meregette. Allanon a druida tűz egyetlen villámával szétszórta őket, és utat vágott közöttük. Miközben menekülni próbáltak, egy keresztfolyosóból újabb gnóm szakasz rontott rájuk. Rone megfordult, fölemelte Leah kardját, és hazája csatakiáltását harsogva lecsapott.

A gnómok mögött feltűnt egy Mordrém. És még egy. Fekete ujjaik vörös tüzet lövelltek Allanonra, ám ő druidatűzzel hárított. Lángok fröccsentek, a faburkolat és a kárpitok tüzet fogtak. Brin a falhoz hátrált, Rone és Allanon kétfelől védte a meglapuló lányt. Mindenfelől gnómok támadták őket, és Mordrémek is jöttek, néma fekete szörnyek merültek föl a sötétségből, és villámokat szórtak rájuk. Rone Leah faképnél hagyta a gnómokat, és a legközelebbi Mordrémnek ugrott. Lesújtott Leah kardjának ében pengéje, és hamuvá omlasztotta a járkálót. Támadók tüze örvénylett Leah hercege körül, de a fekete kard magába szívta a lángokat. A dühében üvöltő Rone utat vágott magának a megroskadtan gubbasztó Brinhez. A felföldi arca lángolt, kardja fekete acéljában zöld pára örvénylett. Megragadta a lány karját, talpra állította, maga elé penderítette. Allanon feketén magasodott ki a füstből, maga volt a testet öltött halál, miközben azért harcolt, hogy utat nyisson a katakombákba.

- Az ajtóhoz, felföldi! - mennydörögte, félresöpörve támadóit, akik le akarták teríteni.

Vörös tűzgömb robbant, elhódítva őket erejével. Allanon megpördült, és pillanatnyi tömör kék lángfalat emelt a védelmükre. Valahogyan áttörtek a Mordrémek tüzén, lerázták azt a néhány gnómot, akik hasztalanul próbálták megállítani őket. Ordítástól, sikoltozástól visszhangzott az Öregtorony, de ők elérték az ajtót.

Szemfödélként borult rájuk a hirtelen sötétség. Üldözőik üvöltése eltompult a zárt ajtó mögött. Allanon fölkapta az eldobott fáklyákat, gyorsan újragyújtotta őket, és a három bajtárs belevetette magát a katakombák útvesztőjébe. Futottak folyosókon, lépcsőkön. Mögöttük ismét élesen csapon fel az üldözők ordítása, de előttük tiszta volt az út. Újra berontottak a fűtőházba, elszáguldottak a tűzgödör és a robajló masinák mellen, visszatértek a hegy gyomrába. Még mindig nem állta útjukat senki.

Hirtelen új hang hasogatta a dobhártyájukat. Egyelőre távol volt, de tisztán hallatszott benne a rettegés. Végeérhetetlen vonítása maga volt az iszonyat.

- Kezdődik! - kiáltotta Allanon. - Fussatok, ahogy bírtok!

Loholtak eszeveszetten. A jajgatás eszelőssé fokozódott. Valami kimondhatatlan történik azokkal, akik az Öregtoronyban vannak!

A pára!, sikoltotta Brin hangtalanul.

Miközben a hegy lábához vezető lépcsőn kanyarogtak, egyfolytában üldözte őket az erődben rekedtek jajveszékelése. Grádicsok megszámlálhatatlan sokaságát hagyták már maguk mögött, de a lépcső még mindig nem ért véget.

Végül csak elfogytak a fokok, és feltűnt a sziklába vésett rejtekajtó. Allanon kapkodva feltárta, és kivezette a két fiatalt a hegyből az erdő sötét hűvösébe.

A sikolyok még ide is követték őket.

ELMÚLT AZ ÉJSZAKA. Hajnal felé járt, amikor kilovagoltak a paranori völgyből. Nyúzottan, törődötten megállították hátasaikat az Öregtoronytól keletre magasodó sziklaszirten, és visszatekintenek az ősi erődre, de nem láthatták, mert gonoszul örvénylő, zöld pára takarta. Világosodon az ég, a pára halotti leple fölszakadozott. Némán figyelték, hogyan oszlik szét.

Fölkelt a nap, a pára eltűnt.

- Vége! - súgta Allanon.

Brin és Rone Leah meredten bámulták a hajnalfényben az ormot, amelyen a druidák vára emelkedett egykoron. Üres volt, leszámítva néhány rogyadozó melléképületet. A Druida öregtorony eltűnt.

- Így volt megírva a jóslat a Krónikákban - folytatta halkan Allanon. - Bremen árnya tudta az igazságot. Az Öregtoronynál is ősibb volt a varázs, amely arra rendeltetett, hogy elnyelje Paranort. Most tehát eltűnt, visszamerült a hegy kövébe, és vitte magával azokat, akik foglyul estek falai közön. - Mérhetetlen szomorúság ült a sötét arcon. - Hát vége. Paranor elveszett.

De ők éltek! Vad öröm öntötte el Brint, elfojtva a druida komor hangját. Hazudott az ómen! Élnek! Mind!

- Hát vége - ismételte Allanon halkan.

Összenézett az árnyasvölgyi lánnyal, mintha közös titkuk lenne, amelyet egyikük sem ért igazán, majd lassan megfordította hátasát. Nyomában Rone-nal és Brinnel ellovagolt keletnek, az anari erdők felé.

XIV.

JAIR OHMSFORD és társai késő délután érkeztek meg Culhaven törpe városkába, és a völgylakó a maga részéről nagyon örült, hogy letudták az utat. Ólomszürke ég alatt fagyos szél üldözte őket kelet felé az Ezüst-folyó országában, és még a keletföldi vadon piruló lombjába is vegyült valami szürke, jeges árnyalat. Ludak húztak délnek a mogorva őszi égbolton, a folyó rideg volt és barátságtalan.

Már látszott rajta a mérgezés, amelyről királya beszélt. Feketés tajtékot hömpölygetett, ezüst vize megzavarosodott. Döglött halak, apró rágcsálók, madarak tetemei utaztak hullámain. A folyó fuldokolt a száraz ágaktól és cserjéktől. Még tiszta, üde illata is megromlott; orrfacsaróan áporodott bűzt sodort minden széllökés. Jair arra gondolt, amit az apja mesélt az Ezüst-folyóról, amit Shea óta mesélgettek az Ohmsford családban, és megfájdult a szíve.

Garet Jax és Settengő nem sokat tettek azért, hogy felvidítsák. Ilyen útitársak mellett Jairnak még akkor is nehezére esett volna a mosoly és a derűs hang, ha nem ilyen ónos az idő, és nem emlékezteti minden a folyó betegségére. Hallgatagon, zárkózottan baktattak a fiú mellett, körülbelül annyi lelkesedést mutatva, mint a halottvirrasztók. Tiz szót ha szóltak egymáshoz, amióta reggel útra keltek, és egyszer se mosolyogtak. Tekintetüket az ösvényre szögezték, és olyan eltökélt konoksággal törtettek előre, amely a fanatizmussal volt határos. Jair egyszer - kétszer megpróbálkozott a beszéddel, de legföljebb fojtott röffenést kapott válaszul. Feszült hangulatban ebédeltek, mert enni muszáj, ám ennél még a néma menetelés is jobb volt.

Így tehát ugyancsak örült, mikor Culhavenhez közeledtek, ha másért nem, hát azért, mert a változatosság kedvéért végre egy nyájasabb személlyel is szót válthat - noha már ebben sem lehetett biztos. Már az Anar határán fölfedezték őket a hallgatag törpe figyelők, akik nem törték magukat a szíveslátással. Az úton mindegyre összeakadtak a törpe vadászok őrjárataival, bőrzekét és erdőjáró köpenyt viselő, fölfegyverzett, edzett, céltudatos lépésű férfiakkal. Senki sem köszöntötte őket, senki sem állt meg legalább egy rövid fecsegésre. Jöttek és mentek egyetlen kérdés nélkül. Csupán a szemüket jártatták végig a jövevényeken, és a nézésük nem volt barátságos.

A városka peremén már nyíltan és gyanakodva megbámulta őket minden arra járó törpe. Az élen haladó Garet Jax nem vett tudomást ezekről a pillantásokról, ám Settengő egyre idegesebb lett, és Jair majdnem olyan kínosan érezte magát, mint a gnóm. Garet Jax magabiztosan lépkedett a kanyargós szekérúton, látni valóan ismerte a helységet. Útjukat takaros rendben tartott házak és boltok, makulátlanul nyírott sövények, pázsitok szegélyezték; itt-ott színes virágágyak, gondosan ápolt kertek vidámították a szemet. Acsaládok és a boltosok fölnéztek az arra járókra, a kezek megszorultak a szerszámokon és a portékákon, miközben a jövevények láttán egy percre abbahagyták foglalatoskodásukat. Ám még innen sem hiányoztak a katonák, a szúrós tekintetű, fegyveröves törpe vadászok. Lehet, hogy itt családok laknak családi házakban, gondolta Jair, de pillanatnyilag jobban emlékeztet egy katonai táborra.

Amikor a központba értek, csak megállította őket egy őrjárat. Garet Jax néhány kurta szót váltott az egyik törpével, mire az futva távozott. A fegyvermester visszalépett Jairhoz és Settengőhöz. Feszült csendben néztek farkasszemet az őrjárat többi tagjával, és vártak. Törpe gyerekek jöttek oda kíváncsiskodni, hogy megbámulják Settengőt. A gnóm egy darabig nem vett tudomást róluk, aztán elfogyott a türelme, és rájuk mordult, mire a gyerekcsapat elinalt. A gnóm vasvillaszemmel bámult utánuk, mérgesen sandított Jairra, majd visszasüllyedt konok hallgatásába.

Néhány perc múlva visszatért az őr, akit Garet Jax elszalasztott.Tar fejű, mokány törpe kísérte, aki hosszúra növesztette bajuszát és göndör fekete szakállát. Egyenesen a fegyvermesterhez lépett, üdvözlésre nyújtva kezét.

- Ugyancsak nem volt sietős ideérned hozzánk! - dörmögte. Garet Jax megrázta a kérges kezet. A tagbaszakadt törpének bozontos szemöldöke, szúrós barna szeme volt, laza erdőjáró ruhát, bőrcsizmát, bőrövet, az övön számos hosszú kést, az egyik fülében pedig jókora aranykarikát viselt.

- Ő Elb Foraker - mutatta be a fegyvermester Jairnak és Settengőnek.

Foraker szótlanul tanulmányozta őket egy pillanatig, majd visszafordult a fegyvermesterhez. - Furcsa társakkal jársz, Garet.

- Furcsa időket élünk - vont vállat Garet Jax. - Volna egy hely, ahol leülhetnénk és haraphatnánk valamit?

Foraker bólintott. - Erre.

Otthagyták az őrjáratot, a szekérút jobb oldali elágazásánál betértek egy épületbe, amelyben volt egy székekkel és asztalokkal berendezett, tágas ebédlő. Néhány asztalnál törpe vadászok vacsoráztak. Páran fölnéztek és bólintottak Forakernek, ám ezúttal senki sem tanúsított különösebb érdeklődést a társai iránt. Biztosan azért, mert most vele vagyunk, gondolta Jair. Foraker egy hátsó asztalhoz ültette őket, és intett, hogy hozzanak ételt.

- Ezzel a kettővel meg mitévő legyek? - kérdezte, miután letelepedtek.

- Nem kerülgeti a forró kását, mi? - kérdezte útitársaitól a fegyvermester. - Velem volt tíz éve, amikor törpe vadászokat képeztem ki egy határháborúra a Wolfsktaagban. Ismét velem volt pár éve Callahornban. Azért vagyok itt most. Ő kérte, hogy jöjjek, és neki nem szokás nemet mondani. - Visszafordult Forakerhez. - A völgylakó neve Jair Ohmsford. Keresi a nővérét és egy druidát.

Foraker elkomorodva hajolt előre. - Druidát? Miféle druidát? Már nincsenek is druidák. Nincsenek azóta, hogy...

- Tudom, Allanon óta! - vágott közbe Jair, nem bírva tovább a hallgatást. - Azt a druidát keresem. - Pont azt? - meredt rá Foraker. - Miből gondolod, hogy itt találod? - Ő mondta, hogy Keletföldre megy, és magával vitte a nővéremet. - A nővéredet? - A törpe fenyegetően összeráncolta a szemöldökét. - Allanon és a nővéred? És itt kell lenniük valahol? Jair lassan bólogatott. Követ érzett a gyomrában. Foraker egy darabig úgy nézte, mintha a fiú megbolondult volna, majd Garet Jaxra pillantott.

- Hol találtad ezt a völgylakót?

- Útközben - felelte a másik nagy általánosságban. - Mit tudsz a druidáról? Foraker vállat vont. - Annyit, hogy Allanont több mint húsz éve senki se látta Keletföldön, se valakinek a nővérével, se nélküle. - Akkor nem sokat tudsz - szólalt meg Settengő, alig észrevehető, gúnyos megvetéssel. - A druida itt jön - ment az orrod előtt!

Foraker bőszen fordult feléje. - Gnóm, én a helyedben vigyáznék a számra!

- Állítólag Keletföld óta követte a druidát - vágott közbe Garet Jax, hanyagul pásztázva szürke szemével az üres ebédlőt. - A Maelmordtól egyenesen a völgylakó küszöbéig.

Foraker rámeredt. - Ismét fölteszem a kérdést: mitévő legyek ezzel a kettővel?

- Ezen én is gondolkoztam - pillantott rá Garet Jax. -

Ülésezik ma este a Tanács?

- Mostanában minden este.

- Akkor engedd, hogy a völgylakó szóljon hozzájuk.

- Miért tennék ilyet? - komorodott el Foraker.

- Mert olyan mondanivalója van, amit véleményem szerint hallani akarnak. És nem csak a druidáról.

A törpe és a fegyvermester szótlanul néztek farkasszemet.

- Kérelmeznem kell - mondta végül Foraker látható fanyalgással.

- Úgy vélem, ez épp a megfelelő idő. - Garet Jax fölállt.

Foraker sóhajtott, és ugyancsak fölállt. - Ti - nézett le Jairra és Settengőre - egyétek meg a vacsorátokat, és el ne mozduljatok innen! Ne próbáljatok elcsámborogni! Én ugyan - folytatta tétovább hangon - semmit sem tudok átutazó druidáról, de majd utánanézek a kedvedért, Ohmsford. - Megcsóválta a fejét. - Na gyere, Garet.

A törpe és a fegyvermester elhagyta az ebédlőt. Jair és Settengő mélyen elgondolkozva ücsörgött az asztalnál. Hol járhat Allanon, tépelődött Jair néma kétségbeeséssel, az asztalon összekulcsolt ujjait bámulva. A druida azt mondta, hogy Keletföldre tart! Nem Culhavenen át jött? Ha nem, akkor merre ment, hová vitte Brint?

Egy fehér melles kötényt viselő törpe forrón párolgó ételt és söröskupákat hozott. A fiú és a gnóm falatozni kezdett. Egy szót sem szóltak egymáshoz. Múltak a percek, fogyott a vacsora, és fogytak Jair reményei is minden falattal - valamiért úgy érezte, hogy a válaszokat eszi meg, amelyeket a kérdéseire kellene kapnia. Eltolta a tányérját, idegesen csoszogott a padlón, és azt próbálta kitalálni, mitévő legyen, ha Elb Forakernek volt igaza, és Allanon meg Brin valóban nem erre jött.

- Hagyd ezt abba! - mordult rá Settengő.

- Mit? - nézett föl Jair.

- Ne koszoráld a csizmád a padlóhoz! Idegesítő.

- Bocs.

- És ne nézz úgy, mint aki a legjobb barátját veszítette el. Majd előkerül a nővéred. Jair megcsóválta a fejét, lassan, keservesen. - Talán. - Hö! - motyogta a gnóm. - Itt nekem van izgulnivalóm, nem neked. Nem is értem, miként hagyhattam, hogy rábeszélj erre a hibbant vállalkozásra!

Jair az asztalra könyökölt, és a tenyerébe hajtotta az állát. - Settengő, még ha Brin nem jött is át Culhavenen, még ha másfelé ment is Allanon, nekünk akkor is el kell mennünk az Anarba! - mondta elszántan. - És rá kell beszélnünk a törpéket, hogy segítsenek.

- Nekünk? - meredt rá Settengő. - No csak szánj rá egy percet, és gondold meg alaposabban ezt a „nekünk" - badarságot. Én ugyan nem megyek sehová, csak oda, ahonnan jöttem, mielőtt még jobban belemásznék ebbe a lekvárba.

- Nyomkereső vagy, Settengő - szólt Jair csöndesen. Szükségem van rád.

- Te bajod - mordult rá a gnóm. - Továbbá gnóm is lennék, ha nem vetted volna észre! Láttad, hogy néztek azok rám ott kint? Láttad, hogy bámultak azok a gyerekek, mintha erdőben fogon vadállat lennék? Használd már a fejedet! Háború folyik a gnómok és a törpék közön, nem valószínű, hogy a törpék egy szavadat is meghallgassák, amíg ragaszkodsz hozzá, hogy én legyek a szövetségesed! Ami természetesen nem vagyok!

- Settengő - hajolt előre Jair -, előbb kell odaérnem az Égi Forráshoz, mint Brinnek a Maelmordba. Hogy tegyem meg, ha nem lesz, aki vezessen?

- Majd találsz rá módot, amennyire én ismerlek téged - söpörte félre a kérdést a gnóm. - Egyébként se mehetek vissza oda. Spilk már kitálalta, miket műveltem, vagy ha nem ő, akkor az a másik gnóm, aki elmenekült. Keresni fognak. Ha visszatérek, felismer valaki. És ha lefülelnek, a járkálók... - Elnémult. - Nem megyek és kész!

Folytatta a vacsorázást, majd' beledugta az orrát a tányérjába. Jair némán figyelte, miközben azon töprengett, hátha téved, mikor mindenáron azt akarja, hogy Settengő segítsen neki; hátha az Ezüst-folyó királya nem is szánta szövetségesének a gnómot? Ha jól meggondoljuk, nem is lenne olyan jaj de híres szövetséges. Túlságosan csavaros eszű, túlságosan élelmes, mindig arra forog, amerről a szél fúj. Nem az a fajta, akiben meg lehet bízni. Ennek dacára volt benne valami, ami tetszett Jairnak. Talán a keménysége. Garet Jaxhoz hasonlóan Settengő is túlélő, márpedig Jairnak ilyen társra van szüksége, ha el akar érni az Anar legsötétebb mélyére.

Megvárta, hogy a gnóm felhörpölje az utolsó korty sörét, majd annyit mondott halkan: - Azt gondoltam, szeretnél tanulni valamit a mágiáról.

- Már nem - rázta meg a fejét Settengő. - Bőven elég, amit eddig tanultam tőled.

Jair bosszúsan összehúzta a szemöldökét. - Szerintem egyszerűen beijed tél!

- Gondolj, amit akarsz. Nem megyek.

- És a néped? Az se érdekel, mit művelnek vele a Mordrémek?

Settengő fölkapta a fejét. - Nekem, hála neked, nincs többé népem! - Vállat vont. - Bár nem is érdekes. Tulajdonképpen azóta nincs népem, hogy elhagytam Keletföldet. Egyszemélyes nép vagyok.

- Ez nem igaz. A gnómokhoz tartozol. Azért tértél vissza, hogy segíts nekik, igaz?

- Változnak az idők. Azért tértem vissza, mert akkor az volt az okos viselkedés. Most pedig azért nem térek vissza, mert most ez az okos viselkedés! - Kezdett megmérgedni. - Törődj már bele, fiú! Eleget tettem érted. Nem érzem úgy, hogy többre lennék köteles. Elvégre nekem nem adott Ezüstport a király, hogy segítsek tisztára pucoválni a folyóját!

- Még szerencse, ugye? - kérdezte Jair elvörösödve. Most már ő is haragudott. - Szép alak vagy te, hogy ötpercenként fordítasz köpenyeden, ha kicsit keményebben fúj a szél! Azt gondoltam, azért segítettél rajtam a Tölgyerdőben, mert megszántál! Azt gondoltam, törődsz vele, mily sorsa jutok! Hát lehet, hogy tévedtem! Törődsz te egyáltalán valamivel, Settengő?

A gnóm csak hápogni tudott. - Azzal törődök, hogy életben maradjak! Neked is azzal kellene törődnöd, ha nem hálni járna beléd az ész!

Jairnak fejébe szökött a vére. Félig fölemelkedett a padról, és az asztalra támaszkodott. - Hogy életben maradj! No és, hogy fogod csinálni, ha a Mordrémek megmérgezik Keletföldet, és aztán mennek tovább nyugatra? Mert ez fog történni, nem? Magad mondtad! Akkor hová futsz? Vagy azt tervezed, hogy színt váltasz még egyszer, és leszel ismét gnóm annyi időre, amíg bolonddá teheted a járkálókat?

Settengő visszanyomta a fiút a padra. - De nagy szád van ahhoz képest, mily keveset tudsz az életről! Ha magad kenyerén kellett volna lenned, ahelyett, hogy a másét eszed, akkor talán nem lenne ilyen sürgős másokra mutogatnod! Most pedig fogd be a pofád!

Jair tüstént elhallgatott. Semmi értelme sem lett volna tovább feszegetni a témát. Settengő elhatározta, hogy nem segít, és kész. Valószínűleg jobb is lesz neki a gnóm nélkül.

Még akkor is öklelőn meredtek egymásra, amikor néhány perccel később visszatért Garet Jax. Egyedül volt. Nem látszott tudomást venni az asztalnál uralkodó feszültségről. Leült Jair mellé.

- Meg kell jelenned az Elöljárók Tanácsa előtt - mondta csendesen. Jair megrázta a fejét. - Azt se tudom, mi az. Azt se tudom, szabad-e ilyet tennem.

Garet Jax beledöfte a tekintetét. - Nincs más választásod.

- És Brin? Meg Allanon?

- Semmi hír. Foraker ellenőrizte: nem jártak Culhavenben. Senki sem tud róluk. - Keményen nézett a völgylakóra szürke szemével. - Ami segítségre szükséged lesz az utadon, magadnak kell összeszedned.

Jair a gnómra sandított, de az nem volt hajlandó viszonozni a pillantását. Visszafordult Garet Jaxhoz. - Mikor kell a Tanács elé állnom?

A fegyvermester fölállt. - Most.

A TÖRPÉK ELÖLJÁRÓI a tanácsteremben üléseztek. Ez egy barlangszerű hodály volt a culhaveni elöljáróság szegletes épületében. A terem végében, emelvényen álló hosszú asztalnál ült a tizenkét fős tanács, a helyiség fennmaradó részét közökkel elválasztott padok töltötték ki a kétszárnyú széles ajtóig. Ezen az ajtón vezette be Jairt és a gnómot Garet Jax. Árnyék borult a teremre, kivéve az emelvényt, amely olajlámpák élénksárga fényében fürdött. A jövevények megálltak a fényabrosz szélénél. Mások is ültek az emelvényhez közeli padokon; fejek fordultak meg a tovahaladók után. Pipafüst fátyla lebegett az összegyűltek fölött, égő dohány erős aromája érzett a levegőben.

- Lépjetek elő - mondta egy hang.

A három idegen az első padig ment. Jair idegesen pillogott maga köré, ahol nem csak törpéket látott. Jobbra maroknyi elf ült, balra féltucatnyi határvidéki Callahornból. Ott volt a fekete szakállú Foraker is; zord, eltökélt arccal támaszkodott a túlsó falhoz.

- Legyetek üdvözölve Culhavenben - szólalt meg ismét a hang.

A szószóló felállt. Darabos arcú, korosodó, szürke szakállú törpe volt, barnára cserzett bőrének ráncait elmélyítette a lámpafény. Ő foglalta el a középső helyet a tanácstagok között.

- Browork vagyok, elöljáró és culhaveni polgár, a Tanács prezidense - mondta. Intett Jairnak. - Lépj elő, völgylakó.

Jair két lépést tett, megállt, és fölnézett az arcok sorára. Csupa idős, viharvert ember, ám a szemük még mindig éberen villog.

- Mi a neved? - kérdezte Browork.

- Jair Ohmsford vagyok - felelte a fiú. - Árnyasvölgyből.

A törpe bólintott. - Mit akarsz mondani nekünk, Jair Ohmsford? A völgylakó körülnézett. Várakozó arcok, idegen arcok. Elárulja nekik, amit tud? Visszafordult az elöljáróhoz.

- Bátran beszélhetsz - nyugtatta meg Browork, érezve a fiú aggodalmát. - Akik itt összegyűltek, megbízható emberek, a Mordrémek elleni harc vezetői.

Komótosan leült és várt. Jair még egyszer körülnézett, mély lélegzetet vett, aztán beszélni kezdett. Elmondott mindent, ami azóta történt, hogy Allanon egy régen volt estén betoppant Árnyasvölgybe. Beszámolt a druida érkezéséről, intő szavairól, amelyekkel a járkálókra figyelmeztette őket, elmesélte, miért volt szüksége a druidának Brinre, miként indultak el keletre. Ecsetelte saját menekülését, kalandjait a felföldön és a Feketetölgy-erdőben, leírta találkozását az Ezüst-folyó királyával, tolmácsolta a legendás király jóslatát. Jó sokáig tartott, mire elmondott mindent. Hallgatói egyszer sem szakították félbe. A fiú nem mert rájuk nézni, mert félt attól, amit láthatna. Pillanatra sem vette le a tekintetét Browork arcának horpadásairól, a mélyen ülő kék szempárt övező ráncokról.

Befejezte. A törpe elöljáró, még mindig Jair szemébe nézve, előredőlt, és összekulcsolta eldurvult ujjait.

- Húsz éve Allanonnal együtt védtem az elf fővárost, Arborlont a démonok hordáitól. Rettentő csata volt. Az ifjú Edain Elessedil - egy szőke elfre mutatott, aki alig volt idősebb Brinnél - még meg se született akkor. Öregapja, a nagy Eventine volt az elfek királya. Allanon akkor járt utoljára Négyföldön. Völgylakó, azóta senki sem látta a druidát. Nem jött Culhavenbe. Nem jött Keletföldre. Erre mit mondasz?

Jair megrázta a fejét. - Nem tudom, miért nem jött erre. Nem tudom, merre ment. Annyit tudok, hogy erre jön, és a testvérem is vele van. És azt is tudom, hogy Allanon megfordult Keletföldön. - Settengő felé fordult. - Ez a vadász a Maelmordtól követte a házunkig.

Várta, hogy Settengő megerősítse a szavait, de a gnóm meg se mukkant. - Húsz éve senki sem látta Allanont - ismételte egy másik elöljáró. - És még senki sem beszélt az Ezüst-folyó királyával - tódította a harmadik.

- Én beszéltem! - tiltakozott Jair. - És az apám is beszélt! A király segített apámnak és egy elf leánynak, hogy Arborlonba menekülhessenek a démonok elől!

Browork szúrós szemmel figyelte. - Ismertem apádat, legényke. Arborlonba jött, hogy támogassa az elfek harcát a démonok ellen. Azt rebesgették róla, hogy ő a Tündérkövek gazdája, amit tőled is hallottunk. Azt mondod, elhoztad hazulról a Köveket, és odaadtad az Ezüst-folyó királyának?

- Cserébe olyan varázslatért, amelyet használhatok - magyarázkodott Jair sietve. - Egy kívánságért, hogy megmenthessem Brint. Egy látókristályért, hogy rátalálhassak a testvéremre. És erőért azoknak, akik segítőim lesznek.

Browork a fegyvermesterre pillantott. Garet Jax bólintott.

- Láttam a kristályt, amelyről a fiú beszél. Csakugyan van varázsereje. Egy lány arcát mutatta, akiről a völgylakó azt mondta, hogy a nővére.

Felugrott az elf, akit Edain Elessedilnek neveztek. Magas, fehér bőrű ifjú volt, szőke haja a válláig omlott. - Apám többször mesélt Wil Ohmsfordról Azt mondta, becsületes férfiúi. Nem hiszem, hogy egy ilyen ember fia ne lenne igaz szavú!

- Hacsak nem téveszti össze az ábrándokat a valósággal - vetette közbe az egyik elöljáró. - Ezt a mesét nehéz elhinni.

- Ám a folyó vizei valóban megromlottak! - tromfolt rá egy másik. - Mindnyájan tudjuk, hogy a Mordrémek mérgezik valamilyen módon, a mi elveszejtésünkre!

- A közbeszéd még nem bizonyít semmit - felelte az első. Mások is közbekiabáltak, vitatva Jair elbeszélésének érdemét. Browork erélyesen fölemelte a kezét.

- Csínján, elöljárók! Jól gondoljuk meg, amit teendők vagyunk! - Visszafordult Jairhoz. - Küldetésedhez, amennyiben igaz, szükséged lesz a segítségünkre. Segítség nélkül nem boldogulsz, völgylakó. Gnóm hadak választanak el a helytől, amelyet keresel, ettől az Égi Forrástól. Azt is jól értsd meg, hogy egyikünk se járt még ott, ahová indulsz, és nem látta az Ezüst-folyó kútfejét. - Körülnézett, de mindenki bólogatott, senki sem szólt ellene. - Tehát ahhoz, hogy segíthessünk, először is bizonyosnak kell lennünk abban, amit teszünk. Hinnünk kell. Miként hihetnénk oly dologban, amelyet nem ismerünk? Honnan tudjuk, hogy az igazat mondod?

Jair elvörösödött. - Nem szoktam hazudni! - Tudatosan talán nem is - tűnődött az elöljáró. - De nem minden hazugság szándékos. Az, amit igazságnak hiszünk, néha lehet álság, mely félrevezet. Talán itt is ez történt. Talán...

- Ha elég időt pocsékolunk ennek taglalására, talán arról is lekésünk, hogy segíthessünk Brinnek! - Jair teljesen kijött a béketűrésből. - Engem nem vezettek félre! Amit mondtam, megtörtént!

Zúgolódás támadt, de Browork azonnal elnémította. - Mutasd meg ezt az Ezüstport, hogy legalább részben hihessük, amit mondasz - parancsolta.

A völgylakó reménytelenül bámult rá. - Az úgysem segítene. A por olyan, mint a közönséges homok. - Homok? - Az egyik elöljáró rosszallóan csóválta a fejét.

- Csak az időnket pazaroljuk, Browork!

- Akkor lássuk legalább a kristályt - sóhajtott Browork.

- Vagy valamilyen más módon igazold szavaid igazságát -, követelte egy tanácsnok.

Jair érezte, mint fogynak esélyei, hogy bármiről meggyőzze a törpéket. A Tanácsból kevesen hisznek neki, már ha ugyan hisz valaki egyáltalán. Nem találkoztak Allanonnal vagy Brinnel; egyik sem hallott olyan emberről, aki beszélt volna az Ezüst-folyó királyával; lehet, hogy nem is hisznek a király létezésében! Most meg azt kell hallaniuk, hogy Jair olyan varázslatért cserélte el a Tündérköveket, amelyet még csak nem is lehet látni!

- Az időt pocsékoljuk, Browork - dünnyögte ismét az első tanácsnok. - Kérdezzék ki a völgylakót mások, mi pedig törődjünk a magunk dolgával - javasolta egy másik.

Megint hangzavar támadt, és ezúttal Browork is hiába kért csöndet. A tanács és az összegyűltek jószerint egyhangúlag követelték, hogy vegyék le a kérdést a napirendről.

- Megmondhattam volna, hogy ez lesz! - súgta a fiú mögött Settengő.

Jair lángvörös lett dühében. Túlságosan hosszú, túlságosan viszontagságos utat tett meg, hogy most csak úgy hagyja magát félresöpörni. Adj bizonyságot, hogy hihessünk neked! Ezt követelik.

Majd ad őnekik bizonyságot!

Előreugrott, magasra emelte a kezét, és rámutatott apadok közötti átjáró árnyékaira. Olyan hatásos volt a mozdulat, hogy a hangok hirtelen elhallgattak, és mindenki odanézett, de nem láttak mást, mint sötétséget.

Akkor Jair énekelt, éles fejhangon. Csuklyás fekete köpenyt viselő, szálas alak emelkedett ki a semmiből.

Allanon alakja.

A gyülekezet felhördült. Kardok és kések kerültek elő a derékszíjakról, az emberek fölpattantak, hogy megvédjék magukat a sötétségből előtermett árnyalaktól. Keskeny, sötét arc tekintett ki a csuklya alól, szemét rászögezte a tanácsra. Jair elhallgatott, a druida eltűnt.

A fiú visszafordult a tágra nyílt szemű Broworkhoz. - Most már hiszel nekem? - kérdezte halkan. - Te mondtad, hogy ismerted; te mondtad, hogy harcoltál vele Arborlonnál. A druida volt?

Browork lassan bólintott. - Allanon volt.

- Akkor azt is tudod, hogy találkoztam vele - mondta Jair.

A megrendült gyülekezet egy emberként bámult a völgylakóra. Jair hallotta, hogy mögötte Settengő fojtottan, idegesen kuncog. A fegyvermesterre sandított. Garet Jax kíváncsinak tűnt, sőt már-már mintha csodálkozott volna.

- Az igazat mondtam! - folytatta. - El kell mennem az Anarba, és meg kell keresnem az Égi Forrást. Allanon is ott lesz a nővéremmel. Most pedig mondjátok meg: segítetek-e vagy sem?

Browork az elöljárókra nézett. - Mit szóltok?

- Én elhiszem, amit a fiú mond - kockáztatta meg egy öregember halkan.

- Akkor is lehet fortély! - vitatkozott egy másik. - A Mordrémek mesterkedése!

Jair sietve körülnézett a füstös lámpafényben. Néhányan bólogattak, de sok szempárt gyanakvás és félelem felhőzött el.

- Szerintem fölöttébb nagy a kockázat - szólt egy tanácsnok.

Browork felállt. - Arra esküdtünk, hogy segítünk bárkinek, aki el akarja pusztítani a Mordrémeket! - Kék szeme szúrósan villogott. - Ez a völgylakó azt mondja, hogy szövetségesei vannak, akik ugyanerre törekednek! Én hiszek neki. Hiszem, hogy meg kell adnunk minden segítséget a küldetéséhez. Elöljárók, szavazásra teszem föl a kérdést! Emelje föl a kezét, aki egyetért velem.

Magasra nyújtotta a kezét. Fél tucat tanácsnok követte a példáját. Ám a kétkedőket nem lehetett ily könnyen elhallgattatni.

- Ez őrültség! - ordította az egyik. - Ki fog vele menni? Netán a városból küldjünk férfiakat, Browork? Ki vállalkozik erre a kalandra, melyre botor módon áldásodat adtad? Ha meg kell lennie, önkénteseket kérek!

Dünnyögő hangok jelezték egyetértésüket. Browork bólintott. - Legyen hát. - Némán körülhordozta pillantását a teremben ülőkön, keresett valakit, aki elfogadja a kihívást.

- Én megyek! Garet Jax előrelépett, és a Tanácsra emelte egykedvű szürke pillantását. - Az Ezüst-folyó királya megígérte a völgylakónak, hogy én leszek az oltalmazója - szólt halkan. - Nagyon helyes. Az ígéretet be kell tartani! Browork bólintott, majd még egyszer körülnézett. - Ki megy még közületek?

Elb Foraker ellökte magát a faltól, és a barátja mellé állt. Browork ismét végighordozta tekintetét a gyülekezeten. Mozgolódás támadt a callahorniak között. Felállt egy óriás termetű határvidéki, akinek rövidre nyírott fekete haja - szakálla hosszúkás és sajátosan szelíd arcot keretezett.

- Én is megyek - morajlotta. A többiekhez lépett. Jair akaratlanul hátrált egy lépést. A határvidéki majdnem olyan szálas volt, mint Allanon.

- Helt! - köszöntötte Browork. - A callahorniak nem kötelesek vállalni ennek a kalandnak a kockázatát!

A nagy ember vállat vont. - Egy az ellenségünk, tanácsnok. Érdekel a kaland, megyek.

Felpattant Edain Elessedil. - Én is mennék, elöljáró!

Browork elkomorodott. - Te az elfek királyfia vagy, ifjú Edain. Tartozást törleszteni jöttél hozzánk elf vadászaiddal mert apád adósunknak tekinti magát azóta, hogy a törpék vele tartottak Arborlonban. Így helyes. Csakhogy te még tetéznéd is az adósságot. Apád nem helyeselné. Gondold meg meg egyszer.

- Nincs itt mit meggondolni, Browork - mosolygott az elf herceg. - Ebben az esetben nem a törpéknek tartozunk, hanem a völgylakónak és az apjának. Húsz éve az elf Választottat kísérő Wil Ohmsford kutatta föl a talizmánt, amely elpusztította a Tilalmon áttört démonokat. Az életét kockáztatta apámért és népemért. Most módom van rá, hogy ugyanezt tegyem Wil Ohmsfordért. Elkísérem a fiát, és elkövetek mindent, hogy megtalálja, amit keres. Vagyok annyira férfi, mint itt bárki. Megyek.

Browork nem derült jobb kedvre. A fegyvermester Forakerre sandított, de a törpe csak a vállát vonogatta. Garet Jax egy darabig nézte az elf herceget, mintha azt méricskélné, mennyire lehet komolyan venni az elhatározását, vagy egyszerűen csak mennyi az esélye a túlélésre, aztán bólintott.

- Nagyon helyes - mondta Browork. - Tehát öten.

- Hatan - igazította ki Garet Jax. - A fél tucat szerencsésebb szám. - Ki a hatodik? - csodálkozott Browork. Garet Jax ráérősen megfordult, és rábökött Settengőre. - A gnóm. - He? - tátotta el a száját Settengő. - Te nem választhatsz ki engem így!

- Már megtettem - világosította föl a fegyvermester. - Te vagy az egyetlen, aki járt ott, ahová menni akarunk. Ismered az utat, gnóm, és nekünk is meg fogod mutatni.

- Nem mutatok én nektek semmit! - Settengő ónosra sápadt dühében. - Ez a fiú...! Ez az ördög...! Ez vett rá! De nekem te nem parancsolsz! A csikaszok torkába vezetlek benneteket, ha megpróbálsz kényszeríteni, hogy menjek!

Garet Jax hozzálépett, rettenetes szürke szeme olyan hideg volt, mint a tél. - Az igen nagy károdra lenne, gnóm, mert a csikaszok téged ennének meg elsőként. Szánj rá egy percet, és gondolkozz.

Halálos csönd lett a gyűlésteremben. A fegyvermester és a gnóm szobormereven néztek farkasszemet. A fekete ember szemében halál volt, Settengőében bizonytalanság. Mégsem hátrált. Megvetette a lábát, és tajtékzott veszett haragjában, hogy így belelépett a saját csapdájába. Olyan pillantást vetett Jairra, hogy a fiú őszintén megsajnálta.

Majd alig észrevehetően bólintott. - Úgy veszem észre, nincs választásom - mormolta. - Vezetlek benneteket.

Garet Jax visszafordult Broworkhoz. - Hat.

A törpe elöljáró habozott, aztán megadóan bólintott. - Tehát hat - mondta halkan. - Szerencse járjon veletek.

XV .

MÁSNAP délutánra befejeződtek az előkészületek, és a kis csapat elindult az Anarba. Jószerivel senki sem figyelt föl Jairra, Settengőre, Garet Jaxra, Elb Forakerre, Edain Elessedilre és a határvidéki Heltre, amikor fegyvereikkel és készleteikkel feltűnés nélkül kisétáltak a városkából. A koros Browork volt egyetlen búcsúztatójuk, akinek arcán rossz előérzetek sápasztották a szilárd meggyőződést. Jairnak megígérte, hogy üzenetet küldenek az Ohmsford szülőknek, és figyelmeztetik őket a Mordrémekre, mielőtt hazatérnének a Völgybe. A többiekkel keményen kezet rázott, és mindenkihez volt egy bátorító szava. Érthető módon Settengő volt az egyetlen, aki nem méltányolta a jókívánságokat. Ennyiből állt az istenhozzád; az elöljárók tanácsát és az esti ülésen részt vett vezetőket, úgy a törpéket, mint az idegeneket, továbbra is megosztotta a vállalkozás ésszerűségének kérdése. Többen voltak, akik úgy érezték, hogy a kaland az első lépéstől bukásra van ítélve. Ám a döntés megszületett, így a csapat nekivágott az útnak. Senki sem kísérte őket, bármilyen hevesen tiltakoztak az elf vadászok, akik Arborlonból jöttek Edain Elessedillel, és nagyon is felelősnek érezték magukat hercegük biztonságáért. Ander Elessedil szükségmegoldásnak tekintette ezt a jelképes erőt, amelyet a segélykérő Broworknak küldött, addig is, amíg komolyabb hadat tud mozgósítani, viszonzásul a törpék támogatásáért a húsz évvel ezelőtti démonháborúban. Edain Elessedil az apját képviselte, de nem számított rá, hogy csatában forgolódhat, hacsak a gnómok nem nyomulnak Culhavenig. Általános megdöbbenést keltett, hogy jelentkezett a csapatba, amelynek be kellett hatolnia az ellenséges ország szívébe. Miután azonban szabadságában állt így dönteni, az elf vadászok nem tehettek mást azon i<ívül, hogy erősködtek, vegyék be őket is. Voltak törpék és batárvidékiek, akik ugyancsak szívesen csatlakoztak volna, de valamennyiüket elutasították. Garet Jax döntött így, és öt társa egyetértett vele, még Settengő is. Minél kisebb a csapat, annál mozgékonyabb, annál jobban képes lopakodni, annál több az esélye, hogy észrevétlenül surranjon át az Anar őserdein. Jair kivételével - akinek viszont, mint erre a fegyvermester nem szűnt meg emlékeztetni a csoportot, ott van védelmül a mágiája - valamennyien szakértői a túlélésnek, még Edain Elessedil is, aki az elf Honi Gárda katonáinak keze alatt nőtt férfivá. Tehát itt az alacsony létszám a nagyobb siker záloga.

Így a kanyargó Ezüst-folyót követve hatan ballagtak el a törpe városkából kelet felé a sötétlő erdőbe, gyalogszerrel, mert a vadon a közlekedésnek ezt az egyetlen módját teszi lehetővé. Browork addig nézett utánuk, amíg az erdő el nem nyelte őket, majd kedveszegetten visszafordult Culhavenbe, a munkához, amely otthon várta.

Tiszta, hűvös őszi nap volt, a levegő harapni valóan ropogós, az ég derült. A vörös, az arany, a barna ezernyi árnyalatában izzottak a fák; puha avarszőnyegen gázolt a hatfős csapat. Az idő repült. Egykettőre vége lett a délutánnak, az este sötétszürkébe és lilába öltöztette az Anart, a nap lehanyatlott a szemhatárra.

A társaság az Ezüst-folyó közelében ütött tábort egy apró kőrisligetben, amelyet kelet felől sziklaszirtek védtek. Vacsorát főztek, elköltötték, majd Garet Jax összehívta őket.

- Erre megyünk - szólt a középen térdelő Elb Foraker, miután félresöpörte a hullott leveleket, és egy törött ággal vonalakat húzott a puha erdei földre. - Ez itt az Ezüst-folyó. - Lerajzolta. - Itt vagyunk mi. Tőlünk keletre, innen úgy négy napra van a capaali törpe erőd, amely a Cillidellan zsilipjeit és gátjait védi. Attól északra az Ezüst-folyó elhagyja a Magas Benst és Dun Fee Arant, a gnóm várbörtönt. Még északabbra van a Ravenshorn és Szürkevég. - Körbehordozta tekintetét az arcokon. - Ha megtehetjük, a folyót kell követnünk Szürkevégig. Ha rákényszerülünk, hogy elhagyjuk a folyót, nehéz utunk lesz az Anaron át - végig a rengetegben. - Szünetet tartott. - Capaaltól északra és keletre minden a gnómok kezén van. Onnantól nagyon kell vigyáznunk magunkra.

- Kérdés? - pillantott föl a fegyvermester.

Settengő lenézőn belehorkantott a csendbe.

- Te sokkal könnyebbnek állítod be, mint amilyen valójában - morogta. - Épp ezért vagy velünk - vont vállat a fegyvermester. - Capaalon túl te választod ki az ösvényt.

Settengő undorral ráköpött a rajzra. - Ha elérünk odáig!

A csoport szétoszlott, ki-ki elment ágyat vetni magának éjszakára. Jair tétovázott egy pillanatig, aztán Settengő után iramodott. A tisztás túlsó végén érte utol.

- Settengő! - kiáltotta. A gnóm hátranézett, de látván, ki az, nyomban elfordította a tekintetét. Jair megkerülte, hogy szemközt legyenek. - Én csak azt akarom mondani, Settengő, hogy nem az én ötletem volt, hogy magunkkal hozzunk!

- Dehogynem - mondta ridegen a gnóm.

Jair megrázta a fejét. - Én senkit se kényszerítenék arra, hogy jöjjön, ha ő nem akar. Még téged se. De örülök, hogy itt vagy. Szerettem volna, ha tudnád.

- Milyen megnyugtató! - gúnyolódott a gnóm. - Majd ne felejtsd közölni a járkálókkal, ha bedugnak bennünket a tömlöcükbe!

- Settengő, ne légy ilyen! Ne...

A gnóm elfordult. - Hagyj engem békén! Semmi közöm hozzád! Semmi közöm ehhez az egészhez! - Hirtelen hátranézett a fiúra. Könyörtelen elszántság ült a szemében. - Fiú, én az első adódó alkalommal itt hagylak! Jól jegyzed meg - az első alkalommal! Na, örülsz még, hogy itt vagyok?

Megpördült, és elcsörtetett. Jair tehetetlenül bámult utána. Elkeserítette, ugyanakkor bőszítette is, hogy így alakultak közöttük a dolgok.

- Nem olyan dühös ő, mint amilyennek látszik -, brummogta egy mély hang. Jair sarkon fordult. A határvidéki Helt hosszú, szelíd arca tekintett le rá. - Leginkább magára haragszik. A fiú kétkedve csóválta a fejét. - Nem úgy festett. A határvidéki odament egy fatuskóhoz, leült, kinyújtotta hosszú lábát. - Lehet, hogy nem, de akkor is ez az igazság. Nyomkereső gnóm, Varfleetből ismerem. Magános fajt.a a nyomkeresőké, és Settengő különösen magának való. Úgy érzi, tőrbe csalták, és valakit hibáztatnia kell érte. Látni valóan az a legkönnyebb, ha téged hibáztat. - Gondolom, bizonyos értelemben hibás is vagyok. - Jair még mindig a távozó gnóm után bámult. - Nem hibásabb, mint ő - tiltakozott a határvidéki halkan. - Magától jött az Anarba, nem? Jair bólintott. - De én kértem, hogy jöjjön. - Mindnyájunkat kért valaki, hogy jöjjünk - mutatott rá Helt. - Nem kényszerítettek, mi határoztunk így. A gnómmal ugyanez a helyzet. Magától döntött úgy, hogy elkísér Culhavenbe - talán akart is jönni. Nagyon lehetséges, hogy most is akar, de ezt nem vallhatja be magának. Talán még meg is ijeszti egy kicsit a gondolat.

- Miért kellene ijedeznie ettől Settengőnek? - komorodott el a fiú.

- Mert ez azt jelenti, hogy törődik veled. Más okkal nem magyarázhatom, hogy itt akar lenni.

- Erre nem gondoltam. Abból, amiket mond, épp az ellenkezőjét feltételeztem róla - hogy nem törődik ő az égvilágon senkivel.

- Szerintem törődik - csóválta a fejét Helt. - És ez is megriasztja. A nyomkeresők nem engedhetik meg maguknak, hogy bárkivel is törődjenek, ha életben akarnak maradni.

Jair rámeredt a határvidékire. - Te ennyire biztos vagy ebben?

- Ennyire. - A nagy ember fölállt. - Tudod, én is nyomkereső voltam valaha.

Megfordult, elsétált a sötétségbe. Jair utána bámult, azon töprengve, mi bírhatta beszédre a határvidékit. De azért hálás volt Heltnek, hogy ezt elmondta.

Szürke, barátságtalan napra virradtak. Sötét felhők Űzték egymást kelet felé az égen. Csípős, hideg északi szél marta az arcukat, fütyörészett a zörgő ágak között, kavarta az avart és a port. Eső szaga érzett a levegőben.

Jair Ohmsford aznap Edain Elessedil oldalán járta az utat. Az. elf herceg már induláskor csatlakozott hozzá, és barátságos keresetlenséggel szóba elegyedett a fiúval; elmondta, miket mesélt apja, a király, az Ohmsford családról. Sokkal tartoznak az elfek Wil Ohmsfordnak, magyarázta a herceg, miközben fejüket lehorgasztva törtettek előre a hideg szélben. Ha nincsen Wil, az elfek talán vereséget szenvednek a démonháborúban, mert Wil kísérte el Amberlét, a Választott elf leányt a Vértűzhöz, hogy a lángokban megmártott, majd a földbe ültetett magból újjászülethessék a csodafa, az Ellcrys.

Jair körülbelül ezerszer hallotta a történetet, most mégis élvezte, mert egészen újszerű volt, mikor Edain mesélt. Viszonzásul ő is elmondta az elf hercegnek azt a keveset, amit Nyugatföldről tudott, meg hogy mennyire csodálja az apja Ander Elessedilt, és ő is mennyire vonzódik az elfekhez. Beszélgetés közben egyre közelebb kerültek egymáshoz - talán az elf rokonság tette, talán a csekély korkülönbség. Elkomolyodásokkal váltakozó derűjével, közlékenységével, kíváncsiságával Edain Elessedil időnként emlékeztetett Ronera. Egykettőre összebarátkoztak.

Leszállt az este, a kis csoport behúzódott egy folyóra néző sziklaeresz alá. Megvacsoráztak és hallgatták a folyó sellőinek mogorva zúgását. Esni kezdett, az ég elfeketedett, barátságtalan estébe fúlt a nap. Jair a sziklának vetette a hátát és bámulta a sötétséget. Orrát facsarta a víz mérgezett bűze. Itt rosszabb volt, mint Culhavennél; a feketévé változott habokban egyre több lett a haltetem és a száraz fa. Már a parti növényzet is fonnyadásnak indult. A folyó mocskosnak, sekélynek tűnt, és aki látta, az még örült is a felhőszakadásnak, hátha megtisztuláshoz segíti a szennyezett vizet.

Sorra elszenderedtek a csapat tagjai, kivéve az őrt, aki most Helt volt. A sziklaeresz végénél állt a hatalmas határvidéki, sötét árnyékot vetve a halványszürke esőben. Sokáig volt nyomkereső, mesélte Edain Elessedil, több mint húsz évig! Senki sem beszélt arról, miért hagyott föl vele. Suttogták, hogy családja is volt valaha, de senki sem látszott tudni, mi történt velük. Helt kedves ember volt, csendes, szelíd szavú, de veszedelmes is: képzett harcos és hihetetlenül erős. Azonkívül látott a sötétben, ennek a rendkívüli adottságának köszönhetően olyan jól eligazodott éjnek évadján is, mint fényes nappal. Legendák szóltak Helt szeméről. Soha, semmi sem volt képes becserkészni vagy elosonni mellette.

Jair összegömbölyödött a pokróc alatt, mert egyre hidegebb lett. Középen az eresz alatt tűz égett, de a meleg nem ért el abba a nyirkos zugba, ahol a fiú kuporgott. Még egy darabig bámulta Heltet. A határvidéki nem szólt hozzá az esti rövid beszélgetés óta. Jair fontolgatta, hogy megszólítja, egyszer - kétszer majdnem meg is tette, aztán mégis visszatartotta valami. Talán Helt külseje: olyan nagy volt, olyan sötét, annyira olyan, mint Allanon... csak valahogy más. A völgylakó megcsóválta a fejét, mert sehogy se tudott rájönni, mi a különbség.

- Aludnod kellene.

Annyira váratlanul szólította meg a hang, hogy a fiú összerázkódott. Garet Jax volt az. A fekete árnyék zajtalanul letelepedett a völgylakó mellé, és beburkolózott a köpenyébe.

- Nem vagyok álmos - dünnyögte Jair, miközben megpróbálta összeszedni magát.

A fegyvermester bólogatott. Szürke szeme az esőt kémlelte. Némán kuporogtak a sötétben, hallgatták az esőkopogást, a folyó zúgását, a levelek és ágak halk susogását a szélben. Egy idő után Garet Jax megmozdult, és Jair érezte, hogy a fegyvermester őt nézi.

- Emlékszel még, mikor megkérdezted, hogy miért segítettem rajtad a Feketetölgy-erdőben? - kérdezte halkan. A fiú bólintott. - Azt feleltem, azért, mert érdekelsz. Igazat mondtam, csakugyan kíváncsi voltam rád, de ennél többről volt szó.

Elhallgatott. Jair feléje fordult, ránézett. A hideg, szürke szempár mintha keresett volna valamit.

- A legjobb vagyok abban, amit csinálok. - Hangja alig volt több suttogásnál. - Egész életemben én voltam a legkülönb, még csak meg sem közelített senki. Beutaztam Négyföldet, sose találkoztam senkivel, aki fölért volna velem. De azért nem hagyom abba a kutatást.

- Miért? - meredt rá Jair.

- Mi mást tehetnék? - kérdezte Garet Jax. - Mi értelme fegyvermesternek lenni, ha az ember nem teheti próbára a tálentumát, amelyet a neve sugall? Életem minden napja egy-egy próba, hogy bizonyságot szerezzek, nem hagyott-e még cserben a tehetségem? Persze sohasem hagy, de azért nem hagyom abba a kutatást.

Ismét az esőt bámulta. - Amikor először láttalak meg a Feketetölgy-erdő tisztásán, pányvára fűzve, betömött szájjal, egy gnóm őrjárat kíséretében, rögtön gyanítottam, hogy nem vagy akárki. Nem tudtam, mi lehet a különlegességed, de éreztem, hogy van. Te voltál az, amit kerestem.

- Nem értelek - csóválta a fejét Jair.

- Nem is várom tőled. Először magam sem értettem, csak sejtettem, hogy fontos vagy nekem. Tehát kiszabadítottalak és csatlakoztam hozzád. Útközben többet is megtudtam abból, ami első látásra fölkeltette a kíváncsiságomat... Ez volt az, amit kerestem. Nem tudatosodott bennem, mit kell csinálnom, de megéreztem, és aszerint cselekedtem.

Fölegyenesedett ültében. - Aztán pedig... - Jairra villantotta a szemét. - Felébredtél az Ezüst-folyó partján, és elmesélted, mit álmodtál. Gondolom, nem egészen álom volt, de olyasféle. A te küldetésed, így mondtad. És hogy nekem kell oltalmaznom téged. Lehetetlen küldetés, be a Mordrémek barlangjába, valamiért, amiről egyedül neked van tudomásod - és nekem kell oltalmaznom téged.

- Csak tudod... - csóválta a fejét - ...én is álmodtam ám valamit azon az éjszakán. Ezt nem meséltem el neked. Olyan eleven álom volt, nem is álomnak nevezném... hanem látomásnak. Ismeretlen helyen és időben voltunk, melletted álltam, mint oltalmazód. Tűzből való lényt láttam, mely égetett. Egy hang azt sugdosta, hogy meg kell küzdenem a tűzzel, és ez élethalálharc lesz, életem legszörnyűbb tusája. Azt is suttogta a hang, hogy erre a harcra készültem egész életemben, valamennyi csatám lépcsőfok volt csupán, mely ide vezetett.

Szürke szeme úgy lángolt, mint a tűz, amelyről szólott. - Amikor elmesélted a látomásodat, arra gondoltam, talán az enyém is az Ezüst-folyó királyától származik. De bármi legyen a forrása, azt tudom, hogy a hang igazat mondott. És azt is tudtam, hogy ezt kerestem: az esélyt, hogy minden eddiginél nagyobb erővel csaphassak össze, és láthassam, valóban én vagyok-e a legkülönb.

Szótlanul nézték egymást a homályban. Jairt megriasztotta, amit a fegyvermester szemében látott, mert nemcsak elszántság, céltudatosság volt abban, hanem őrültség, alig fékezett, rögeszmés megszállottság.

- Érts meg valamit, völgylakó! - súgta Garet Jax. - Azért jöttem veled, mert hátha találkozhatok azzal a látomással! Oltalmazód leszek, mert megfogadtam. Átsegítelek minden veszélyen. Megvédlek, ha bele is kell halnom! Ám végső soron a látomást keresem, hogy megmérkőzhessek vele! - Arrébb húzódott. - Szeretném, ha megértenéd ezt - súgta. Elnémult, várakozott.

- Hát azt hiszem, értem - bólogatott Jair.

Garet Jax az esőt nézte. Ismét elzárkózott önmagába. Úgy ült ott, mintha egymaga lenne, bámulta a felhőszakadást, és nem szólt. Egy idő után fölállt, és eltűnt az árnyékok között.

Jair Ohmsford még sokáig üldögélt álmatlanul, azon töprengve, valóban érti-e, amit a fegyvermester mondott?

REGGEL, MIUTÁN fölkeltek, Jair elővette a látókristályt, mert tudni akarta, mi történt Brinnel azóta, hogy utoljára kereste meg.

Az erdő esőbe és szürke ködbe burkolózott. A kis csapat szorosan körülvette a völgylakót. Jair maga elé tartotta a golyóbist, hogy mindenki lássa, és énekelni kezdett. A Kívánságdal lágyan, borzongatóan töltötte meg a hajnali csöndet, elfojtva az esőkopogást. Hirtelen vakító fény lövellt a kristályból, és megjelent Brin arca. Merőn nézte a csoportot, keresett valamit, amit a férfiak nem láthattak. Mögötte kietlen, kopár hegyek rajzolódtak a hajnali égre, amely ugyanolyan szürke és gyászos volt, mint az övék. Jair egyre énekelt, követve nővére arcát, amely hirtelen elfordult. Megjelent Rone Leah és Allanon; szorongva néztek egy áthatolhatatlan vadont.

Jair elhallgatott, a látomás eltűnt. Riadtan tekintett társaira. - Hol van Brin? - A csúcsok a Sárkányfogakhoz tartoznak - brummogta Helt. - Összetéveszthetetlenek.

Garet Jax bólintott. - Az erdő? - pillantott Forakerre.

- Az Anar. - A törpe megdörgölte szakállas állát. - A lány ebbe az irányba jön a kísérőivel, de jóval északabbra, a Rabb-síkságon át.

A fegyvermester megragadta Jair vállát. - Mikor először használtad a látókristályt, ugyanezeket a hegyeket mutatta, a Sárkányfogakat! Akkor a hegyen túl volt a nővéred és a druida, most innen vannak! Mit kerestek a Sárkányfogakban?

Percnyi csönd támadt. Értetlenül bámulták egymást.

- Paranort - mondta váratlanul Edain Elessedil.

- A Druida Öregtornyot! - helyeselt Jair. - Allanon az Öregtoronyba vitte Brint! - A fejét ingatta. - De miért? Ezúttal senkinek sem volt ötlete. Garet Jax fölegyenesedett. - Így nem fogjuk kitalálni, ha csak gubbasztunk itt. A válaszok keleten vannak. Felálltak, Jair visszarejtette a kristályt az ujjasa alá. Folytatták vándorlásukat az Anar felé.

XVI.

UTAZÁSUK negyedik napján érkeztek az Ékhez. Késő délután volt, szürke, nyomasztó ég borult a földre. Az eső három napja zuhogott kitartóan, az Anar hideg volt és lucskos. Feketére kopasztott, vizesen csillogó fákon akadtak fent a köd csápjai, amelyek lidércesen hullámzottak a sűrűsödő sötétségben. Egyetlen hang sem hallatszott a mogorva erdőben.

Az enyhe lejtőből, amelyen egész nap kaptattak fölfelé, szirtek gyűrődtek a magasba. Az Ezüst-folyó az esőzéstől megdagadtan zúgott egy mély, kanyargó szurdokvölgyben, de alig lehetett látni a toronymagas sziklafalakról, amelyeken egyetlen fa vagy bokor sem nőtt. Hamarosan ezt a keveset is elnyelte a pára és a közeledő éjszaka sötétsége.

A törpék ezt a szurdokvölgyet hívták Éknek.

A vándorok, fejüket a szélbe hajtva, átnyirkosodott köpenyüket szorosan összehúzva a hideg ellen, fölkapaszkodtak az Ék déli lejtőjén. A szél süvítése volt az egyetlen, amit hallani lehetett ezen az istentől elhagyatott, lehangolóan magányos vidéken. Tűlevelű fák között baktattak, lassan, kitartóan, és mintha az ég sajtolta volna őket egyre szorosabban a földhöz, miközben az éjszaka lopakodott feléjük a halódó délután nyomában. Foraker ment elől, ez az ő hazája volt, ő ismerte legjobban a meglepetéseket, amelyeket tartogatott. Garet Jax volt a második, rideg és fekete, akár a fák, amelyek között osontak. Öt követte Settengő, Jair és Edain Elessedil; Óriás Helt volt a hátvéd. Senki sem beszélt, a percek ólomlábon vánszorogtak.

Enyhe emelkedő után vizesen csillogó lucfenyők ligetébe érkeztek. Foraker megtorpant, fülelt, majd intett, hogy be a fák közé! Odavetett egy szót Garet Jaxnak, és elsuhant a ködbe.

Szótlanul várakoztak. Foraker jó darab idő múlva tért vissza, egészen más irányból, mint amerre elment. Intett, hogy kövessék. A csapat köréje térdelt.

- Gnómok - súgta Foraker. Tar fejéről esővíz csordogált göndör szakállába. - Legalább százan. Megszállták a hidat.

Döbbent csend támadt. A híd az állítólag biztonságos terület kellős közepén volt, olyan vidéken, amelyet a capaali erődben állomásozó egész törpe hadsereg védelmezett! Ha a gnómok ennyire nyugatra merészkednek, ilyen közel Capaalhoz, mi történt azzal a hadsereggel?

- Kerülhetünk? - kérdezte azonnal Garet Jax.

- Nem - rázta meg a fejét Foraker -, ha csak nem akarsz legalább három napot elvesztegetni. A híd az egyetlen átjáró az Ék fölött. Ha nem itt vágunk keresztül, vissza kell mennünk a hegyek között, és délről kell kerülnünk a rengetegben.

Csönd lett, csak az esőt lehetett hallani, amint kopogva veri az arcokat. - Nincs három felesleges napunk - szögezte le végül Garet Jax. - El tudunk osonni a gnómok mellett?

- Talán - vont vállat Foraker. - Sötétben.

Garet Jax bólintott. - Vigyél csak közelebb, hadd lássuk.

Felkapaszkodtak a sziklák közé, fenyőfákat, bokrokat, esőtől síkos görgetegköveket kerülgettek a párában és a sűrűsödő sötétségben. Mint megannyi árnyék, hangtalanul suhantak Elb Foraker után a félhomályban.

Hunyorgó lángok szúrták át a szürkeséget, ragyogásukat fakóra mosta az eső. Valahol elöl, a sziklákon túl égtek. A csoport tagjai egyszerre kuporodtak le, és lassan kúsztak tovább, odáig, ahol átleshettek a szirtvonulat fölött.

Az eső áztatta Ék páracsipkés, pőre fala meredeken zuhant a mélybe. Az óriási szakadék szűkületénél gerendából és vasból remekelt, masszív völgyhíd kötötte össze a két partot, amelyet úgy erősített a kősziklához a törpe ügyesség és mérnöki tudás, hogy kibírja a széllökéseket. A völgyhíd innenső oldalán a szirtvonulat ritkás erdővel borított, széles kőpajzsban folytatódott, amelyen gnóm őrtüzek pislákoltak rögtönzött szárnyékok és sátrak takarásában. És mindenfelé gnómok kuporogtak sötét kupacokban, a tüzek körül, a sátrakban, amelyeknek vásznára a lángok fénye rajzolta ki az alakjukat, és a sziklapajzs hosszában, a szirtvonulattól a hídig. A túlparton, majdnem belemosódva a feketeségbe újabb tucat gnóm strázsálta a szurdoktól induló, keskeny ösvényt, amely keresztülvágott egy széles, fás meredélyen, majd száz méterrel följebb eltűnt az ősvadonban.

A völgyhíd két végét gnóm vadászok őrizték.

A szirtvonulat mögött kuporgó hatok percekig tanulmányozták a jelenetet, majd Garet Jax intésére visszabújtak a görgetegsziklák rejtekébe.

- Átosonhatunk, ha besötétedik? - kérdezte a fegyvermester Helttől. - Talán a hídig - vélte bizonytalanul a nagy ember. Garet Jax megrázta a fejét. - Az nem elég. Át kell jutnunk az őrségen.

- Egy ember megcsinálhatná - mondta Foraker -, hogy végigkapaszkodik a híd alatt, a merevítőkön. Ha elég gyors, átlopakodhat, levághatja az őröket, és tarthatja a hidat, amíg a többiek átalmennek rajta.

- Ez őrültség! - rikoltott hirtelen Settengő, közelebb dugva hozzájuk darabos arcát. - Még ha sikerülne is átjutnotok a túlpartra, tucatnyi őr mellett, a többiek szempillantás alatt utánatok vetnék magukat! Akkor hogyan szöktök meg?

- Törpeleleményességgel - mormolta Foraker. - Mi jobban építkezünk, mint a legtöbb ember. Ez a híd úgy van tervezve, hogy összeomoljon. Ha kihúzzák a csapszögeket, az egész lezuhan a szakadékba.

- Mennyi ideig tart a csapszögek eltávolítása? - kérdezte Garet Jax. - Egy percig, talán kettőig. Egy ideje már számítunk rá, hogy a gnómok megpróbálják oldalba támadni Capaalt. - Megcsóválta a fejét. - Bár az nyugtalanít, hogy már meg is tették, és senki sem tartóztatta fel őket. És ezt a tüntető pimaszságot, hogy ilyen nyíltan megszállják a hidat! A táborverésükből arra következtetek, hogy nem nagyon várnak támadást a másik oldalról. - Ismét megcsóválta a fejét. - Aggódom a hadsereg miatt.

Garet Jax kitörölte a szeméből az esőt. - Majd máskor aggódj miattuk. - Társaira pillantott. - Jól figyeljetek! Ha besötétedik, Helt keresztülvezet a táboron a hídhoz. Én átkúszom a híd alatt. Miután elintéztem az őröket, Elb és a gnóm átjönnek a völgylakóval. Te, Helt és az elf herceg nyilazzatok ezen az oldalon az őrökre, amíg meglazítjuk a csapszegeket. Ha kiáltunk, gyertek át, és akkor összeomlasztjuk a hidat.

Elb Foraker, Helt és Edain Elessedil szótlanul bólintott. - Száznál is több gnóm vadász van odalent! - mondta Settengő indulatosan. - Ha bármi félresikerül, semmi esélyünk!

Foraker hidegen nézett rá. - Téged nem zavarna, mi? Végül is, nyugodtan állíthatnád, hogy velük vagy. Jair a gnómra sandított, ám Settengő tartózkodott a megjegyzésektől. Garet Jax fölállt.

- Mostantól egy szót se! Ne felejtsétek, mi a dolgunk.

Visszakúsztak a szirtvonulatra, megbújtak a sziklák közön, és várták, hogy leszálljon az éjszaka. Eltelt egy óra, aztán kettő, de a fegyvermester még mindig nem mozdult. A szurdokvölgyre leereszkedett a sötétség, amelyben fátyolként lengett az eső és a pára. A levegő egyre jobban lehűlt, a csontjuk is fázott. A mélyben a gnóm vadászok tüzei fényesebben ragyogtak a feketeségben.

Garet Jax fölemelte a karját. A kis csapat fölállt. Kicsusszantak a sziklák közül, mint hat rojt az éjszaka szövetén, és lefelé indultak a gnóm táborba. Libasorban mentek, Helt vezette őket, lassan, óvatosan. A tüzek közeledtek, majd hangok is hallatszottak a szélzúgásban és az esőkopogásban, nyugtalanságról árulkodó, mély torokhangok. Osont a hat alak a tüzek és a sátrak között, lehajtott fejjel lapulva a fák és a sziklák árnyékában. Balról kerülték meg a tábort, és csupán Helt éjszakai látása óvta meg őket attól, hogy lezuhanjanak a szurdokba.

Futottak a percek, de a lopakodás az éjszakai táboron át csak nem akart véget érni. Fövő étel szagát sodorta a szél; Jair hallotta a gnómok hangját, nevetését, morgását, látta a markos alakok mozgását a tüzek halvány fényében. Nagyon igyekezett, hogy még csak ne is lélegezzen, megparancsolta magának, hogy váljék eggyé az éjszakával. Hirtelen eszébe jutott, hogy ha akarná, csakugyan egy lehetne az éjszakával. A Kívánságdallal láthatatlanná változtathatná magát.

Rádöbbent, hogy tiszta véletlenségből most jutott eszébe egy jobb módszer, amellyel átjuthatnak a hídon.

De miként tudassa a többiekkel?

Meggörnyedve osontak a szurdokvölgy szélén, sziklák és fák fedezékében. Itt nem égtek tüzek, a köd és az eső elrejtene őket. A sötétből fölmerült a völgyhíd, vizesen fénylő gerendáival. Gnóm beszéd érthetetlen foszlányait hallották; a köpenyükbe burkolózó őrszemek vágyakozva nézték a tábort, ahol van meleg és lehet enni. Helt hangtalanul levezette társait a híd alá, ahol a támaszgerendákat erősítették a sziklához. Alig ölnyire az Ék pokolmély szakadéka tátongott. A feneketlen űrben a szél huhogott.

Egymás mellett guggoltak. Jair tétován megérintette Garet Jax karját. Az a fiú felé fordította éles arcát. Jair a fegyvermesterre mutatott, aztán magára, aztán a hídon álló őrszemekre. Garet Jax összeráncolta a szemöldökét. Jair a szájára mutatott, ajka hangtalanul formálta a „gnóm" szót, majd sorra rámutatott társaira. Azt próbálta mondani, hogy a Kívánságdaltól mi ketten gnómnak fogunk látszani, és az őrök átengednek a hídon. Suttogja is el? De nem, a fegyvermester megmondta, hogy senkinek sem szabad beszélnie, túl veszélyes, a szél elvinné a hangjukat. Megismételte a mozdulatsort. A többiek közelebb húzódtak, és aggályosan pislogtak egymásra, miközben Jair mutogatott.

Végül úgy látszott, hogy a fegyvermester megérti. Egy darabig tétovázott, aztán a karjánál fogva közelebb húzta magához a fiút, a többiekre mutatott, majd a hídra a fejük fölött. Tudná álcázni valamennyiüket? A völgylakó tétovázott, erre a lehetőségre nem gondolt. Van elég ereje ilyen kiterjedt álcázáshoz? Sötét van, esik, és csak percekről lenne szó. Bólintott.

Garet Jax megmarkolta a vállát, és keményen ránézett szürke szemével, aztán intett a többieknek, hogy kövessék őket. Mindenki megértette. A völgylakó a Kívánságdalt fogja használni, hogy átjuttassa őket a hídon. Nem tudták, miként teszi, de tanúi voltak a hatalmának. Azonkívül, Settengőt leszámítva - bár ilyen körülmények között talán ő se berzenkedett volna - feltétlenül megbíztak Garet Jax ítéletében. Ha ő hisz a völgylakóban, ők is hisznek.

Egyszerre álltak föl, és vakmerően kapaszkodni kezdtek a sziklán a híd irányába. A gnóm őrszemek hirtelen megfordultak, most vették észre közeledésüket. Mindössze hárman voltak. Jair akkor már énekelt, karcos torokhangon, amely gnómokról suttogott a szél süvöltése közepette. Az őrök egy pillanatig habozni látszottak, és gyanakodva fölemelték fegyverüket. Jair fokozta az erőt, azon iparkodott, hogy a Kívánságdaltól valamennyien olyannak látsszanak, mint Settengő. A nyomkereső most biztosan azt hiszi, hogy megbolondultam, gondolta a völgylakó, de azért csak énekelt.

A fegyverek leereszkedtek, a gnóm vadászok félreálltak. Őrségváltás? Talán azokat váltják föl, akik a szurdokvölgy túlpartján őrködnek? Jair és társai hagyták, hadd töprengjenek köpenyüket szorosan magukra csavarva, fejüket mélyen lehajtva feltrappoltak a vadászok között a hídra. Csizmás lábuk halkan döngött a vastag deszkákon. Jair dalolt, eltakarva őket gnóm álcával.

Hangja váratlanul elcsuklott, kimerítette az erőltetés. De akkor már elhagyták az őröket, pára és eső leple takarta őket az esetleges vizsla szemek elől. A híd közepére értek, a sivító szél metsző csapásokkal ostorozta őket. Garet Jax innen Heltnek és Edain Elessedilnek, hogy maradjanak hátra. Jair egy futó pillanatra látta Settengő döbbenten bámuló arcát.

Aztán Garet Jax maga mögé parancsolta őket meg Elb Forakert, és így mentek tovább.

Az őrködő gnómok megfordultak, amikor a csuklyás árnyak fölmerültek az esős éjszakából. Jair torka elszorult; ezúttal nem segít rajtuk a Kívánságdal, a gnómok túl sokan vannak. Az őrök annyira meglepődtek a közeledőktől, hogy néhány tétova pillanatig csak meredtek rájuk, mert bizonyosra vették, hogy kizárólag gnómok kelhettek át a túl.parti táborból. Mielőtt meglepetésük félelemmé változhatott volna, vagy azonosíthatták volna az alakokat, Garet Jax és Foraker már rájuk is vetették magukat, a rövid kard és a hosszú tőr villogott az éjszakában. Fél tucat gnómot vágtak le, mire a többiek észbe kaptak, hogy vad hujjogással riadóztassák társaikat a túlparton.

A híd másik oldaláról egy perc múlva jött a válasz. Jair és Settengő meglapulva bámulták a tomboló küzdelmet. Körülöttük testetlen kiáltások kéltek a sötétségben. Elf kőrisfa íjak éles pendülése hatolt át az eső és a szél zúgásán. Újabb gnóm vadászok estek össze.

Dühtől eltorzult arccal zilált, véres, magányos gnóm rontott elő a sötétségből, kezében kettős fejszével, és felrohant a hídra. Settengő láttán értetlenül megtorpant, de akkor felfedezte Jairt, és nekirontott. A völgylakó hátrahőkölt. Annyira megdöbbentette a gnóm hirtelen fölbukkanása, hogy még az övén viselt hossz:ú késről is megfeledkezett. A gnóm felüvöltött, sújtani készült. Jair hiábavaló védekezéssel kapta maga elé a kezét.

- Ne a fiút, te! - kiáltott Settengő.

A gnóm a dühtől sivítva fölemelte a fejszét. Settengő kardja lecsapott, a támadó haldokolva esett térdre. Settengő dúlt arccal hátrált, majd karon ragadta Jairt, és levonszolta a hídról.

Előugrott Elb Foraker, de rögtön el is tűnt a híd alatt, ahová a hidat tartó csapszögeket rejtették. Lázas gyorsasággal kezdte kiütögetni őket a helyükből.

A híd közepén ismét felcsapott a kiáltozás. Csizmás lábak nyargaltak a deszkákon. A ködös éjszakából kirobbant Helt és Edain Elessedil, majd még mindig a hídon, sarkon fordultak. Zümmögtek a hatalmas kőrisfa íjak. A két alak mögött a sötétségben gnómok üvöltöttek a fájdalomtól. Ismét zümmögtek az íjak, újabb sikoltozás kélt. A hídon távolodó lábak dobogtak.

- Siess azokkal a csapszögekkel! - bömbölte Helt.

Garet Jax csatlakozott Forakerhez a híd alatt. Közösen püfölték a csapszögeket, amíg kettő kivételével ki nem esett valamennyi. Újra felhangzott a csizmás lábak dobogása.

- Helt! - kiáltotta a fegyvermester, miközben fölpattant a sziklára. Foraker a nyomában. - Le a hídról!

A határvidéki és az elf herceg futásnak eredt, mélyen meghajolva a szél miatt. Lándzsák és nyílvesszők röpültek a nyomukban. Edain, aki könnyebb és fürgébb volt, elsőnek nyargalt el a meglapuló Settengő és Jair mellett.

- Most! - kiáltotta Foraker a fegyvermesternek.

Egymással szemben álltak, feszítővasat ékelve az utolsó két csavar feje alá, és egyszerre rántották ki őket a helyükről. Helt ugyanabban a pillanatban szökkent le a hídról.

A gerendák nyögve tépték le magukat kapcsaikról, a híd süllyedni kezdett. A rajta álló gnómok felüvöltöttek, de már késő volt. Az építmény belezuhant a ködbe és az esőbe, kanyarogva csapódott a sziklákhoz, majd a másik vége is kiszakadt a kőből, és eltűnt a szurdokvölgyben.

Az Ék északi partjának szirtkövéről hat árnyalak menekült be a sötétségbe.

XVII.

VALAMIKOR éjfél után elállt az eső, miközben a culhaveni csapat egy sekély barlangban aludt tíz-egynéhány mérfölddel keletre az Éktől. Senki sem tudta, mikor történt, még Edain Elessedil sem, aki az utolsó őrséget adta volna, de annyira elcsigázta a menekülés az Éken át, hogy nem bírta ki ébren.

Így tehát csak hajnalban vették észre, hogy megváltozott az idő. Az északi szemhatár kékes ködébe mosódó Ravenshorn-hegység égig érő csúcsairól lezúduló fagyos szélben az ősz búcsúzott, és a tél ígérte jövetelét. A goromba szél elsöpörte ez Ezüst-folyó esős-felhős-ködös palástját, és ismét mélykékre festette az eget. Megszűnt a lucsok és a kényelmetlenség. Az ázott föld keményre szikkadt, az esővíz elpárolgott, a táj újra a metszet élességével, ragyogó tisztasággal tündökölt a nap arany fényében.

A vándorok folytatták útjukat kelet felé. Erdőjáró posztóköpenyüket, amely még mindig nyirkos volt az esőtől, szorosan összehúzták magukon, védelmül a vacogtató szél ellen. Szirtvonulatok és füves meredélyek szegélyezték az erdős partok között kavargó Ezüst-folyót. Az Anar kitárta magát a hatok előtt. Kelet felől egész nap a Capaal sűrűn álló bércei kísérték őket; az erdőn túl felszökkenő csúcsok titáni tövisek módjára hasítottak az ég ernyőjébe. Hajnalban még messze voltak, de minden órával közeledtek. A délután derekán megérkeztek a hegylábhoz, és kapaszkodni kezdtek. Nem jutottak messzire, amikor Edain Elessedil megállította őket.

- Figyeljetek csak! - mondta élesen. - Halljátok ezt?

Némán ácsorogtak a lejtőn, fejüket kelet felé fordítva, amerre az elf herceg mutatott. A sziklák között csak a metsző szél huhogott gyászosan.

- Én semmit se hallok - motyogta Elb Foraker. Ennek ellenére senki se mozdult. Az elfnek volt a legjobb füle a csapatban.

Váratlanul elült a szél. A messzeségben folyamatosan, mély hangon dörgött valami, bár a hangot letompította a sziklák miriádnyi repedése, zegzuga.

Foraker szakállas arca elsötétedett. - Gnóm dobok!

Mentek tovább, most már fokozott elővigyázattal, tekintetükkel szüntelenül pásztázva a szirteket és szakadékokat. A dobolás erőteljesebben, mélyebben lüktetett a szélben, baljós morajjal rengetve a földet.

Estébe hajlott a délután, az ormok árnyéka már-már a hegymászókig nyúlt, amikor egy másik hang is megütötte a fülüket. Különös hang volt, hátborzongató üvöltésféle, amely először majdnem beleolvadt a szélbe, ám csakhamar meg lehetett különböztetni, olyan dühös élességgel sivított. Fölcsapott a távoli bércekről, majd legurult a lejtőn a vándorokra. Összenéztek. Garet Jax törte meg a csendet.

- Valahol harcolnak - mondta enyhe csodálkozással. Foraker bólintott, és rögtön el is indult. - Megtámadták Capaalt!

Kaptattak fölfelé, fáradságosan keresgélve útjukat a töredezett görgetegsziklák, hasadékok, meredélyek, suvadások egyre szövevényesebb labirintusában. A délután beleszürkült az alkonyba, a napfény kihunyt, dél felé megnyúltak az árnyékok. Hogy a szél is elült, rögtön nem volt olyan csípős a hideg. A csendben még fültépőbb lett a harci dobok és csatakiáltások visszhangja a hegyek zugolyaiban. Messze - messze, a kietlen ormok hézagaiban nagy ragadozó madarak - prédára váró, figyelmes dögevők - köröztek lustán.

Átkeltek egy gerincen, és befordultak egy árnyékos mélyútba. Sziklafalak vették körül őket, hunyorogniuk kellett a félhomályban, hogy lássák, nem mozdul-e valami.Amaz út üres volt, mintha mindent, ami a kövek között lakott, magához vonzott volna a távolban zajló ütközet.

Néhány perccel később kikerültek a mélyútból. Megtorpantak. A szikla meredeken zuhant a mélybe, nem korlátozva a kilátást.

- Ördög és pokol! - súgta rekedten Foraker.

Fent a bércek között, amelyeken áttört az Ezüst-folyó, egy szorosban húzódtak Capaal gátjai és zsilipjei. Hatalmasan, érdesen, vakító fehéren szöktek a magasba a fekete sziklán, óriási tenyerükben tartva a Cillidellant. Háromszintes, széles, lapos sáncukon emelkedett a védelmükre szolgáló erőd, a tornyok, falak és bástyák zegzugos összevisszasága. A fellegvár nagyobb részét a gátrendszer északi szélére építették. Egy lapályra nézett, amely enyhe lejtőn át csatlakozott a védelmet nyújtó hegycsúcsokhoz. Délen, ahol a hegyek a víztároló partjáig értek, és csupán keskeny ösvényeken lehetett átjutni, egy kisebb védmű őrködött.

Itt tombolt a csata. A gnóm hadsereg teljes szélességében megszállta a túlparti lapályt, a lejtőket, az ösvényeket és a suvadásokat. Irdatlan tömege a páncélos alakok és döfölő fegyverek sötét hullámával csapkodta Capaal sziklafalait, rést keresve az erődítményen. Katapultok vetettek görgetegsziklákat a gyérülő fényben, törve - zúzva a törpe védők húsát és páncélját. Sikolyok és üvöltések harsogták túl a fegyverek visszhangzó csattogását, emberek hullottak az erőd széltében - hosszában. Arc nélküli, parányi alakok küzdöttek a bástyák előtt, törpék és gnómok, akiket elnyelt a mészárlás hulláma.

- Hát ezt a sorsot szánták a gnómok Capaalnak! - kiáltott Foraker. - Ostrom alá vették! Nem csoda, ha olyan pimaszul megszállták az Éket!

Jair előretolakodott, hogy jobban lásson. - Csapdába estek a törpék? - aggodalmaskodott. - Nem szökhetnek el?

- Ó, de mennyire megszökhetnének - csakhogy nem fognak! - mondta sötét pillantással Foraker. - Mindenfelé alagutakat fúrtak a kőbe, titkos járatokat építettek arra az esetre, ha az erődöt elfoglalnák! Ám nincs az a had, Ohmsford, amely átüthetné Capaal falait, így a törpék maradnak és harcolnak.

- De miért?

- A zsilipek és a gátak miatt - mutatta Foraker. - Látod a Cillidellan vizét? Fekete és mocskos a Mordrémek mérgétől. Azt a vizet a gátak tartják vissza a nyugati földektől, és a zsilipek szabályozzák a folyását. Ha a törpék elhagynák az erődöt, a zsilipek és a gátak az ellenség kezére kerülnének. A gnómok megnyitnák a zsilipeket, és leengednék az egész Cillidellant, elárasztanák a nyugatra eső területeket a szennyezett vízzel, annyi földet mérgeznének meg, annyi életet irtanának ki, amennyit csak tudnának. A Rémek gondoskodnának róla. Még Culhaven is elesne. - Komoran rázta szakállas fejét. - A törpék ezt nem tűrhetik.

Jair lebámult a mélyben tomboló, ádáz küzdelemre. Megborzongott. Iszonyúan sokan voltak a gnóm támadók! Állhatják a törpék ezt az ostromot?

- Hogyan kerülhetjük meg ezt a ribilliót? - kérdezte Garet Jax.

- Ha majd besötétedik, menjetek kelet felé a gerincen - felelte Foraker szórakozottan, mint aki mélyen elgondolkozik. - Így elég magasan lesztek a gnóm tábor fölött. Ha túljuttok a Cillidellanon, ereszkedjetek le a folyóhoz és keljetek át, aztán forduljatok észak felé. Ott már meglehetős biztonságban lesztek. - Kihúzta magát, kezet nyújtott. - Sok szerencsét, Garet.

- Szerencsét? - hőkölt vissza a fegyvermester. - De csak nem azt tervezed, hogy maradsz? - Nem tervezek semmit - vonogatta a vállát Foraker. - Már eldöntöttem. - De Elb! - meredt rá Garet Jax. - Mi hasznodat vehetnék ott?

Foraker megcsóválta a fejét. - Valakinek figyelmeztetnie kell a helyőrséget, hogy az Ék hídját leromboltuk. Különben ha bekövetkezik a legrosszabb és Capaal elesik, a védők megpróbálhatnak a hegyeken át menekülni, és csapdába eshetnek az Éknél. - Vállat vont. - Különben is, Helt jobban elvezet benneteket a sötétségben, mint én. És Capaaltól úgysem ismerem a járást. Onnantól a gnómnak kell kalauzolnia. - Megegyeztünk - mondta Garet Jax hidegen. - Senki sem járja a saját útját. Szükségünk van rád. A törpe összeszorította a fogait. - Nekik is szükségük van rám. Szorongó csendben figyelte a csoport, ahogy a két ember farkasszemet néz. Látszott rajtuk, hogy nem tágítanak. - Engedd el - brummogta Helt szelíden. - Joga van választani. - Már választott Culhavenben! - Garet Jax jegesen mérte végig a határvidékit.

Jair gombócot érzett a torkában. Annyira szeretett volna mondani valamit, akármit, amivel megtörhetné a feszültséget a törpe és a fegyvermester között, de semmi sem jutott eszébe. Settengőre sandított, hogy mit szól ehhez, de a gnóm levegőnek tekintette valamennyiüket.

- Van egy ötletem - szólalt meg Edain Elessedil. Minden tekintet az elf királyfi felé fordult. - Lehet, hogy nem sikerül, de egy próbálkozást megér. - Előrehajolt. - Ha elég közel juthatnék az erődhöz, a nyilamhoz köthetnék egy levelet, és belőhetném. Akkor a védők tudomást szerezhetnének az Ékről.

- Mit szólsz hozzá? - fordult Forakerhez a fegyvermester.

- Veszélyes - komorodott el a törpe. - Sokkal közelebb kell menned, mint szeretnéd. Sokkal. - Akkor én megyek - közölte Helt. - Én találtam ki! - makacskodott Edain Elessedil. - Én megyek!

Garet Jax fölemelte a kezét. - Ha egy megy, mind megyünk. Ha elszakadunk ezekben a hegyekben, soha többé nem találjuk meg egymást. - Jairra pillantott. - Egyetértesz?

- Egyet! - bólogatott sietve a fiú.

- S te, Elb? - A fegyvermester ismét a törpéhez fordult.

- Egyetértek - bólintott Elb Foraker.

- És ha el tudjuk juttatni az üzenetet a helyőrségnek?

- Akkor megyünk tovább északnak - bólintott ismét Foraker. Garet Jax még egy pillantást vetett a mélyben csatázó gnómokra és törpékre, aztán intett társainak, hogy kövessék a sziklák közé. - Itt megülünk, míg leszáll az éjszaka - szólt hátra.

Jair, amikor megfordult, Settengő mellett találta magát. - Azt nem méltóztatott megérdeklődni, hogy én egyetértek-e - morogta a gnóm, miközben a fiút félretolva előrenyomakodott.

A társaság egy görgetegszikla - halmaz árnyékában meghúzódva várta a sötétséget. A kövekre telepedve elfogyasztották hideg vacsorájukat, majd beburkolóztak köpenyükbe, kényelmesen elhelyezkedtek és hallgattak. Egy idő után Foraker és Garet Jax kibújtak a sziklák oltalmából, és leereszkedtek a lejtőn, hogy alaposabban szemügyre vegyék a kelet felé vezető csapást. Edain Elessedil őrködött. Helt kényelmesen elnyúlt a köves földön, és szinte azonnal el is aludt. Jair magányosan ücsörgött néhány percig, majd fölállt és odament Settengőhöz, aki a sötétségbe bámult.

- Köszönöm, amit az Éknél tettél értem - mondta halkan.

Settengő meg se fordult. - Felejtsd el.

- Nem tehetem. Harmadszor mentetted meg az életemet.

- Az jó sok, igaz? - nevetett a gnóm élesen.

- Sok.

- No és, fiú, ha legközelebb, mondjuk, nem leszek ott? Akkor mit fogsz csinálni? - Nem tudom - rázta meg a fejét Jair. Félszegen hallgattak. Settengő továbbra sem vett tudomást a völgylakóról. Jair majdnem otthagyta, de ismét erősebb volt a makacssága, így maradt, sőt, tüntetően leült a gnóm mellé.

- Meg kellett volna kérdeznie téged - mondta halkan.

- Kinek? Miről?

- Garet Jaxnak. Meg kellett volna kérdeznie, hogy akarsz-e velünk jönni az erődhöz.

Settengő most már feléje fordult. - Eddig se kérdezett tőlem semmit. Miért most kezdené?

- Talán ha te...

- Talán ha szárnyakat növesztenék, elrepülhetnék erről a helyről! - Elvörösödött haragjában. - Mellesleg mit törődsz te ezzel?

- Mert fontos.

- Mi? Hogy itt vagyok? Ez neked fontos? Mondd, fiú, mit keresek én itt?

Jair feszengve elfordította a tekintetét, ám Settengő megragadta a karját, és maga felé penderítette.

- Nézz csak rám! Mit keresek én itt? Mi közöm nekem ehhez? Semmi az égvilágon! Kizárólag azért vagyok itt, mert bolond fejjel hagytam magam rábeszélni, hogy elvezetlek Culhavenig. Ez az egyetlen oka! Segíts, hogy megkerülhessük a fekete járkálót - ezt mondtad! Segíts eljutnunk Keletföldre! Te megteheted, mert nyomkereső vagy! Hö!

Közelebb tolta durva, sárga arcát a völgylakóhoz. - És az az ostoba álom! Mert annyi volt, fiú - puszta álom! Nincs semmiféle királya az Ezüst-folyónak, és ez a kutyagolás keletre puszta időpocsékolás! No de hát én is itt vagyok. Semmi okom itt lenni, de azért itt vagyok! - Epésen rázta a fejét. - Kizárólag miattad!

Jair most már megharagudott. Kitépte a karját. - Talán igaz. Talán az én hibám, hogy itt vagy. De az álom akkor is igaz volt, Settengő. És tévedsz, mikor azt mondod, hogy semmi közöd hozzá. „Fiúnak" nevezel, holott te viselkedsz úgy, mint egy éretlen tacskó!

- Mert te farkaskölyök vagy, mi? - meredt rá Settengő.

- Nevezz, aminek akarsz - vörösödött el Jair. - De jobb lenne, ha te is fontolóra vennéd, ki vagy.

- Ezt meg hogy érted?

- Úgy, Settengő, hogy nem hajtogathatod, hogy neked semmi közöd ahhoz, ami másokkal történik, mert igenis van közöd!

Némán meredtek egymásra. Leszállt a sötétség, megsűrűsödtek az árnyékok. Nem fújt szél, és különös csend volt, mert elhallgatott a gnóm dobok dübörgése és a capaali csatazaj. - Nem tartasz valami sokra, mi? - kérdezte végül Settengő.

Jair fáradtan sóhajtott. - Az a helyzet, hogy nincs így. Igenis sokra tartalak.

A gnóm egy darabig nézte, aztán lesütötte a szemét. - Én is kedvellek. Már megmondtam, hogy benned van kurázsi. Rám emlékeztetsz, boldogabb koromból. - Halkan, örömtelenül nevetett, majd ismét fölpillantott a völgylakóra. - De most figyelj ide, mert nem mondom többször. Én nem tartozom ide. Ez nem az én harcom. És akármennyire szívellek, az első adandó alkalommal ki fogok szállni.

Elhallgatott, mintha arról akarna meggyőződni, megvolt-e a kellő hatása a szavainak, aztán elfordult. - Most pedig tisztulj innét, és hagyj engem békén.

Jair habozott egy kicsit, azt próbálta eldönteni, feszegesse-e tovább a témát, majd kelletlenül föltápászkodott és elkullogott, történetesen az alvó Helt mellett.

- Ugye mondtam, hogy fontos neki! - dünnyögte a határvidéki. Jair hökkenten tekintett le rá, aztán elmosolyodott. - Tudom! - felelte súgva.

ÉJFÉLRE JÁRT AZ IDŐ, amikor Garet Jax kivezette társait a görgetegsziklák oltalmából. A mélyben gnóm őrtüzek abroncsa szorította Capaal erődjét, tüzek égtek a szirteken az ostromolt zsilipek és gátak két oldalán. Foraker ment elöl. Leereszkedtek a suvadáson, majd rákanyarodtak egy sziklapárkányok és hasadékok között vezető csapásra. Óvatosan, nesztelenül haladtak, árnyéknak rémlettek az éjszakában.

Több mint egy órájukba került, mire elérték a tüzek külső körét. Itt kevesebben voltak a gnómok, mert a sereg zöme a törpe bástyáknál csoportosult. A lefelé vezető ösvényeken ritkásabban égtek a tüzek. A déli lejtőn húzódó vonalak fölött a csúcsok szoros közelségben meredtek az égnek, mintha egy sziklakéz nyúlna ki a földből, zúzott, göcsörtös ujjakkal. A hat vándor tudta, hogy a bérceken túl alacsony dombok szegélyezik a Cillidellan déli peremét, és a dombok mögött a keleti erdő nyújt menedéket. Ha elérik az erdőt, elrejti őket a sötét, hogy észrevétlenül lopózhassanak észak felé.

Ám előbb elég közel kell jutniuk Capaal bástyáihoz, hogy Helt használhassa kőrisfa íját, és a törpe védők megkaphassák Foraker üzenetét. Úgy egyeztek meg, hogy mégiscsak Helt adja le a nyíllövést, mert bár az ötlet Edain Elessediltől származik, a határvidéki jóval erősebb. Ha az ő kezében lesz a hatalmas kőrisfa íj, mindössze kétszáz méterre kell megközelítenie a falakat, hogy bejuttassa Capaalba az üzenetet.

Lépésenként osontak lefelé a hegyoldalon, a gnóm őrség vonalain át. A gnómok, akik az ostromgyűrűn kívül elsősorban a szélesebb utakat szállták meg, nem sok figyelmet szenteltek a meredély párkányainak és keskenyebb csapásainak. Foraker ezeken a csapásokon és párkányokon vezette társait, lassan, elővigyázatosan. Itt könnyű volt elvéteni a lépést, és nemigen kínálkozott fedezék. A vándorok puha bőrdarabokba bugyolálták a csizmájukat, és faszénnel mázolták be az arcukat. Senki sem szólt. Kézzel-lábbal tapogatták ki, merre menjenek, ügyelve a laza sziklákra, őrizkedve minden hangtól, amely felhívhatta volna rájuk a figyelmet.

Kétszáz méterre jártak az erőd falaitól, de még mindig nem érték el a gnóm sereg arcvonalát. Körülöttük őrtüzek égtek az ösvények hosszában. Elbújtak egy kis cserjésben, és némán várták Heltet, aki a bokrok szélén, társaitól tíz-egynéhány ölnyire térdre ereszkedett, meghúzta az íjhúrt, célzott, elengedte.

Éles pendülés hallatszott, a csalit csöndjében nagyon zajosnak rémlett, holott egyébként nem keltett feltűnést a gnóm tábor csörömpölésében. Ennek ellenére hasra vetették magukat, és percekig nem mozdultak. Lestek és hegyezték a fülüket, nem mutatja-e valamilyen jel, hogy fölfedezték őket? Nem mutatta. Helt visszaosont társaihoz, és bólintott Forakernek. Az üzenetet továbbították.

A kis társaság most visszafelé lopakodott az éjszakában, a gnóm tábortüzek között, ezúttal kelet felé, ahol a Cillidellan vize csillogott a selymes holdfényben. Messze túl a tavon, ott, ahol a gát beleépült az északi hegyek széles lejtőjébe, a körülzárt zsilipek és gátak mentén, a Cillidellan partjain gnóm tüzek lobogtak vészjóslón. Jair megnézte magának az őrtüzek tömkelegét, és kilelte a hideg. Azon töprengett szárnyaszegetten, hogy hány ezer gnómot hoztak ide az erőd ostromához? Sokat. Irtózatosan sokat. A tó rőten izzott a tüzektől, a lángok vércseppekkel szórták tele a tükrös hullámokat. Telt az idő. Északon előbújtak a szétszórt csillagok, és kissé elveszetten hunyorogtak a hatalmas égbolton. A csoport kiért a déli meredélyen gyújtott tüzek vonalából, és déli irányban igyekezett távolabb kerülni az ostromlóktól. Már majdnem odáig értek a szirtfal magasában, ahonnan ráláthattak a Cillidellan déli részével határos síkra - már majdnem ott tartottak, ahonnan leereszkedhettek volna az erdőbe. Jair határozottan megkönnyebbült. Kínosan pörének, kiszolgáltatottnak érezte magát a nyílt, sziklás meredélyen. Mennyivel jobb lesz az erdők rejtekében tudni magukat! Befordultak a szirtfal szélén a titáni görgetegsziklák összevisszaságába, és miután átsurrantak közöttük, földbe gyökerezett a lábuk. A szirtfaltól kanyargós, meredek út vezetett a sziklák között a Cillidellan partjára, és ennek az úrnak széltében - hosszában őrtüzek lobogtak. Jair torka összeszorult a félelemtől. Egy újabb gnóm hadsereg állta útjukat. Garet Jax Forakerre pillantott. A törpe beleolvadt az éjszakába. Öt társa megbújt a sziklák között. Hosszú, idegtépő várakozás volt. Félóra is eltelt, mire visszatért Foraker; ugyanolyan nesztelenül merült föl a sötétségből, ahogyan eltűnt. Kapkodva magához intette a többieket. - Megszállták az egész meredélyt! - súgta. - Nem juthatunk át! Ekkor csizmák dobogása és beszélgetés hallatszott mögülük az ösvényről.

XVIII.

KI-KI OTT változott pillanatnyi sóbálvánnyá, ahol éppen állt; hökkent némasággal bámultak hátra a sötétségben. Hirtelen durva, nyers hahota vegyült a közeledő hangokhoz, s lobogó fáklyafény bukkant elő a sziklák közül.

- Feküdj! - sziszegte Garet Jax, és magával rántotta Jairt az árnyékba.

Villámgyorsan, némán szétszóródtak. Jair, akit a fegyvermester gorombán letaszított a földre, felemelte a fejét és kikandikált egy hézagon. Fáklyafény verődött vissza a sötét sziklákról, és most már fel lehetett ismerni a hangokat. Gnómok voltak. Legalább fél tucat. Csizmák csikorogtak a köveken, bőr nyiszorgott. Jair a földhöz lapult, és visszafojtotta a lélegzetét.

Gnóm vadászokból álló, nyolcfős osztag masírozott be a görgetegsziklák közé, fáklyákkal világították maguknak az utat. Hahotáztak, tréfálkoztak a maguk zagyva, primitív nyelvén, észre sem véve, hogy a culhaveni csapat kellős közepében járnak. Fáklyafény árasztotta el az apró nyiladékot, elűzte az árnyékokat és az éjszakát, bevilágított a legsötétebb búvóhelyekre is. Jairban megfagyott a vér. Még ő is látta Helt árnyalakját, amint a kőhöz simul. Egyszerűen képtelenség, hogy ne fedezzék fel őket!

A gnómok mégse lassítottak, csak trappoltak tovább, tudomást sem véve a lapuló alakokról. Az osztag zöme már elhagyta a görgetegsziklákat, és a tábor fényeit figyelték a mélyben. Jair lassan, óvatosan beszívta a levegőt. Hátha.. .

Az egyik sereghajtó váratlanul lassított, és a sziklák felé fordult. Élesen fölkiáltott, és a kardjához kapott. Az osztag többi tagja megfordult, a hahotázás meglepett röffenésekbe fulladt.

Két kezében tőrt markolva pattant elő az árnyékok rejtekéből Garet Jax. Lecsapott a legközelibb gnómokra, és egy-egy döféssel megölte őket. A hat megmaradt gnóm sarkon fordult, fegyvert rántott, de még mindig össze voltak zavarodva a támadás váratlanságától. Feltűnt Helt meg Foraker, és három újabb gnóm esett össze holtan, egyetlen hang nélkül. Azok, akik még éltek, vad üvöltéssel rontottak lefelé a meredek úton. Edain Elessedil fölrohant a sziklákra, és lövésre emelte íját. A húr kenőt pendült, még két gnóm meghalt. Az utolsó vadász eszeveszetten nyargalva tűnt el a szemük elől.

A kis csoport a görgetegsziklákhoz rohant. Az őrtüzektől felhallatszott a riadóztató üvöltés.

- Most aztán nyakig ülünk a pácban! - dühöngött Foraker. - A szirtek mindkét oldalán az összes gnóm utánunk fog kajtatni!

Garet Jax nyugodtan eltüntette a tőröket fekete köpenye alatt, majd a törpéhez fordult.

- Merre menekülünk?

- Arra, ahonnan jöttünk - felelte Foraker némi tétovázás után. - Az ormokra, ha időben odaérünk; ha nem, megkeressük az egyik alagutat Capaalba.

- Vezess - intett Garet Jax. - Ne feledjétek, maradjatok együtt! Ha netán mégis elszakadnánk, úgy igyekezzetek, hogy senki se maradjon egymaga! Most pedig indulás!

Fölnyargaltak a szűk ösvényen. Mögöttük tovább ordítozott-rikoltozott a gnóm őrség; egymásnak adták tovább a kiáltásokat a lejtő széltében - hosszában. A hatok, nem törődve az üldözőkkel, addig kapaszkodtak a csapáson, amíg ismét megkerülték a csúcsot. A tábor fényeit elnyelte a sötétség.

Elől felvillantak az ostromgyűrű tábortüzei. A mélyben a gnóm had fő ereje még nem szerzett tudomást a történtekről. Fáklyák imbolyogtak a sötétségben, őrök tápászkodtak fel a tüzek mellől és szétszéledtek a sziklák közön, ám a vadászat még nem érte el a menekülők szintjét. Foraker sebesen vezette őket a sötét párkányon, suvadásokon, rézsűkön, árnyékos vízmosásokon át. Ha elég fürgék, még mindig elillanhatnak arra, amerről jőnek, a Capaal bércei közön. Ha nem, csapdába esnek a két hadsereg közön, mert a gnómok a kutatást ki fogják terjeszteni magasabbra is.

Valahol előttük riadót ordítottak a sötét sziklák közön. Foraker mondott egy cifrát az orra alatt, de nem lassított. Jair megbotlott, elterült, kezét - lábát lehorzsolta a köveken. Helt, aki mögötte jön, gorombán talpra rántotta és vonszolta tovább.

Kirontottak egy szurdok védelméből egy széles ösvényre, amely egy suvadás tetején vezetett, egyenesen neki egy gnóm őrjáratnak. Gnómok rohanták meg őket minden irányból, kardok és lándzsák villogtak a tüzek fényében, Garet Jax közéjük rontott, rövid kardjával és hosszú késével utat vágott a többieknek. Haldokló gnómok hullottak a fegyvermester előtt, egy pillanatra az egész őrség visszarettent a sötét támadó dühétől. A kis csapat, Elb Foraker és Edain Elessedil vezetésével, kétségbeesetten próbálta átverekedni magát az ellenségen, csak hát a gnómok túl sokan voltak. Zárták soraikat, elállták az ösvény felső végét és ellentámadást indítottak. Dühükben vonítva hemzsegtek alá a szikláról. Forakernek és Edain Elessedilnek nyoma veszett. Óriás Helt állta még egy pillanatig a rohamot, félresöpörve a gnómokat, akik le akarták teríteni, ám ennyi túlerő még a határvidékinek is sok volt. A létszámfölényben levő gnómok egyszerűen leszorították a párkányról, és Helt bucskázva eltűnt.

Jair elszörnyedve tántorodott hátra. Még Settengő se volt sehol. Ám ismét felbukkant Garet Jax, feketén cikázott a gnóm vadászok mellett, akik meg akarták állítani. Jair mellé pattant, maga elé lökte a völgylakót, és visszaterelte a szurdokba.

Loholtak a sötétségben. Üldözőik ordítása követte őket, fáklyafény űzte árnyukat. A szurdok túlsó végénél a fegyvermester fölpillantott a magasba, a pőre sziklára, majd Jairt vonszolva törtetni kezdett egy meredély bokrai között a mélyben hunyorgó tábortüzek irányába. Jair annyira megrendült attól, ami társaival történt, hogy eszébe sem jutott vitatkozni. Settengő, Foraker, Helt és Edain Elessedil! Hogy így tűnjenek el egy perc alatt! Hihetetlen!

Félúton rábukkantak egy sziklapárkányra, amely olyan szűk volt, hogy egy ember is alig fért el rajta. Kihalt volt, legalábbis egyelőre. Lekuporodtak egy apró cserjésben, és Garet Jax gyors terepszemlét tartott. Jair ugyancsak szemlélődött, és látta, hogy nincs kiút. Mindenfelé gnómok hemzsegtek. A fenti ösvényeken ugyanúgy fáklyák lobogtak, mint a lenti, szélesebb kiszögelléseken és csapásokon. Verejték patakzott a völgylakó hátán, és hörgésnek hallotta a saját lélegzését.

- Mit... - kezdte volna kérdezni, ám a fegyvermester tüstént betapasztotta a száját.

Felugrottak és mélyen meggörnyedve araszolni kezdtek kelet felé a szűk párkányon. Gömbölyűre csiszolt és fű.részesen csorba sziklakitüremlések rajzolódtak a halványan derengő égboltra. Loholtak az egyre rögösebb úton. Jair megkockáztatott hátra egy gyors pillantást. Az ostromló táborból fáklyák tüzes lánca kanyargott fölfelé a lejtőn, oda, ahol az imént ők térdeltek a bokrok mögött. Néhány perccel később a fáklyák megindultak a párkányon.

A fegyvermester lecsúszott a sziklás lejtőn, és veszett rúgkapálással igyekezett megvetni a lábát. Jair a nyomában. A szirtfal éles vonalban hasított az éjszakai égbe, a lejtő, amelyen kapaszkodtak, egyre nyaktörőbb lett. Jair követ érzett a gyomrában. Zsákutca! Innen nem jutnak tovább!

De Garet Jax makacsul vergődött lefelé a sziklák között, egyre kijjebb a szirtfokra. Fáklyák követték őket. A szurdok, amely magába zárta Capaal gátjait és zsilipjeit, gnóm vadászok kiáltásaitól visszhangzott.

Végre megtorpant a fegyvermester. Tizenkét méterre egy sziklakiszögellés berekesztette az utat. A mélyben a Cillidellan csillogott a tűzfényben. Jair fölfelé sandított, de csak meredeken kiszögellő köveket látott. Sehová se mehetnek, csak vissza! Csapdába kerültek!

Garet Jax megfogta a fiú vállát, és odáig húzta, ahol véget ért az ösvény. Megfordult.

- Ugranunk kell - mondta halkan, még mindig fogva a völgylakó vállát. - Csak jól zárd össze a lábad, és szorítsd magadhoz a karodat! Jövök utánad.

Jair lepislantott a villódzó Cillidellanra. Nagyon, de nagyon messze volt! A fegyvermesterre sandított. . - Nincs más választásunk - mondta Garet Jax higgadt, megnyugtató hangon. - Ugorj! Mögöttük közeledtek a fáklyák az ösvényen. Torokhangok rikoltoztak élesen.

- Ugorj, Jair!

Ő pedig mély lélegzetet vett, behunyta a szemét, kinyitotta, és ugrott.

OLYAN HEVES VOLT a gnóm ellentámadás, amikor a culhaveni hatok megpróbáltak kitörni a Capaal bérceinek irányába, hogy a támadók zöme egyszerűen elrohant Foraker és Edain Elessedil mellett, akiket a sziklához lapított a roham. A törpe és az elf herceg fölevickéltek egy bozótba, sarkukban egy maroknyi gnóm üldözővel. Egy apró sziklakitüremlésen megfordultak és fölvették a harcot, az elf a vastag kőrisfa íjat suhogtatta, a törpe a rövid kardot és a hosszú kést. A gnómok a fájdalomtól üvöltve hátráltak. Pillanatnyi szünet állt be az üldözésben. A két bajtárs lekukkantott a párkányra és a meredek lejtőre, amelyen hemzsegtek a gnóm vadászok. A többiek sehol.

- Erre! - kiáltott Foraker, maga után vonszolva az elf herceget.

Fölvergődtek a meredélyen, ujjal és körömmel kapaszkodva a laza földbe és a morzsalékos kőbe. Dühös ordítás kísérte őket, majd gonosz sziszegés támadt: nyilak csapkodtak körülöttük. Fáklyák imbolyogtak a sötétségben, őket keresték, de a menekülőket egyelőre elkerülte a fény.

Mennydörgő moraj kélt a mélyből, az üldözöttek riadtan néztek hátra. Mintha az egész szirtfal tüzet fogott volna, lángok cikáztak a feketeségben. Száz és száz tűz lobbant a déli csúcsok sötét vonulatán: a Cillidellan partján táborozó hadsereg fáklyái. Fényesen ragyogott a hegyoldal.

- Körülzártak, Elb! - kiáltotta az elf herceg, elszörnyedve az ellenség sokaságától.

- Mássz! - förmedt rá a törpe.

Másztak, küzdötték fölfelé magukat a sötétben. Jobbra fényfürt lobbant, a fáklyás gnómok ordítva jelezték, mit találtak. Fütyülő lándzsák és nyilak zúdultak a két kapaszkodóra. Foraker vergődve próbált kitérni előlük, szeme lázasan fürkészte a sötét sziklát.

- Elb! - sikoltotta Edain Elessedil, megpördülve a tengelye körül. A vállát átütötte egy nyíl. Foraker tüstént mellette termett.

- Előre! Már csak másfél öl addig a bozótosig! Siess!

Félig - meddig a hátán cipelve a sebesült elfet, vonszolta magát Foraker egy sűrű bozót felé, amely váratlanul rajzolódott ki az éjszakában. Most már fölöttük is fáklyák lobogtak. Gnóm vadászok ereszkedtek alá az oromról, ahol a csatárláncok elzárták a menekülés minden útvonalát. Edain Elessedil összeszorította a fogát, és vergődött tovább.

Bezuhantak a bokrok fedezékébe, zihálva terültek el a földön. - Itt... megtalálnak - hörögte az elf herceg, és nehézkesen feltérdelt. Hátán vérrel vegyült a csordogáló verejték.

Foraker visszarántotta. - Ne mozdulj! - Megfordult, és addig tapogatózott a cserjésben, míg bele nem ütközött a hegyoldalba, amelyből a bokrok sarjadtak. - Itt! Egy alagút ajtaja! Tudtam én, hogy jól emlékszem... már csak a kilincset kell megtalálnom...

Lázasan turkált a földben és a sziklamorzsalékban, néma elszántsággal húzgálva és vájkálva. Üldözőik kiáltozása közeledett. A bozót fekete réseiben megjelentek a bókoló-imbolygó fáklyák.

- Már majdnem itt vannak, Elb! - súgta rekedten Edain. Az övéhez kapott, kirántotta rövid kardját.

- Megvan! - rikkantotta a törpe diadalmasan.

A kő és a föld vaskos tömbje visszapattant, a szikla megnyílt. Lázas kapkodással bújtak be a sötétségbe. Foraker magukra rántotta a követ. Az ajtó súlyos puffanással hullott le, a reteszek éles kattogással ugrottak a helyükre.

Hosszú percekig feküdtek a sötétségben, figyelve a gnómok lármázásának elfojtott hangjait. Az üldözők áthaladtak fölöttük, csend lett. Foraker körbetapogatott, acéllal - kovával tüzet csiholt. Élénksárga fáklyafény lobbant az üregben. Apró barlangban kuporogtak, amelyből kőlépcső vezetett a hegy gyomrába.

Foraker az ajtó melletti vastartóba illesztette a fáklyát, és munkába vette az elf herceg sérült vállát. Percek alatt bepólyálta és felkötötte Edain karját.

- Egyelőre ez is megteszi - dünnyögte. - Tudsz járni? Az elf bólintott. - Mi lesz az ajtóval? És ha a gnómok megtalálják?

- Annál rosszabb rájuk nézve - horkantott Foraker. - A zár jó erősen tart, de ha mégse, egy beépített emeltyű a gnómokra omlasztja az egész bejáratot. Most pedig talpra. Mennünk kell.

- Hová vezet a lépcső?

- Le. Capaalba. - Megcsóválta a fejét. - Reménykedjünk, hogy a többiek is találnak maguknak utat, hogy bejussanak. Fölsegítette az elfet, átvetette a vállán Edain ép karját, aztán kirántotta a szövétneket a tartóból. - Kapaszkodj!

Lassan elindultak lefelé.

A HATÁRVIDÉKI HELT lebucskázott a párkányról, ahol ádáz tusa tombolt. Fegyvereit szerteszét hagyva, fények és hangok fakuló spiráljában pörgött lefelé a meredek lejtőn. Amikor velőtrázó zökkenéssel megállt, látta, hogy a meredély lábában fekszik egy bokorban, ágak és végtagok összevisszaságában. Vigyázva megpróbálta kifejteni magát a gubancból, és ekkor jött rá, hogy nem minden végtag az övé.

- Csínján! - sziszegte egy hang. - Már így is majdnem szétroppantottál!

- Settengő? - hökkent meg a határvidéki.

- Halkan! - förmedt rá a gnóm. - Mindenütt itt vannak!

Helt óvatosan fölemelte a fejét, és hunyorgott, hogy kitisztuljon a látása. A közelben fáklya lobogott, valakik szólongatták egymást a sötétségben. Hirtelen észrevette, hogy a kis gnómon fekszik. Vigyázva térdelő helyzetbe tornászta magát, és némileg imbolyogva húzódon meg a bokor árnyékában.

- Lesodortál magaddal a párkányról! - dünnyögte mérgesen Settengő. A kurta alak fölegyenesedett, a gnóm átlesett az ágak közön, szemében táncolt a távoli fáklyafény. - Mennydörgős mennykő! - morogta.

Helt leguggolt és körülkémlelt a sötétségben. Mögöttük falként magasodott az éjszakában a lejtő, amelyen legurultak. Előttük több száz méteres sugarú körben a Capaalt körülzáró gnóm hadsereg őrtüzei ragyogtak sárgán. A határvidéki szótlanul tanulmányozta a tüzeket egy darabig, aztán visszarogyott a bokorba, Settengő mellé.

- A tábor kellős közepébe kerültünk - mondta halkan.

A párkányon, amelyről legurultak, már füzérbe rendeződtek a fáklyások; egyelőre messze voltak, de nem lehetett félreérteni a szándékukat. Utánuk fognak jönni.

- ln nem maradhatunk. - Helt ismét fölállt, és az ágak közül fürkészte a gnóm vadászokat. - Na és mit javasolsz, határvidéki, hova menjünk? - fortyant föl Settengő.

Helt tanácstalanul csóválta a fejét. - Talán lefelé a lejtőn...

- A lejtőn? - Settengő megrázta a fejét. - Talán repülhetnénk is! - A párkányról a gnóm vadászok kurjongattak lefelé a táborba. - Innen nincs szabadulás - motyogta keserűen. Hasztalanul nézegetett ide-oda, majd egyszer csak megmereveden. - Hacsak nem vagy gnóm.

Hirtelen Helt felé fordította durva sárga arcát. A határvidéki szótlanul visszanézett, és várt.

- Vagy pedig járkáló - folytatta Settengő.

Helt megcsóválta a fejét. - Miről beszélsz?

Settengő közelebb hajolt. - Nyilván megbolondultam, hogy egyáltalán gondolok ilyesmire, de úgy vélem, ez se bolondabb annál, ami eddig történt. Te és én, határvidéki: fekete járkáló és gnóm szolgája. Tekerd csak magadra azt a köpenyt, csuklyát a fejedbe, senki se veszi észre. Elég hosszú vagy hozzá. Egyenest átsétálunk közöttük, meg se állunk az erőd kapujáig. Igen remélem, hogy a törpék megnyitják annyi időre, amíg beslisszolhatunk!

Baloldalt ordítottak. Helt odakapta a tekintetét, majd visszanézett. - Ezt nélkülem is megcsinálhatod, Settengő. Magadtól sokkal jobban elboldogulsz, mintha veled lennék.

- Ne kísérts! - förmedt rá a gnóm. Helt szelíd pillantása meg se rebbent. - A te néped. Még mindig visszamehetsz hozzájuk.

Settengő mintha fontolóra vette volna a dolgot, aztán megrázta a fejét. - Felejtsd el. Az a fekete ördög fegyvermester végigkergette mind a négy földön. Azt nem kockáztatom. - Rideg sárga arca még jobban megkeményedett. - És ott a fiú... Na, határvidéki - pillantott fel hirtelen -, hát megpróbáljuk vagy nem próbáljuk meg?

Helt fölállt, szorosan magára tekerte köpenyét. - Megpróbáljuk.

Határozott léptekkel kisétáltak a bokorból, elöl Settengő, panyókára vetett köpenyben, mutatva mindenkinek, hogy gnóm, mögötte Helt, arcába húzott csuklyával, toronyként magasodva társa fölé. Vakmerően vonultak az őrtüzek küllői között az erőd tövében összevont erők irányába, mindazonáltal óvatosan megmaradtak az árnyékban, hogy ne lehessen tisztán látni őket. Már majdnem ötven métert tettek meg akadálytalanul.

Ekkor keresztben húzódó vonal állta útjukat, és nem volt többé árnyék, amelybe rejtőzhessenek. Settengő pillanatnyi habozás nélkül lépkedett az őrtüzek felé, nyomában a leples alakkal. A gnóm vadászok eltátották a szájukat, és bizonytalanul fölemelték fegyvereiket.

- Vissza! - rikoltotta Settengő. - A Nagyúr jő!

A szemek rémültre kerekedtek a darabos sárga arcokban. A gnómok fürgén lebocsátották fegyvereiket és félreálltak, hogy a két alak beléphessen a félhomályos négyszögbe a vonalak között. Mindenfelől gnómok fordultak utánuk, bámulták őket meghökkent kíváncsisággal. Még mindig nem kötöttek beléjük, az ostromlókat lefoglalta a lejtőn folyó hajtóvadászat.

Újabb arcvonalhoz közeledtek. Settengő drámai mozdulattal lökte előre karjait, amikor a gnóm vadászok feléjük fordultak. - Gnómok, utat a Nagyúrnak!

A vonal ismét kettévált és átengedte őket. Verejték patakzott Settengő nyers arcán, mikor hátranézett az árnyalakra. Száz és száz szempár követte őket. Most már némi mozgolódás támadt a gnóm sorokban; egyeseknek kezdett szöget ümi a fejébe a jelenség.

Az első arcvonalhoz értek. Itt is fenyegetően fölemelték lándzsáikat a gnóm vadászok, miközben az orruk alatt morogtak. Az őrtüzeken túl a törpe fellegvár magasodott sötéten. A bástyafalon magányos fáklyák remegtek párás fénykörökben.

- El az útból! - bömbölte Settengő, égnek emelve karjait. - Mert bizony setét mágia jár köztetek ez éjszakán, és porba omlanak előtte az ellenséges falak! Félre! Utat a járkálónak!

A köpenyes alak, mintha a felszólításnak akarna nyomatékot adni, lassan fölemelte karját, és az őrségre mutatott.

Ez elég volt az arcvonal gnómjainak. Soraik felbomlottak, és a többség a második védvonal irányába iszkolt, riadtan sandítva hátra. Néhányan maradtak, elkomorodva mustrálták a két alakot, de még mindig nem tartóztatták fel őket.

Ment a gnóm és a határvidéki az éjszakában, rászögezve pillantásukat a sötét falakra. Ahogy közelebb értek, Settengő fölemelte karjait és magában azon imádkozott, állítaná meg ez az egyszerű mozdulat a halált hozó fegyvereket, amelyek bizonyosan célba vették őket.

Huszonnégy méterre lehettek a faltól, amikor rájuk rivallt egy hang.

- Ne gyere tovább, gnóm!

Settengő tüstént megállt, és leengedte a karját. - Nyissatok kaput! - kiáltotta fojtottan. - Barátok vagyunk!

Hangok mormoltak a bástyákon, lekiáltottak valakinek, de a kapu csukva maradt. Settengő aggódva körülnézett. Mögöttük ismét mozgolódtak a gnómok.

- Kik vagytok? - kiáltott le a falról ugyanaz a hang. - Nyiss már kaput, hülye! - fogyott ki a béketűrésből Settengő.

Helt a gnóm mellé lépett. - Callahorn! - sziszegte érdesen.

Mögöttük elbődültek a gnómok. A játék véget ért. Helt és Settengő eszeveszett futásnak eredt, kiáltozva a falakon álló törpéknek. Felnyargaltak a vasveretes kapuhoz. Amikor hátranéztek, rémülten látták, hogy egész vonalban hömpölyögnek utánuk a gnóm vadászok. Fáklyákkal hadonásztak és ordítottak veszett dühükben. Lándzsák és nyílvesszők süvítenek a sötétségben.

- Nyissátok már ki, a kutya mindenségeteket! - bömbölte Settengő.

A kapu fölpattant, kezek nyúltak utánuk, és átrántották őket a küszöbön. A kapu becsapódott, az éjszakában újult erővel harsant fel a dühös ordítozás. Settengőt és a határvidékit a földhöz teremtették. Vashegyű lándzsák szögeződtek rájuk. Settengő indulatosan megrázta a fejét, és Heltre sandított. - Ezt te magyarázd meg, határvidéki - morogta. - Mert én akkor se tudnám, ha akarnám.

NAGYON SOKÁIG TARTOTT, amíg Jair Ohmsford - fekete pont az éjszakai égbolt sötét kékesszürke hátterén - leért a Cillidellanba. Gyomra felfordult, fülében zúgott a szél. A mélyben a gnóm őrtüzek visszfényének skarlát foltjai táncoltak a vízen. A fiú elhomályosuló szeme előtt égnek szökkenő hullámgyűrűvé mosódtak össze a Capaalt övező szirtek és ormok. Hirtelen kimerevedett az idő, és úgy rémlett, sosem lesz vége a pillanatnak.

Csontokat törő csapódással merült a tó fekete, hideg vizébe. Döbbenetes hirtelenséggel szökött ki tüdejéből a levegő, minden porcikája elzsibbadt az ütéstől. Lázasan kapálózva próbált szabadulni a feje felett összezárult, fagyos sötétségből, csak annyit tudott, hogy fel kell jutnia oda, ahol ismét lélegezhet. Szempillantás alatt kihűlt teste olyan satuba került, amely összeroppantással fenyegette. Kétségbeesetten menekült volna tőle. Szeme előtt fények táncoltak , keze-lába váratlanul ólommá változott. Elgyengült csapkodással védekezett a mélybe húzó erők ellen, mert eltévedt egy sötét útvesztőben.

A következő percben eltűnt előle a világ.

Jair álmodott; végeérhetetlen álmában összefüggéstelen érzések, benyomások, idők, helyek torlódtak, amelyeket ismert, valamilyen okból mégis újak voltak a számára. Hangok és mozdulatok hullámverése sodorta lidérces tájakon és ismerős vidékeken, a Völgy sokat koptatott, erdei útjain és jegesen fekete vizeken át, amelyekben az élet zavarosan csapongó, szétszórt arcokat és alakokat öltött. Brin is ott volt, fel - feltűnt villanásnyi időkre eltorzult alakja, amely igazságot egyesített hamissággal, és könyörgött, hogy értsék meg. Formátlan és élettelen dolgok szóltak Jairhoz, de Brin hangja kimondta a szót, és kiáltott, hívta...

Majd Garet Jax fogta szorosan, és hangjával az élet szólt le a fiúhoz a sötétségbe. Hullámok ringatták Jairt, szeme a felhős éjszakai égre bámult. Levegő után kapkodva próbált beszélni, de nem bírt. Eszméletén volt, visszatért onnan, ahova becsúszott, de még nem egészen tudta, mi történt vele, vagy miért került ide. Ki-be csúszkált a sötétségbe, de mielőtt túlságosan elsodródott volna, sietve megkapaszkodott az életet jelentő hangokban, színekben, érzésekben.

Majd kezeket is érzett, amelyek kirántották a vízből és a feketeségből, letették a szilárd földre. Hangok olvadtak össze érdes dünnyögésben, szavak törmelékei suhantak át a fiú agyán, mint szélfútta levelek. Pillái megrebbentek. Garet Jax hajolt föléje. Keskeny, barna arca nyúzott volt a hidegtől, szőke haja vizesen tapadt a koponyájára.

- Hallasz, völgylakó? Nincsen semmi baj. Most már nincs semmi baj.

Más arcok tolakodtak a látóterébe, szögletes, komoly, határozott törpe arcok. Jair fuldokolva nyelt, és összefüggéstelenül motyogott.

- Ne próbálj beszélni - mondta az egyik törpe nyersen. - Te csak pihenj.

A fiú bólintott. Pokrócba csavarták, fölkapták, vinni kezdték.

- Igazi csavargóknak való éjszaka! - kuncogott valaki.

A völgylakó megpróbált visszanézni a beszélőre, de mintha cserbenhagyta volna az irányérzéke. Átadta magát a pokrócok melegének, a kezek puha ringatásának, és a következő percben elaludt.

XIX.

MÁSNAP DÉLBEN ébredt föl. Talán még ennél is tovább alszik, ha nincs a kéz, amely nem túl gyengéden rázta föl álmából, és a hang, amely reszelősen sürgette:

- Ébresztő, fiú! Eleget aludtál! Na, kelj már föl!

Jair kelletlenül mocorgott a takaró alatt, a hátára henteredett, kidörgölte szeméből az álmot, és belehunyorgott a szürke világosságba, amely a fejénél vágott, keskeny ablakon szűrődött be.

- Mozogj már, mindjárt vége a napnak! Aminek én majdnem minden percét lakat alatt töltöttem, hála neked!

Jair homályosan látta az ágynál álló, köpcös, ismerős alakot.

- Settengő! - súgta hitetlenkedve.

- Netán mást vártál? - rivallt rá a gnóm.

- Settengő! - pislogott a fiú.

Képek áradatában zúdultak rá az éjszakai események. A menekülés a gnómok elől a capaali hegyeken át, az elszakadás a csoporttól, a hosszú zuhanás a Cillidellanba, Garet Jaxszal, és a törpék, amint kimentik őket a vízből. Most már nincsen semmi baj, súgta a fegyvermester. Ismét hunyorgott. Csakhogy Settengő és a többiek...

- Settengő! - rikoltotta, immár teljesen éberen, majd

gyorsan felült. - Settengő, te élsz!

- Hát persze hogy élek! Miért, minek látszom?

- De hogy... ? - Nem fejezte be a kérdést. Riadtan megmarkolta a gnóm karját. - És a többiek? Mi történt velük?

Jól vannak?

- Lassúdj, hé! - A gnóm ingerülten kiszabadította magát.

- Mind jól vannak, és mind itt vannak, úgyhogy ne izgulj.

Az elf nyilat kapott a vállába, de megél. Pillanatnyilag egy személy forog veszélyben, és az én vagyok. Bezártak melléd, és meghalok az unalomtól! Lekászálódnál már arról az ágyról, hogy kimehessünk innét?

Jair csak töredékesen hallotta, amit Settengő mondott. Mindenki jól van, hajtogatta magában. Mindenkinek sikerült. Senki se veszett el, holott bizonyosnak tűnt, hogy valakinek ott kell hagynia a fogát. Nagyot fújt a megkönnyebbüléstől, és váratlanul eszébe jutott valami abból, amit az Ezüst-folyó királya mondott. Egy csipet mágia mindazoknak, akik veled utaznak. Erő a testnek. Talán az az erő, az a csipet mágia segített, hogy átvészelhessék az éjszakát.

- Talpra, talpra, talpra! - A gnóm a szó szoros értelmében ugrált a türelmetlenségtől. - Mit ülsz itt?

Jair lelógatta a lábát az ágyról, és körülnézett az igénytelen egyszerűséggel bebútorozott, szűk kis szobában. Ágy, asztal, székek, a kőkockákból rakott falakon semmi, kivéve a túlsó sarokban a rézsútos mennyezet tartógerendájára akasztott, címert ábrázoló szőnyeget. Az ággyal szemközti falon még egy ablak, a fiúval átellenben fa ajtó, csukva. Az egyik sarokban apró kandalló, a vasrostélyon égő hasábok.

- Hol vagyunk? - pillantott a gnómra. Settengő úgy nézett rá, mintha a fiú meghibbant volna.

- Hát mit gondolsz, hol? A törpe erődben!

Igen, hol lehetnénk másutt, gondolta Jair. Feltápászkodott, erejét próbálgatva megfeszítette izmait, és kíváncsian kukkantott ki a mögötte levő ablakon. A berácsozott résből a Cillidellanra látott, amint zavaros - szürkén nyújtózik a sűrű párában, az alacsonyan járó felhők alatt. A messzeségből át-átszúrtak a csúszkáló párán a parton égő őrtüzek zsarátnokai.

Gnóm őrtüzek.

Most tűnt föl, milyen csend van. Capaal erődjében volt, a törpe fellegvárban, amely az Ezüst-folyó vízhozamát szabályozó gátak és zsilipek felett őrködik, abban a várban, amelyet tegnap gnóm hadak ostromoltak. Hol vannak most ezek a hadak? Miért nem támadják Capaalt?

- Settengő, mi van az ostrommal? - kérdezte. - Miért van ilyen csend? - Honnan tudjam? - rivallt rá a gnóm. - Nekem senki se mond semmit!

- Jó, akkor mi történik kint? Mit láttál?

Settengő felugrott. - Egy szót se hallottál abból, amit mondtam? Mi van veled, megsiketültél? Ebben a szobában rostokolok veled, amióta téged kihalásztak a tóból! Lecsuktak, mint egy közönséges tolvajt! Megmentem a nyavalyás határvidéki irháját, és mi a hála? Idecsuknak melléd!

- Jó, én...

- Mert egy gnóm, az csak egy gnóm, mi? Nem is bízunk egyben sem! Játszhattam itt a kotlóstyúkot, miközben te úgy hortyogtál, mint akinek szál gondja sincs! Vártam egész nap, mikor méltóztatsz végre úgy dönteni, hogy most már fölkelsz! Nyilván még mindig aludnál, ha nem fogy el a türelmem!

Jair behúzta a nyakát. - Hiszen hamarabb is fölébreszthettél volna...

- Még hogy föl! - robbant Settengő. - Honnan tudhattam volna, mi bajod? Akármi lehetett! Hagynom kellett a biztonság kedvéért, hogy pihenj! Nem kockáztathattam, ugyebár. Az a fekete ördög fegyvermester meg is nyúzott volna!

Jair akaratlanul elvigyorodott. - Na, nyugodj már meg, jó?

A gnóm vicsorgott. - Majd akkor nyugszom meg, ha kimászol abból az ágyból, és felöltözöl! Őr áll az ajtó előtt, nehogy kimehessek! De ha te ébren vagy, talán rábeszélhetjük, hogy engedjen ki kettőnket. Attól fogva azzal szórakozol, amivel akarsz, de most öltözz!

Jair vállat vont, kibújt a kölcsön kapott hálóruhából, és felöltötte a völgylakói gúnyát. Meglepetésére, sőt örömére szolgált, hogy Settengő rátalált a hangjára, akkor is, ha egyelőre kizárólag arra használja a hangját, hogy őt szapulja. Jobban hasonlított régi önmagára, arra a nagyszájú fickóra, akinek az első estén mutatkozott, mikor a Felföldön fülön csípte Jairt - arra a fickóra, akit a fiú megkedvelt. Nem tudta, mitől bújt elő a gnóm a csigaházából, ő csak örült a régi Settengő társaságának. - Sajnálom, hogy idezártak mellém - kockáztatta meg egy perccel később.

- Sajnálhatod is - mordult rá a gnóm. - Ha nem tudnád, azért csuktak ide, hogy rád vigyázzak. Azt gondolhatták, jó leszek szárazdajkának vagy micsoda.

- De amilyen igazuk volt - vigyorgott a völgylakó.

A gnóm olyan pillantást vetett rá, amitől a fiú félrekapta a fejét. Fapofát vágva, de magában pukkadozva nyúlt a csizmájáért, amikor beléhasított, hogy hol a látókristály és az Ezüstpor? Nem látta őket öltözés közben, nem is érezte a zsebében. A vigyor, amely magától kúszott vissza a szájára, nyomban lehervadt. Végighúzta a kezét a ruháján. Semmi! Lázasan végigtapogatta az ágyneműt, a hálóruhát, mindent, amit látott. A látókristály és az Ezüstpor eltűnt. Eszébe jutott az éjszaka, a nagy ugrás a Cillidellanba. A tóban veszítette volna el őket?

- Keresünk valamit?

Jair megmerevedett, annyi álságos aggodalom volt a gnóm hangjában. Megfordult. - Settengő, mit csináltál. .. ? - Én? - vágott közbe a gnóm, mímelt ártatlanságot ültetve ravasz képére. - A te imádó daduskád? Jair dühbe gurult. - Hol vannak, Settengő? Hová tetted őket?

Most a gnómon volt a vigyorgás sora. - Akármekkora élvezet lenne - mert hidd el, az lenne -, van nekem jobb dolgom is annál. Ha a kristályt és a szütyőt keresed, a fegyvermesternél vannak. Tegnap este vette le rólad, amikor idehoztak és levetkőztettek. Dehogy is bízta volna rám őket! - Elégedetten fonta keresztbe karjait. - Most pedig fejezd be, amit elkezdtél. Vagy már öltözni sem tudsz segítség nélkül?

Jair elvörösödött, befejezte az öltözködést, majd az ajtóhoz ment és kopogtatott. Miután az ajtó kinyílt, szólt az őrködő törpének, hogy szeretnének kimenni. A törpe elkomorodott, azt mondta, várjanak, gyanakodva sandított Settengőre, és erélyesen becsukta az ajtót.

Akármennyire szerették volna megtudni, miért nem hallanak csatazajt, és általában akármennyire türelmetlenkedtek, még egy teljes órát kellett várniuk, hogy másodszor nyíljon az ajtó. Az őr intett, hogy kövessék. Kisiettek egy ablaktalan folyosóra, amelyből ajtók tucatjai nyíltak, ugyanolyanok, mint az övék, megmásztak egy lépcsőt, és a bástyán találták magukat, ahonnan a Cillidellan sötét vizére láttak. Kemény hideg volt, a szél ritkás permetet csapott az arcukba. Mozdulatlan várakozásba dermedt a ködpalástos nap; alacsonyan szálló felhők feszültek a zsilipeket és gátakat oltalmazó csúcsok között. Törpe őrök járták a falakat, belefúrva pillantásukat a homályba. A gnóm hadaknak semmi nyoma, kivéve a távoli tüzek rőt sziporkáit a szürkeségben.

A törpe levezette őket a bástyáról egy széles udvarra, amely a Cillidellan magas gátjának közepén terült el. Északra és délre a törpe erőd párába mosódó tornyai és mellvédjei rajzolódtak az ólomszürke égre. Volt valami lidérces a derengő párafátylakba burkolózó erődben, olyannak látszott, mintha az álmok világából sodródott volna át, hogy ébredés után nyomtalanul elillanjon. A hatalmas udvaron alig néhány törpe lézengett. Szabályos egymásutánban lépcsők indultak a szikla mélyébe. Jair feltételezte, hogy a sötét alagutak a zsilipekhez vezetnek.

Csaknem keresztülszelték az üres udvart, amikor egy kiáltás állította meg őket. A felkötött karú Edain Elessedil futott feléjük, hogy üdvözölje őket. Széles mosollyal nyújtotta kezét Jairnak.

- Hát mégis ép és egészséges vagy, Jair Ohmsford! - Átnyalábolta ép karjával a völgylakót, így követték hallgatag vezetőjüket. - Remélem, jobban érzed magad.

- Jobban - viszonozta Jair az elf mosolyát. - Hogy van a karod? - Karcolás! Kicsit merev, semmi több. Hanem hogy micsoda éjszaka volt! Szerencse, hogy megúsztuk! Hát még ő - mutatott a mögöttük kullogó Settengőre. - Kész csoda, ahogy megmenekült! Mesélte?

Jair megrázta a fejét, mire Edain Elessedil haladéktalanul beszámolt Settengő és Helt idegtépő éjszakai sétájáról a gnóm táboron keresztül. Jair egyre jobban elhűlt, és többször is hátrapillantott a gnómra. Settengő közönyt mímelt, ám titokban kissé feszélyezte a figyelem.

- Annyi az egész, hogy ez volt a legegyszerűbb kiút - morogta, amikor az elf nagy szóbőséggel befejezte elbeszélését. Jairnak volt annyi esze, hogy ne feszegesse a témát.

Vezetőjük felkalauzolta őket egy lépcsőn az északi őrtorony mellvédjére, majd belépett egy kétszárnyú ajtón egy zárt udvarra, ahol fák és bokrok virultak az üvegtető alatt a fekete földben, amelyet nyilvánvalóan erre a célra szállítottak ide. A törpék még a hegyek tetejére is elhoztak valamit az otthonukból, gondolta Jair csodálattal.

A kerten túl asztalok és padok álltak egy teraszon.

- Itt várjatok - rendelkezett a törpe, majd elment.

- Ma miért nincsen csata, elf herceg? - fordult a völgylakó Edain Elessedilhez. - Mi van a gnóm sereggel?

Edain Elessedil a fejét csóválta. - Senki sem tudja, mi történt. Majdnem egy hete ostromolják a gátakat és a zsilipeket. Naponta támadják az erőd két szárnyát. De ma nem. Felálltak vonalba, és lesnek bennünket. Ennyi. Mintha várnának valamire.

- Nekem nem tetszik ez - mormolta Settengő.

- A törpéknek sem - szólt Edain halkan. - Futárokat menesztettek Culhavenbe, felderítőket küldtek, hogy kerüljenek a föld alatti alagutakon át a gnómok hátába, és figyeljenek. - Tétován elhallgatott, majd Jairra pillantott. - Garet Jax is ott van.

- Ott? - hökkent meg a fiú. - Miért? Hová ment?

- Nem tudom - csóválta a fejét az elf. - Nekem semmit se mondott. Nem hinném, hogy itt hagyott volna bennünket.

Szerintem egyszerűen csak körülnéz. Magával vitte Heltet.

- Tehát magánszorgalomból felderítést végez. - Settengő elkomorodott. - Ezt akarja tenni.

- Azt ugyan ki tudhatja? - Az elf mosolyogni próbált. - A fegyvermester nem szokott beszámolni a szándékairól.

- Sötét ember, sötét szándék - motyogta a gnóm, csak úgy magának.

Szótlanul álltak néhány percig, nem néztek egymásra, ki-ki magában spekulált Garet Jax indokairól. Jair arra gondolt, amit Settengőtől hallott, hogy a fegyvermesternél van a látókristály és az Ezüstpor. Vagyis ha történik valami a fegyvermesterrel, az Ezüst-folyó királyának varázslata elvész. Vele vész az ő egyetlen esélye, hogy segítsen Brinnek.

Ajtónyitásra rezzentek össze. Foraker érkezett az erődből. Társaihoz sietett, és kezet rázott velük.

- Kipihented magad, Ohmsford? - kérdezte zsörtös hangon. Jair bólintott. - Az jó. A teraszra kértem a harapnivalót. Üljünk le - mutatott a legközelebbi asztalra.

A kert fáiról és bokraitól még sötétebb szürkének tűnt a délután, gyertyát kellett gyújtani a homályban. Néhány perccel később marhahúst, sajtot, kenyeret, levest és sört tálaltak elébük. Enni kezdtek. Jair meglepetten fedezte föl, hogy farkaséhes.

Miután lenyelték az utolsó falatot, Foraker hátratolta a székét, és belekotort a zsebébe. - Hoztam neked valamit - pillantott Jairra. - Aha, már meg is van!

Az Ezüstpor tasakját és a látókristályt tartotta a kezében. Keresztültolta az asztalon. - Garet kért, hogy adjam át. Azt mondta, vigyázzak rájuk, amíg alszol. Azt is üzeni, hogy bátran viselkedtél az éjszaka.

A völgylakó meglepetten nézett rá. Hirtelen mélységes büszkeség töltötte el. Önérzetes pillantást vetett Edain Elessedilre és Settengőre, majd visszafordult a törpéhez.

- Hol van most a fegyvermester? - motyogta.

Foraker vállat vont. - Elment a határvidékivel, hogy földerítsenek egy járatot, amelyen kijuthatunk az erődből észak felé, a gnóm vonalak mögött. Indulás előtt meg akar győződni róla, hogy biztonságos-e. Holnap este indulunk. Az ostrom végére nem várhatunk; hónapokig eltarthat. A fegyvermester már ennyi bezártságot is sokall.

- Van, aki több okkal sokallja - dünnyögte Settengő.

Foraker dühösen összevonta a szemöldökét.

- Mi kezeskedünk érted, gnóm! Mindannyian, akikkel együtt jöttél Culhavenből! Radhomm-nak, a helyőrség parancsnokának elég a szavunk. Csakhogy vannak e falak között mások, akik nem így éreznek - akik barátaikat és szeretteiket veszítették el a gnómok miatt, kik a várat ostromolják! Ők talán nem érnék be szavatolásunkkal. Nem azért őriztek, mert rab vagy, hanem hogy vigyázzanak rád! Fontos nekünk a biztonságod, ha hiszed, ha nem - főleg Ohmsfordnak!

- Tudok én vigyázni magamra - motyogta Settengő sötéten. - Nincs szükségem rá, hogy aggódjanak értem - legkevésbé a fiú!

Foraker megmerevedett. - Remélem, Ohmsford örülni fog a jó hírnek! - rivallt rá a gnómra.

Settengő konokul hallgatott. Ismét visszavonul önmagába, gondolta Jair; fallal zárja el magát mindentől, ami körülötte történik. Akkor hajlandó csak előbújni a tokjából, ha kettesben van velem. Akkor változik vissza egy kicsit azzá a régi Settengővé, aki az első találkozásunkkor volt. Egyébként kívülálló, önjelölt magányos, aki nem fogadja el a csoport tagjának szerepét.

- Megkapták az üzenetünket az Ék hídjának a lerombolásáról? - kérdezte Edain Elessedil Forakertől.

- Meg. - A törpe elfordította sötét pillantását Settengőről. - Okosan kitervelted, elf herceg. Ha jobban ismerjük az ostromló sereg nagyságát, még el is menekülhettünk volna.

- Akkora a veszély?

- Nem, az erőd biztonságos. Annyi tartalékot halmoztak föl benne, hogy ha kell, hónapokig állja az ostromot. És nincs az az ellenség, amely nagyobb erőt tudna fölfejleszteni, így beszorítva a hegyek lábához. Ránk e falakon kívül lesnek a veszélyek, ha majd folytatjuk utunkat észak felé.

Settengő érthetetlenül dünnyögött, aztán fölhajtotta maradék sörét. A szakállas Foraker szigorúan végigmérte.

- De addig is van valami, amit el kell végezni - méghozzá, gnóm, neked és nekem kell.

Settengő bizalmatlanul sandított rá. - No és mi az, amit el kell végeznünk - törpe?

Foraker arca még jobban elsötétült, de a hangja higgadt maradt. - Van valaki ebben a várban, aki azt állítja, hogy jól ismeri a Mordrémek erődjét. Azt állítja, hogy jobban ismeri bárkinél. Ha ez igaz, nagy hasznát vehetnénk a tudásának.

- Ha ez igaz, akkor nincs szükségetek rám a továbbiakban! - hördült föl Settengő. - Mi közöm nekem ehhez?

- A tudás egyedül akkor használható, ha igaz - folytatta Foraker nagy önuralommal. - Márpedig azt kizárólag te állapíthatod meg.

- Én? - A gnóm epésen hahotázott. - Te rám bíznád, hogy eldöntsem, igaz-e, amit hallasz? És miért tennék ilyet? Vagy próbának szánod? Ez valószínűbb, úgy gondolom. Ahhoz képest mérlegeled a szavamat, amit más mond?

- Settengő! - korholta Jair, kicsit haragosan és csalódottan.

- Te vagy a rosszhiszemű! - közölte Edain Elessedil határozottan. Settengő válaszra nyitotta a száját, aztán meggondolta magát, és becsukta. - Ha próbára akarnálak tenni - szólalt meg Foraker, fojtott, nyomatékos hangon -, nem ez lenne a próbakő. Csönd lett az asztalnál. - Miért, ki az? - kérdezte végül Settengő.

A törpe összeráncolta bozontos szemöldökét. - Egy Mwellret. Settengő megdermedt. - Egy Mwellret? - hördült fel. - Egy gyík?

Annyi gyűlölettel mondta, hogy Jair Ohmsford és Edain Elessedil megdöbbenten nézett össze. Nem találkoztak Mwellretekkel, még csak nem is hallottak róluk, de attól, amit a gnómon láttak, arra kellett gondolniuk, hogy talán üdvösebb is lett volna megmaradniuk tudatlannak.

- Radhomm egyik őrjárata lelt rá a parton, egy-két nappal az ostromzár előtt - folytatta Foraker, pillanatra se véve le a szemét a gnómról. - Inkább holt volt, mint élő, mire kihúzták. Makogott valamit, hogy a fekete járkálók űzték el a Ravenshornból. Azt mondta, ismer módokat az elpusztításukra. Az őrjárat behozta. Mire kidobhatták volna, elkezdődött az ostrom. - Pillanatra elhallgatott. - Mostanáig nem lehetett ellenőrizni, mennyi az igazság abban, amit mond.

- Igazság! - acsargott Settengő. - Nincs igazság a gyíkokban! - Ha azokon kell bosszút állni, akik ártottak neki, ez rábírhatja az igazmondásra. Mi felkínálhatjuk a bosszúállást.

Esetleg üzletet köthetünk vele. Gondolkozz! Ismernie kell a Ravenshorn és Szürkevég titkait. Valaha az övék voltak a hegyek. Az övék volt a vár.

- Soha, semmi se volt az övék! - Settengő felugrott vad dühében. - Erővel rabolták el a gyíkok! A népem csontjain építették föl a várukat! Rabszolgaságba hajtották a hegyi gnóm törzseket! Sötét mágiát űztek, mint a járkálók! Fekete sátánok! Előbb vágom el a saját torkom, mint hogy egy pillanatra is megbízzak bennük!

Jair is fölemelkedett. - De Settengő, mit... ?

- Egy pillanat, Ohmsford! - vágott a szavába Foraker. Settengő felé fordította zord arcát. - Gnóm, én se bízok jobban a Mwellretekben nálad. Ám ez segíthet, nekünk pedig el kell fogadnunk minden segítséget, amit kapunk. Épp elég nehéz dolgunk van. Ha pedig rájönnénk, hogy a Mwellret hazudik... akkor tudjuk, mit lehet csinálni vele.

Settengő egy pillanatig bőszülten bámulta az asztal lapját, majd lassan leült. - Időpocsékolás. Menjetek nélkülem.

Használd a saját eszed, Foraker.

A törpe vállat vont. - Arra gondoltam, hogy ez is kedvesebb, mint kulcsra zárt ajtó mögött üldögélni. Arra gondoltam, netán eleged van már belőle. - Elhallgatott, kivárta, hogy a gnóm fölpillantson rá sötét szemével. - Mellesleg nem sokra megyek az eszemmel, ha azt kell eldönteni, igazat szól-e a Mwellret. Te vagy az egyetlen, aki segíthet ebben.

Egy percig senki sem szólt. Settengő farkasszemet nézett Forakerrel. - Hol van most a gyík? - kérdezte végül.

- Egy cellává kinevezett raktárban - felelte Foraker. - Sohasem jön elő, még sétálni se. Nem szereti a levegőt és a fényt.

- Fekete sátán! - motyogta a gnóm. Aztán sóhajtott. - Na jó. Te és én.

- És ők ketten, ha kedvük tartja - mutatott a törpe Jairra és Edainra.

- Én megyek! - közölte Jair tüstént.

- És én is! - csatlakozott az elf herceg.

Foraker fölállt, bólintott. - Akkor gyertek!

XX.

LEMENTEK a teraszos kertből a capaali zsilipek és gátak gyomrába. Alászálltak a gyorsan sötétedő délután szürkeségéből a lépcsők és tárnák mély útvesztőjébe, amely ácsolatokkal alátámasztva tekergőzött a sziklában. A vaskampón lógó olajlámpák homályos fénypocsolyáinak szélén megsűrűsödtek az árnyak. Állott és nyirkos volt a gát vastag sziklafalai között megrekedt levegő. Az alsó szintek nyomasztó csendjében hallani lehetett a zsilipeken átfolyó víz távoli zúgását, a hatalmas kerekek és emelők fojtott csikorgását. Zárt ajtók maradtak el mellettük. Úgy rémlett, rejtőzködő fenevad mocorgását hallják a zsilipek és hajtóműveik hangjai közepette, amely csak azt várja, mikor verheti szét a ketrecét.

Kevés törpével találkoztak az erődnek ezen a szintjén. A törpék erdei népe földbe ásott alagutakban vészelte át a Nagy Háborúkat, és miután valamikor réges-régen feljöttek a fényre, megesküdtek, hogy sohasem térnek vissza a mélybe. Köztudottan irtóztak a sötét, zárt helyektől, csak nehezen bírták elviselni őket. Ám a capaali zsilipekért és gátakért még ezt az áldozatot is vállalták, mert ahhoz, hogy élhessenek, okvetlenül szabályozniuk kellett a nyugat felé hömpölygő Ezüst-folyó vízhozamát - de mindig csak rövid időszakokra, és sohasem gyakrabban, mint okvetlenül szükséges. Egymást váltó kurta műszakokban ellenőrizték a céljaik szolgálatára épített gépezetek működését, majd inuk szakadtából igyekeztek föl a levegőre és a fényre.

Így tehát a kevés arcra, amely szembejött az alászálló négy bajtárssal, a fegyelmezett beletörődés maszkja borult, amely azonban alig leplezte a viszolygást az utált feladattól.

Elb Forakeren is látszott egy kevés az undorból, bár ő jól viselte a szorongást. Fölemelte sötét, zord arcát, és kihúzta markos alakját, miközben céltudatosan vezette társait a tárnák és lépcsők útvesztőjében, lámpafényben és árnyékon át a mélyben rejtőző raktárhoz. Útközben elmesélte Jairnak és Edain Elessedilnek a Mwellretek históriáját.

Azzal kezdte, hogy a Mwellretek a trollok egyik fajtája. A trollok a föld felszínén élték át a Nagy Háborúkat, elszenvedve a háborúkban elszabadított energiák szörnyű hatását. Férfiakból és nőkből mutánsok lettek, akik alakjukat, felhámjukat, szerveiket megváltoztatva próbáltak alkalmazkodni a rémítő feltételekhez, amelyek a Nagy Háborúk következtében jöttek létre jószerivel az egész földön. A hegyekben fönnmaradt északi trollok izomkolosszusokká nőttek, bőrük addig keményedett, míg olyan lett, akár a fakéreg. Ám a Mwellretek olyan emberektől származtak, akik a Nagy Háborúktól elmocsarasított erdőkben próbálkoztak a túléléssel, mérgezett vizekben, beteg lombok alatt. Átvették a posványlakók szokásait, és hüllőszerű külsejük lett. Settengő nagyon találóan nevezte őket gyíkoknak, mert azokhoz hasonlítottak: bőrük helyén pikkelyeket növesztettek, megrövidült végtagjaikon karmokat, és a testük olyan hajlékony volt, mint a kígyóké.

Ám volt egy ennél is jelentősebb eltérés a Mwellretek és a többi troll-fajta között, amelyek Négyföld sötét zugaiban tanyáztak. A Mwellretek fürgébben szaladtak föl a fejlődés csigalépcsőjén, ahol szert tettek az alakváltoztatás furcsa és félelmetes képességére. Az életben maradás iszonyú követelményeket támasztott a trollokkal, tehát a Mwellretekkel szemben is; miközben a túlélés titkait tanulták, fizikai változáson estek át, amely a nedves agyaghoz fogható képlékenységgel ruházta fel őket. Annyira nem sajátították el ezt a művészetet, hogy alapvető tulajdonságaikat megváltoztathatták volna, ám testrészeiket úgy rövidítették-nyújtották, testüket aszerint formázták, hogy megfeleljen a mindenkori környezetnek. Kevéssé ismeretes, miként zajlik le a változás, elegendő annyit tudni, hogy megtehető, és a Mwellreteken kívül senki sem ért hozzá.

Keletföld határain túl kevesen hallottak a Mwellretekről, mert visszahúzódó, maguknak való lények voltak, és ritkán merészkedtek ki az Anar oltalmazó mélyéből. A Mwellretek nem vettek részt a paranori tanácsokban. A Mwellretek nem harcoltak a Fajok Háborúiban. Megbújtak sötét hazájukban, vad hegyek, erdők, lápok között, és kizárólag magukkal törődtek.

Kivéve a gnóm népet. Valamikor az Első Druidatanács után, idestova több mint ezer éve a Mwellretek felvándoroltak a lápokból és a csökött erdőkből a Ravenshorn hegyi ősvadonjaiba. Otthagyták a mélyföldeket a fajzatoknak, amelyekkel az óvilág pusztulása óta osztoztak a büdös pocsolyákon, és megjelentek az erdőkben, amelyekben hegyi gnómok szétszórt törzsei éltek. A babonás gnómok megrettentek tőlük, mert tudták változtatni az alakjukat, és mintha konyítottak volna egyes elemeihez annak a mágiának, amelyet a druidák élesztettek föl a világban. A Mwellretek kihasználták ezt a félelmet, és idővel leigázták a ravenshorni törzseket. Magukhoz ragadták a törzsfői tisztséget, és a gnómokat rabszolgaságba döntötték.

A gnómok kezdetben fölvették a küzdelmet a lényekkel - ahogy ők mondták, a gyíkokkal -, de az ellenállás nem tartott sokáig. A gnómok nem voltak sem elég erősek, sem elég szervezettek. A fenyegető példák, amelyet a Mwellretek néhány renitensen statuáltak, hogy bemutassák, mire jutnak azok, akik nem hajlandók hódolni, megtették a tartós hatást a többiekre. A Mwellretek parancsára épült Szürkevég, a hatalmas fellegvár, amelyből a gyíkok uralkodtak a környéken. Teltek az évek, fokozatosan a Mwellretek fennhatósága alá került az egész Ravenshorn. A déli törpék, az északi és nyugati gnóm törzsek kerülték a hegységet, a Mwellretek nemigen mozdultak ki új hazájukból. A Fajok Második Háborúja idején azt suttogták, hogy a gyíkok egyezséget kötöttek a Boszorkánymesterrel, fölajánlva gnóm alattvalóik egy részét a Sötét Úr szolgálatára, bár ezt a pletykát sohasem tudták tényekkel bizonyítani.

Miután véget ért a Fajok elvetélt harmadik Háborúja - amelyben Shea Ohmsford felkutatta Shannara titokzatos Kardját, és elpusztította a Boszorkánymestert -, váratlanul elkezdtek kihalni a Mwellretek. Kor és betegség apasztotta őket, alig születtek utódaik. Ahogy fogyott a számuk, úgy gyengült uralmuk is a ravenshorni gnóm törzsek felett. Kis birodalmuk addig morzsolódott, míg nem maradt belőle más, csupán Szürkevég és néhány törzs, amelyek még nem hagyták el a világnak azt a fertályát.

- Úgy veszem észre, most még ezt a keveset is visszazavarták a posványokba, amelyekből kikeltek - fejezte be a meséjét Foraker. - Ha van is hatalmuk, az nem ért föl a járkálókéval. Rabszolgák lettek volna ők is, akár a gnómjaik, ha nem hagyják el a hegyeket.

- Még jobb lett volna, ha eltörlik őket a föld színéről! - szúrta közbe Settengő keserűen. - Ez a legkevesebb, amit érdemelnek!

- Valóban bírnak a sötét varázserővel? - kérdezte Jair.

- Én sose láttam jelét - vonogatta a vállát Foraker. - Gondolom, az ő varázserejük az alakváltoztatásban áll. Ó, persze mesélik róluk, hogy parancsolnak az elemeknek, a szélnek, a levegőnek, a földnek, a tűznek, a víznek. Ha van is benne valami igazság, legföljebb azért, mert a Mwellretek megtanulták, miként reagálnak az elemek bizonyos dolgokra. De jobbára csak babonaságról van szó.

Settengő érthetetlenül motyogott valamit, majd sötét pillantást vetett Jairra, amiből arra lehetett következtetni, hogy nem ért egyet feltétlenül a törpével.

- Te biztonságban leszel, Ohmsford - mosolygott Foraker komoran, felvonva sötét szemöldökét. - Ha a Mwellret elkövetné azt a bolondságot, hogy ebben a várban varázsoljon, meghalna egy szempillantás alatt!

A sötét járat váratlanul kivilágosodott. A négy bajtárs egy keresztfolyosóhoz ért, amelynek jobb traktusában ajtók sorakoztak. A legközelebbit két törpe őrizte. Szúrósan bámultak a jövevényekre. Foraker futólag üdvözölte őket, és megparancsolta, hogy nyissák ki az ajtót. Az őrök összenéztek, vállat vontak.

- Világítsatok - mondta az egyik, és Foraker kezébe nyomott egy olajlámpát. - A gyík vaksötétben szeret kuksolni.

Foraker meggyújtotta a kanócot az ajtó mellé akasztott lámpa lángjáról. Társaira pillantott. - Készen vagyunk - mondta az őröknek.

Az őrök elhúzták a reteszeket és kiemelték a keresztrudat. A vasveretes ajtó gyászos nyöszörgéssel feltárult. Olyan sötétség volt mögötte, mint a pokolban. Foraker szótlanul bement, a többiek egy lépéssel lemaradva követték. Ládák, dobozok, zsákok rajzolódtak ki az olajlámpa sápadt fénytányérjában. A törpe és társai megálltak.

Az ajtó dörrenve bezárult.

Jair félősen sandított körül a sötét raktárban. Avas, orrfacsaró bűzt érzett, halódás és métely szagát. Apró fénykörük határán túl mindent elborított a néma sötétség.

- Stythys! - mondta Foraker halkan.

Egy hosszú percig nem kapott választ, aztán a bal oldali sarokban felhalmozott ládáknál és dobozoknál mocorogni kezdett a sötétség.

- Ki sszólít? - sziszegte valaki. - Foraker - felelte a törpe. - Beszélni akarok veled. Radhomm megüzente, hogy fölkereslek. - Ssssz! - Úgy karistolt, mint a sziklához dörzsölődő vaslánc. - Mondssza hát, mit akarssz, törpe!

Valami megmozdult az árnyékban, valami hatalmas és leples, mint maga a halál. Elmosódó kísértet emelkedett ki a ládák közül. Jairt valósággal letaglózta az undor, amikor meglátta. Meg ne moccanj!, figyelmeztette egy belső hang. Egy szót se!

- Kissz emberek! - dünnyögte az alak hidegen. - Törpe, gnóm, elfek. Nem sszabad félni, kissz emberek! Lépjetek közelebb!

- Lépj közelebb magad! - förmedt rá Foraker türelmetlenül.

- Sssz! Nem sszeretem a fényt. Sszötétsszégre van sszüksszégem!

Foraker vállat vont.

- Akkor senki se mozdul.

- Sszenki ssze - hagyta rá a másik.

Jair Settengőre sandított. A gnóm verejtékes arca eltorzult az iszonyattól és a gyűlölettől. Olyannak látszott, mint aki tüstént kirohan az ajtón. Edain Elessedil is észrevehette, mert megkerülte Jair és Forakert, és szinte úgy állt Settengő mellett, mintha védeni akarná a földúlt gnómot.

- Semmi bajom! - motyogta Settengő, elutasítóan legyintve.

A Mwellret váratlanul előrejött a fénykör pereméig. Mintha az árnyékokból nőtt volna ki hosszú, leples alakja. Nagyjából emberforma volt, fölegyenesedve járt izmos, görbe hátsó lábain, míg a mellsőket tapogatózva nyújtotta előre. Ott, ahol bőrnek és szőrnek kellett volna lennie, elszarusodott pikkelyek szürkéllettek és karmok görbültek. Feléjük fordította csuklyával fedett, pikkelyes hüllőpofáját, és eltátotta a száját. Több sor borotvaéles foga volt és kigyónyelve. Tömpe pofája végén orrlikak tágultak; följebb résnyi zöld szemek villogtak a csuklya sötétségéből.

- Ssztythyssz tudja, miért jöttetek, kissz emberek - sziszegte a szörny. - Jól tudja.

Csönd. - Szürkevég - mondta végül Foraker.

- Rémek - súgta a gyík. - Ssztythyssz tudja. Járkálók, akik pussztítanak. A veremből jöttek, a Maelmord fekete kútjából. A halálból! Felmássztak az Égi Forrásszhoz, hogy megmérgezzék az Ezűsszt-folyót. Megmérgezzék a földet. Elpusztitsszák! Jöttek Sszűrkevégbe, gonosszágokat művelni. Jöttek, hogy elűzzenek otthonunkból. Hogy rabsszágra vessszenek!

- Te láttad ezt? - kérdezte Foraker.

- Mindent láttam! Jönnek a Rémek a sszötétsszégből, elűznek bennünket, éssz elragadják asszt, ami a miénk. Sszenki sszem állhat meg előttük! Futássz! Voltak társszaink, akiket el issz pussztítottak!

Settengő kiköpött, motyogva hátrált és belerúgott a kőpadlóba.

- Maradssz! - szisszent rá a Mwellret, félreérthetetlenül parancsoló hangon. Settengő fölvetette a fejét. - Ne tőlünk féljenek a gnómok! Mi barátaik voltunk, nem úgy, mint a Rémek! A Rémek elpussztítanak mindent, ami él, mert ők nem az életből valók, hanem a halálból. Sszötét mágiával uralkodnak, éssz övék lessz az egéssz világ!

- De te tudod, hogyan kell elpusztítani őket - noszogatta Foraker.

- Sssz! Sszürkevég a miénk! A Rémek betolakodtak az otthonunkba! Asszt hisszik, mit sszem árthat nekik, hisszen mi elmentünk - pedig tévednek! Vannak ám ott utak, amelyeken hozzájuk lehet férni! Utak, amelyekről nem tudnak!

- Járatok! - rikkantott Jair. Olyan mohón hallgatta a gyík szavait, hogy egy pillanatra elfeledkezett a fogadalmáról.

A Mwellret úgy kapta föl a fejét, akár a szagot fogott állat. Hirtelen csönd lett. Jair megdermedt, és úgy érezte, valami rettenetesen gonosz erő préseli a földhöz.

A kígyónyelv előbújt a szájból. - Mágia, kissz barátom? Bűvössz erőd van? Senki sem felelt. Jairról szakadt a verejték. Foraker szúrós pillantást vetett rá. Nem értette, mi történt. - A hangodban, kissz barátom? - suttogta a Mwellret. - Sszejdítem a hangodban, de sszejdítem ám. Érzem benned. Bűvössz erő, mint az enyém! Tedd meg nekem, sszépen kérlek! Besszélj!

Valami rátekeredett Jairra, egy láthatatlan csáp, amely még a szuszt is kiszorította belőle. Mire észbe kapott volna, már énekelt is, pattogó, éles hangokkal szökött át fogai sövényén a Kívánságdal, színek és formák hullámzottak a levegőben, élőn szökdécselve a lámpafényben és az árnyékban.

A következő pillanatban szabad volt, a csáp lehullott róla. A Kívánságdal elnémult. A völgylakó térdre hullott, és fáradtan zihált. Tüstént mellé ugrott Settengő, vadul ráüvöltött a Mwellretre, vonszolni kezdte a fiút az ajtó felé, miközben szabad kezével Edain Elessedil hosszú kése után kapkodott. Foraker sietve szétválasztotta őket, kardot rántott, és a gyík elé állt. Stythys váratlanul összelappadt, és hátrálni kezdett, vissza a sötétségbe.

- Mit műveltél vele? - förmedt rá Foraker. A gyík még hátrább hőkölt, vágott szeme villogott a feketeségben. - Maradssz! - vinnyogta. - Besszélssz Ssztythysszel! Tud besszélni a Rémekről! - Már nem érdekel -, válaszolta Foraker, és megdöngette kardja markolatával a raktár ajtaját.

- Sssz! Musszáj besszélned Ssztythyssszel, ha asszt akarod, hogy a Rémek elpussztuljanak! Csak én tudom, hogy! Az én titkom! - Hideg és kőkemény lett a hangja, már nem is mímelte a nyájaskodást. - Kissz barátok úgyissz vissszajönnek - musszáj vissszajönniük! Sszánni-bánni fogják, ha mosszt elmennek!

- Azt szánjuk-bánjuk, hogy egyáltalán idejöttünk! - vágta rá Edain Elessedil. - Nincs szükségünk a segítségedre!

Jairt átsegítették a küszöbön, egyik oldalról Edain Elessedil, a másikról az egyfolytában dünnyögő Settengő támogatta. A völgylakó megrázta a fejét, majd hátranézett a Mwellretre. Most, hogy Foraker kis lámpája se világított neki, az arcnélküli, leples árnyalak gyorsan süllyedt vissza a sötétségbe.

- Úgyissz sszükségetek lessz a sszegítsszégemre! - sziszegte halkan, fölemelve pikkelyes karját. - Jöttök még, kissz barátok! Vissszajöttök!

Aztán a törpe őrök bezárták és eltorlaszolták a raktár ajtaját. Csattogtak a reteszek és a keresztrúd. Jair mély lélegzetet vett és kiegyenesedett, lerázva magáról a támogató karokat. Foraker megállította, alaposan a szemébe nézett, mordult egyet, majd visszafelé indult a járatban, amelyben jöttek.

- Úgy veszem észre, nincs bajod - állapította meg. - Menjünk vissza a levegőre. - Mi történt, Jair? - faggatta Edain Elessedil. - Hogy csináltatta ezt veled?

A fiú a fejét rázta. - Nem tudom biztosan. - Még mindig reszkető lábakkal követte Forakert. Az elf herceg és a gnóm közrefogták. - Egyszerűen nem tudom.

- Fekete sátánok! - motyogta Settengő dühösen a kedvenc kifejezését. - Nagyon meg tudják keverni az embert! A völgylakó bólintott. Baktatott, és igen szerette volna tudni, hogyan történt a keverés.

XXI.

FEKETÉN, párásan, csöndesen szállt le Capaalra az éjszaka. Az ormok eltakarták a holdat és a csillagokat; csupán a törpék olajlámpái és a gnómok őrtüzei világítottak a sötétségben. A sziklán és a növényeken lecsapódott pára fehérre fagyott a hidegtől. Baljós mozdulatlanságba dermedt a világ. Jair és Elb Foraker a törpe erőd ormáról nézték a zsilipeket és gátakat a hegyszorosban zúgó Ezüst-folyó fölött. - Több mint félezer éves - magyarázta Foraker. Hangja érdesen morajlott a csendes estében. - Raybur korában épült, amikor népünknek még királyai voltak. Akkor, amikor véget ért a Fajok Második Háborúja. Jair szótlanul bámult a mellvédről a sötétségbe, követte tekintetével a fáklyák és lámpák halvány fényében kirajzolódó sziklakolosszust. Három gát széles boltíve hidalta át a szurdokból alázuhanó Ezüst-folyót. A vízhozamot zsilipek sorozata szabályozta, a beépített hajtóműveket a gátak és a védvár takarta el. Az erőd a magas gát hosszában állt, őrizve minden bejövő utat. A magas gát mögött a Cillidellan nyújtózott feketén, az ostromló sereg őrtüzeinek vörös gyűrűjében. Furcsán fénytelennek látszott a holdtalan éjszaka sötétségében. A magas gát és a két alacsonyabb között két kisebb víztárolót képezett a hegyekből alázúduló Ezüst-folyó. A pőre szirtekkel határolt, alacsonyabb gátakat kizárólag járópallókon vagy a sziklába vájt, föld alatti aknákon lehetett megközelíteni. - Örülnének neki a gnómok - dörmögte Foraker, széles karlendítéssel fogva át az építményt. - Ez szabályozza majdnem az egész vízkészletét azoknak a nyugati földeknek, amelyek a Szivárvány - tavon túl terülnek el. Capaal nélkül áradások lennének minden esős évszakban, mint ahogy voltak is, amíg meg nem épültek a zsilipek és a gátak. - Megcsóválta a fejét. - Egy esős tavaszon még Culhavent is elvinné a víz.

Jair lassan jártatta ide-oda a tekintetét. Ámulatba ejtette a védmű temérdeksége, megrendítette az akarat, amely ehhez az építményhez kellett. Foraker már megmutatta a gátak és zsilipek belső hajtóműveit, elmagyarázta működésüket és a kezelő személyzet feladatait. A völgylakó hálás volt érte.

Settengő buzgón javítgatta a Ravenshorntól északra elterülő vidék törpe térképeit, amelyek, mint nem késett felhívni rá a figyelmet, abszolúte pontatlanok voltak. A gnóm, aki nagyon nem szeretett volna visszatérni a raktárba zárt Mwellrethez, és mindenáron bizonyítani akarta szakértelmét, hajlandó volt felülvizsgálni a térképeket, hogy a kis csoport kellő földrajzi tájékozottság birtokában folytathassa vándorlását. Edain Elessedil kimentette magát, és elment valahova. Így tehát Jair boldogan igent mondott, amikor Foraker felajánlotta, hogy megmutatja a zsilipeket és a gátakat. Gyanúja szerint részben azért vállalkozott az erődnézésre, hogy ne kelljen Garet Jaxra gondolnia, aki még mindig nem jött vissza. Jobb is volt nem foglalkozni a fegyvermesterrel.

- A szirtek miatt a gnómok nem ereszkedhetnek le az alsó gátakhoz - magyarázta Foraker, ismét a távoli őrtüzeket nézve. - Az erőd vigyáz minden útra. Őseink tudták, hová építsék Capaalt. Amíg áll a vár, a védmű is biztonságban van. Amíg a védmű biztonságban van, az Ezüst-folyó biztonságban van.

- Leszámítva, hogy megmérgezték - szúrta közbe Jair.

A törpe bólintott. - Igen, de még rosszabb lenne, ha a Cillidellant beleengednék a szurdokba. Akkor még gyorsabban terjed tovább a mérgezés nyugatra.

- A többi földön nem tudják ezt? - kérdezte Jair halkan.

- Tudják.

- Ebben az esetben itt kellene lenniük, hogy segítsenek.

- Gondolod te - kuncogott Foraker egy szemernyi derű nélkül. - De nem mindenki akarja elhinni az igazságot. Vannak, akik el akarnak bújni előle.

- Van olyan faj, amelyik hajlandó segíteni?

A törpe vállat vont. - Van néhány. A nyugatföldi elfektől sereg jön, Ander Elessedil parancsnoksága alatt, csakhogy az még két hét. Callahorn segítséget ígér; Helt és egy maroknyi határvidéki már velünk harcol. A trolloktól egyelőre semmi - ám az északi területek hatalmasak, és a törzsek szétszórtan élnek. Talán az északi határon hajlandók lesznek támogatni.

Elhallgatott. Jair kivárt néhány pillanatot, aztán megkérdezte:

- Hát Délföld?

- Délföld? - Foraker megcsóválta a fejét. - A Délföldnek ott a Föderáció és a Városok Tanácsa. Egy rakás idióta. Minden energiájukat lekötik a saját kicsinyes torzsalkodásaik és a hatalmi harcok. Az új Délföldnek nem veszik hasznát a többi népek. Az emberfaj visszazüllik azzá, ami az Első Háború idején volt. Attól tartok, ha most lenne egy Boszorkánymester, a Föderáció lihegve kövemé.

Jair megborzongott. Sok száz éve, a Fajok Első Háborújában a Boszorkánymester megrontotta az emberfajt, és rávette, hogy támadja meg a többit. Az ember vereséget szenvedett, aminek megaláztatását és keserűségét azóta sem heverte ki. Az elszigetelődési politikát és gyakorlatot folytató Föderáció bekebelezte Délföld nagy részét, és felcsapott az emberfaj szóvivőjének.

- Callahorn akkor is mellettetek áll - mondta sietve. - A határvidékieket más fából faragták.

- Talán még Callahorn sem lesz elég - morogta Foraker. - Talán még az egész Légió sem. Láttad a gnóm törzsek gyülekezetét. Egyesülve olyan erőt képviselnek, amellyel a miénk nem ér föl. És ott vannak még azok a fekete fajzatok, akik uralják őket... - Rosszkedvűen megrázta a fejét.

Jair összevonta a szemöldökét. - Csakhogy nekünk is van egy szövetségesünk, aki fölér a Mordrémekkel. A miénk Allanon.

- Igen, Allanon - mormolta Foraker, majd ismét megrázta a fejét.

- És Brin! - tette hozzá Jair. - Amint megtalálják a mágia könyvét. ..

Elhallgatott, mert hirtelen meghallotta gondolatai között az Ezüst-folyó királyának suttogó figyelmeztetését. Levelek a szélben, mondta a király. Nővéred és a druida. Mindkettő odavész.

Gorombán hallgatást parancsolt a suttogónak. Úgyse fog megtörténni. Én előbb érek oda. Megtalálom őket. Beledobom az Ezüstport az Égi Forrásba, hogy megtisztítsam a vizet, utána dobom a látókristályt, és aztán... Elbizonytalanodott. Mi lesz aztán? Nem tudta. Valami. Csinál valamit, hogy ne teljesedjen be az öregember jóslata.

Ám előbb el kell jutni északra, gondolta savanyúan. És még annál is előbb vissza kell térnie Garet Jaxnak...

Foraker elindult a bástyán, mellére horgasztva szakállas fejét, öklét belefúrva szorosan magára csavart úti köpenye zsebébe. Jair akkor érte utol, amikor a tagbaszakadt törpe elindult egy alacsonyabb rámpához vezető, széles kőlépcsőn.

- Nem tudnál mondani valamit Garet Jaxról? - bökte ki a völgylakó.

A törpe nem emelte föl a fejét. - Mit akarsz, mit mondjak?

- Nem tudom. Valamit.

- Valamit? - dünnyögte Foraker. - Ez így egy kicsit általános, nem gondolod? Miféle valamit? - Valamit, amit nem tud senki más - felelte Jair percnyi töprengés után. - Valamit róla.

Foraker megállt egy pártázatnál, amely a sötét Cillidellanra nézett. A kőre könyökölt, és bámult ki az éjszakába. Jair szótlanul ácsorgott mellette és várt.

- Meg akarod érteni, mi? - kérdezte végül Foraker.

Jair tétován bólintott. - Legalább egy kicsit.

A törpe megcsóválta a fejét. - Nem hinném, hogy lehetséges, Ohmsford. Ez olyan, mintha meg akarnál érteni egy... egy héját. Ránézel, látod, kicsoda, mit csinál, megcsodálod, ámulsz rajta - de sohasem értheted meg igazán. Akkor érthetnéd meg, ha azonos lennél vele.

- Te akkor is érteni látszol - vitatkozott a fiú.

Foraker hirtelen feléje fordította zord arcát. - Ezt gondolod, Ohmsford? Hogy megértem a fegyvermestert? - Újból megcsóválta a fejét. - Annyira, amennyire megértek egy héját. Talán még annál is kevésbé. Ismerem, mert volt egy darab közös időnk, harcoltam mellette, embereket képeztünk ki együtt. Ebből ismerem. Azt is tudom, kicsoda, de ez nem elég a megértéshez... - Tétován elhallgatott. - Hozzád vagy hozzám képest, vagy nevezz meg tetszésed szerint bárkit, Garet Jax olyan, mint egy másik létforma. Különleges és egyedi létforma, mert csak egy van belőle. - Fölvonta a szemöldökét. - A maga módján ő is varázsló. Olyan dolgokat tesz, amelyeket mások gondolatban se mernének megpróbálni, nemhogy megtenni! Túléli azt, amibe mindenki más belehalna, méghozzá sorozatosan. Olyan ösztön ez nála, mint a héjánál, ez röpíti a magasban, a fejünk felett, ahol egyikünk sem érheti utol. Kivétel. Hogy megértem-e? Meg se próbálom.

Jair egy darabig hallgatott. - De akkor is miattad jött Keletföldre - mondta végül. - Legalábbis ő ezt állítja. Tehát kell éreznie irántad valamilyen barátságot. Kell hogy legyen köztetek valami hasonlóság.

- Talán - vonogatta a vállát a törpe. - De ez nem azt jelenti, hogy megértem. Mellesleg azt, amit tesz, mindig a saját megfontolásából teszi, és az okai nem szükségszerűen azonosak azzal, amit mond - legalább ennyit tudok róla. Nemcsak miattam van itt, Ohmsford, hanem más okokból is. - Megütögette a fiú vállát. - Úgy vélem, legalább annyira miattad, mint miattam. De nem ismerem az indokát. Te talán igen.

A völgylakó eltűnődött. - Nekem azt mondta, azért, mert az Ezüst-folyó királya kijelölte oltalmazómul. - Tétován elhallgatott.

- Ami szép és helyes - bólogatott Foraker. - De attól, hogy ezt tudod, jobban megérted a fegyvermestert? Mert én nem. - Elnémult, kitekintett a tóra. - Nem, az indokai az övéi, és azokat nem köti az orromra.

Jair szinte nem is hallotta. Eszébe jutott valami, és annyira meghökkent, hogy el kellett fordítania az arcát. Az a dermesztő gondolata támadt, hogy az indokok, amelyeket Garet Jax nem közöl Forakerrel, netán azonosak lennének azzal, amit a völgylakóval közölt? Mit is mondott Culhavenből jövet a második estén, a hideg, fekete esőben, mikor kettesben kuporogtak a sziklapárkány alatt? Lassan visszajött a szavak emléke. Azt akarom, hogy megértsd... Ezt mondta Garet Jax. Az álom olyan erőpróbát ígért, amilyen még sohasem jutott nekem. Most meggyőződhetek róla, hogy valóban én vagyok-e a legjobb. Mi mást tehetnék...

Mélyen beszívta az éjszakai hideg levegőt. Talán jobban érti Garet Jaxot, mint gondolná. Talán ő ért meg belőle annyit, amennyi a fegyvermesterből érthető.

- Van itt valami, amit sokan nem tudnak - fordult meg váratlanul Foraker. Jair fölrezzent révedezéséből. - Azt mondod, a Feketetölgy-erdőben talált rád. Tudod, hogy került oda, ha egyszer kelet felé indult Callahornból?

- Erre nem is gondoltam - bólogatott Jair. - Tényleg, a Feketetölgy-erdő eléggé kiesik annak az útjából, aki a határvidékről utazik az Anarba. Mit keresett ott? - kérdezte tétován.

- Csak találgathatok - mosolygott félszájjal Foraker. - Nekem ugyanúgy nem árulta el, mint neked. Ám az északi tóvidék, Leah és a Clete - mélyföld között - az volt az otthona. Ott született és nőtt fel. Valamikor réges-régen családja is volt ott. No jó, családféléje. Régóta nem mesélt róla, de talán még mindig lakik ott valakije. Vagy csak az emlékek...

- Család - ismételte Jair halkan. - Nem mesélte, kik voltak?

A törpe ellökte magát a mellvédtől. - Nem. Egyszer említette. De most már tudsz valamit róla, amit senki sem tudhat - kivéve persze engem. Ettől most jobban érted?

- Nem hinném - mosolygott a fiú.

Foraker megfordult, elindultak visszafelé. - Nem is vártam - dünnyögte. Összehúzta magán a köpenyt, mert a szél a védőfal mögött is megtalálta őket. - Gyere velem, Ohmsford, forralok neked egy kupa sört. Együtt várjuk, hogy visszaszálljon a héjánk. Gyengéden megszorította darabos kezével Jair vállát. A fiú sietve követte.

ÓLOMLÁBAKON vánszorogtak az éjszaka baljós várakozással terhes, üres órái. Bársonytalpakon osont le a hegyekről a pára, szemfödélt borított zsilipekre és gátakra, és olyan sűrű, ragacsos lepelbe csomagolta a gnóm és törpe seregeket, hogy végül az őrtüzek sziporkáit sem lehetett látni.

Jair Ohmsford éjfélkor elaludt, miközben még mindig Garet Jaxot várta. Fáradtan kornyadozott az őrszobán egy magas támlájú kapitányi székben, Foraker, Settengő és Edain Elessedil halkan beszélgettek forralt seres kupáik mellett, egyetlen szál gyertya égett a sűrű sötétségben, és a fiút egyszerűen elnyomta a buzgóság. Az egyik percben még ébren volt, zsibbadtan hallgatta a mormoló hangokat, hunyt szemmel, hogy ne zavarja a fény, a következőben aludt.

Hajnalra járt, mikor fölrázta az elf herceg.

- Jair! Visszajött!

A völgylakó kidörgölte a szeméből az álmot, és fölegyenesedett. A szoba másik végében, egy apró kandallóban kialvófélben levő parázs izzott, amelyet alig lehetett látni a hajnal előtti félhomályban. Eső kopogott a kövön.

Pislogott. Visszajött Garet Jax! Felugrott. A csizmáját kivéve talpig fel volt öltözve. A lábbelije után kapott.

- Nem egészen félórája érkezett - mondta a mellette álló elf, olyan fojtottan, mintha attól félne, hogy fölébreszt valakit a szobában. - Helt is, természetesen. Találtak egy északi utat a járatokon túl. De - folytatta pillanatnyi hallgatás után - történt még valami más is, Jair. - A völgylakó kíváncsian fölnézett. - Kevéssel éjfél után eleredt az eső, és felszállt a köd. Amikor kivilágosodott, itt voltak a gnómok is - mind. Tizenkettes sorokban állnak a Cillidellan partján, a magas gát egyik végétől a másikig, és csak várnak.

- Mire? - pattant föl Jair.

- Nem tudom - csóválta a fejét Edain Elessedil. - Senki sem tudja. De már órák óta várnak. A törpék is ébren vannak, kint a bástyákon. Gyere velem, és nézd meg magad.

Kisiettek az őrszobából, és addig kanyarogtak a folyosók útvesztőjében, míg kijutottak a magas gát középső szakaszán az udvarra. Fagyos szél fújt a Cillidellanról, csípte az arcukat az eső. Még éjszaka volt, a hajnalt csak távoli szürke derengés mutatta a keleti ormok mögött. A csuklyás köpenybe burkolózó, fegyveres törpe védők elfoglalták állásaikat a gát és az erőd mellvédjein. Mély csend borult Capaalra.

Amikor elérték a magas gát északi szakaszát védő erődítményt, Edain fölvezette Jairt egy sor lépcsőn, majd egy mellvéden át egy magas őrtoronyhoz. Itt mintha metszőbben fújt volna a szél, és az eső is keményebben kopogott a szürke éjszakában.

Miközben megálltak a toronyba vezető, vaspántos tölgyfa ajtó előtt, egy csapat törpe nyomakodott el mellettük, és lefelé indultak a lépcsőn. Bőrbe és láncingbe öltözött, lángvörös hajú-szakállú, marcona törpe vezette őket.

- Radhomm, a parancsnok! - súgta Edain a völgylakónak.

Besiettek a toronyba, és gyorsan kizárták a tölgyfa ajtóval az esőt. Lámpa derengett a homályban, amelyből köpenyt viselő alakok bontakoztak ki.

- Hm, délig aludna, hogyha hagynák! - hallotta Settengő morgását. - Örülök, hogy ismét látlak, Jair Ohmsford! - köszöntötte egy mély hang. Helt nagy mancsa megrázta a fiú kezét.

És ott volt Garet Jax, feketén, mint az éjszaka, könyörtelen és változatlan, mint a hegyek köve. Összenéztek, de nem szóltak. A komor, keskeny arcú fegyvermester gyengéden rátette a kezét Jair vállára, és szokatlan, furcsa melegség csillant jeges szemében, ám csak egy töredékpillanatra. Keze lehullott, és Garet Jax visszaolvadt a homályba.

Az ajtó felpattant. Ázott törpe rohant Elb Forakerhez, aki egy apró asztalnál görnyedt egy köteg térkép fölött. Halk, fojtott szavakat váltottak, majd a futár eltávozott, ugyanolyan sebesen, ahogy jött.

Foraker a fiúhoz lépett. A csapat körülvette őket. - Ohmsford - szólt halkan -, épp most hozták hírül, hogy a Mwellret megszökött.

Hűdött csend támadt. - Hogy lehet az? - pattogott Settengő, és előretolta a fénybe darabos arcát.

- Alakváltás. - Foraker nem vette le a szemét Jairról. -

Átgyúrta magát, hogy beférjen egy szűk szellőztető járatba, amely a levegőt cseréli az alsóbb szinteken. Valamikor éjszaka. Senki sem tudja, hol lehet.

Jair ereiben megfagyott a vér. Tévedhetetlenül tudta, miért közli éppen vele a törpe a rossz hírt. A Mwellret még a raktárba zárva is megérezte az elf mágiát, és kényszerítette őt, hogy fedje föl. Ha ez szabadon csatangol...

- Bármikor megtehette volna - vélte Edain Elessedil. - Nyilván megvolt rá az oka, hogy most tette. És az az ok én lehetek, gondolta Jair. Foraker is tudja. Ezért akart velem beszélni elsőnek.

Hirtelen előlépett a homályból Garet Jax.

- Azonnal indulunk -, mondta határozottan. - Így is épp eleget húztuk az időt. Utunk célja északon vár. Akármi történjék itt, nekünk nem kell részt vennünk benne. Mivel a gnómok a Cillidellannál gyülekeznek, nem lesz nehéz...

OOOOOOMMMMMMMMMM!

Összerázkódtak, riadtan néztek körül. Iszonyú, vérfagyasztó, mély hang bömbölt a fülükbe, széttördelte a hajnal előtti csöndet. Ezernyi torok vonította az égre, túlüvöltve szelet-esőt Capaal hegyeiben.

- A pokolba! - kiáltotta Settengő. Durva, sárga arca összerándult a felismeréstől. Kirohantak a mellvédre, a süvítő szélbe, és az eső szálain át hunyorogtak észak felé, túl a Cillidellan tajtékos vizén.

OOOOOOMMMMMMMMMM!

Az üvöltés fülrepesztővé hangosodott, szakadatlan vonítássá folyt össze, amely az eget verte. Végig a Cillidellan partján minden gnóm csatlakozott a komor kántushoz. Álltak a sötét tóval szemközt, és gyászosan bőgtek.

Feltűnt a bástyán Radhomm. Parancsokat ordított, a fullajtárok eszük nélkül rohantak kapitányaikhoz. A helyőrség lázas sietséggel készülődött. Jair az ujjasához emelte a kezét, hogy érezze az Ezüstpor és a látókristály megnyugtató jelenlétét. Garet Jax elkapta Settengő köpenyét, és maga elé perdítette a gnómot. - Mi folyik itt? - Hívás! - mondta a gnóm leplezetlen rémülettel. - A sötét erőt hívják! Egyszer hallottam ilyet, Szürkevégben! - Tekergőzve próbált szabadulni a vasmarok szorításából. - De a járkálók érintése kell hozzá, fegyvermester! Az ő érintésükre van szükség! - Garet! - Foraker kíméletlenül megrángatta a fegyvermester karját. A Cillidellan közelebb eső partjára mutatott, amely száz méterre se volt a magas gát boltívétől. Garet Jax elengedte Settengőt. Minden szem követte a törpe ujjának irányát. A parton gyülekező gnómok között három fekete palástos, magas jelenés közeledett. Alakjuk éles vonalakkal rajzolódott ki a pirkadatban. - Mordrémek! - súgta Settengő rekedten. - A járkálók megjöttek!

XXII.

LEMENTEK, vagyis inkább lesiklottak a Cillidellan vizéhez, mert egyáltalán nem látszottak mozogni. Sötét csuklyás, leples, arcnélküli alakjukat anyagtalan kísértetnek nézhette volna az, aki nem látja a palást alól előbújó, fekete, karmos kezet, amely gyilkos erővel markolta a boszorkányfa bütykös ágából vágott, fényesre csiszolt, szürke botot. Körülöttük égnek csapott a jajgatás; gnóm hívőik versenyt vonítottak a széllel. Azoknak, akik a capaali bástyákról nézték őket, úgy rémlett, hogy a fekete járkálók ebből a hangból születtek.

Mintha elvágták volna, úgy szakadt félbe a gnómok vérfagyasztó süvöltése. Már csak a szél visított a Cillidellan fölött, és a fölkavart hullámok csobogtak.

Az első Mordrém magasra emelte a botját. Fekete csontkarja üszkös faágként bukkant ki a köntös alól. Különös, feszült csend ült a magaslatokra, a védőknek úgy rémlett, hogy egy pillanatra még a szél is elhallgatott. A bot lassan süllyedni kezdett, megközelítette a tó fekete vizét. A második és a harmadik Rém is lebocsátotta a botját, a három fényesre csiszolt boszorkányfa-husáng hegye összeért, és eggyé válva merült a Cillidellanba.

Egy percig semmi sem történt. Aztán vörös tűzvetővé robbant a három bot, lángokat okádtak a tóba, fölperzselték sötét hűvösségét. A víz megrázkódott, felágaskodott és forrni kezdett. A gnómok rettegő ujjongással sivítozva, botladozva hátráltak.

- A hívás! - kiáltotta Settengő.

A vörös tűz keresztülégette a zavaros, áthatolhatatlan feketeséget, leért a meder legmélyebb zugába, ahol sohasem jár fény, majd visszafordult, vérfoltként szélesedve, csápokat nyújtogatva tört a felszín irányába. A Cillidellan sziszegő gőzoszlopokat lövellt, az egész tó örvényleni kezdett.

A törpe erőd bástyáin meredten álltak a tanácstalan védők. Mindjárt történik valami, valami kimondhatatlan, és senki sem tudta, miként akadályozhatná meg.

- Ki kell jutnunk innen! - ragadta meg Settengő Garet Jax karját. Látszott a szemén, hogy fél, de még így is tudott gondolkozni. - Gyorsan, fegyvermester!

Váratlanul kialudt a boszorkánybotok lángja. A szürke husángok kiemelkedtek a Cillidellanból, a karmos kezek visszahúzódtak a köntösök védelmébe. Ám a víz továbbra is hánytorgott, a sötétvörös folt úgy izzott a felszín alatt, mint egy szem, valaminek a szeme, amely most ébredt föl álmából.

OOOOOOMMMMMMMMMM!

Ismét felvonított a gnómok ostromló serege, fülhasogatón, izgatott várakozással. Magasba nyújtották karjaikat, megmarkolták egymás kezét. Újra intett a Mordrémek botja. A tó gőzt okádott a vonításra válaszul, és úgy látszott, mintha a Cillidellan szét akarna robbanni veszett dühében.

Valami sötét és irdatlan emelkedett föl a mélységből.

- Fegyvermester! - rikoltotta Settengő.

Garet Jax megrázta a fejét. - Maradunk. Helt, hozd az íjakat!

A határvidéki tüstént sietett az őrtoronyba. Jair utána pillantott, majd visszafordult a Cillidellanhoz, a fülrepesztően vonító gnómokhoz, és a mélyből kikelő, fekete valamihez.

Most már gyorsan emelkedett, és egyre nőtt, ahogy közeledett a felszínhez. Gonosz, amelyet a Mordrémek idéztek föl, de miféle gonosz? Jair nyeldekelt, mert kiszáradt a torka. Akármilyen is, csak szörnyeteg lehet, a tömege betölti az egész tófenéket. Már látszott az idomtalan tömb, a nyúlkáló, tekergőző karok...

Földet rázó lendülettel törte át a víz felszínét, és emelkedett ki a szürke virradatba a fekete, torz alak, egy pillanatra megmutatva magát a fénynek. Iszapos-nyálkás, hordószerű törzsén korallok rügyeztek és a tengerfenék lényei tanyáztak. Négy hatalmas, tüskés, karmos úszólábbal hajtotta magát. Óriási csőrre emlékeztető pofája borotvaéles fogakat vicsorított a vonagló csápok bozótjában. A pikkelyes-tüskés csápok belső részén szívókorongok sorakoztak, akkorák, mint egy férfitenyér. A csápok fölött két rideg nézésű, veres szem pislogott. Amikor kinyújtózkodott, több mint harminc méter hosszú volt a farkától a fejéig, és több mint tizenkét méter keresztben.

Elszörnyedt kiáltások harsantak a capaali falakon.

- Egy krák! - mondta Foraker. - Most aztán elintéztek!

A gnómok vonítása olyan visítássá élesedett, amelyben már nem volt semmi emberi. A szörnyeteg megjelenésének nyomán a visítás átcsapott csatakiáltásba, amely széltében-hosszában megreszkettette Capaalt. A krák mennydörgő csattanással hullott vissza a vízbe, fekete törzse megcsavarodott, hirtelen a gát és a védvár felé fordult.

- Értünk jön! - súgta döbbenten Garet Jax. - Olyan lény, amely nem él meg az édesvízben, csak az óceánban - és mégis itt van! A sötét mágia hozta! - Szürke szeme hidegen fölvillant. - De bennünket nem fog megkapni. Heh!

Már ott is volt a határvidéki óriás, egyik markában három íjjal. Garet Jax elvett egyet, egyet hagyott Heltnél, a harmadikat továbbadta Edain Elessedilnek.

- Figyelj már ide! - nyomakodott előre Settengő. - Nem harcolhatsz ezzel a valamivel! Gonosz varázslattal fölidézett szörny, amely még neked is sok!

Garet Jax oda se figyelt. - Gnóm, te maradj a határvidéki mellett! Te vigyázol rá. Ügyelj, nehogy baja essék!

Sarkában Helttel és Edain Elessedillel visszatért az őrtoronyba. Foraker mindössze egyetlen pillanatig tétovázott, amíg gyanakodva sandított Settengőre, majd követte a fegyvermesteréket.

A krák a törpe fellegvár falának lökte magát, iszonyú erejével rést ütve kövön és habarcson. Óriási csápjai kilövelltek a vízből, és a mellvéden csoportosuló védők után kaptak.

Törpék tucatjai vesztek oda a tó vizében, vagy a tüskés szívókorongok között. Halálordítástól és -sikolyoktól lett sűrű a hajnali levegő. Nyilak és dárdák záporoztak a fekete monstrumra, de leperegtek vastag irhájáról. Csápjainak ostorával kitartóan söpörte félre a lényecskéket, amelyek megpróbáltak szembeszállni vele, és összezúzta a mellvédet, hogy ne legyen hová bújniuk.

Most a gnómok is csatlakoztak a támadáshoz. Döngették a kapukat a magas gát két végében, ostromlétrákkal, csáklyavasakkal közeledtek. Törpe védők rohantak a bástyákra, hogy visszaverjék az ostromlókat, ám a gnómok valósággal megvesztek, rá se hederítettek, hányan hullanak el a kapuknál és a falakon.

De volt rendszer ebben a látszólagos őrültségben. Miközben a gnómok elterelték a törpe védők figyelmét, a krák addig hajtotta magát észak felé, míg oda nem ért, ahol a fal a legközelebb volt a kapuhoz. Feldobta magát a tóból, úszólábait megvetette a parttal összeolvadó gát kövén. Meglendítette vastag csápjait, rászívta tapadókorongjait a kapura, majd hátrazuhant. Recsegett a vas és a gerenda, a keresztrudak elpattantak, a zárak letörtek. A vár kapuja leszakadt a csuklópántokról és bedőlt, a gnóm hadsereg diadalüvöltéssel zúdult be a résen.

Settengő és Jair növekvő iszonyattal figyelték a csatát az őrtoronyból. Most, hogy a kaput betörték, a törpék nem bírják tartani Capaalt. Még néhány perc, és az erőd elesik. A védők máris visszavonulóban voltak a falakon, kisebb csoportok kapitányaik vezetésével kétségbeesetten próbálták visszaverni a támadókat. Ám onnan, ahol a völgylakó állt a gnómmal, tisztán lehetett látni, hogy a csata elveszett.

- Menekülnünk kell, amíg lehet! - nyaggatta Settengő, a fiú karját rángatva.

De Jair nem mozdult, barátait kereste a szemével, szinte bénultan az iszonyattól. A krák visszacsobbant a Cillidellanba, és a gát közepe felé tartott, lomha tömegével végighorzsolva a falat. A szörnyeteg nyomában a Mordrémek lesiklottak az összerombolt kapuhoz, előremutattak szürke botjaikkal, és a gnómok feltartóztathatatlanul hömpölyögtek be a törpék erődjébe. - Settengő! - kiáltott hirtelen Jair, és a csata sűrűjébe mutatott.

A mellvéd ormán Helt óriási alakja emelkedett ki a porból és a füstből. Elb Foraker állt mellette. A határvidéki, keményen markolva íját, megvetette a lábát a falon, bemérte a mélyben a Mordrémeket, lassan meghúzta a húrt, majd elengedte. Csak egy elmosódó árnyékot lehetett látni a hosszú fekete nyílvesszőből, olyan sebesen röppent tova és fúródott bele az első Mordrém mellébe. A fajzat összerázkódott, a becsapódás hátralökte. Az első nyílvesszőt azonnal követte a másik, a Rém újból hátratántorodott. Elszörnyedt üvöltözés támadt a fekete járkálók körül, és egy pillanatra mintha megingott volna a gnómok előrenyomulása.

Ám a Mordrém fölegyenesedett. Karmos keze megragadta a nyílvesszőket, és játszi könnyedséggel kitépte magából. Magasra tartotta, hogy mindenki lássa, majd összetörte őket. Aztán fölemelte a botját. Vörös tűz lövellt a boszorkányfa végéből, végigperzselte a bástyát, lángra lobbantva követ és embert. A tűz odaért Helthez és Forakerhez, akik lezuhantak a falról, majd eltűntek a por és a törmelék felhőjében.

Jair már rohant volna hozzájuk, de a gnóm visszarántotta. - Úgyse tudsz segíteni rajtuk, fiú! - Választ nem is várva vonszolni kezdte a völgylakót a lépcső felé. - Inkább magaddal törődj! Talán ha elég gyorsak leszünk...

Akkor látták meg a krákot, ahogy csápjaival és uszonylábaival kapaszkodva fölmagasodik a tóból a védőfal közepénél, ott, ahol a széles udvar kötötte össze a gátat védő erődöket. Hordóforma testének alsó fertályát még mindig a vízbe lógatva, lomhán fordult a törpe védők felé, akik az északi erődből próbáltak menekülni. Vonagló csápjai végighemzsegtek a gáton, s egy szempillantás alatt eltorlaszoltak minden utat.

- Settengő! - kiáltotta Jair figyelmeztetően. Hanyatt vetette magát a lépcsőn, mert az egyik óriási tapogató ostorként suhintott el a feje mellett.

Fölfelé menekültek a lépcsőn, megbújtak egy mellvéd és a könyöklőfal találkozásánál. A tó vize, amelyet a monstrum farkuszonya fölkavart, sáros-malteros esőként záporozott rájuk. A mélyben a csápok markolászták és döngették az erőd falát, kapkodva minden után, ami közel merészkedett.

Egy percig úgy rémlett, nincs remény a menekülésre az udvaron át. De a törpék ellentámadásba lendültek. Fölrohantak az erőd alsó szintjeiről, a sötét lépcsőkről, a mélyben furkáló alagutakból. Az élen Radhomm, a törpe parancsnok száguldott, lobogó vörös hajával, kezében szekercével, neki a gomolygó csápoknak, és kaszabolni kezdte őket. A krákból vérpermet fröcsögött húscafatokkal elegyesen, rőtes genny csordult a gát kövére. Ám ily monstrumhoz képest a törpék alig jelentettek többet lecsapni való muslincánál. Az alázúduló csápok szétlapították a lényecskéket. Ez se riasztotta vissza a védőket, akik mindenáron utat akartak nyitni a pusztulásra ítélt erődben csapdába esett bajtársaiknak. De őket is félresöpörte a krák, holtakkal terítve be maga körül a sziklát.

Utoljára Radhommot kapta el, amikor a parancsnok megpróbált kitörni. A magasba lendítette a rőt hajú törpét, rá se hederítve a szekercére, amely még akkor is makacsul sarabolta a húsát. Emelte Radhommot, egyre magasabbra, majd ijesztő gyorsasággal lecsapta, és élettelen masszává zúzta a kövön.

Settengő hiába ráncigálta Jairt. - Fuss már! - vijjogta kétségbeesetten.

Csápok söpörtek el mellettük, döngették a mellvéd szikláját. Zúzalék röpködött. Éles szilánkok találták telibe a völgylakót és a gnómot. Elterültek, félig betemette őket a törmelék. Jair feltápászkodott, kábán rázogatva a fejét, és a mellvédnek tántorodott. A mélyben a törpék, akiket elbátortalanított Radhomm halála, visszahúzódtak az ostromlott erődbe. A krák, amely még mindig ellepte az omladékkal borított udvart, araszolva elindult a bástyafalhoz, amelyen Jair lapított. A völgylakó hátrálni kezdett, majd rémülten megtorpant. Lábánál Settengő hevert félig eszméletlenül, és a fején egy hosszú vágásból ömlött a vér.

A mélyben feltűnt Garet Jax. Mintha a pirkadati szürke fényből termett volna ott. Markában rövid lándzsával, szikáran, feketén pattant elő a gátat védő fal pártacsipkéjének takarásából. Jair vadul fölrikoltott a láttán, de a kiáltása elveszett a szélsüvítésben és a csataordításban. Rohant a vértől iszamós gáton a fegyvermester apró, fürge alakja, röpködött, cikázott, akár egy anyagtalan árnyék, és nem menekült a gyilkos csápoktól, hanem egyenesen a szörny tátogó pofája felé tartott. A csápok lecsaptak, elhibázták, mellétaláltak, túlságosan lomhák voltak ehhez a hihetetlen gyorsasághoz. Ám elég egyetlen csúszás vagy tévedés...

A fegyvermester a magasba szökkent, fel a horgas csőrhöz, bele a szörny szájába. Elképesztő gyorsasággal beledöfte a rövid lándzsát a tátogó pofa lágy húsába. A csápok azonnal lekonyultak, az óriási törzs megrázkódott. Garet Jax megpördült a levegőben, és egy vetődéssel kikerülte a csapdát. Amikor földet ért, újabb fegyvert ragadott, vashegyű dárdát, amelyet holtában is markolt egykori gazdája. Gyors csavarintással kitépte a fegyvert a halott kezéből. A krák késve látta meg a veszedelmes támadót, akkor, amikor az ölnyire sem volt egyik szemétől. A fegyvermester fölfelé döfött a dárdával. A vashegy átszúrta a védtelen szemet, a bőrt, a csontot, és beleállt az agyba.

A sebzett krák hátrazöttyent, falakat zúzva eszeveszetten csapkodó uszonylábaival, miközben visszafelé igyekezett a Cillidellanba. Garet Jax még mindig a szörny szemébe döfött dárdán csüngött, nem volt hajlandó elengedni, egyre mélyebbre fúrta a vasat az agyba. Ám a krák irtózatosan erős volt. Fellökte magát a levegőbe, elvált a gáttól, mennydörgő csattanással visszazuhant a tóba, alábukott, és vitte magával a dárdanyélbe kapaszkodó Garet Jaxot.

Jair hűdött hitetlenkedéssel tántorodott az omladozó mellvédnek. Dühkiáltása elhalt a torkában. Lent ismét kitisztult a gát, a csapdába esett védők kitörtek, és menekültek a déli őrtorony biztonságába.

Settengő rogyadozó lábbal föltápászkodott. Sárga arcán csurgott a vér, de ő szótlanul letörölte, és maga után ráncigálta a völgylakót a lépcsőn. Többször is elestek, mire lebukdácsoltak az udvarra, ahol ugyanarra indultak, mint a menekülő törpék.

Elkéstek. Mögöttük gnóm vadászok tűntek föl a bástya mindkét oldalán. Vonítva és visítva ömlött be az udvarra a páncélos, vériszapos alakok árja. Settengő hátrapillantott, majd belökte Jairt az egyik sötét lépcsőházba. Lenyargaltak a lámpákkal megvilágított lépcsőn a zsilipek hajtóműveihez vezető, alsó járatok árnyékos sötétségébe. Fönt elhalkult az üldözés lármája. Elfogytak a lépcsőfokok; félhomályos folyosón álltak, amely a gát hosszában húzódott. Settengő tétovázott, majd észak felé fordult, vonszolva maga után a fiút. - Settengő! - üvöltötte Jair, miközben rúgkapálva igyekezett fékezni a gnómot. - Ez visszavezet oda, ahonnan jöttünk! El a törpéktől! - A gnómok is arra fognak menni! - förmedt rá Settengő. - Errefelé nem fognak törpékre vadászni, se másra! Futás! Futottak a félhomályos, üres folyosón, meg-megbotolva a fáradtságtól. Most már távolabbról hallatszott a csatazaj, amelyet tompított a gépezetek csikorgása és a Cillidellan vizeinek mély zúgása. Jair szédelgett a megrázkódtatástól. A culhaveni kis társaság nincs többé: Heltet és Forakert lesújtották a járkálók, Garet Jaxot elvitte a krák, Edain Elessedil eltűnt. Csak ők maradtak Settengővel, és most a halál elől futnak. Capaal elesett, a gnómoké. A legádázabb ellenség kezére kerültek a gátak és a zsilipek, amelyek vigyáztak, hogy az Ezüst-folyó ne árassza el a törpék otthonát. Minden elveszett. Tüdeje fájt a futástól, hörögve, fűrészelő hangon zihált. Könnyek marták a szemét, szája kitikkadt a keserű haragtól. Most mitévő legyen? Hogyan találja meg Brint? Nem állhatja útját, hogy le ne menjen a Maelmordba, ahol a pusztulás várja! Hogyan teljesítse a küldetést, amellyel a király bízta meg?

Kiszaladt alóla a föld, felbukott valamiben, amit nem látott, és elterült. A gnóm, aki semmit sem vett észre, rohant tovább, már csak elmosódó árnyék volt az alagút homályában. Jair gyorsan feltápászkodott. Settengő máris túlságosan megelőzte.

Ekkor egy kar vágódott ki a feketeségből, és egy durva, pikkelyes kéz tapadt a fiú szájára. A völgylakónak elakadt a lélegzete. A második kar a derekát fogta át, mint egy vasabroncs, és visszarántotta Jairt egy sötéten ásító ajtónyílásba.

- Maradssz, kissz ember! - sziszegte egy hang. - Barátok vagyunk mi a bájolásszban. Barátok!

Jairnak még csak hangja se volt a sikoltáshoz.

VALAMIKOR DÉLELŐTT a gnóm kiverekedte magát a sűrű bokorból, amely a menekülő alagút száját takarta. Magányosan állt az egyik széljárta hegyen Capaaltól északra. Szürke, homályos fény csorgott az esőtől lucskos, felhős égből, a sziklák még őrizték az éjszaka fagyosságát. Settengő óvatosan körülsandított, majd lebukott a bokor mögé, és a szakadék szélére kúszott.

A mélyben gnómok hemzsegtek Capaal zsilipjein és gátjain. A kőkockákból rakott széles sáncon, a bástyákon és mellvédeken, az erőd belsejében gnóm vadászok futkostak, mint szorgos hangyák a bolyban.

Hát, eleve látni lehetett, hogy ez lesz a vége, gondolta Settengő. Néma rosszallással csóválta sárga fejét. Senki sem szállhat szembe a járkálókkal. Most az övék Capaal. Az ostrom véget ért.

Lassan felállt, de közben is a lenti jelenetet bámulta. Nemigen fenyegeti a veszély, hogy felfedeznék ilyen magasan. A gnómok bent vannak az erődben, a törpe sereg maradéka elmenekült dél felé, Culhavenbe. Nincs más hátra, minthogy ő is menjen a maga útján.

Ezt is akarta elejétől fogva.

Ennek ellenére csak állt, és megválaszolatlan kérdések hemzsegtek az agyában. Nem tudta, mi történt Jair Ohmsforddal. Az egyik percben még mellette volt a völgylakó, a következőben eltűnt, mint akit bekaptak. Persze kereste, de sehol sem találta nyomát. Úgyhogy egyedül ment tovább, elvégre mi mást tehetett volna?

- Úgyis csak a baj volt azzal a fiúval! - morogta mérgesen, ám szavaiból hiányzott a meggyőződés.

Sóhajtott, felnézett a szürke égre, majd lassan megfordult. Mivel a völgylakó eltűnt, a kis csapat részben meghalt, részben szétszóródott, az Égi Forráshoz szervezett utazásnak is vége. Na még szerencse. Buta, képtelen vállalkozás volt elejétől fogva. Őszólt nekik, nem is egyszer, valamennyiüknek! Fogalmuk se volt, mire vállalkoznak, fogalmuk se volt a járkálók hatalmáról! Nem az ő hibája, ha kudarcot vallottak.

Még bőszebb pofát vágott. Akkor sincs ínyére, hogy nem tudja, mi történt a kölyökkel.

Elosont a bozóttal álcázott alagút mellett, és fölkapaszkodott egy kiugró sziklára, amelyről látni lehetett Keletföld nyugati fertályát. No de legalább volt annyi esze, hogy kitervelje a saját szökését, gondolta önelégülten. Ez azért van, mert ő túlélő, és a túlélők mindig szakítanak időt a szökés kitervelésére, kivéve persze az olyan háborodottakat, mint Garet Jax. Bőszen' legörbült szája halvány mosolyra kunkorodott. Rég megtanulta, hogy ne kockáztassa a nyakát szükségtelenül és oktalanul. Rég megtanulta, hogy ha bemegy valahová, fél szemmel mindig azt lesse, merre a leggyorsabb kifelé, és mikor a törpe volt oly szíves megprezentálni a föld alatti alagutak térképével, amelyeken ki lehet jutni északra az ostromló sereg háta mögé, ő egykettőre betanulta őket. Azért áll most itt, épen és egészségesen. Ha a többiek nem lettek volna akkora szamarak...

Csípte az arcát a hideg szél, amely metszőn fújt itt a hegyek között. Északon és nyugaton, ameddig a szem ellátott, az Anar őszi pompába öltözött erdős foltjai áztak a ködben és az esőben. Arra visz az út, gondolta Settengő komoran. Vissza a határvidékre, ahol legalább a látszata megvan az épelméjűségnek és a békességnek, ahol folytathatja régi életét, ezt pedig elfelejtheti. Újra szabad, mehet, amerre lát. Egy hét vagy tíz nap, és már maga mögött is hagyta a háborútól marcangolt Keletföldet.

A sziklához súrolta a csizmája talpát. - Azért annak a fiúnak volt kurázsija - dünnyögte. Már megint elkalandoznak a gondolatai.

Tanácstalanul bámult az esőbe.

XXIII.

ANNAK A napnak a délutánján, amelyen Paranor eltűnt az emberek világából, Streleheimtől Callahornon át a Szivárvány-tóig zuhogott az őszi eső. A határvidékről induló fergeteg pusztán-erdőn végigsöpörve, a Sárkányfogakon és a Runne-hegységen át érkezett meg a széles Rabb-síkságra. Itt érte utol Allanont, Brint és Rone Leaht, akik kelet felé kocogtak az Anarba.

Semmi sem védte őket a záportól, amikor letáboroztak éjszakára, mert az időjárástól megviselt, koros tölgy, amely alatt meghúzódtak ázott köpenyükben, igencsak gyatra volt menedéknek. Körülöttük a Rabb terpeszkedett sivár kietlenségében, fejük fölött zengett az ég, csapkodott a mennykő, vakító villanásokban mutatkozott meg a síkság pőresége. Semmi sem élt meg ezen a szélfútta, repedezett földön; a vándorok egyedül voltak. Utazhattak volna éjszaka is, mert hogyha pirkadatig lovagolnak, már az Anarban térhetnek pihenőre. Ám a druida, látván, hogy a lány és a felföldi kimerültek, jobbnak vélte, ha nem rak rájuk még több terhet.

Így hát az éjszakát a Rabb-síkságon töltötték, és hajnalban mentek tovább. Szürke, esős napra virradtak, a napkorong fakó foltként sejlett az őszi eget borító felhőkön át. Addig lovagoltak kelet felé a pusztán, míg el nem érték a Rabb folyót; onnan délnek fordultak. A Rabb elágazásánál átgázoltak az erdő közelében, majd addig lovagoltak délnek, amíg a nappalt el nem nyelte a lucskos, borongós szürkület.

A második éjszakát töltötték a szabad ég alatt a Rabb partján, csuklyás köpenyükbe burkolózva. Bőrig áztak az őrjítő egyhangúsággal szemerkélő esőtől, amely aludni sem hagyta őket. Körülöttük ősztől vacogott a világ. A druidának nem ártott se a hideg, se az álmatlanság, viszont annál biztosabban aknázta alá Brin és Rone Leah erejét. Főleg a lányt kezdte nagyon megviselni.

Ennek ellenére hajnalban ismét készen állt az utazásra, vaskemény elszántsággal, amelyet a virrasztás óráiban kovácsolt, mikor magával kellett csatáznia ép esze megőrzéséért. Végre elállt az eső, amely azóta üldözte őket, hogy elhagyták a Sárkányfogakat, puhán, pihésen gomolygott a pára. A:z égen kifehéredtek a foszlányos felhők, a fák koronája fölött feltűnt a lopakodó napsugár. A nap visszaadta a lánynak azt a testi-lelki erőt, amelyet az eső és a sötétség alámosott, és ő vitézül nem vett tudomást kimerültségéről. Nyeregbe szállt, és hálásan indult a párás napkorong felé, amely egyre jobban előbújt a keleti szemhatár mögül.

Ám be kellett látnia, hogy a kimerültségnek nem lehet olyan könnyen ajtót mutatni. Noha ragyogó idejük volt az utazásra, Brinben valahol mélyen megmaradt a fáradtság, csökönyös kételyekkel és félelmekkel ostromolva a lányt. A:z árnyékban arcnélküli démonok cikáztak, nevetve és csúfolódva; ezek a démonok Brin lelkéből szöktek ki az erdőbe. Szemek szögeződtek rá. Akár a Sárkányfogakban, most is azt érezte, hogy figyelik, hol nagyon közelről, hol nagyon messziről, oly szemek, amelyeknek nem parancsol a távolság. És újra feltámadt az az alattomos balsejtelem, amely először a Sárkányfogakban üldözte, sziklák és árnyékok között, fáradhatatlanul bosszantotta, arra figyelmeztette, hogy ő és társai életveszélyes játékba kezdtek, és a halált nem lehet legyőzni. Brin azt hitte, Paranor után nyugta lesz az ómentől, hiszen ép bőrrel menekültek ki a Druida Öregtoronyból. Ám az újult erővel tért vissza az utóbbi két nap ázott szürkeségéből, mint egy hazajáró gonosz lélek. A lány dühösen próbálta kikergetni a gondolataiból, de a lidérc maradt.

Céltalanul sodródtak az órák a harmadik délelőttön, és fokozatosan sodorták el Brin Ohmsford magabiztosságát. Azzal kezdődött, hogy érthetetlenül egyedül érezte magát. Befelé fordult, hogy meneküljön kínzó balsejtelmétől, amelyet útitársai észre sem vettek. Önvédelemből tette, hogy ne kelljen tudomást vennie arról a dologról, amely mérgezett intésekkel és alattomos gúnyolódással akarta összeroppantani. Körbefalazta magát, becsukott ajtót-ablakot, kizárta az óment.

Csakhogy így kizárta Allanont meg Rone-t is, és nem tudta, hogyan engedje be őket. Egyedül volt, rabul esett önmagában, maga kovácsolta láncok béklyózták. Lassú, alig észrevehető, de feltartóztathatatlan változás játszódott le benne: azt hitte, egyedül van. Allanon sohasem állt közel hozzá, visszautasító, félelmetes alak volt a legkedvezőbb körülmények között is, idegen, akit lehetett sajnálni, még valami különös hasonlóságot is lehetett érezni benne, de akkor is idegen, komor és kifürkészhetetlen. Rone Leah persze más, csakhogy a felföldi is megváltozott. Barátból és társból oltalmazó lett, ugyanolyan félelmetes és megközelíthetetlen, mint a druida. Leah kardja okozta ezt a változást, mert olyan hatalmat adott Rone-nak, amelynek birtokában az ifjú legyőzhetetlennek képzeli magát. Megrontotta a hadeshorni sötét vizek mágiája és Allanon fekete boszorkánysága. Meghitt kapcsolatuk szertefoszlott, Rone-t mostantól a druidához fűzi hűség és hasonlóság.

Ám az elsodort magabiztosság helyébe tolakodott magányérzet hamarosan tovább lépett egy fokkal. Úgy rémlett, elveszítette a célt. Azért nem tűnt el teljesen, megvolt valahol, csak elcsellengett. Valamikor tisztán, egyértelműen állt előtte: el kell utaznia Keletföldre, az Anaron és a Ravenshornon át, a Maelmord nevű veremhez, be kell lépnie a verem fekete száján, hogy elpusztítsa a mágia könyvét. Ez volt a célja. Ám az idő múlása, a sötétség, a hideg, a viszontagságok addig koptatták a cél fontosságát, míg távoli és ködös lett. Allanon és Rone erősek és magabiztosak, igazi kétélű pengét alkotnak a rémek ellen, amelyek fel akarják tartóztatni őket. Mi szükségük rá? Nem állhatják meg ugyanúgy a próbát, mint Brin, akármit mondjon a druida? A lány úgy érezte, hogy erre a kérdésre igenlő a válasz; tehát ebben a hármasban ő nem a fontos személy, hanem úgyszólván kolonc, tévedésből túlértékelt, fölösleges valaki. Próbálta meggyőzni magát, hogy nincs is így. De akkor is az a helyzet, hogy tévedésből került ide. Érezte, és ez még magányosabbá tette.

Elmúlt a dél, a reggeli pára szétfoszlott, fényesen ragyogott a nap. Színes foltok tűntek fel a kopár síkságon. A repedezett szikes lassan visszaváltozott füves pusztasággá. Brint egy kicsivel kevésbé nyomasztotta a magány.

Este megérkeztek Storlockba, a gnóm gyógyítók falujába. Az ősi, híres település - mindössze néhány szerény kő-és faház - az erdő szélén állt. Itt sajátította el Wil Ohmsford a mesterséget, amelynek az életét szentelte. Ide jött el érte Allanon, hogy magával vigye délre, a Választott, Amberléhez, majd útnak indítsa az Ellcrys és az elfek megmentésére - ennek az úrnak a végén telítette a Tündérkövek mágiája Brin apját, hogy ő a lányának adja tovább a Kívánságdal formájában. Több mint húsz éve történt, tűnődött Brin komoran, már-már keserűen. Így kezdődött az egész őrültség, Allanon eljövetelével. Ohmsfordéknál mindig így kezdődött.

Keresztüllovagoltak a békés, álmos falucskán, é"s megálltak egy zegzugos nagy ház, a központ előtt. Előjöttek a fehér ruhás storok, mintha már várták volna érkezésüket. Hallgatagon, egykedvűen vezették el a lovakat, hárman pedig a vándorokat kísérték el sötét, árnyas folyosókon külön szobákba. Forró fürdő, tiszta ruha, étel, frissen húzott ágy várta őket. A storok egyetlen szó nélkül szorgoskodtak vendégeik körül, majd ellebegtek, mint néma szellemek.

Miután egyedül maradt, Brin megfürdött, átöltözött, megvacsorázott. Teste fáradt volt, lelke magányos. Este osont az erdőn át, árnyékok vonultak a függönyös ablakok előtt, a fény megszürkült. A lány pilledt, álmos közönnyel nézte az alkonyatot, élvezve a kényelmet, amelyben azóta nem volt része, hogy elhagyta a Völgyet. Egy ideig szinte el is tudta hitetni magával, hogy onhon van megint.

De mikor besötétedett, kopogtattak az ajtaján. Fehér ruhás stor intett, hogy kövesse. Brin szó nélkül ment. Nem kellett kérdeznie, anélkül is tudta, hogy Allanon hívja.

A druida a szobájában várta, a folyosó végén. Rone Leah ült mellette egy apró asztalnál, amelyen olajlámpa égett, hogy elűzze az esti homályt. A druida hallgatagon mutatott a harmadik székre. Astor, aki a lányt kalauzolta, megvárta, hogy Brin helyet foglaljon, aztán megfordult, kisuhant a szobából, és halkan becsukta az ajtót.

A három bajtárs némán nézte egymást. Allanon megmozdult a székén. Sötét arca kemény és konok volt, pillantása olyan világokban járt, ahová az árnyasvölgyi lány és a felföldi nem láthattak be. Öregnek tűnik ma este, gondolta Brin. Lehetséges, hogy valóban öreg is? Senki sem látta Allanont öregedni, kivéve Brin apját, de az is húsz éve történt, mielőtt a druida eltávozott volna Négyföldről. Most a lány is láthatta. Allanon megvénült azóta, hogy eljött a Völgybe Brin Ohmsfordért. Hosszú, sötét haja megderesedett, sovány arcán elmélyültek, megvastagodtak a redők, tartása megroskadt, bőre eldurvult. Az idő nem kímélte a druidát. Senkit sem kímél.

Allanon fekete pillantása megkereste a lányt.

- Most pedig mesélek nektek Bremenről - morajlotta halk, mély hangján, és összekulcsolta göcsörtös ujjait az asztal lapján.

Réges-régen, a paranori Druida Tanácsok korában, a Fajok Háborúi közötti időben élt Bremen, aki fölismerte, hogy el fog jönni a mágia kora. Brona, a leendő Boszorkánymester, már évekkel azelőtt föltárta a titkokat, és prédául esett hatalmuknak. Amit uralni remélt, az falta fel őt, és rabszolgájává tette a lázadó druidát. A Fajok Első Háborúja után a Druida Tanács azt hitte, hogy Brona elpusztult, ám Bremen tudta, hogy nincs így. Brona élt, mert életben tartotta a mágia ereje, és azt cselekedte, amit ez az erő követelt. Az óvilági tudományok elmúltak, megsemmisültek a Nagy Háborúk öldökléseiben. Helyükön ismét felbukkant a mágia, annak a még ősibb kornak a mágiája, amelyben csupán tündérlények léteztek. Bremen felismerte, hogy ez a mágia fogja megtartani vagy lerombolni az emberek új világát.

Így tehát Bronához hasonlóan Bremen is dacolt a Tanáccsal - bár nagyobb elővigyázattal tette -, és magánszorgalomból tanulmányozni kezdte annak az erőnek a titkait, amelyen a lázadó druida törte föl a pecsétet. Számított rá, hogy a Boszorkánymester előbb-utóbb visszatér, és elmenekült, mielőtt a többi druidához hasonlóan őt is meggyilkolhatták volna. Ettől kezdve küldetésének, élete egyetlen céljának tekintette, hogy befogja az erőt, amelyet a gonosz Brona szabadjára engedett, megfékezze és elzárja, úgy, hogy ne lehessen még egyszer belekontárkodni. Nem volt könnyű feladat, ő mégis vállalkozott rá. A druidák elszabadították a mágiát; Bremenre, a druidára várt, hogy ismét bebörtönözze.

Allanon egy percre elnémult. - Eszközül Shannara Kardját választotta, amelyben az ősi elf mágia sűrűsödött, ez a fegyver képes volt elpusztítani a Boszorkánymestert és Koponyahordozó szolgáit. A Fajok Második Háborújának legsötétebb óráiban, amikor egész Négyföldet a gonosz hadai fenyegették, Bremen kikovácsolta a mesés Kardot, mágiából, szerzett készségekből, felhalmozott tudásból, és átadta Jerle Shannara elf királynak, hogy ezzel a fegyverrel győzze le a lázadó druidát.

Ám mint tudjátok, Jerle Shannara kudarcot vallott. Mivel nem volt képes feltétlen uralmat szerezni a Kard fölött, hagyta, hogy a Boszorkánymester megszökjék. Bár a csatát megnyerték és a gonosz hadait megfutamították, Brona életben maradt. Csak évek múlva térhetett vissza, de azért nem maradt el a visszatérés. Bremen tudta, hogy akkor ő már nem lesz, nem szállhat szembe a Boszorkánymesterrel, ám a fogadalmát nem vonta vissza, mert ő sohasem szegte meg, amit ígért.

Hangja suttogássá tompult, mérhetetlen fájdalom ült kifürkészhetetlen, fekete szemében. - Akkor három dolgot tett. Kiválasztott engem fiául, a druidák hús-vér örökösének, hogy legyen, aki várja a Sötét Urat, ha visszatér Négyföldre. Előbb magát, majd engem ruházott fel az életet meghosszabbító druidaálom képességével, hogy amíg szükséges, druida védelmezhesse az emberiséget a Sötét Úrtól. Utoljára pedig azt tette, hogy mikor elközelgett távozásának ideje, de ő mégsem adhatta át magát az elmúlásnak, egy végső, iszonyú varázslásra használta a mágiát. Szellemét ehhez a világhoz kötötte, amelyben teste nem maradhatott, hogy a halálon átnyúlva válthassa valóra fogadalmát.

A göcsörtös ujjak ökölbe szorultak. - Hozzám kötötte magát e porhüvely nélküli szellem! Varázslattal mívelte e kötést, hogy apáról fiúra maradjon a lélek, száműzöttje egy sötét világnak, hogy egyesüljön múlt és jövő, honnan elő lehessen jönni, ha szükséges. Erre ítélte magát e reményvesztett kárhozott, hogy sose szabadulhasson, csak ha már elvégeztetett a munka, és mindketten elmúlnak...

Hirtelen elnémult, mint akit a kívánatosnál messzebbre sodortak szavai. Egy tünékeny villanásra Brin meglátta a titkot, amelyet a druida rejtegetett Shale völgye óta, hol Bremen kiszállt a Hadeshornból, hogy szólna arról, ami eljövendő; a titkot, amely az ő suttogó balsejtelmét táplálta.

- Egyszer már azt hittem, elvégeztetett - folytatta Allanon ugyanolyan váratlanul, ahogy elhallgatott. - Azt hittem, elvégeztetett, amikor Shea Ohmsford elpusztította a Boszorkánymestert, mert megfejtette a titkot, és urává lett Shannara Kardjának. De tévedtem. A sötét mágia nem halt meg a Boszorkánymesterrel, és nem is pecsételtetett be, noha Bremen esküvel fogadta. Épségben megmaradt az Ildatch lapjain, a Maelmord bugyraiban lappangva várt új felfedezőkre, akik meg is érkeztek.

- És Mordrémekké lettek - egészítette ki a gondolatot Rone Leah.

- A sötét mágia rabszolgáivá, akárcsak a Boszorkánymester és a Koponyahordozók valamikor réges-régen. Uraknak hiszik magukat, holott csak rabok.

De mi az a titok, melyet rejtegetsz?, súgta magában Brin. Arról beszélj! - Tehát Bremen nem szabadulhat száműzetésének helyéről, amíg meg nem semmisül Ildatch könyve, és vele a mágia? - Rone-t túlságosan lenyűgözte a mese ahhoz, hogy lássa, amit Brin meglátott.

- Öt köti az eskü, Leah hercege - súgta Allanon.

És téged is! Téged is!, kattogta Brin lázas agya.

- Csak úgy elillan a földről a sötét mágia? - csóválta a fejét az álmélkodó Rone. - Valahogy nem tűnik lehetségesnek. Ennyi év után, amelyben oly sokat háborúztak, annyi vért ontottak érte?

A druida elfordította a tekintetét. - Felföldi, annak a kornak vége. Annak a kornak el kell múlnia.

Hosszú csend támadt, lélegzet - visszafojtott várakozás. Nehéz árnyék folyta körül a lámpa mellen gubbasztó három embert, ők pedig magukra terítették az éjszaka palástját, ki-ki elmerült saját gondolataiba, és kerülték egymás tekintetét, nehogy elárulja a szem, amit a lélek suttog. Idegenek, akik megértés nélkül szövetkeztek egy ügyre, gondolta a lány. A jóért küzdünk, mégis milyen gyenge a kötés...

- Sikerülhet ez nekünk, Allanon? - kérdezte hirtelen Rone Leah, a druida felé fordítva széltől cserzett arcát. - Van elég erőnk, hogy elpusztítsuk ezt a könyvet és sötét varázsát?

A druida nem felelt egy darabig. Szemében rejtett tudás szikrája pattant. Majd annyit mondott csendesen: - Brin Ohmsfordban megvan az erő. Ö a mi reményünk.

Brin ránézett. Lassan megrázta a fejét, mosolya gúnyossá fanyarodon.

- Remény és reménytelenség! Megmentő és pusztító! Emlékszel ezekre a szavakra, Allanon? Az apád mondta rólam. A druida nem felelt, csak ült, és mereven nézte sötét szemével a lányt. - Mi mást mondott még, Allanon? - kérdezte Brin halkan. - Mit? Hosszú szünet. - Azt, hogy nem látom többé ebben a világban.

A csend megsűrűsödött. Brin ráeszmélt, hogy közel jár a titokhoz. Rone Leah kényelmetlenül fészkelődött, pillantása a lányét kereste, aki látta rajta, hogy az ifjú elbizonytalanodott. Nem akar többet tudni. Brin elfordította a tekintetét. Ha ő a remény, akkor tudnia kell.

- Volt még valami? - kérdezte.

Allanon lassan kiegyenesedett, összehúzta magán fekete köntösét. Halvány mosoly fénylett föl fáradt, beesett arcán. - Ez az Ohmsfordok mániája, hogy mindig tudni akarják az igazságot. Kevesebbel nem érik be.

- Mit mondott Bremen? - ütötte a vasat a lány.

A mosoly lehervadt. - Azt, Brin Ohmsford, hogy mikor ezúttal távozom Négyföldről, nem térek vissza többé.

Az árnyasvölgyi lány és a felföldi döbbent hitetlenkedéssel meredt rá. Hogy télre tavasz jön, oly biztos volt Allanon visszatérése Négyföldre, valahányszor sötét mágia fenyegette a fajokat. Nem volt oly idő, hogy ne jön volna.

- Nem hiszek neked, druida! - mondta indulatosan, sőt némileg sértődötten Rone Leah, akinek semmi más nem jutott eszébe.

Allanon a fejét csóválta. - A kor elmúlik, Leah hercege. Nekem is el kell múlnom vele. Brin nyeldekelt, mert mintha megakadt volna valami a torkán. - Mikor.. mikor fogsz... - Amikor kell, Brin - válaszolta a druida szelíden. - Amikor itt az idő:

Fölállt. Magas, viharvert alakja fekete volt, akár az éjszaka, és olyan rendíthetetlen is, amilyen rendíthetetlenséggel az éjszaka követi a nappalt. Kinyújtotta nagy, göcsörtös kezét, az árnyasvölgyi lány és a felföldi megszorították, maguk sem értve, miért teszik, eggyé válva egy pillanatra ebben a kézfogásban.

A druida bólintott, kurtán és valahogy véglegesen.

- Reggel ellovagolunk az Anarba. Addig megyünk keletnek, amíg célba érünk. Most aludjatok. Menjetek békével.

Nagy keze elengedte a fiatalokét, lehullott. - Menjetek! - ismételte halkan.

Brin és Rone tanácstalanul sandított egymásra. Felálltak, kimentek. A hátukon érezték, hogy a fekete szempár követi őket.

SZÓTLANUL BALLAGTAK a folyosón. Valahol beszélgettek, a távoli hangok foszlányai testetlenül sodródtak a néptelen folyosó árnyékai között. Arkánumok és gyógyfüvek szagától volt sűrű a levegő, az aromás illatok átmenetileg feledtették gondolataikat. Szobáik ajtajánál megálltak. Nem értek egymáshoz, össze sem néztek, anélkül próbálták elviselhetővé felezni a terhet, amely az imént zuhant rájuk.

Ez nem lehet igaz, gondolta hűdötten Brin. Nem lehet.

Rone szembefordult a lánnyal, és megfogta a kezét. Amióta elhagyták Shale völgyét és a Hadeshorn tavát, Brin először érezte közel magához az ifjút.

- Amit most mondott, Brin... mármint hogy nem tér vissza... - A felföldi megcsóválta a fejét. - Hát ezért mentünk Paranorba, ezért zárta le az Öregtornyot! Tudta, hogy nem fog visszajönni...

- Rone! - vágott közbe Brin, a fiatalember ajkára illesztve az ujját.

- Tudom. Csak nem bírom elhinni.

- Nem.

Hosszan nézték egymást. - Félek, Brin - súgta végül Rone Leah.

A lány némán bólintott, majd átölelte, magához szorította az ifjút. Aztán hátralépett, csókolt lehelt Rone szájára, és eltűnt a szobájában.

ALLANON FÁRADT LASSÚSÁGGAL elfordult a becsukódott ajtótól, és visszaült az asztalkához. Nem az olajlámpa lángját, hanem a mögötte lappangó árnyakat nézte. Gondolatai csapongtak. Valamikor régen nem érezte szükségesnek, hogy feltárja a titkait. Megvetette volna magát, ha ezt teszi. Végül is ő a remény őrizője, az utolsó druida; övé a druidák hajdani hatalma, nincs szüksége rá, hogy a bizalmába fogadjon másokat.

Így volt Shea Ohmsforddal. Sok mindent elhallgatott előle, hagyta, hogy a kis völgylakó maga jöjjön rá az igazságra. Így volt Brin apjával, akit magával vitt, hogy felkutassák a Vértüzet. Ám Allanon eltökélt titoktartása, az a vaskemény elhatározás, hogy senkivel, még a hozzá legközelebb álló emberekkel sem közli minden tudását, valahogy mintha fellazult volna az évek során. Talán a vénülés teszi, amely őt is utolérte végül. Talán túlságosan nyomasztja az idő könyörtelen múlása. Vagy csak arról van szó, hogy szeretné megosztani egy másik emberrel, amit hurcol.

Talán. Felállt. Mintha ő is csak egy árnyék lett volna az éjszakában, a fénykörön kívül. Fújt egyet, az olajlámpa elaludt. Sokkal többet mondott a völgy leányának, és a felföldinek, mint bárki másnak. És még így sem árult el mindent.

XXIV .

HAJNALODOIT Keletföld és az anari erdők felett; az Árnyasvölgyből érkezett vándorok folytatták útjukat. Átvették a friss készleteket a storlocki gyógyítóktól, aztán kilovagoltak a faluból. Maroknyi fehér ruhás, szomorú arcú stor gyűlt össze a Központ istállója mellett, hogy szótlan búcsút intsen nekik. Alig néhány perc múlva a három utazó el is tűnt a fák mögött, ugyanolyan csendesen és titokzatosan, ahogy jöttek.

Az a fajta őszi nap volt, amelyen szívesen időzik az emlékezet, amikor a világot vastagon belepi a tél hava. Melegen sütött a nap, ragyogott az őszi fák lombja a szelíd fénysugarakban, édesen illatozott a délelőtt. Amilyen vacogtatóvá sötétítették az elmúlt napokat az év végi viharok, ez olyan derűs és megnyugtató volt mélykék egével, derűs csillogásával.

Ám Brin Ohmsfordot és Rone Leaht hidegen hagyta a nap ígéretes szépsége. Allanon baljós kinyilatkoztatásáról és a rájuk váró jövőtől zaklatottan egyik se méltányolta igazán a kellemes időt. Begubóztak, magukra húzták saját érzelmeik és titkos gondolataik sötét takaróját. Konok hallgatásba burkolózva lovagoltak a nagy fák csipkés árnyékai között, és nem éreztek mást, mint a hideget a lelkük mélyén.

- Innentől kockázatos utunk lesz - mondta rá nem jellemzően szelíd hangon Allanon még reggel, az istállónál, ahová lovaikat kötötték. - Keletföld széltében és Anar erdeiben bennünket fognak lesni a Mordrémek. Tudják, hogy jövünk, Paranor után nem lehetnek kétségeik. Azt is tudják, hogy meg kell állítaniuk, mielőtt elérnénk a Maelmordot. Gnómok szimatolnak majd utánunk, és ahol nem ők kutakodnak, lesznek mások, akik ugyancsak a járkálóknak engedelmeskednek. Nincs út a Ravenshorntól keletre, amely biztos lenne számunkra.

Rátette kezét a fiatalok vállára, és közelebb húzta magához őket. - Ezzel együtt csak hárman vagyunk, nem olyan könnyű ránk találni. A Rémek és gnóm szemeik két helyen fogják várni közeledésünket: északon a Rabb-folyó fölött, és délen, Culhaven kijáratánál. Ezek belátható és biztonságos utak, a bölcs ember ezeket választaná. Tehát mi egyiken sem megyünk, hanem ott kelünk át a Középső - Anarba, ahol a legveszedelmesebb, nemcsak a mi, hanem az ő szempontjukból is: a Wolfsktaagon, a Darklin-hátságon és az Ódonfenyéren át. Ezeken a vidékeken a Rémekénél ősibb mágia lakozik, a járkálók meg fogják gondolni, mielőtt packáznának vele. A Wolfsktaag tiltott terület a gnómoknak, oda ugyan be nem teszik a lábukat, akkor se, ha a Rémek parancsolják. Ott veszélyesebb dolgok vannak a gnómoknál, akiket kerülni akarunk, de a legtöbbjük szunnyad. Ha gyorsak és elővigyázatosak vagyunk, épségben átjuthatunk közöttük. Másfajta dolgok tanyáznak a Darklin-hátságon és az Ódonfenyéren, de talán még ott is lelhetünk olyanokra, akik barátságosabbak irántunk, mint irántuk...

Keresztülvágtak a Középső - Anar nyugati szegélyén, föl az előhegyekbe, a csipkés ormokat meresztő, erdős Wolfsktaag küszöbére, a meleg napfényben is a sötét dolgokra lesve, amelyek az ősz tündöklése mögé rejtőzhetnek. Délre elérték a Jade-hágót, és nekivágtak a hosszú, tekervényes, déli kaptatónak, fák és bokrok takarásában, sűrű árnyékban. A délután közepén elhagyták a hágót, és kapaszkodni kezdtek a keleti toronymagas csúcsok felé. Az erdő és a sziklák némán, sötéten terpeszkedtek a fakuló fényben. Estére mélyen bent jártak a hegyekben. A fák között úgy libegtek az árnyékok, mintha élnének. Noha egyfolytában fürkésztek, nem látták más élőlény nyomát, és úgy érezték, tökéletesen egyedül vannak.

Ez a magány furcsa és ijesztő, gondolta Brin, amikor a sötétség leereszkedett a hegyekre, és ők megálltak. Legalább egy leheletnyi életet érezne a magáén kívül! De ezekből a hegyekből és erdőkből mintha kiirtották volna az élőlényeket. Itt nem laktak madarak, rovarok, egyáltalán semmi, csak a halálos csend, amely olyan nyomasztó volt, hogy épp attól tűnt élőnek.

Allanon csomós, szilánkos hikorifák ligetében állapodott meg éjszakára. Miután a vacsorát kiporciózták, a lovakat ellátták és tábort vertek, a druida magához szólította a fiatalokat, megparancsolta, hogy ne gyújtsanak tüzet, odavetett egy kurta búcsúszót, és elsietett az erdőbe. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi addig bámultak utána, amíg el nem tűnt a szemük elől, aztán leültek, hogy elköltsék kenyérből, sajtból, szárított gyümölcsből álló hideg vacsorájukat. Sötétben ettek, nem beszéltek, lesték az árnyékokat, hogy mozdul-e valami. Rengeteg csillag ragyogott az éjszakai égen.

- Szerinted ma éjszaka meg hová ment? - szólalt meg egy idő után Rone Leah, szinte úgy, mintha fennhangon tűnődne. Brin megrázta a fejét, és nem válaszolt. A felföldi elfordította a tekintetét. - Akár az árnyék, nem? Úgy változik, ahogy a nap és a hold süt, megjelenik, és a következő pillanatban már el is megy, mert mindig megvan rá az oka. Azokat az okokat pedig természetesen nem osztja meg velünk, egyszerű halandókkal. - Sóhajtott, félretolta a tányérját. - Csakhogy gyanúm szerint mi már nem vagyunk egyszerű halandók, ugye?

Brin a maradék kenyeret és sajtot tologatta a tányérján. - Nem - felelte halkan.

- Na mindegy. Azzal együtt mi továbbra is azok vagyunk, akik voltunk. - Úgy némult el, mint aki azon töpreng, mennyire hiszi el azt, amit mondott, majd előrehajolt. - Érdekes, de már nem azt érzem iránta, amit korábban. Egész nap ezen törtem a fejemet. Még mindig nem bízok meg benne feltétlenül. Képtelen vagyok. Túl sok olyat tud, amit én nem. De már nem is gyanakszom rá. Azt hiszem, segíteni próbál, legjobb képessége szerint.

Elhallgatott, hogy Brin egyetérthessen vele, ám a lány hallgatott, továbbra is lesütve a szemét.

- Mitől vagy ilyen gondterhelt, Brin? - kérdezte végül a fiatalember.

A lány ránézett, és megrázta a fejét. - Magam sem tudom.

- Attól, amit tegnap este mondott? Hogy nem látjuk többé, ha ennek vége lesz?

- Igen. De nem csak attól.

- Talán csak... - kezdte bizonytalanul Rone.

- Valami baj van - vágott a szavába Brin. Tekintetük összekapcsolódott. - Mi? - Valami baj van - ismételte a lány lassan, megfontoltan. - Vele, veled, ezzel az egész utazással - de leginkább velem.

Rone rábámult. - Nem értem.

- Én sem értem, csak érzem. - Összehúzódott, szorosabban magára csavarta a köpenyét. - Napok óta érzem - azóta, hogy Bremen árnya megjelent a Hadeshornnál, és elpusztítottuk azt a Rémet. Érzem, hogy valami rossz közeledik... valami rettenetes. És nem tudom, mi az. Azt is érzem, hogy figyelnek, szakadatlanul figyelnek, de soha sincs ott senki. Azt is érzem, és ez a legrosszabb, hogy elszakítanak magamtól, tőled és Allanontól. Az egész világ változik azóta, hogy eljöttünk Árnyasvölgyből. Valahogy minden más.

A felföldi egy darabig nem szólt. - Gondolom, attól van, ami történt velünk. A Hadeshorn, Paranor, Allanon - és Bremen szellemének jóslata. Ilyen dolgoktól nem maradhat változatlan az ember. Azonkívül napok óta távol vagyunk a Völgytől és a felföldtől, mindentől, ami ismerős és meghitt. Ez is okozhatja.

- Távol Jairtól - mondta a lány halkan.

- És a szüleidtől.

- Főleg Jairtól - ismételte Brin, úgy, mint aki magyarázatot keres egy tényre. Aztán megrázta a fejét. - Nem, nem ez az oka, hanem valami más, aminek nincs köze Allanonhoz, a honvágyhoz, a családhoz és... Ez túl egyszerű magyarázat, Rone. Érzem a lelkem mélyén. Valami...

Elhallgatott, tanácstalanul bámult maga elé, majd elfordította sötét tekintetét.

- Bárcsak itt lenne most Jair! Csak néhány percre! Azt hiszem, ő tudná, mi a baj. Ebből a szempontból olyan közel vagyunk... - Elharapta a szót, puhán fölnevetett. - Hát nem butaság? Ilyet kívánni, holott bizonyosan nem segítene semmin?

- Nekem is hiányzik - próbált mosolyogni a felföldi. - Legalább elterelné a figyelmünket a gondjainkról. Most nyilván Mordrémek nyomát hajtja, vagy valami hasonlót művel! - Elhallgatott, mert csak most kapott észbe, mi csúszott ki a száján, aztán egy vállrándítással elintézte kínos szorongását. - Szóval szerintem biztosan nincsen semmi baj - vagyis semmi komoly. Ha lenne, Allanon megérezné, ugye? Hiszen olyan, mint aki mindent megérez.

Brin nem siette el a választ. - Hát nem tudom, így van-e még - mondta végül. - Nem tudom, képes-e még rá.

Ezután hallgattak. Nem néztek egymásra, konokul bámulták a sötétséget, ki-ki elmerülve saját gondolataiba. Ahogy peregtek a percek, mind nyomasztóbb lett a hegyi éjszaka csendje, amely őket is be akarta bugyolálni a sivár, kietlen magány paplanába. Minden percben azt várták, hogy végre megtöri az igézetet egy hang, egy élőlény távoli kiáltása, egy faág vagy a szikla koppanása, levél zizegése, bogár zümmögése. De nem volt hang, csak a csend.

- Úgy érzem, tévelygünk - szólalt meg a lány váratlanul. Rone Leah megcsóválta a fejét. - Ki van tűzve az utunk. Hogy tévelyeghetnénk? Brin ránézett. - Bár hallgattam volna rád, és sose jöttem volna ide!

A felföldi döbbenten bámulta a gyönyörű, barna arcot. A fekete szempárban úgy elegyedett a fáradtság a kétkedéssel, ami nagyon közel járt a félelemhez. Egyetlen pillanatra az a borzongató érzése támadt, hogy a lány, aki vele átellenben ül, nem Brin Ohmsford.

- Én megvédelek! - súgta elszántan. - Ígérem!

Akkor Brin elmosolyodott. Gyönge, tétova mosoly volt, épp hogy felvillant, és már el is tűnt. Gyengéden megérintette az ifjú kezét. - Elhiszem - felelte súgva.

Ám valahol a lelke mélyén kételkedett benne, hogy Rone Leah valóban meg tudná védeni.

MAJDNEM ÉJFÉL VOLT, mire Allanon visszatért a táborba. Olyan nesztelenül lépett ki a fák alól, mint a Wolfsktaag bármelyik árnyéka. Az ágak között vékony ezüst pászmákban hullott be a holdsugár, lidérces fényben úszott az éjszaka. Rone és Brin a takarójukba burkolózva aludtak. A hegyeken mozdulatlanul álltak a fák.

Néhány ölnyire az alvóktól a druida megtorpant. Azért ment el, hogy egyedül legyen, gondolkodjon, mérlegelje az eljövendők bizonyságát. Mily váratlanok voltak Bremen szavai - mily furcsán váratlanok! Pedig számítania kellett volna rájuk. Kezdettől tudta, mi következik, mégis úgy érezte, talán ez sem változtathatatlan. Hiszen druida, akinek minden lehetséges.

Végigjártatta fekete pillantását a hegyeken. Messze voltak már élete tegnapjai, a harcok, amelyeket megharcolt, az utak, amelyeken végigment, hogy ehhez a pillanathoz érjen. És messzinek tűnt a holnap is, bár ez öncsalás. A holnap itt áll a küszöbön.

Mennyi mindent megvalósult. De még mindig nem elég. Megfordult, letekintett az alvó Brinre. Rajta múlik minden, amit a lány természetesen nem hinne el, mint ahogy azt se, ami az igazi ereje a Kívánságdalnak, mert emberi szemmel akarja nézni az elf mágiát, holott a mágia sohasem volt emberi. Allanon megmutatta neki, mire képes a varázslat, meddig mehet el, csak egy villanásra, mert érezte, hogy Brin nem viselne el többet. Gyerekszemmel nézi a mágiát, nehéz lesz felnőtté érnie, annál is inkább, mert Allanon nem segíthet neki.

Szorosan összefonta karjait a fekete köpeny alatt. Nem segíthet? Már megint itt a bökkenő. Zordan mosolygott. Ő döntött úgy, hogy sohasem árul el mindent, csak annyit, amennyit szükségesnek tart. Réges-régen, még Shea Ohmsford idejében eldöntötte, hogy legjobb, ha az igazságot magától tudja meg az, akinek szüksége lesz rá. Persze szólhatna a lánynak, vagy legalább megpróbálhatná figyelmeztetni. Brin apja azt mondaná, hogy ezt kell tennie, mert Wil Ohmsfordnak ugyanez volt a véleménye Amberle elf leánnyal kapcsolatban is. Ám a döntés nem Wil Ohmsfordé, hanem az övé.

Mindig az övé volt.

Szája epésen legörbült. Hol vannak már a paranori Druida Tanácsok, ahol sok hang és sok elme szövetkezett, hogy megoldást találjon az emberiség gondjaira! A druidák, a régi bölcsek, nincsenek többé. Oda Paranor, oda a krónikák, minden remény és álom, amelyet ihlettek. Már csak Allanon maradt.

Most az övé az emberiség minden gondja, mindig az övé volt és az övé is marad, amíg csak él. Ezt a döntést is neki kellett meghoznia. Meg is hozta, mikor sorsot választott magának. Csakhogy ő az utolsó. Lesz más, aki ugyanígy döntsön, ha Allanon nem lesz többé?

Magányosan állt az erdő árnyékai között, és határozatlanul nézte Brin Ohmsfordot.

HAJNALBAN továbblovagoltak keletnek. Ma is olyan gyönyörű, enyhe, illatos őszi napra virradtak, amely megsarkantyúzza a fantáziát. Miközben az éjszaka nyugat felé menekült a Wolfsktaagból, a keleti erdők mögül kiemelkedett a nap, húzva maga után arany pántlikáit, amelyek a föld legsötétebb zugaiból is elűzték a homályt. Még a meddő ürességtől kongó, elátkozott hegy is békésnek és vigasztalónak tűnt.

Brin az otthonára gondolt. Milyen gyönyörű a Völgy az ilyen napokon, tűnődött, miközben vitette magát a hátasával a hegygerincen, és süttette arcát a nappal. Még itt is lángoltak az ősz színei a moha és az aljnövényzet nyáriasan zöld hátterén. Az élet részegítő illatai úsztak a levegőben. A Völgyben már fölkeltek a falusiak, készülődnek a munkához. Fő a reggeli, nyálcsordító szagok felhőznek az ablakokból, amelyeket szélesre tártak az őszi melegnek. Ha végeztek a munkával, a családok összeülnek mesélgetni, játszani, mert ebben az évszakban már ritkaság az ilyen délután, amelyen legalább rövid időre emlékezhetnek az elszaladt nyárra.

Bárcsak én is velük lehetnék!, gondolta Brin. Bár otthon lehetnék!

A napfényes melegben, álmok és emlékek között észrevétlenül illant el a délelőtt. Kaptatók váltakoztak lejtőkkel, a púpos ormok között már föl-fölvillantak a Wolfsktaagon túl a síkság erdei. Délre maguk mögött hagyták a hegység nagyobb részét, és lefelé indultak.

Röviddel ezután figyeltek föl a Surrogóra.

Hangként kezdődött, jóval előbb, mintsem meglátták volna, mély, átható zúgással egy magas, fás vonulat mögött, amely éles vonalakkal hasított a keletföldi égbe. Még a rögöt is megrázta a fojtott, fenyegető robaj, amely hullámként gördült az utazók felé. Fordult a szél, mennydörgéssé fokozta a hangot. Az út kiegyenesedett, az erdő sűrűbb lett. A hegygerincen mindent eltakart a jéghideg permet és a tömören gomolygó pára, csupán a leghalványabb kékségben derengett át rajta a déli égbolt, valahol messze a mohlepte, nyirkos törzsű erdei fák szövevényes koronája, földbarna, nedvesen ragyogó levelei fölött. Az út ismét meredeken kúszott fölfelé, sziklagörgetegek és kidőlt fák között, amelyeket megfagyott óriásokká változtatott a kísérteties homály. És még mindig csak a siketítő harsogást lehetett hallani.

Ám ahogy a kanyargós ösvény közeledett a gerinchez, a pára is ritkulni kezdett a széltől, amely a Wolfsktaag ormairól a keleti síkságig végiggerebenezte a földet. Kitárult előttük az erdővel borított völgyteknő, amelyre sötét, fenyegető árnyékot vetett a napfény aranyával futtatott, fűrészes hegygerinc. És itt végre meglátták a hang forrását, egy zuhatagot. A völgyteknő nyugati végét elfüggönyöző párafelhők és habkoszorúk között fehéren tajtékzó, félelmetes vízoszlop vetette le magát a szirtfal réséből a több száz öles mélységbe, hogy kanyargó nagy folyóként tűnjön el a fák és sziklák között.

A három vándor egyszerre állította meg a lovát.

- A Surrogó - mutatta Allanon.

Brin szótlanul nézett le a mélységbe. Mintha a világ végén állt volna. Nem tudta volna szavakba foglalni, mit érez ebben a pillanatban, csak azt, hogy mit lát. Alig százméternyire a Surrogó harsogott és örvénylett, fenségesen, lélegzetelállítóan, sziklákon és hasadékokon át. A völgyön túl, amelybe a zuhatag ontotta magát, a szélben lobogó permetfüggönytől kissé elmosódó remegéssel Keletföld nyújtózott a szemhatárig, mint egy kortól megfakult festmény. Pára fürdette Brin barna arcát, könnyű esőként hullott hosszú, fekete hajára, erdőjáró ruhájára. Hunyorgott, hogy ne legyen vizes a szeme, és mélyen beszívta a metsző, hideg levegőt. Úgy érezte, valamilyen megmagyarázhatatlan módon újjászületett.

Allanon intett, hogy induljanak. A három lovas óvatosan ereszkedni kezdett a fás lejtőn a sziklakapu felé, amelyből a katarakta zuhogott. Libasorban haladtak a vízeséshez vezető, rögös, elmosódott csapáson, kerülgetve a bokrokat és a széltől meggörbült fenyőket, amelyek konokul kapaszkodtak a magaslati köves talajba. Gomolygó párafelhők burkolták be őket, nyirkosan tapadtak a bőrükhöz. A gerincen innen elült a szél, átható sivítása beleveszett a Surrogó tompa mennydörgésébe. Az árnyék elnyelte a napfényt, az erdőre, amelyen áthaladtak, csalóka szürkület borult egyre sötétebb rétegekben.

Elérték a zuhatag alját, és addig mentek a sötét ösvényen, amíg kibukkantak a ködből és a homályból a meleg napfénybe. Még mindig zöld és üde, magas fűben lovagoltak kelet felé a folyóparton, ritkásan álldogáló fenyők és megsárgult levelű tölgyek alatt. Fokozatosan halkult a vízesés robaja, és már nem volt olyan csípős hideg. Váratlanul színes lángnyelvek cikáztak a fák között; madarak röpködtek az erdőben.

A földre visszatért az élet. Brin hálásan sóhajtott. Nagyon örült, hogy maga mögött tudhatja a hegységet.

Allanon hirtelen megfékezte a lovát.

Az erdő úgy némult el, mintha a druida parancsának engedelmeskedne. Mély csönd szemfödele borult rájuk. A fiatalok lovai megtorpantak a druidáé mögött. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi csodálkozva és gyanakodva pillantottak a hatalmas emberre, majd egymásra. Allanon nem mozdult. Mereven ült a nyeregben, belefúrta tekintetét az erdő homályába, és hallgatózott.

- Allanon, mi... - kezdte volna Brin, ám a druida egy türelmetlen intéssel belefojtotta a szót.

Nagy sokára visszafordult. Keskeny, sötét arca kemény volt és feszült, összehúzott szemében olyan pillantás ült, amellyel a fiatalok először találkoztak. Brin megrémült, maga se tudta, miért.

A druida nem szólt, csak mosolygott - futó, szomorú mosoly volt -, aztán megfordult. Intett a felföldinek és a lánynak, hogy jöjjenek, majd elindította lovát a fák irányába.

Nem mentek sokáig, csak a folyópartnál kezdődő, rövid vízmosásig, ritkás fák és halódó bokrok között. Allanon ismét megfékezte lovát, és ezúttal leszállt a nyeregből. Rone és Brin követték. Hármasban álltak lovaik előtt, és nézték a vízmosást a sűrű fák között.

- Mi a baj, Allanon? - fejezte be ezúttal a kérdést Brin.

A druida nem fordult meg. - Valami jön. Figyeljetek.

Mozdulatlanul álltak és vártak. Olyan halálos csönd lett, hogy még a saját lélegzetük is fújtatásnak rémlett. Brinre újból rátalált a Sárkányfogak szürke esőjéből érkező balsejtelem, és pusmogni kezdett a lány fülébe, aki összeborzongott a félelem zúzmarás ujjainak cirógatásától.

Hirtelen halk hangot hallottak - levelek puha zizegését, mintha valaki óvatosan lépkedne az avarban.

- Ott! - mutatta Rone.

Valami mozgott a fák között a vízmosás túlsó partján. Most észrevette a három várakozót, és megtorpant a félhomály rejtekében. Hosszú percekig lapított mozdulatlanul, a vándorokra meresztve láthatatlan szemét.

Majd fürgén, magabiztosan kilépett a fák alól a fénybe. A zúzmara, amely Brint vacogtatta, azon nyomban jéggé keményedett. Még sohasem látott hasonló fajzatot. Nagyjából emberforma volt, mert két lábon állt, megrogyasztott térdekkel, hosszú karjait lazán lógatva. Magas volt és erős, semmi háj, csupa izom, a bőre furcsán veres és csupasz, csak az ágyékán burjánzott vastagon a szőr. Kezén - lábán hosszú karmok görbültek. Feléjük fordította a fejét; állatiasan groteszk pofája volt, sebhelyes és elnagyolt. Ránézett sárgán égő szemével a három vándorra, és ocsmány vigyorban mutatta ki számtalan tépőfogát.

- Mi ez? - súgta iszonyodva Rone Leah.

- Amit megígértek - felelte Allanon halkan, különös egykedvűséggel.

A veres valami néhány lépést tett a vízmosás felé. Megállt, várakozott.

Allanon az árnyasvölgyi lányhoz és a felföldihez fordult. - Ez egy Jachyra, egy másik kor fajzata, nagyon gonosz fajzat. A tündérek varázslattal rekesztették ki a földről, jóval az ember hajnala - sőt a Tilalom teremtése - előtt. Csakis hasonlóan erős varázslat bocsáthatta szabadon.

Kihúzta magát, szorosabban összevonta fekete köntösét. - Úgy veszem észre, tévedtem. A Mordrémek számítottak rá, hogy erre jöhetünk. A Jachyrához hasonló lényt csupán ilyen helyen lehet elszabadítani, mint ezek a hegyek, ahol még mindig elevenen él a mágia. A Rémek maguknál sokkal veszedelmesebb ellenséget támasztottak nekünk.

- Hát akkor nézzük, mennyire veszélyes! - szólt a vitéz Rone, és kivonta Leah ébenszín kardját.

- Ne! - kapta el a karját Allanon. - Ez a harc az enyém!

A felföldi Brinre nézett, támogatást várva. - Úgy vélem, a mai napon minden küzdelmet közösen kellene megvívnunk.

Allanon a fejét csóválta. - Ezúttal nem, Leah hercege.

Eléggé megmutattad bátorságodat és odaadásodat e lány iránt. Egyikben sem kételkedem többé. Ám ez a teremtmény hatalmasabb nálad. Egyedül kell szembeszállnom vele.

- Allanon, ne tedd! - kiáltotta váratlanul Brin, és elkapta a druida karját.

Az lenézett a lányra; a fáradt arcra és a minden titkot látó szempárra a szomorú elszántság maszkja borult. Merően bámulták egymást, aztán Brin, maga sem értve, miért, elengedte a druida karját.

- Ne tedd! - ismételte halkan.

Allanon megsimogatta a lány arcát. A vízmosás túlpartján a Jachyra belerikoltott a délután csendjébe, majdnem úgy, mintha nevetne.

- Hadd menjek veled! - erősködött Rone Leah. Lépett egyet.

A druida elállta az útját. - Itt maradsz, Leah hercege! Megvárod, amíg hívnak! - Rone-ra szögezte fekete pillantását. - Ebbe ne avatkozz bele! Akármi történjen, ne gyere közel! Ígérd meg!

- De Allanon, nem tehetem, hogy... - tétovázott Rone.

- Ígérd meg!

A felföldi kihívóan állt előtte még egy percig, aztán kelletlenül bólintott. - Megígérem.

A druida egy utolsó pillantást vetett az árnyasvölgyi lányra. Egy kárhozott pillantása volt. - Vigyázz magadra, Brin Ohmsford! - súgta.

Sarkon fordult, leereszkedett a vízmosásba.

XXV.

ÖMLÖTT a felhőtlenül kéklő, délutáni égből a napsugár; Allanon magas árnyalakja élesen kirajzolódott a fák tarka hátterén. Kísértően édes, őszi illat úszott a langyos levegőben, erdőből kiszökött, puha szellő fodrozta a hosszú, fekete köntöst. Partjai között, melyeken még mindig nyáriasan zöldellt a fű, azúrosan és ezüstösen futott a Surrogó, csillámai hűvös szikrát gyújtottak a szálas druida szemében.

De ő most nem látott mást, mint a várakozóan vicsorgó, síkos, veres alakot, amely sárga szemét összehúzva, macskaügyességgel kúszott lefelé a vízmosás sekély árkába. Kérlek, gyere vissza!, jajgatta némán Brin, mert a hangot a torkára forrasztotta a kínzó balsejtelem, az ismerős lidérc, amely visszatért, hogy eszelős vígsággal ropja táncát valahol a látómező szélén.

Hát erre figyelmeztetett az ómen!

A Jachyra négykézlábra zöttyent. Feszes bőre alatt hullámzottak az izmok, szájából csorgott a nyál. Gerincén fölmeredt a tüskés taraj, miközben kúszott a napsütötte vízmosásban. Pofáját a szemközt sötétlő alak felé nyújtotta, és másodszor hallatta tébolyult hahotára emlékeztető, ocsmány vonítását.

Allanon tizenkét méternyire állt a kuporgó szörnyetegtől. Mozdulatlanul nézett farkasszemet a fajzattal. Olyan ijesztő elszántság ült kemény, komor arcán, hogy az árnyasvölgyi lány és a felföldi azt érezte, nincs halandó lény, legyen mégoly gonosz, aki erőt vehetne a druidán. De a Jachyra csak vigyorgott háborodottan, és még több agyarat villogtatott. Látszott sárga szemén az őrültség.

Egy hosszú, rettentő percig állt szemben a druida és a szörny az őszi délután csendjében. Körülöttük mintha megszűnt volna a világ. A Jachyra harmadszor is röhögött. Oldalra lépett, különös, kacsázó mozdulattal, majd ijesztő gyorsasággal vetette magát Allanonra. Szinte csak egy elmosódó vörös foltot lehetett látni, ahogy elvált a földtől, és a druida után kapott.

Mellényúlt. Allanon fürgébb volt a támadójánál; árnyék nem menekül sebesebben a fénytől, ahogy ő kitért a szörny elől. A Jachyra elrepült a druida mellett, és csak a földet szaggathatta, ám szinte azonnal megpördült, és másodszor is nekiugrott prédájának. De akkor kilövellt Allanon kezéből a kék láng. A levegőben találta el a Jachyrát, amely kupaccá omlott a földön. A kék tűz még ott is szaggatta, perzselte, lökdöste, amíg neki nem vágta a bestiát egy óriás tölgynek.

Megdöbbentő módon a Jachyra szinte azon nyomban fölpattant.

- Ördög és pokol! - suttogta Rone Leah.

A szörny újra rohamozott; lebukott és kitért a druidatűz elől, majd a támadó kígyó sebességével vetette magát a szálas emberre. A kék láng visszalökte, ám addigra sikerült felhasítania egyik mancsával Allanon fekete palástját. Allanon hátratántorodott, a láng füstté enyészett. Másfél ölnyire a magas fűben a Jachyra ismét fölugrott.

Az ellenfelek éberen kerülgették egymást. A druida óvatosan maga elé nyújtotta a karját. Komor arcára rákövült a düh. Ám amerre lépett, vércseppek bíbor harmata hullott a sötétzöld fűre.

A Jachyra eszelősen gonosz vigyorra tátotta a pofáját. Füstszalagok kígyóztak veres bőréből, ott, ahol a tűz megégette, egyébként nem esett baja. Hullámzó izmokkal, magabiztosan, olajozott simasággal közeledett kiszemelt áldozatához.

Ismét támadott, villámgyorsan, minden erőlködés nélkül, mielőtt a druida fellobbanthatta volna a tüzet. Allanon elkapta a lény csuklóit és megállította, hogy ne érhesse el. A görbe fogak gonoszul csattogva kapkodtak a hatalmas ember nyaka után. Egymáshoz bilincselve rontottak ide-oda a tisztáson, küszködve, vergődve próbáltak előnyre szert tenni a másikkal szemben.

A druida óriási lendületet vett, a levegőbe emelte a Jachyrát, és a földhöz teremtette. Ujjaiból nyomban kilövellt a kék tűz, és elnyelte a szörnyet. A Jachyra fülrepesztően sivalkodott; még az erdő is megdermedt eszelős vijjogásától. Nemcsak fájdalom volt a hangjában, de valami érthetetlen vidámság is. Egy rándulással kitépte magát a tűzoszlopból, gőzölögve, hatalmasan, veresen, bőrén pislákoló kék lángocskákkal. Megveszekedetten hentergett a fűben, aztán, mert belülről még sötétebb tűz emésztette, újból felugrott, kivicsorította görbe fogait, sárga szeme ocsmányul villogott.

Ez élvezi a szenvedést!, gondolta Brin elborzadva. Kivirul tőle!

Mögötte horkantva hátráltak a lovak a Jachyra szagától, tépték a kantárjukat, amelyeket Rone Leah markolt. A felföldi aggódva hátranézett, hasztalanul próbálta nyugtatni az állatokat.

A Jachyra újból támadott. Átvetődött a druidatűz perzselő lángjain, hasító karmai majdnem elérték a fekete köntösű alakot, ám Allanon még idejében kitért, és a kéken kilövellő láng félrelökte a teremtményt.

Brin mindezt látta. Rosszul volt tőle, de nem bírt elfordulni. Agya egyetlen gondolatot őrölt: a Jachyra túl sok! A druida rengeteg szörnyű csatát vívott sötét mágiából fajzott rémekkel, és győzött, ám a Jachyra egyikre sem hasonlított. Nem ismert különbséget élet és halál között, fütyült rájuk, egész létezése pofon volt a természet törvényeinek. A düh, a téboly, a céltalan pusztítás öltött testet benne.

Fülrepesztő visítással vetette magát Allanonra. A rémült lovak felágaskodtak, kitépték kantárjukat Rone markából. A felföldi kétségbeesett igyekezettel kapott a kantár után, ám a lovak akkor már eszeveszetten vágtáztak a vízesés felé, és pillanatok alatt eltűntek az erdőben.

Rone és Brin visszafordult a mélyben tomboló harchoz. Allanon tüzes fallal választotta el magát támadójától, a Jachyra hiába próbált áttörni a késként döfölő lángokon. A druida, az összpontosítástól szobormereven, kinyújtott kézzel tartotta fent a falat, majd kaszáló mozdulattal leengedte karjait, repítette vele a tüzes falat is, amelyet mint égő hálót dobott rá a Jachyrára. A fenevad égett, egy pillanatra nyomtalanul eltűnt a tűzgömbben.Vergődve, forogva próbált szabadulni, de a druida mágia rátapasztotta a lángokat, a Jachyra, akárhogy erőlködött, nem rázhatta le őket.

Brin megragadta Rone kezét. Talán...!

Ám a Jachyra hatalmas ugrással arrébb szökkent a vízmosás füvébe, majd onnan a fák közé. Még mindig égett, de a tűz már lohadt. Olyan messze került Allanontól, ahol a druidának nem volt hatalma fölötte. Ágakat és fatörzseket zúzva, lángokat fröcskölve, vonítva csörtetett be egy fenyőligetbe. Hullott a forgács, tüzet fogott a fenyőtű, füst gomolygott az árnyékból.

A vízmosás közepén fáradtan hullott le Allanon keze. Brin és Rone fojtott csöndben várakozott a parton, a füstös homályt bámulva, amelyben a szörny eltűnt. Ismét mozdulatlan csönd len az erdőben.

- Elment! - súgta végül Rone.

Brin nem felelt. Némán várakozott.

A következő percben mozdult valami a feketére égett fenyőfák közön. Brint jeges árként öntötte el a lelke mélyén lapító hideg. A Jachyra kilépett a fák közül, és a vízmosás széléhez osont. Az az ocsmány vigyor ült a pofáján. Sárga szeme villogott.

Nem volt semmi baja.

- Miféle ördög ez? - suttogta Rone Leah.

A rekedten, mohón ziháló Jachyra ismét Allanon felé osont. Türelmetlen, fojtott nyüszítés tört fel a torkán. Fölemelte a pofáját, mintha szagot akarna fogni. Előtte Allanon vére vöröslött a hosszú fűszálakon. A Jachyra megtorpant. Lassan, ráérősen lehajolt, és nyalni kezdte a vért. Nyüszítése hirtelen kurrogássá mélyült a gyönyörűségtől.

Aztán támadásba lendült. Maga alá húzta hátsó lábait, és egy sima, ruganyos ugrással rávetette magát Allanonra. A druida maga elé kapta a kezét, kinyújtotta ujjait, de elkésett. A fajzat elkapta, mielőtt a druida szólíthatta volna a tüzet. Eldőltek, összefonódva henteregtek a magas fűben. A szörnyeteg olyan villámgyorsan rohamozott, hogy Allanon késve hallotta meg a lány :figyelmeztető, éles kiáltását. Kék tűz lobbant ujjai hegyéből, megperzselte támadója alkarját, csuklóját, de már ez sem segített. A Jachyra karmai föltépték a szövetet, csontig belehasítottak a húsba. A druida feje hátracsuklott, sötét arcán látszott, hogy nem csak a teste szenved. Kétségbeesetten próbálta ledobni magáról a bestiát, csakhogy a Jachyra túlságosan közel volt. Allanon nem bírt lendületet venni. Szörnyeteg támadója a földhöz szorította vaskemény izmaival, miközben foggal - körömmel szaggatta.

- Ne! - süvöltötte váratlanul Rone Leah.

Lerázta magáról Brin kezét, aki megpróbálta visszatartani, két marokra kapta ében pengéjű pallosát, és lenyargalt a lejtőn. - Leah! Leah! - harsogta ádázul. Feledte, mit ígért a druidának. Nem állhat itt, mint a kapubálvány, miközben Allanont megölik. Egyszer már megmentette; másodszor is megteheti.

- Gyere vissza, Rone! - sikoltott utána Brin, de hiába.

A következő pillanatban Rone Leah a viaskodó alakokhoz ért. Fölemelkedett, majd villogó ívben sújtott le a fekete kardpenge a Jachyra nyakára és vállára, varázserővel szelve húst és a csontot. Iszonyatos bődüléssel ágaskodott föl a Jachyra, veres teste úgy pattant függőleges helyzetbe, mintha belül tört volna el valamije.

- Dögölj meg, te szörnyeteg! - üvöltötte Rone vad haraggal, amikor meglátta Allanon vérben úszó, tépett alakját.

Ám a Jachyra nem döglött meg. Hirtelen meglendítette kötélizmú karját, és bénító erővel arcon találta a felföldit. Rone hátrazuhant, és elengedte Leah kardját. A Jachyra a fiatalember után vetette magát, és közben egyfolytában kéjesen bőgött, mintha fajtalan örömére szolgálna, ha minél jobban bántják. Mielőtt Rone a földre huppanhatott volna, a monstrum a karmai közé kapta és végigröpítette a vízmosáson. A felföldi rongycsomóként esett össze.

Testében Leah sötét pengéjével a Jachyra fölegyenesedett. Mint akinek meg se kottyant a döfés, odakapott, és kirántotta magából a kardot. Egy pillanatig tétovázott, bámulta sárga szemével a fegyvert, azután a levegőbe hajította, ki a Surrogó felé. A penge a folyóba hullott, hogy száraz gallyként bukdácsolva tűnjön tova a sodorban.

A Jachyra sebes pördüléssel fordult vissza az összeroskadt Allanonhoz. Csodamód a druida még mindig fel tudott tápászkodni, noha megszaggatott köntöse vérben ázott. Ettől a látványtól a Jachyra megveszekedett. Felüvöltött dühében, és ugrott.

Ám ezúttal a druida nem próbálta megfékezni. Nyakon ragadta az ugró Jachyrát nagy kezével, szorította, akár a satu. A földre kényszerítette a szörnyet, rá se hederítve a húsát szaggató karmokra. A roncsolt torkú Jachyra sivalkodott, veres teste rángott, mint az átszúrt kígyó. A druida még mélyebbre vájta ujjait a húsba. A Jachyra eltátotta a pofáját, csattogó fogakkal kapkodott a levegőbe.

Allanon hirtelen elengedte a Jachyra nyakát, és belenyomta öklét a tátogó pofába, letolta a szörnyeteg torkán. Kék tűz robbant összekulcsolt ujjaiból. A Jachyra rángott, szétdobta tagjait. A druidatűz végigperzselte hatalmas testének öbleit, megtalálta lényének magját. A szabadulni akaró szörny még egy pillanatig vergődött, aztán minden porcikájából láng csapott ki, és a Jachyra vakító kék villámlással robbant szét.

Brin a szeme elé kapta a kezét, és elfordult. Mikor visszanézett, azt látta, hogy Allanon egy kupac üszkös hamuban térdel.

BRIN ELŐSZÖR az eszméletlen Rone-hoz futott, aki szaggatottan pihegő, gyűrött csomóként hevert a vízmosás szélén. Óvatosan kinyújtóztatta a fiatalembert, végigtapogatta törzsét és tagjait, hogy nem törött-e csontja. Miután nem talált erre utaló jelet, letörülgette Rone összekarmolt arcát, majd Allanonhoz sietett.

A druida még mindig a Jachyrából maradt hamu mellett térdelt. Fejét lehorgasztotta, karjait szorosan keresztbe fonta. Vér áztatta ronggyá tépett fekete köntösét.

Brin megrendülten nézte. Lassan letérdelt Allanon mellé. A druida ránézett szúrós fekete szemével.

- Meg fogok halni, Brin Ohmsford - mondta csendesen. Brin kétségbeesetten rázta volna a fejét, de Allanon egy intéssel megállította. - Hallgass rám, völgy leánya. Megmondatott, hogy így lesz. Bremennek, apámnak árnya megmondta Shale völgyében, hogy így lesz. Megmondta, hogy távoznom kell a földről, és nem térhetek vissza többé. Megmondta, hogy előbb történik, mintsem utunk véget érne.

Összerándult a hirtelen fájdalomtól, vonásai megfeszültek. - Arra gondoltam, hátha másíthatok rajta. Ám a Rémek... a Rémek kimódolták, miként szabadítsák el a Jachyrát, talán tudva... vagy legalább remélve, hogy én leszek az, akit a monstrum előtalál. Ez a megtestesült téboly. Önnön kínján és a másokén hízik, őrültségében nemcsak a testet, de a lelket is megsebzi, nincs ellene védekezés. Magát is szétszaggatta volna... csakhogy engem veszni lásson. A méreg...

Hangja megtört. A lány leküzdötte rémületét, és közelebb hajolt.

- Be kell kötöznünk a sebeket, Allanon, be kell...

- Nem, Brin, nekem végem - szakította félbe a druida. - Rajtam már nem lehet segíteni. Teljesedjék, amit megjósoltak. - Fáradtan végigtekintett a vízmosáson. - Leah hercegének kell segítened. Benne is ott a méreg. Mostantól ő a védelmeződ... mint ahogy megígérte. - Pillantása visszatért Brinhez. - Tudd meg, hogy a kard nem veszett el. A mágia nem engedi, hogy elvesszen. Meg kell... találnia útját halandó kezekbe... a folyó elviszi azokhoz a kezekhez...

Ismét elcsuklott a hangja, és hirtelen hétrét görnyedt az éles fájdalomtól. Brin elkapta, szorosan tartotta, hogy ne essen össze.

- Ne beszélj többet - súgta. Könnyek szöktek a szemébe.

Allanon kifejtette magát a lány karjából, és fölegyenesedett. Brin keze és karja vérben ázott. A druida csendesen, gunyorosan elmosolyodott.

- A Mordrémek azt hiszik, hogy én vagyok az, akitől félniük kell, hogy én vagyok az, aki elpusztíthatom őket! - Megcsóválta a fejét. - Hogy tévednek! Te vagy a hatalom, Brin. Te vagy az, akit... semmi sem győzhet le.

Megszorította a lány karját acélos ujjaival. - Jól figyelj rám!

Apád nem bízik az elf mágiában, fél attól, amire ez a varázslat képes. Én mondom neked, völgy leánya, apádnak minden oka megvan a gyanakvásra! A mágia lehet fény és lehet sötét a birtokosának. Tűnhet játékszernek, de sohasem volt az. Ne bízz a hatalmában, mert oly hatalom az, amelyhez foghatót még nem láttam soha! Tartsd féken, használd okosan, és segíteni fog, hogy célba érj. Használd okosan, és elpusztítja az Ildatchot!

- Allanon, én nem tudok odamenni nélküled! - sírt a lány halkan, és kétségbeesetten rázta a fejét.

- Oda tudsz menni, és oda kell menned! Mint annak idején apádnál. .. most sincs más. - Lehajtotta sötét arcát.

Brin bután bólogatott, érzéseinek tomboló zűrzavarában alig hallotta, mit mond a druida. Minden erejével azért küzdött, hogy ne kelljen tudomásul vennie az elkerülhetetlent.

- A kor elmúlik - suttogta Allanon. Sötét szeme fölvillant. - Így hát a druidáknak is el kell múlniuk vele. - Lehulló keze szelíden megpihent a lány kezén. - Ám nem múlhat el a remény, amelyet helyettük hordozok, völgy leánya. A reménynek az élőkkel kell maradnia. Ezért most átadom neked. Hajolj közelebb.

Brin Ohmsford addig hajolt előre, míg az arcuk csaknem összeért. Allanon lassan, elkínzottan csúsztatta be kezét köntöse mellrészének rongyai alá, majd elővonta önvérébe mártott ujjait. Gyöngéden megérintette Brin homlokát, rányomta éltető vértől meleg ujjbegyeit, és halkan beszélni kezdett egy olyan nyelven, amelyet Brin nem ismert. Érintéséből és szavaiból átszivároghatott valami a lány bőrén, mert vad örömujjongás töltötte el Brint, vakító színáradatban csapon át a szeme előtt, majd ellobbant.

- Mit... mit tettél velem? - hebegte.

A druida nem válaszolt. - Segíts felállnom - parancsolta.

Brin rámeredt. - De te nem járhatsz, Allanon! Szörnyű sebeket kaptál!

Szokatlan, különös gyöngédség fátyolozta el a sötét szempárt. - Segíts fölállnom, Brin. Nem kell messzire mennem.

A lány kelletlenül átkarolta és fölemelte a földről. Vértől volt lucskos a fű, amelyen Allanon térdelt, és a hamu, ami a Jachyra volt nemrég.

- Ó, Allanon! - Brin most már restelkedés nélkül zokogott.

- Támogass le a folyóhoz - suttogta a druida.

Lassan, rogyadozó lábakkal bukdácsoltak végig a vízmosáson a Surrogóig, amely füves partjai között rohant kelet felé. A nap még mindig meleg aranyba vonta az őszi délutánt. Az ilyen nap az életre való, nem a halálra, és Brin sírt, amiért Allanonnak már késő.

A parthoz értek. Kíméletesen segített a druidának, hogy letérdelhessen. Allanon lehajtotta sötét fejét, mert a szemébe tűzött a nap.

- Brin - mondta -, ha majd teljesíted küldetésedet, itt megtalálsz. Most menj.

A lány lassan, megrendülten hátrált. Könnyek patakzottak az arcán, és könyörögve nyújtotta kezét a megroskadt alak felé.

Allanon sokáig nézte, aztán elfordult. Fölemelte vérmocskos karját, és kinyújtotta a folyó felé. A Surrogó nyomban megállt, vize olyan sima és mozdulatlan lett, akár egy tengerszemé. Különös, siket csend ült a földre.

A következő percben hatalmas hullámgyűrűket vetett a mozdulatlan víztükör közepe, és a Surrogó mélyéből ugyanazok a magas, átható kiáltások hallatszottak, mint a Hadeshornból. Egyetlen pillanatig jajveszékeltek, majd néma csönd lett ismét.

A parton gunnyasztó Allanon karja lehullott, feje a mellére csuklott.

Bremen szellemalakja emelkedett ki a Surrogóból. Szürke volt, csaknem áttetsző a délutáni fényben. A kortól görnyedt, rongyolt árny megállt a folyó hátán.

- Apám! - szólította Allanon halkan.

Az árny moccanás nélkül siklott a folyó mozdulatlan vizén a térdelő druidáig. Lassan lehajolt, felnyalábolta a megtört alakot. Nem fordult meg, Allanonnal a karjaiban, arccal a part felé hátrált a Surrogó közepéig. Körülötte dühösen zubogott, sziszegett, gőzölgött a víz. A szellem visszasüllyedt a folyóba, és elvitte magával az utolsó druidát. A Surrogó még egy pillanatig mozdulatlanná dermedt, aztán megtört a varázslat, és a folyó ismét rohanni kezdett kelet felé.

- Allanon! - kiáltotta Brin Ohmsford. Egyedül állt a folyóparton, bámulta a vizek sebes futását, és várta a választ, amelyet már sohasem kaphat meg.

XXVI.

STYTHYS, a Mwellret, miután elkapta a Capaal megszállói elől menekülő Jairt, észak felé hurcolta a fiút az anari zord vidéken át. Az Ezüstfolyó kanyargó pántlikáját követve, fákat, bokrokat kerülgetve, sziklákon és vízmosásokon át hatoltak egyre mélyebbre a sötét erdőben. Stythys pányván vonszolta a betömött szájú völgylakót, mint egy állatot, kizárólag akkor oldotta meg kötelékeit, ha ennie adott, de egy pillanatra sem vette le róla hideg hüllőszemét. Őrjítő lassúsággal vánszorogtak a szürke, esős órák, és fokozatosan elvittek magukkal mindent, ami a völgylakó életét jelentette: barátokat, társakat, reményeket és ígéreteket. Az erdő lucskosra szívta magát büdös rothadással az Ezüstfolyó mérgezett vizéből, és annyi volt benne a haldokló fa és bokor, hogy a fojtogató szövevénytől nem lehetett látni az eget. Kizárólag a folyó után tájékozódhattak, amely lomhán, feketére mocskoltan hömpölygött mellettük.

Mások is vándoroltak ezekben a napokban a legsötétebb Anar felé. Az Ezüst-folyóval párhuzamos, széles úton, amelyet a Mwellret gondosan elkerült, sarat dagasztó gnóm katonák hajtották folyamatos menetben rabjaikat és cipelték a megszálló hadsereg zsákmányát. Capaal védői voltak ezek a hosszú sorokban botladozó, láncra fűzött, megkötözött rabok. Úgy terelték őket, akár a barmot, az elgyötört, véresre vert, reményvesztett törpéket, elfeket, határvidékieket. Jairnak könnybe lábadt a szeme, ha lenézett rájuk a fák közül.

Szürkevégből jött, rendezetlen gnóm hadak is hömpölyögtek az úton dél felé, hogy csatlakozzanak azokhoz a törzsekhez, amelyek már betörtek a törpe nép hazájába. Jöttek ezerszám, vészjósló, komor tömegben, és megvető vigyorra húzták kemény, sárga ábrázatukat, ha a szerencsétlen foglyokat kellett gúnyolni. És jöttek Mordrémek is, maroknyi sötét árnyalak, akik magukban jártak, és mindenki nagy ívben kikerülte őket.

Minél messzebb jutottak, annál cudarabb lett az idő. Fekete viharfelhők tornyosultak az égen, és esett, mintha dézsából öntenék. Vakító villámok lobogtak, a mennydörgés szekere robogott az ázott föld felett. A zivatar csapzottá áztatta az őszi fák lehorgasztott fejét, a posvány beszopta a színes avart, a föld iszappá puhult. Szürke, vigasztalan lett az erdő, és úgy rémlett, az ég ráfekszik a földre, mert agyon akarja nyomni.

Jair Ohmsford mindenesetre így érezte, miközben bőrszíjra fűzve tehetetlenül törtetett a bozóton át a fekete alak után. A csontjába is belevette magát a hideg és a nyirkosság. Ahogy teltek az órák, egyre jobban megtörte a kimerültség. Gondolatai csapongtak a láztól. Nyomorúságának előzményei csendéletszerű gyermekkori emlékek mozaikjaival elegyedve villantak föl fájó elméjében, hogy nyomban elenyésszenek. Időnként nem volt egészen magánál, ilyenkor különös, rémítő látomások gyötörték, amelyek tolvajként surrantak gondolatai között. De ha alábbhagyott a láz, a csüggedés akkor is sötéten borult rá, és azt suttogta, hogy nincs több remény. Vége Capaalnak, az erőd védőinek, a barátoknak és a bajtársaknak! Vesztük képei az erdő fölött suhogtatott villámostor élességével hasítottak a fiú agyába: Garet Jax, amint a krák magával rántja a Cillidellan szürke vizébe; Foraker és Helt, amint eltemeti őket a járkálók sötét mágiájával ledöntött fal; Settengő, ahogy rohan fejvesztetten az erőd föld alatti folyosóin, nem néz hátra, nem lát semmit. Időnként megjelent még Brin, Allanon és Rone is, akik most valahol az Anarban bujdokolnak.

Néha szívfájdító tisztasággal tűnt fel gondolataiban az Ezüstfolyó királyának csodálatos, titokzatos alakja. Emlékezz, súgta halkan, aggodalmasan. Ne felejtsd el, mit kell tenned! Hát úgy látszik, elfelejtette. Ujjasa alatt, a Mwellret kémlelő tekintetétől gondosan elrejtve lapultak a mágikus tárgyak, amelyekkel az öregember megajándékozta: a látókristály és az Ezüstporral töltött bőrtasak. Még mindig megvoltak, és Jair meg is akarta tartani őket. Ám rendeltetésük most furcsán tisztázatlannak tűnt, mintha felolvadt volna a láz tüzében, elbújt volna a kósza lélek útjain.

Amikor megálltak éjszakára, végre a Mwellret is tudomásul vette, hogy foglya lázas, és gyógyszert itatott vele, amelyet az övtarsolyában levő anyagokból és egy bögre keserű, sötét sörből kevert. A gyanútól és hagymáztól kínzott völgylakó vissza akarta utasítani, de a Mwellret belediktálta. Jair hamarosan álomba merült, és végigaludta az éjszakát. Hajnalban ismét kapott egy adagot a keserű léből, és alkonyatra enyhülni kezdett a láz.

Éjszaka a sötét folyókanyarra néző magas szirtvonulat egyik üregében aludtak; itt szárazabb, melegebb volt, és megszabadultak az erdőben töltött éjszakák iszonyú kényelmetlenségeitől. Jair ezen az estén tudott csak beszélni a rabtartójával. Megették pépesre zúzott gyökerekből és szárított marhahúsból álló vacsorájukat, ittak rá egy keveset a keserű sörből, aztán jól összehúzták magukon a köpenyt, és csak gunnyasztottak egymással átellenben a sötét, hideg estében. Az eső folyamatos kopogással verte a fákat, köveket, a latyakos földet. A Mwellret, az előző két éjszakától eltérően nem tömte be Jair száját. Hidegen villogó szemmel leste a fiút, hüllőarca árnyékká mosódott a csuklya sötétségében. Nem mozdult, nem szólt, csak ült és figyelte a kuporgó völgylakót. Percek teltek el így, míg végül Jair elhatározta, hogy beszédre bírja a fajzatot.

- Hová viszel? - kockáztatta meg.

A gyík szeme még jobban összeszűkült. A völgylakó most értette meg, hogy a Mwellret az ő megszólalására várt. - A Magassz Bensszbe megyünk. Jair nem értette. - Ki az a Magas Bens? - Hegyek a Ravensszhorn mögött, kissz elf - sziszegte a gyík. - Ott maradunk egy kicsit azokban a hegyekben. Bezárlak Dun Fee Aranban a gnóm árissztomba. Jair nem bírt nyelni. - Áristomba? Börtönbe akarsz dugni?

- Az én vendégeim ott sszoktak időzni - sercegte a másik halkan nevetgélve. A völgylakó megdermedt ettől a nevetéstől. Leküzdötte felágaskodó rémületét. - Miért csinálod ezt velem? - kérdezte haragosan. - Mit akarsz tőlem?

- Sssz! - A Mwellret rászögezte horgas ujját. - Cakugyan nem tudja a kissz elf? Cakugyan nem látja? - A köpenyes alak közelebb csúszott. - Akkor figyelj rám, kissz ember! Hallgass sz ide! A mi népünk uralkodásszra termett, fejedelmek voltunk az egéssz hegysszég fölött! Sszok - sszok éve már, hogy eljött hozzánk a Sszötét Úr, éssz mi egyesszéget ajánlottunk neki: sszolgálatába adjuk a kissz gnóm népeket, ha békén hagy bennünket, hogy királyok maradhassszunk a hegyekben! Így issz tessz vala a Sszötét Úr, assztán elmúlik a földről, mikor lejár az ideje, de mi megmaradtunk. Mi élünk!

Az ujj begörbült. - Assztán jönnek a járkálók, előmássznak a Maelmord sszötét kútjából, felmássznak a mi hegyeinkbe. Asszt mondják, a Sszötét Úr mágiáját sszolgálják. Asszt mondják, engedjük át nekik otthonunkat. Adjuk nekik a kissz népeket, akik nekünk sszolgálnak. Egyessszég nem sszámít többé. Nemet mondunk a járkálóknak, a Rémeknek. Mi issz erősszek vagyunk. Csakhogy csináltak valamit velünk. Betegsszégbe esszünk éssz meghalunk. Nem sszületnek fiatalok. Népünk hanyatlik. Telnek az évek, éssz nem vagyunk már, csak maroknyian. A járkálók egyre aszzt hajtják, távozzunk hegyeinkből. Éssz mikor eléggé megfogyatkozunk, a járkálók elűznek!

Elhallgatott. Ferde zöld szeme égett a dühtől és a keserűségtől. - Halottnak hittek a járkálók, a Rémek, a fekete gonosszok! De én élek!

Jair csak bámulta. A gyík most ismerte be, hogy Shea Ohmsford idejében a Mwellretek adták el a hegyi gnómokat a Boszorkánymesternek, hogy az bevethesse őket Délföld ellen a Fajok elvetélt Harmadik Háborújában. Azért tették, hogy megtartsák uralmukat a Ravenshorn fölött, tovább ülhessenek a hegyek trónusán. Úgy volt, ahogy Foraker mondta, és amit mindig gyanított a törpe nép. Ám aztán eljöttek a Mordrémek, a Boszorkánymester sötét mágiájának örökösei. Keletföld az övék, a Mwellreteknek nincs helyük többé a Ravenshornban. Amikor a gyíkok dacoltak, a Mordrémek megbetegítették és kipusztították őket. Stythys tehát valóban elűzötten menekült a földjéről, amikor a törpék megtalálták és behozták Capaalba...

- De mi közöm nekem ehhez? - kérdezte növekvő balsejtelemmel.

- Mágia! - sziszegte a Mwellret. - Bűverő, kissz barátom! Asszt akarom, ami a tiéd! Varázsdalaidnak az enyémnek kell lenniük! Nekem kell adnod a bűvössz erődet!

- Azt nem tehetem! - kiáltotta Jair indulatosan.

A pikkelyes arc eltorzult. - Nem-e, kissz barátom? A mágikussz erőre az én népemnek van jusssza, nem a Rémeknek. Ide kell adnod a varázserődet, kis sz elf. Az árissztomban ide issz fogod adni. Majd meglátod.

A fiú elfordította a tekintetét. Stythys is ugyanazt hajtja, mint Spilk, a gnóm törzsfő; mindkettő olyasmit akar, amit Jair nem képes elajándékozni. A Kívánságdal mágiája az övé, egyedül nála működik. A gyík ugyanúgy nem veszi hasznát, mint a sedt.

Vérfagyasztó gondolata támadt. És mi van, ha Stythys tudja ezt? Mi van, ha tudja, hogy nem veheti el, csakis Jairon át használhatja? Eszébe jutott, mi történt vele abban a capaah cellában, hogyan kényszerítette a Mwellret, hogy megmutassa a varázserejét...

Elállt a lélegzete. Ördög és pokol! És ha Stythys azt is tudja - vagy csak megorrontotta -, hogy más mágikus tárgyai is vannak? Mi van, ha megérezte a látókristályt és az Ezüstport? . ,

- Úgyse adom őket! - motyogta kétségbeesetten. Kicsúszott a száján, mielőtt észbe kapott volna.

- Kissz ember - sziszegte halkan a gyík -, az árissztomban úgyissz változtatni fogssz a véleményeden. Majd meglátod.

Ezek után Jair Ohmsford - újra béklyóban és betömött szájjal - még sokáig tévelygett a gondolatok sötét útvesztőjében, hallgatva az esőkopogást és az alvó Mwellret lélegzését. Árnyékok hevertek a kis barlang szájában, a szél viharfelhőket hajtott az ázott erdő fölött. Most mitévő legyen? Háta mögött a meghiúsult küldetés, a romba dőlt tervek Brin megmentésére; előtte a gnómok börtöne Dun Fee Aranban. Ha egyszer bezárják, lehet, hogy sohasem jön ki, mert a Mwellret bizonyosan ott fogja tartani, amíg Jair el nem árulja, amit az elf mágiáról tud. Csakhogy ő sohasem fecsegi ki azokat a titkokat. Azokat neki kell fölhasználnia az Ezüstfolyó királyának szolgálatában, cserébe a nővére életéért. Sohasem szolgáltatja ki őket. Mégis érezte, hogy lehet bármilyen eltökélt, mozgósíthat bármennyi erőt az ellenállásra, Stythys előbb-utóbb megtalálja a módját, hogy kicsikarja belőle a titkokat.

Valahol a távolban zengett az ég, a mély moraj félelmesen görgött az erdő felett. Ám még félelmesebb volt a völgylakó kétségbeesése. Nagy sokára gyűrte csak le a kimerültség, hogy végre el tudjon aludni.

FELVIRRADT A HARMADIK NAP; Jair és a Mwellret caplattak tovább észak felé, esőben, ködben, latyakos erdőkön át, és délre megérkeztek a Magas Benshez. Sötét, kietlen hegység volt, összebújó csorba csúcsok és ormok halmaza, amely ott lovagolta meg az Ezüst-folyót, ahol az kibukkant a Ravenshorn lábát elborító őserdőből. Nekivágtak a hegyeknek, hamarosan elnyelte őket a sziklákhoz tapadó köd. Esteledett, mire megálltak a Dun Fee Aranra néző szirten.

Falakból, tornyokból, bástyákból és mellvédekből állt Dun Fee Aran zegzugos útvesztője. Olyan siváran szürke volt, mintha az esőből termett volna oda, de Jair úgy vélte, hogy még a legszebb időben is ilyen lehet. Némán ereszkedtek alá az erdőből, a köpenybe burkolózó, termetes Stythys és a pányvára fűzött völgylakó. Átverekedték magukat a szirten nőtt bozóton, és beléptek a várbörtönbe. Gnóm vadászok és különböző rendű-rangú szolgáik tocsogtak a sárban. Csuklyás köpenyt viseltek, és kizárólag a maguk dolgával törődtek. Senki sem kérdezett semmit. Senki sem fordult meg a jövevények után. Baktattak szikla pártázatokon és pallókon, bástyafalakon és futóhidakon, lépcsőkön le, csarnokokon át. Egyre közelebb jött az éjszaka, egyre fogyott a fény. Jair úgy érezte, csőként zárul köréje a világ. Büdös volt Dun Fee Aranban, börtöncellák és emberi testek áporodott kipárolgása facsarta az orrát. Megborzongott, ha arra gondolt, milyen hanyagul tékozolják itt az életet. Csak úgy bezárnak embereket ezek közé a falak közé, és elfelejtik őket.

Felsötétlett egy irdatlan, kockaszerű építmény, amelynek ablakai alig voltak tágasabbak repedéseknél. Beléptek a tömör, vasveretes ajtón, körülzárta őket a csend.

- Ez az árissztom, kissz elf! - súgta a Mwellret.

Mentek sötét, árnyékos folyosók útvesztőjében, olyan folyosókon, ahol az ajtók rozsdás pántjain és reteszein időtlen idők óta zavartalanul szőhettek hálót a pókok. Jair ereiben meghűlt a vér a sorjázó ajtók látványától. Lépéseik tompán kopogtak a csendben, egyébként kizárólag vas csörömpölését és a sziklára csapó véső hangját lehetett hallani. Hogy fogok én kikerülni innen?, tépelődött a fiú. Hogy találok vissza az útra?

Fáklyafény lobbant a folyosón, és feltűnt egy gnóm apró alakja. Vén roncs volt, akinek arcát olyan ocsmányul eltorzította valamilyen ismeretlen kór, hogy Jair hátrahőkölt, megfeszítve a szíjat, ám Stythys odavonszolta a kis rondasághoz. Néhány rejtélyes jelet mutatott, amire a gnóm hasonlóképpen válaszolt, majd intett görbe kezével, hogy kövessék.

Még mélyebbre hatoltak a börtön gyomrába; a kő és a habarcs végképp eltakarta a fényt. Már csak a füstölgő fáklya mutatta az utat a feketeségben.

Végül megálltak egy vasveretes ajtónál; ugyanolyan volt, mint az eddigi sok száz, amelyeket elhagytak. A gnóm megmarkolta a vasreteszt, félrerántotta, és fülsértő csikorgással föltárta a nehéz ajtót. Stythys hátranézett Jairra, meghúzta a pányvát, és beráncigálta foglyát az alacsony, szűk cellába. Az egyik sarokban volt egy rakás szalma, az ajtó mellett egy fából készült csöbör, egyéb semmi. A túlsó falon szilánknyi szürke fény jött be egy semmi kis résen.

A Mwellret megfordult, elvágta Jair csuklóján a köteléket, kihúzta a pecket a fiú szájából, majd gorombán lelökte a szalmaágyra.

- Ez a tied, kissz elf - sziszegte. - Ez az otthon való kissz embereknek, amíg nem messzélssz nekem a mágiáról. -

Horgas ujjával a mögötte kushadó gnómra mutatott. - A porosszlód, kissz elf. Ő az enyém, aki még mindig engedelmesszkedik. Néma; nem hall éssz nem besszél, úgyhogy hiába énekelssz neki mágikussz dalt. Ő etet és issztápol. Éssz - folytatta jelentőségteljes szünet után - bánt issz, ha nem fogadssz sszót.

A gnóm a völgylakó felé fordult, miközben a gyík beszélt, de a roncsolt arcról semmit sem lehetett leolvasni.

- Besszélj nekem arról, amit tudnom kell, kissz elf! - szisszent föl váratlanul a Mwellret. - Besszélj, vagy sszohasszem méssz el erről a helyről!

Már elhallgatott, de a hangja még mintha mindig sziszegett volna a cellában. Belefúrta sárga tekintetét a völgylakóba, majd sarkon fordult és kisietett. A gnóm börtönőr követte. Megragadta torz kezével a vas tolózárat, és erélyesen bereteszelte az ajtót.

Jair magányosan gubbasztott a sötétségben, és fülelt, amíg el nem enyészett a lépések hangja.

A PERCEK ÓRÁKKÁ NŐTTEK, de még mindig nem mozdult. Ült, hallgatta a csendet, és helyzete reménytelenségén töprengett. Orrát avas bűz facsarta, amitől még elviselhetetlenebb lett a szüntelen, marcangoló kétségbeesés. Most már rettegett, annyira, hogy alig bírt gondolkozni. Először mondta ki magában azóta, hogy elmenekült árnyasvölgyi otthonából az üldöző gnómok elől:

Nem fog sikerülni!

Legszívesebben sírt volna, de valamiért nem jöttek a könnyek. Talán túlságosan meg volt ijedve még a síráshoz is.

Azon gondolkozz, hogy szöknél meg innen!, parancsolta magának. Mindig, mindenhonnan van kiút!

Mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjék. Mit tenne ilyen helyzetben Garet Jax? Vagy akár Settengő? Settengőnek mindig van egy kiútja, Settengő túlélő. Még Rone Leah is ki tudna agyalni valamit!

Egy darabig csapongtak a gondolatai, simán lépve át az emlékek világából a lehetőségek álmai közé, a képzelgés birodalmába, ahol olyanná torzultak az igazságok, amilyennek az elkeseredett Jair akarta őket.

Végül feltápászkodott, körüljárta apró börtönét, felderített mindent, amit eddig is látott, megérintette a hideg, nyirkos követ, fölbámult a szelelőnyíláson belopakodó, szürke fénycsíkra. Nem volt különösebb célja a kódorgással, csak szerette volna, ha gondolatai és érzései lecsillapodnának.

Hirtelen elhatározta, hogy használni fogja a látókristályt. Ha valami értelmet akar adni az időnek, ami neki még hátravan, akkor meg kell tudnia, mi történt Brinnel.

Kapkodva előhúzta ujjasa rejtekéből az ezüstláncra függesztett kristályt. Gyöngéden a két tenyerébe fogta, és erősen nézte. Szinte hallotta a vén király suttogását, amint mondja, hogy ez lesz az eszköz, amellyel követheti Brin útját. Már csak énekelnie kell neki...

Halkan rázendített. Először sehogy sem akart jönni a hang, elfojtották a kavargó indulatok. Ám erőt vett önnön bizonytalanságán, és az apró cellát betöltötte a Kívánságdal. A látókristály úgyszólván azonnal fölragyogott, éles fényt lövellt a homályba, és elűzte az árnyékokat.

Jair rögtön látta, hogy a fény egy tüzecskétől származik. Látta Brint is, amint a tábortűzbe bámul, tenyerébe támasztva kedves arcát. Aztán fölnézett, és olyan fürkésző volt a pillantása. Szorongás és kimerültség látszott rajta, egészen nyúzott volt. Lesütötte a szemét, sóhajtott. Kissé összeborzongott, mintha zokogást fojtana el. Amennyire öccse megítélhette, elég kétségbeesettnek tűnt, mintha valami rossz dolog történt volna vele...

Olyan aggodalom fogta el Jairt, hogy megtört a hangja. Brin gondterhelt arca megremegett, aztán szertefoszlott. A völgylakó hűdötten bámulta a tenyere öblében tartott kristályt.

Hol van Allanon? Semmi nyoma nem volt a kristályban!

Levelek a szélben, súgta az Ezüstfolyó királya. Testvéred odavész!

A markába szorította a látókristályt, és üresen bámult a sötétségbe.

XXVII.

MÁR LESZÁLLT az este Anar erdeiben, amikor Brin Ohmsford meglátta a fényeket. Mint parányi jánosbogárkák, megfoghatatlanul hunyorogtak valahonnan messziről a fák és az árnyékok fala mögül.

Lassított léptein, átnyalábolta a tántorgó Rone-t, nehogy elessék. Egész teste fájt a kimerültségtől, mégis kényszerítette magát, hogy megtartsa a nehézkesen ráboruló, láztól perzselt felföldit, akinek feje az ő vállára csuklott.

- ...nem találom... elveszett, nem találom... - motyogta Leah hercege, és olyan erősen markolta Brin karját, hogy fájt.

Brin suttogva beszélt hozzá, hogy a fiatalember hallja a hangját, és tudja, hogy ő még mindig mellette van. Rone ujjai lassan elernyedtek, a hagymázos hang elnémult.

A lány mereven bámulta a fényeket, amelyek a még mindig dús lombú, őszi ágak között táncoltak. Tűz!, suttogta mohón, ezt a szót szögezve szembe a kétségbeeséssel és a reménytelenséggel, amelyek egyre sűrűbb rétegekben alvadtak rá azóta, hogy elindult kelet felé a Surrogótól. Milyen messzinek tűnt az az idő, amikor Allanon elment, Rone súlyos sebet kapott, ő pedig egyedül maradt. Behunyta a szemét, hogy ne lássa a képet. Gyalogolt egész délután és este is, követve kelet felé a Surrogót, reménykedve, imádkozva, hogy vezesse el a folyó egy emberi lényhez, aki segíthet. Nem tudta, mióta jön, mekkora távolságot tett meg, már nem érzékelte a teret és az időt, csak annyit tudott, hogy valahogyan bírja a járást.

Kiegyenesedett, húzta magával Rone-t is. A fények hunyorogva integettek. Kérlek!, kiáltott hangtalanul. Kérlek, legyetek a segítség, amelyre szükségem van!

Törtetett tovább, nyaka köré kanyarítva a felföldi karját. Rone ernyedten húzatta magát. Brinnek le kellett hajtania a fejét, mert ágak és bokrok csapkodták az arcát és a testét. Fásult konoksággal rakta egyik lábát a másik elé. Már csaknem elfogyott az ereje. Ha itt sem kap segítséget...

Hirtelen szétvált az erdő meg az árnyék fala, és a lány meglátta a fény forrását, egy szögletes, nagy épületet, amelynek sötét tömegét csupán két helyen törte meg sárga fényszilánk. Elmosódó, érthetetlen hangok szűrődtek ki a házból.

Magához ölelte Rone-t, és vánszorgott. Egyre tisztábban látta az épületet. Alacsony, zömök, nyeregtetős ház volt, gerendákból és deszkákból emelték terméskő alapra. Beépítették a padlásterét is, a homlokzatán fedett tornác húzódott, hátrébb istálló bújt meg. Egy oszlophoz két lovat és egy öszvért pányvázták ki, amelyek a fonnyadó füvet legelészték. A homlokzaton már becsukták éjszakára a rácsos ablakok spalettáit. A réseken szűrődött csak ki az olajlámpák fénye; ezt látta meg az árnyasvölgyi lány.

- Csak még egy kicsit, Rone! - súgta. Tudta, hogy a fiatalember úgysem érti, de reagálni fog a hangjára.

Négy méterre járt a tornácról, amikor meglátta az ereszcsatornára függesztett cégért: VARJÚTANYA KERESKEDELMI KÖZPONT.

Az esti szellő lágyan hintáztatta a cégért. Viharvert deszkája megrepedezett, festése annyira megfakult, hogy alig lehetett elolvasni. Brin fölnézett rá, majd elkapta a tekintetét. Egyedül az számít, hogy emberek vannak bent.

Felvergődtek a tornácra, bukdácsolva, meg - megtántorodva az időtől megviselt deszkákon, és az ajtófélfának dőltek. Brin a kilincs után tapogatózott. Bent hirtelen elhallgattak a hangok. A lány megtalálta a vaskilincset, és belökte a nehéz ajtót.

Tucatnyi cserzett arc fordult feléjük, gyanakvással vegyes csodálkozással bámulták őket. Brin látta a füst és a fáradtság fátyolán át, hogy hurokvetők: kopott bőrbe és állatszőrmébe öltözött, szakállas, lompos, rosszképű emberek. Egy deszkákból és felállított söröshordókból rögtönzött ivópult köré csoportosultak. A pult mögött árukat és gereznákat tornyoztak fel, elébe apró asztalokat és sámlikat állítottak. Az alacsony mennyezet gerendáira függesztett olajlámpák éles fényt dobtak az éjszakai árnyai közé.

Brin szótlanul állt a nyitott ajtóban, ölelte magához Rone-t, és várt.

- Szellemek! - motyogta valaki a pultnál. A hurokvetők csoszogtak.

Ingujjra vetkőzött, magas, vékony, kötényes ember jött elő fejcsóválva a pult mögül. - Ugyan már, hogyha hazajáró lelkek lennének, nem kéne ajtót nyitniuk. Átbújhatnának a deszkán.

A szoba közepén megtorpant. - Hát veletek meg mi történt, lányom?

Brin hirtelen felfogta a fájdalom és a fáradtság ködén át, milyennek láthatják őket ezek az emberek. Valóban olyanok lehetnek, mint akik a sírból tértek vissza, két rongyos váz, ázott, sáros ruhában, elcsigázottságtól fehér arccal, akik szalmával kitömött madárijesztők módjára dőlnek egymáshoz. Rone fején átvérzett a tépett kötés. Hátán üresen lógott a hüvely, amely a nagy kétkezes pallost rejtette valaha. Brin beesett arca csupa mocsok, fekete szeme űzötten villog. Kísérteties jelenésként, enyhén imbolyogva álltak az ajtó keretében, a sötét éjszaka hátterén. Beszélni próbált, de nem bírt.

- Hé, segítsetek! - kiáltotta a magas ember a pultnál csoportosulóknak, és ugrott, hogy elkapja Rone-t. - Mozogjatok már!

Elősietett egy tagbaszakadt favágó. Közös erővel leültették Rone-t és a lányt az alacsony sámlikra a legközelebbi asztalhoz. Rone nyögve dőlt előre, feje lehorgadt.

- Mi történt veletek? - ismételte a magas ember, miközben segített megtartani a felföldit, nehogy a földre rogyjék. - Hiszen ezt elégeti a láz!

Brin kásásan nyeldekelt. - Ahogy jöttünk ki a hegyekből, felbuktunk és elveszítettük a lovainkat -, hazudta. - A társam már akkor beteg volt, de azóta csak romlott az állapota. Gyalogoltunk a folyóparton, míg rá nem találtunk erre a házra.

- Az én házamra - világosította föl a magas ember. - Kereskedő vagyok. Jeft, csapolj csak két sört ezeknek. A favágó a pult mögé lépett, és csapolt egy hordóból két jókora kupába. - Ugyan már, Stebb, mi nem vagyunk jók még egy körre? - kurjantotta az egyik rosszképű a pult végéből.

A kereskedő csúnyán nézett rá, hátragyűrt egy gyérülő hajfürtöt jókora pilisére, majd visszafordult Brinhez. - Nem kéne ezekben a hegyekben kódorognotok, lányom. Rosszabb dolgok is vannak itt a láznál.

Brin szótlanul bólogatott, és nyeldekelt, mert nagyon száraz volt a torka. A favágó hozta a két kupa sört, az egyiket az árnyasvölgyi lánynak adta, majd feltámasztotta Rone-t ülő helyzetbe, hogy ihasson. A felföldi erőlködött, hogy megragadhassa a kupát, és nagyot nyelt, de fuldokolni kezdett az erős italtól. A favágó határozottan elhúzta a szájától a sört.

- Hagyd inni! - rikkantotta a szószóló a pult végéből.

- Á, kár ebbe! - hahotázott egy másik. - A vak is láthassa, hogy halálán van!

Brin haragosan fölkapta a fejét. Az, aki szólott, meglátta a lány arcát. Peckes léptekkel közelebb illegette magát, széles képén pimasz vigyorral. Cimborái követték, sokatmondóan kacsingatva és kuncogva.

- Netán valami baj van, leányzó? - vigyorgott az ember. - Csak nem ijesztettelek meg? Brin azon nyomban fölpattant, és mire észbe kapott, már ki is rántotta hosszú kését, és a pimaszkodó orra alá dugta. - No, no! - lépett közbe gyorsan Jeft, a favágó. Szelíden maga mögé tolta a lányt. - Erre semmi szükség.

Majd odaplántálta magát a főkolompos elé. Nagydarab ember volt, toronyként magasodott a pulttól elcsámborgott hurokvetők fölé. Azok bizonytalanul sandítottak egymásra. - Á, Jeft, nem akartam én semmi rosszat - motyogta a főkolompos. Lenézett Rone-ra. - Csak arra a hüvelyre lettem vón kíváncsi. A címer akkurát olyan, mint egy királyi pecsét.

- Brinre sandított sötét szemével. - Honnan gyöttetek, lány? - Várt egy pillanatig, de Brin nem volt hajlandó válaszolni.

A hurokvető vállat vont. - Bár mindegy. - Sarkában pajtásaival visszatért a pulthoz. Összedugták a fejüket, iszogattak tovább, fojtott hangon diskurálva. A favágó egy darabig bámulta őket, aztán letérdelt Brin mellé.

- Rongyon szedett népség! - dünnyögte. - Ott táboroznak nyugatra a Bakarasznyi Hegyháttól, és játsszák a hurokvetőt.

Élnek a maguk eszéből és a mások balszerencséjéből.

- Reggel óta itt isznak és lopják a napot! - csóválta a fejét a kereskedő. - Bár a sörre mindig megszerzik a pénzt. - Az árnyasvölgyi lányra pillantott. - Jobban vagy egy kicsit?

- Köszönöm, sokkal jobban - mosolygott Brin. A kezében tartott tőrre pillantott. - Nem tudom, mi ütött belém. Igazán nem tudom, mit akartam...

- Csitt, felejtsd el. - A nagydarab favágó megpaskolta a lány kezét. - Nagyon fáradt vagy. Rone Leah halk nyögéssel felemelte a fejét, és belebámult a semmibe, aztán visszaroskadt.

- Valamit tennem kell érte! - mondta Brin kétségbeesetten. - Valahogyan enyhítenem kell a lázát! Nincs itt valami, amivel segíteni lehetne rajta?

A kereskedő aggódva összenézett a favágóval, aztán megrázta a fejét.

- Hát, lányom, én még sose találkoztam ilyen csúnya lázzal. Van némi erősítő italom, az esetleg segít rajta. Itasd meg a fiúval, hátha leviszi a lázát. - Ismét megrázta a fejét. - Bár talán az alvás lenne a legjobb orvosság.

Brin fásultan bólogatott. Nehezére esett a gondolkodás, mert minden porcikáját kimerültség zsibbasztotta. Ült, bámulta a tőrt, majd lassan visszacsúsztatta a tokjába. Egyáltalán mit akart ezzel? Soha életében nem bántott senkit. Persze, a Bakarasznyi Hegyháttól jött ember pimaszul, sőt fenyegetően viselkedett, de hol van ez az igazi veszélyről? A sör kellemes melegsége átterjedt a gyomrából az egész testére. Fáradt volt és nem jellemző módon elgyámoltalanodott. Valahogy mintha csúszott volna ki a lába alól a talaj.

- Hát itt nemigen akad hálóhely - mondta éppen Stebb, a kereskedő. - De hátul, az istállóban van egy nyerges kamra, ott szoktam elszállásolni vadászidényben a segítséget. Ott megalhattok. Van benne vaskályha, a barátodnak ágy, neked meg szalma.

- Az nagyon jó lesz - motyogta Brin. Megdöbbenten konstatálta, hogy sír.

- No, no! - A tagbaszakadt favágó átkarolta a vállát, és úgy állt, hogy eltakarja Brint a pultnál ücsörgők elől. - Nem lenne jó, lányom, ha így látnának. Most erősnek kell lenned.

Brin szótlanul bólintott, letörölte a könnyeit és felállt. - Semmi bajom.

- Pokróc is van kint a kamrában - mondta a kereskedő, miközben ő is felállt. - Na gyertek, hadd helyezzelek el benneteket.

A favágó segítségével talpra állította Rone Leaht, és kitámogatta a helyiségből egy sötét, rövid folyosóra, amelyből raktárak nyíltak. Brin egy utolsó pillantást vetett a pultnál söröző emberekre, majd ő is kiment. Nem nagyon tetszett neki az, ahogy a Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra tanyázó népség méregette.

A kereskedő, a favágó, Rone és Brin kiléptek egy apró hátsó ajtón az éjszakába, majd elindultak az istálló és a nyerges kamra felé. A kereskedő előresietett, hogy meggyújtsa a falba ütött pecken függő olajlámpát, és kitárta a nyerges kamra ajtaját a többiek előtt. Tiszta szoba volt, bár egy kicsit dohszagú, a falakon nyergek és hámok lógtak. Az egyik sarokban, kikövezett fülkében kis vaskályha, mellette ágy. Az ablaktáblákat behajtották éjszakára.

A kereskedő és a favágó kíméletesen lefektették a lázas felföldit. Elvettek néhányat a sarokban feltornyozott pokrócok közül, és betakarták. Majd megrakták a vaskályhát, és mikor lobogott a tűz, friss szalmát hoztak Brinnek. Mielőtt távoztak volna, a kereskedő a kályha melletti kőpárkányra helyezte az olajlámpát, és visszafordult a lányhoz.

- Itt az erősítő ital a láz ellen. - Borostyánsárga, apró palackot nyújtott át Brinnek. - Itass vele két kortyot, de nem többet. Reggel megint kettőt. - Kétkedve ingatta a fejét. - Remélem, lányom, segíteni fog rajta.

Már indult volna kifelé a favágóval, amikor még egyszer visszafordult. - Retesz is van az ajtón - figyelmeztette a lányt. - Tartsad zárva.

Halkan becsukta az ajtót maga után. Brin gyorsan rátolta a reteszt, és még hallhatta a kereskedő és a favágó hangját. - Kapcabetyárok ezek a bakarasznyiak - dünnyögte a favágó.

- Egyik kutya, másik eb - helyeselt a kereskedő.

Egy darabig hallgattak.

- Hát nekem indulnom is kell - mondta a favágó. - Még órákig tart, mire hazaérek. - Szerencsés utat - válaszolta a kereskedő. Arrébb mehettek, mert halkult a hangjuk. - Aztán te is vigyázz azzal a bandával, Stebb -, mondta a favágó. - Jól tartsd nyitva a szemedet.

A szavak elhaltak, a két ember elment.

A csendes nyergeskamrában Brin visszafordult Rone-hoz. Kíméletesen felültette a fiatalembert, és belediktált két kortyot a kereskedő erősítő italából. Miután a felföldi lenyelte a gyógyszert, a lány visszafektette és betakarta.

Magára terítette a takaróját és a kályha mellé ült. Szótlanul nézte árnyékát, amelyet sötét óriássá növelt a kis szoba falán a magányos olajlámpa lángja.

A PARÁZSLÓ HASÁB elszenesedett vége halk puffanással hullott a hamuba. Brin fölrezzent. Most jött rá, hogy elbólintott, csak nem tudta, mikor. Fáradtan megdörgölte a szemét, aztán körülnézett. Sötét csend borult a nyergeskamrára, az olajlámpa lángja sápadtan árválkodott a sűrű árnyékban.

Allanon volt az első gondolata. Még mindig nem bírta felfogni, hogy a druida elment. Még mindig arra várt, hogy bármelyik pillanatban megzörgeti az ajtót egy erélyes kéz, és egy mély hang őt szólítja, hiszen úgy jön és megy, akár az árnyék, ahogy Rone mondta róla az utolsó estén, mielőtt a druida meghalt...

Haragosan félbeszakította magát. Furcsán szégyenkezett, amiért nem átall ilyen szót használni, még ha gondolatban is. Pedig Allanon meghalt, távozott a halandók világából a minden élők útján, elvitte az apja Négyföldről, talán oda, ahol Bremen vigyáz. Egy darabig töprengett ezen a lehetőségen. Lehet, hogy a druida valóban az apjához ment? Eszébe jutottak Allanon végszavai: „Ha majd teljesíted küldetésedet, itt megtalálsz." Azt jelentené ez, hogy Allanon is valamiféle pokoltornácra kárhoztatta magát az élet és a halál világai között?

Gyorsan megtörülte könnybe lábadó szemét. Nem engedheti meg magának, hogy sírjon! Allanon meghalt, és ő egyedül van.

Rone Leah nyugtalanul mocorgott a vastag pokrócok alatt, és hörögve kapkodta a levegőt. Brin fáradtan fölállt és az ágyhoz lépett. Rone keskeny, napbarnított arca beesett, szárazon izzott a testét emésztő láztól. Összerázkódott, mintha a hideg borzongatná, aztán megmerevedett, és érthetetlenül motyogott.

Mihez kezdjek vele?, töprengett az árnyasvölgyi lány tanácstalanul. Bár tudnék annyit, mint az apám. Megitattam a kereskedő italával. Bebugyoláltam pokrócba, hogy melegben legyen. Egyik sem segít. Mit tegyek még?

Tudta, hogy a Jachyra mérge mételyezi a fiatalembert. Allanon azt mondta, hogy a méreg nemcsak a testet, de a lelket is megtámadja. A druidát is megölte. Igaz, hogy jóval súlyosabb sebeket kapott, viszont ő Allanon volt, sokkal erősebb a felföldinél. Lehet, hogy Rone szervezete még ezeket a könnyebb sérüléseket sem bírja ki?

Az ágy mellé térdelt, gyöngéden megfogta az ifjú kezét. Az ő védelmezője. Szomorúan mosolygott. Most ki védelmezi meg őt?

Emlékek higanycseppjei gurigáztak az agyában. Mennyi mindenen átestek, ő és Rone Leah, hogy ide érkezzenek egy magányos, reménytelen éjszakán. És minő rettenetes áron. Paranor eltűnt. Allanon meghalt. Elveszett még Leah kardja is, egyetlen igazi mágikus tárgyuk. Nem maradt más, csak a Kívánságdal.

Allanon mégis azt mondta, hogy a Kívánságdal elég...

Csizmák csoszogtak halkan az istálló körül. Másnak talán föl sem tűnt volna, de a lány elf őseinek érzékszerveit örökölte. Azonnal elengedte Rone kezét és fölpattant, elfeledve minden fáradtságát.

Valaki jár kint, valaki, aki nem akarja, hogy meghallják.

Keze tétován megérintette a derekán viselt hosszú kést, aztán lehullott. Nem bírja megtenni. Nem fogja.

Megzörrent az ajtózár.

- Ki az? - kiáltott a lány.

Fojtottan káromkodott valaki, majd váratlanul súlyos testek vágódtak a nyergeskamra ajtajának. Brin hátrált, pillantása ide-oda röpködött, de nem volt másik kijárat. A testek ismét nekicsapódtak az ajtónak, a retesz hangos reccsenéssel engedett. Öt sötét alak zúdult be a kamrába, késeik tompán csillogtak az olajlámpa világánál. Csomóba bújtak össze a fénykör peremén, és részegen röfögve - motyogva bámulták a lányt.

- Kifelé! - förmedt rájuk Brin rettegve és dühösen.

Röhögés felelt a szavaira. Az elöl álló betolakodó kilépett a fénybe. A lány tüstént ráismert. Azok közé tartozott, akik a Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra táboroznak. Akiket Stebb, a kereskedő tolvajoknak nevezett.

- Szép lány! - motyogta az italtól nehezen forgó nyelvvel. - Na gyere... csak ide!

Távolabb húzódtak egymástól és közelebb osontak. Brin megpróbálhatott volna kitörni közöttük, de akkor itt kellett volna hagynia az alvó Rone-t, azt pedig nem akarta. Ismét megmarkolta a hosszú kést.

- Na, ne csinálj már ilyet! - súgta a szóvivő, miközben még közelebb araszolt, majd előreugrott, olyan sebesen, amit a lány föl sem tételezett volna róla ennyi ivás után, megragadta Brin csuklóját, és letépte a lány ujjait a kés markolatáról. Nyomban rávetették magukat a többiek is, kezek szaggatták Brin ruháját, közelebb rántották, ledöntötték a földre. A lány ütött-vágott, de a támadók sokkal erősebbek voltak, és visszaütötték.

Akkor elpattant benne valami, ugyanolyan tapinthatóan, mint a retesz az ajtón. A gondolatok szétszaladtak, és Brin Ohmsford mindenestül eltűnt a harag vakító villámában. Ami ezután történt, azt már az ösztön parancsolta, gyorsan és kíméletlenül. Rázendített a Kívánságdalra, olyan hangon, mint még soha. A düh suttogott halálról és esztelen pusztításról a szoba árnyékai között. Támadói hátrahőköltek, szemük-szájuk tátva maradt a megdöbbent hitetlenkedéstől, és a fülükhöz kaptak. A Kívánságdal végigmarta érzékszerveiket, törte-zúzta agyukat, ők pedig hétrét görnyedtek a kíntól. Őrült megszállottság vijjogott a dalban, valósággal tapintani lehetett benne az ártó szándékot.

A hang megsemmisítette a bakarasznyi ötöket. Egymást taposták fülsértően jajongva, hogy minél előbb kívül kerülhessenek az ajtón, ám a dal nem csitult. Olyan iszonyú düh töltötte el az árnyasvölgyi lányt, amelyen nem volt hatalma az észnek. Süvöltött a Kívánságdal, az istállóban eszeveszetten kapáltak a lovak, hangosan sikoltva panaszolták fájdalmukat, amikor beléjük hasított a mágikus hang kése.

Az öt bakarasznyi végre rátalált az ajtóra. Reszketve, nyüszítve bukdácsoltak ki a nyergeskamrából, úgy meggörnyedve, mintha eltörték volna a gerincüket. Szájukból, fülükből, orrukból folyt a vér, arcukat takargató kezükön karomként görbültek az ujjak.

Brin akkor látta meg őket, mikor lehullott a szeméről a harag hályoga. De látta Stebbet, a kereskedőt is, amint hirtelen előtűnik a sötétségből, a menekülő merénylők mellett. Stebb iszonyodva megtorpant, majd hátrálni kezdett, rémülten maga elé tartva a kezét. A lelkifurdalás rohamával visszatért az ész is, és a Kívánságdal elnémult.

- Ó, a pokolba! - sírta el magát. Összeroskadt megrendült hitetlenkedésében.

JÖTT AZ ÉJSZAKA ÉS ELMÚLT. A kereskedő is távozott, rémeket látó szemmel menekült vissza a házába, ahol kényelem van és épelméjűség. Mozdulatlan csend volt az erdei tisztáson álló Varjútanyán.

Brin görnyedten gubbasztott a vaskályha mellen, amelyben friss fahasáb pattogott szikrákat szórva. Felhúzta a térdét, és átkarolta, mint egy gyerek, aki nagyon mélyen elgondolkozik.

Ám gondolataiban fekete démonok lappangtak, és Allanon törmelékes szavai susogtak dolgokról, amelyeket Brin oly rég nem volt hajlandó meghallani. Hatalom a Kívánságdal, olyan hatalom, hogy még én sem láttam hozzá hasonlót! Meg fog védeni! Segít, hogy célba érj! El fogja pusztítani a mágia könyvét!

Vagy engem, válaszolta a lány. Vagy azokat, akik mellettem vannak. Gyilkolni tud. Rá tud kényszeríteni, hogy gyilkoljak.

Mocorgott, megmozgatta a hosszas gubbasztásról elgémberedett, fájó tagjait. Sötét szeme rémülten villogott. Nézte a vaskályha rácsos ajtaja mögött táncoló lángok dühös, vörös izzását. Meg tudta volna ölni a Bakarasznyi Hegyhátról nyugatra táborozó öt embert, gondolta kétségbeesetten. Talán meg is öli őket, ha nem találnak rá az ajtóra.

Torka összeszűkült. És ha legközelebb rákényszerül a Kívánságdal használatára, mi akadályozza meg, hogy ne legyen belőle gyilkosság?

Rone halkan felnyögött, dobálta magát a pokróc alatt. A lány lassan megfordult, az ágy fölé hajolt, megsimogatta a fiatalember homlokát. A lázforró bőr halálsápadtan feszült a herceg csontjaira. Most még rosszabb volt hallani a lélegzését; érdesen hörgött, mintha küzdelem lenne a számára minden lélegzetvétel, amely elapasztja az életét.

A lány reszketve térdelt az ágy mellen. Az ital nem segített. Rone egyre gyöngül, egyre mélyebbre hatol benne a méreg, lecsapolja az erejét. Ha nem fékezik meg a folyamatot, Rone is meghal...

Mint Allanon.

- Nem! - kiáltotta fojtottan. Úgy ragadta meg az ifjú kezét, mintha ezzel megállíthatná az élet elszivárgását.

Abban a pillanatban tudta, mit kell tennie. Megmentő és pusztító, ennek nevezte Bremen árnya. Nagyon helyes. Azoknak a Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra tanyázó tolvajoknak pusztító volt. Rone Leahnak talán lehet megmentője.

Még mindig a fiatalember kezébe kapaszkodva a beteg füléhez hajolt, és énekelni kezdett, halkan, szelíden?. A Kívánságdal láthatatlan füstként lengte körül őket. Óvatosan tapogatózva mérte föl Rone sérülésének nagyságát, kereste a gyilkos méreg forrását.

Meg kell próbálnom!, mondta magának éneklés közben. Kell! Különben reggelre meghal, elönti a méreg, amely egyformán roncsolja a testet és a lelket. Allanon mondta, hogy így van. Talán az elf mágia a gyógyításra is lel módot.

Dalolt, édes, epedő melódiákkal ölelte magához a felföldit. Rone didergése enyhült, és már nem hánykolódott. Elpihent a takaró alatt a megnyugtató hangoktól, és egyenletesebben lélegzett.

Gyötrelmes lassúsággal vánszorogtak a percek. Az árnyasvölgyi lány énekelt, és várta a változást, mert érezte, hogy jönnie kell! Jött is, olyan váratlanul, hogy Brin majdnem kizökkent a Kívánságdalból. Vörös páraként csapódott ki Rone Leah megkínzott, beteg testéből a Jachyra mérge, és gonoszul örvénylett az olajlámpa homályos fényében. Sziszegve lebegett áldozata fölött még egy pillanatig, miközben Brin a Kívánságdal mágiájával tartotta vissza, nehogy megérinthesse a felföldit, aztán lassan kifakult és eltűnt.

Leah hercege verejtékben ázva feküdt az ágyon. Arca már nem volt nyúzott, és újra egészségesen, szabályosan lélegzett. Brin a könnyein át bámulta. A Kívánságdal elhallgatott.

Megcsináltam!, kiáltotta fojtottan. Jóra használtam a mágiát! Megmentő voltam, nem pusztító!

Még mindig az ágy mellett térdelve átölelte Rone-t, arcát belefúrta az ifjú testének melegébe, és percek alatt elaludt.

XXVIII.

KÉT NAPOT töltöttek a Varjútanyán, amíg Rone annyira visszanyerte az erejét, hogy folytathassák vándorlásukat kelet felé. Reggelre elmúlt a láz, és a felföldi kipihente magát, de túl gyenge volt ahhoz, hogy megpróbálkozzék az utazással. Így tehát Brin megkérte a kereskedőt, hogy még egy napig használhassák a nyergeskamrát. Stebb rögtön beleegyezett, ellátta őket étellel, sörrel, gyógyszerrel, takarókkal, és semmiféle fizetséget nem volt hajlandó elfogadni. Mint kifejtette az árnyasvölgyi lánynak, örül, ha segíthet. Ám feszengett Brin jelenlétében, és igyekezett kerülni, hogy a szemébe kelljen néznie. A lány megértette. A kereskedő tisztességes, jó ember volt, de nagyon megijedt Brintől, és félt, hogy miket művelhetne vele a lány, ha megtagadná a segítséget. Valószínűleg mindenképpen segített volna, puszta nagylelkűségből, ám így a félelem is belejátszott az önzetlenségbe. Nyilván úgy érezte, hogy ez lesz a leggyorsabb és legcélirányosabb útja a szabadulásnak a vendégektől.

Brin jóformán ki se mozdult a szűk nyergeskamrából. Ápolta Rone-t, és megbeszélte vele, ami Allanon halála óta történt. Jót tett nekik a beszélgetés; erősítette bennük az elhatározást, hogy minden megrendülésük ellenére továbbmennek az úton, és teljesítik a küldetést, amelyet a druida rájuk bízott. Meghitt közelségük is más lett, most erősebb, céltudatosabb kapcsolat fűzte össze őket. Allanon halála után már csak egymásra támaszkodhattak, amitől mindketten új értéket nyertek a másik szemében. Senki sem zavarta őket apró kamrájuk magányában, a kereskedő istállójának végében. Halkan beszélgettek a döntésekről, amelyek idáig juttatták őket, és amelyeket még meg kell hozniuk. Lassan, feltartóztathatatlanul forrtak össze.

Ám a közös cél és a lelki összhang ellenére is maradtak dolgok, amelyekről Brin nem bírt beszélni, még Rone Leahnak sem. Képtelen volt szóba hozni a vért, az Allanon roncsolt testéből vétetett vért, amellyel a druida megjelölte. Ez a vér bizonyos értelemben a halálon is átnyúlva köti össze Allanonnal. Azt sem árulhatta el, mire használta a Kívánságdalt: egyszer dühében, gyilkolásra, másodszor kétségbeesésében, életmentésre. Ezekről a dolgokról nem szólhatott a felföldivel, részint azért, mert maga sem értette őket teljesen, részint meg azért, mert nem akart, annyira megijedt a jelentőségükről. A véreskü célja túlságosan távoli volt, hogy most foglalkozzék vele, ami pedig a Kívánságdal használatát illeti, megfogadta, hogy a jövőben nem ragadtatja magát ilyen indulatokra.

Más oka is volt, ha nem hozta szóba Rone-nak ezeket a dolgokat. A fiatalembert épp eléggé földúlta Leah kardjának elvesztése, annyira fölzaklatta, hogy szinte nem is tudott másra gondolni. Többször elmondta Brinnek, hogy vissza akarja kapni a kardot. Felkutatja és visszaszerzi, kerül, amibe kerül! A lány egészen megriadt ettől az eltökéltségtől, mert Rone úgy csüggött a fegyverén, mintha a húsából vétetett volna. Brin gyanította, hogy a felföldi a kardot tekinti a túlélés zálogának, amely nélkül neki vége.

Miközben hallgatta Rone-t és azon tűnődött, mennyire kapaszkodni látszik most a társa a penge mágiájába, azt is mérlegre tette, hogy hát ő vajon mennyire kapaszkodik a Kívánságdalba? Mindig azt mondogatta magának, hogy a dal csak játék, de hazudott. A dal minden, csak nem játék, ugyanolyan veszedelmes varázslat, mint amit Leah eltűnt kardjába zártak. Ölni tud. Valóban az, aminek az apja mondta: születési rendellenesség, és Brinnek jobb lenne nélküle. A haldokló Allanon is figyelmeztette: „Oly hatalom, amelyhez foghatót még nem láttam soha!" Ezek a vészjósló szavak susogtak a fülébe, miközben Rone-t hallgatta. Erő a gyógyításra, erő az ölésre - mindkettőt látta. Fogózkodhat ő is annyira a mágiához, mint a barátja? Kí parancsol kettejük közül, Brin Ohmsford vagy az elf mágia?

Az apja megharcolta a maga harcát, hogy választ kapjon erre a kérdésre; akkor, amikor alkalmatlanságát legyőzve kellett megszereznie az uralmat a Tündérkövekbe zárt mágia fölött. Meg is tette, túlélte a magára szabadított, iszonyú erőket, aztán örökre hátat fordított a mágiának. De bármily rövid ideig használta a hatalmat, meg kellett fizetnie az árát: a mágia hatalma átszállt a Tündérkövekből a gyerekeibe. Hát most úgy tűnik, még egyszer sor kerül a csatára. De mi lesz, ha ezúttal nem zabolázhatják meg az erőt?

Lassan estébe hajlott a második nap. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi megették a vacsorát, amelyet a kereskedő hozott, aztán nézték a sűrűsödő sötétséget. Amikor Rone elfáradt és álomhoz készülődve magára csavarta a takaróját, a lány kisurrant a hűvös estébe, hogy beszívja az ősz tiszta, éles illatát, és egy kicsit elgyönyörködjön a fényes holdsarló meg a csillagok látványában. Mikor elment a ház mellett, meglátta a kereskedőt, aki magas támlájú székét az üres veranda korlátjának döntve pipázott. Ma este senki sem nézett be sörre vagy tereferére, így Stebb egyedül volt.

Brin csendesen odament hozzá. - Jó estét! - köszönt Stebb sietve, s kissé túlságos gyorsasággal csúszott előre a székében, mintha el akarna szaladni.

Brin bólintott. - Holnap reggel elmegyünk - mondta. Mintha megkönnyebbülés csillant volna a kereskedő sötét szemében. - Ám előbb szerettem volna megköszönni a segítséget.

Stebb a fejét rázta. - Nem szükséges. - Elhallgatott, hátrasimította gyérülő haját. - Majd adok némi élelmet, amivel kihúzzátok pár napig.

Brin nem vitatkozott, nem lett volna értelme. Amit felkínálnak, azt el kell fogadni.

- Nem lenne véletlenül egy kőrisfa íjad? - bökte ki, mert hirtelen eszébe jutott Rone. - Olyan, amit vadászatra lehet használni, ha...

- Kőrisfa íj? Éppen volna is egy. - A kereskedő felpattant, besietett a központba, ahonnan egy perc múlva íjjal és nyilakkal töltött puzdrával került elő. - Fogadd el! - buzgólkodott. - Persze ingyen. Jó, erős fegyver. Különben is neked van rá jussod, mert azok a fickók ejtették el, akiket elzavartál. - Észbe kapott, restelkedve köszörülte a torkát. - Na szóval vedd csak el - fejezte be.

A lány elé tette a fegyvereket, majd visszaült, idegesen dobolva ujjaival a szék karfáján. Brin fölemelte az íjat és a puzdrát.

- Te is tudod, hogy nincs jussom rájuk - mondta halkan. - Főleg nem azért... ami történt. A kereskedő a földet nézte. - De nem is az enyémek. Vedd csak el, lányom. Hosszú csend támadt. Stebb kitartóan a sötétséget bámulta a lány mellett. Brin megcsóválta a fejét. - Ismered valamennyire a vidéket, amely keletre van innen? - kérdezte. A kereskedő továbbra sem nézett rá. - Nem nagyon. Gonosz vidék.

- Esetleg van valaki, aki ismeri?

Stebb nem válaszolt.

- És az a favágó, aki itt járt akkor este?

- Jeft? - A kereskedő egy pillanatig hallgatott.

- Meglehet. Ő sokfelé megfordult.

- Hol találhatnám meg? - noszogatta a lány. Egyre kínosabban érezte magát a férfi vonakodásától. A kereskedő összevonta a szemöldökét. Törte a fejét, hogy mit válaszoljon. Végül csak ránézett Brinre.

- De ugye nem akarod bántani, lányom?

Brin szomorúan bámulta egy pillanatig, aztán megrázta a fejét.

- Nem, nem akarom bántani.

A kereskedő egy darabig tanulmányozta, majd elfordította a tekintetét.

- Csak mert a barátom, tudod. - A Surrogó felé mutatott. - Innen pár mérföldre folyás irányában, a déli parton.

Brin bólintott. Már fordult volna el, amikor megtorpant. - Én ugyanaz vagyok, akinek az első estén segítettél - mondta halkan.

A kereskedő félszegen csoszogott bőrcsizmájával a tornác deszkáján. - Hát akkor talán csak nekem tűnik másképp - felelte.

Brin szája elkeskenyedett. - Pedig nem kellene félned tőlem. Tényleg nem kellene. A csizma megállt, Stebb lenézett a lányra. - Nem félek én - szólt fojtottan.

Brin töprengett még egy pillanatig, mit mondhatna, de mivel nem jutott eszébe semmi, megfordult, és elballagott a sötétségben.

MÁSNAP, kevéssel hajnalhasadás után, élelemmel és pokrócokkal megpakolva elindultak a Varjútanyáról kelet felé. Magukhoz vették a kereskedő kőrisfa íját, búcsút intettek az aggodalmas embernek, aztán eltűntek a fák között.

Derűs, enyhe napra virradtak. Erdőzsongásban, avarillatban ballagtak folyás irányába a Surrogó déli partján. Könnyű nyugati szél fújdogált a Wolfsktaagból, a levelek lusta kígyóvonalakban ereszkedtek alá, majd vastag szőnyegbe gyűltek a talajon. Mókusok rohantak szerteszét a fiatalok közeledésének neszére, félbehagyva készülődésüket a télre, amely ezen a napon igencsak távolinak tűnt.

Délben letelepedtek pihenni egy vén fatörzsre, amelyet üregesre rágtak az évszakok és a kukacok. Tőlük alig tizenkét méterre a Surrogó sietett kitartóan az Anar szíve felé, a hegyekben kimosott fákat és törmeléket sodorva, amelyek bonyolult mintákba rendeződtek az áramlatban.

- Még mindig nehezen tudom elhinni, hogy csakugyan elment - szólalt meg egy idő után a folyót bámuló Rone.

Brinnek nem kellett kérdeznie, kire céloz. - Én is - felelte halkan. - Néha arra gondolok, hogy igazából nem is ment el, rosszul láttam, amit láttam, és ha türelmes leszek, vissza fog térni szokása szerint.

- Olyan különös lenne? - tűnődött a fiatalember. - Olyan meglepő lenne, ha Allanon pontosan ezt tenné? A lány ránézett. - Meghalt, Rone.

A felföldi nem fordult feléje, csak bólintott. - Tudom. - Egy percre elnémult. - Mit gondolsz, Brin, lehetett volna tenni valamit a megmentésére?

Most már ránézett. Úgy kérdezte, mintha az érdekelné, hogy ő tehetett-e volna valamit. Brin keserűen mosolygott.

- Nem, Rone. Tudta, hogy meg fog halni; megmondták neki, hogy nem járhatja végig ezt az utat. Azt hiszem, beletörődött az elkerülhetetlenbe.

Rone megcsóválta a fejét. - Én nem tettem volna.

- Valószínűleg én sem - mondta Brin. - Talán ezért döntött úgy, hogy nem árulja el, mi következik. Szerintem ne is reméljük, hogy valaha megérthetjük ezt a belenyugvást, mert azt sem remélhetjük, hogy megértjük Allanont.

A felföldi előrehajolt, rátámaszkodott kinyújtott lábaira. - Így hát az utolsó druida eltűnik a földről, és nincs más, aki szembeszálljon a járkálókkal, csupán te meg én. - Reménytelenül megrázta a fejét. - Szegény mi.

Brin bűntudatosan nézte ujjait, amelyeket összekulcsolt az ölében. Eszébe jutott a haldokló Allanon, amint vérével illeti az ő homlokát, és összeborzongott az emléktől.

- Szegény mi - visszhangozta halkan.

Pihentek még néhány percig, majd továbbmentek kelet felé. Alig egy órával később a gyorsabb Surrogóból leágazó, sekély vízfolyáshoz értek, amely lustán kanyargott kavicsos medrében, egy lekopott hasadék alján. Távolabb egyszobás kunyhót pillantottak meg a fák között, egy tisztáson. A kézzel bárdolt rönkökből épített, habarccsal tömített kis ház egy alacsony buckán csücsült, amely az első lépcsőfoka volt a lágyan ívelő, erdei dombok vonulatának. Mögötte maroknyi birka, kecske és egy tehén legelészett a fák között. Közeledésük hangjaira koros vadászkutya emelkedett föl a tornác melletti kedvenc szundikálóhelyéről, és elégedetten nyújtózott.

Jeft kötésig meztelenül tűzifát hasogatott a kis tisztás túlsó oldalán. Biztos, gyakorlott mozdulattal csapott le hosszú nyelű fejszéjével a hasábra, amely a tőkének használt fatuskón állt. Kiszabadította a baltát a fából, a földre söpörte az elfelezett rönköt, csak azután nézett föl látogatóira. A tuskóra engedte a balta fejét, göcsörtös kezével rátámaszkodott a sima nyélre, és várt.

- Jó napot - köszöntötte Brin.

- Jó napot - bólintott a favágó. Egyáltalán nem látszott, hogy meglepődne a jövetelükön. Rone-ra pillantott. - Jobban vagy egy kicsit?

- Sokkal jobban - felelte Rone. - Hála neked is, mint hallottam.

A favágó vállat vont, markos alakján hullámzottak az izmok. A kunyhóra bökött. - A tornácon találtok ivóvizet a vödörben. Mindennap hozok frisset a dombról.

Maga mutatta meg nekik a vödröt. Ittak egy jót, aztán letelepedtek a tornácon. Jeft pipát és dohányzacskót húzott elő, az utóbbit a vendégeinek is kínálta, ők azonban elhárították. Ekkor megtömte pipáját, és pöfékelni kezdett.

- Az állomáson minden rendben? - kérdezte hanyagul.

Hosszú csend lett. - Hallottam, mi történt múlt éjszaka a bakarasznyi bagázzsal. - Pillantása Brinre vándorolt. - Errefelé sokkal gyorsabban terjed ám a hír, mint gondolnátok.

Az árnyasvölgyi lány legyűrte a szorongását, és állta a favágó tekintetét. - A kereskedőtől hallottuk, hol keressünk - közölte. - Ő mondta, hogy te talán segíthetnél.

- Miben? - pöfékelt a favágó.

- Azt mondta, jól ismered ezt a vidéket.

- Sokat laktam erre - hagyta rá a férfi.

Brin előrehajolt. - Már így is adósaid vagyunk azért a segítségért, amit az állomáson kaptunk tőled, de most újabb segítségre lenne szükségünk. Találnunk kell egy utat innen keletre. A favágó szúrósan meredt rá, majd lassan kivette a szájából a pipát. - Innen keletre? Úgy érted, a Darklin-hátságba?

A fiatalok bólintottak. Jeft kétkedve csóválta a fejét.

- Az veszedelmes vidék. Senki se megy a Darklin-hátságba, ha nem muszáj. Milyen messzire akartok menni? - Végig - felelte Brin halkan. - És a hátság után az Ódonfenyérre, onnan pedig a Ravenshornba.

- Ti bolondgombát ettetek - állapította meg a favágó tárgyilagosan. Kiütögette a hamut a pipájából, és belesúrolta a földbe a csizmája talpával. - Azon a fertályon gnómok, járkálók és még azoknál is rosszabbak laknak. Onnan nem jöttök ki élve.

Senki sem válaszolt. A férfi szemügyre vette őket, elgondolkozva dörgölte az állát, végül vállat vont.

- Nyilván megvan minden okotok, azokhoz pedig semmi közöm. De itt és most megmondom nektek, hogy nagy hibát követtek el, talán életetek legnagyobb hibáját. Azt a vidéket még a hurokvetők is elkerülik. Csak úgy hipp-hopp eltűnnek ott az emberek, mint a füst, hogy még nyomuk se marad.

Elhallgatott, hogy felelhessenek. A lány Rone-ra pillantott, majd ismét a favágóra.

- Nekünk mennünk kell. Tudsz segíteni?

- Én? - Jeft elvigyorodott, megrázta a fejét. - Nem én, lányom. Még ha veletek tartanék is - amit nem teszek, mert szeretek élni - az első nap után eltévednék. - Szúrós pillantást vetett rájuk. - Gondolom, ti rászántátok magatokat erre?

Brin szótlanul biccentett. A favágó sóhajtott.

- Volna talán valaki más, aki segíthetne. Már ha egészen biztosan ezt akarjatok. - Erélyesen belefújt a pipaszárba, hogy megtisztítsa, majd keresztbe fonta karjait széles mellén. - Lakik ott egy Cogline nevű vénember. Meglehet már kilencven is, ha ugyan él még. Majd' két éve nem láttam, úgyhogy nem tudhatom, ott van-e még. Két éve egy Kandallókő nevű sziklánál lakott, a Darklin-hátság kellős közepén. Pont olyan, mint egy nagy kémény. - Kételkedve csóválta a fejét. - Eligazíthatlak benneteket, de arrafelé nem sok az ösvény. Vad vidék az; annyira keleten aligha él meg más ember a gnómokon kívül.

- Gondolod, hogy segít nekünk ez a Cogline? - aggodalmaskodott Brin. Jeft vállat vont. - Ismeri a környéket. Ott lakott egész életében. Évente legföljebb egyszer ha kidugja az orrát - az elmúlt két évben még annyi időre se. Valahogy megél a vadonban. - Felvonta bozontos szemöldökét. - Csodabogár a vén Cogline. Bolondabb még annál is, aki a meszet issza meg tej fejében. Inkább nyűg lehet, mint segítség.

- Nem lesz semmi bajunk! - nyugtatta meg Brin.

- Talán. - A favágó jól megnézte magának. - Túl csinos lány vagy ahhoz, hogy bemerészkedj abba a fertályba, még ha védelmez is a dalod. Ott rosszabbak is vannak tolvajoknál és cudaroknál. Én a helyetekben meggondolnám, mielőtt tovább mennék ebben a dologban.

- Meggondoltuk. - Brin fölállt. - És eldöntöttük. A férfi bólintott. - Hát akkor vigyetek magatokkal annyi vizet, amennyit elbírtok. Legalább szomjan ne haljatok meg.

Segített megtölteni a tömlőiket, egy vödör friss vizet is hozott a kunyhó mögül, a dombok között fakadó forrásból, majd percekig magyarázta, hogyan érhetik el Kandallókövet, sőt még egy elnagyolt térképet is karcolt a tornác előtt a földbe.

- Aztán vigyázzatok magatokra - intette őket, majd keményen kezet rázott velük.

Brin és Rone elköszöntek, hátukra vetették csomagjukat, és elballagtak az erdőbe. A favágó utánuk nézett. Szakállas arcán látszott, hogy nem számít viszontlátásra.

XXIX.

GYALOGOLTAK egész nap és a következő napon is a Surrogó mentén, amely kitartóan kanyargott Anar erdein át a Darklin-hátság felé. Rone kezdett erőre kapni, de még nem épült fel teljesen, ami lassította az ütemet. A második estén a fiatalember épp hogy bekapta a könnyű vacsorát, és már el is aludt.

Brin a tűz mellett ült, és a lángokat bámulta, szomorú emlékektől és komor gondolatoktól csüggedten. Éppen mielőtt kerülgetni kezdte volna az álom, egyszer csak úgy érezte, hogy Jair is itt van. Gépiesen fölnézett, kereste az öccsét. De nem volt ott senki, és a logika is azt diktálta, hogy Jair messze-messze jár. Sóhajtott, lefojtotta a tüzet, és bebújt a takarója alá.

Jól benne jártak a délutánban a harmadik napon azóta, hogy eljöttek a Varjútanyáról, amikor meglátták a messzeségben a fenyegetően feketéllő, furcsa sziklaképződményt, és tudták, hogy Kandallókőre találtak rá.

Kandallókő egy sekély, erdős völgyben silbakolt; töredezett orma sötéten, éles vonalakkal rajzolódott ki az ősz tarka hátterén. Kéményre emlékeztető alakját a természet ügyes keze faragta kőbe, majd a mállasztó évek módosították. Mély csend lengte körül toronymagas árnyékát. Magányosan, elpusztíthatatlanul, hívogatóan integetett a Darklin-hátság ősvadonjának baljós tengeréből.

Brint, aki a hegygerincről nézett le a mélybe, váratlan békesség töltötte el, amikor meghallotta a Kandallókő fáradtságon - szorongáson áthatoló, néma hívását. Mindjárt megérkeznek egy újabb stációhoz a hosszú, keleti vándorúton. Most valahogy távolinak tűnt az is, ami még előttük áll, és az is, amit el kellett viselniük, hogy ide jussanak. Rámosolygott Rone-ra, aki ugyancsak meghökkent, mikor mosolyogni látta, majd gyengéden megérintette a felföldi karját, és lefelé indult a lankán.

Elmosódott ösvény kígyózott az óriásfák között. Ahogy a nap közeledett a nyugati szemhatárhoz, az erdő is egyre szorosabban zárult köréjük. Kidőlt fákat, hegyes sziklákat kerülgettek óvatosan, míg leértek a sűrű növényzettel borított lejtő aljába. A völgy lombkupolája alatt az ösvény kiszélesedett, majd végleg eltűnt. A bozót megritkult, kevesebb lett a kidőlt fatörzs. Melegen simogató, délutáni napfény szivárgott be az ágak szövevényének hasadékain és nyílásain, világosságot hozva a sötét rengetegbe. Tucatszám voltak itt tágas, kellemes tisztások, amelyek fellazították, oldottabbá tették a vadont. A talaj megpuhult, eltűntek belőle a kövek; apró gallyak és levelek szőnyege borult rá, amely halkan zizegett az árnyasvölgyi lány és a felföldi lába alatt.

Olyan ismerős, megnyugtató érzést sugárzott ez a völgyecske, amely egyáltalán nem volt jellemző a körülötte komorló vadonra. Brin Ohmsford azon kapta magát, hogy Árnyasvölgyre gondol. A távoli délföldi falura emlékeztetett az élet zsongása, a rovarok és állatok hangjai, a cikázó, hirtelen mozgások a fák között, még az őszi lomb üde, meleg illata is. Itt ugyan nem volt Rappahalladran, viszont legalább tucatnyi, lustán kígyózó ér keresztezte útjukat. Brin mélyen beszívta a levegőt. Nem csoda, ha Cogline ezt a völgyet választotta otthonául.

Mélyen bent jártak az erdőben. Az ágak sötét szövevényéből mindegyre felbukkant a Kandallókő toronymagas, fekete árnyéka a kék ég hátterén, volt mihez igazodniuk. Némán, fáradtan baktattak, kizárólag a lábuk alá meg az erdő hangjaira, látványaira figyelve. Már nagyon szerették volna befejezni a hosszú menetelést.

Rone Leah hirtelen megállt, és megragadta Brin karját. Fürkészőn meredt maga elé.

- Hallod? - kérdezte fojtottan, miután egy darabig fülelt. Brin bólintott. Cérnavékony hang volt, de vitathatatlanul emberi. Vártak egy percig, amíg betájolták, merre van, majd elindultak. A hang egy időre elnémult, aztán visszatért. Erősebb volt, csaknem haragos. Akárki is beszélt, az épp a fiatalok előtt volt. - Jobb lesz, ha megmutatod magadat, méghozzá most azonnal! - sipította fülsértőn. - Nincs időm játszadozásra! Motyogás, szentségelés következett. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi kérdőn néztek össze.

- Gyere elő, gyere elő, gyere elő! - A sipákolás mérges dünnyögésbe fulladt. - Ott kellett volna hagynom a fenyéren... ha nem lenne az az áldott szívem...

Újabb szitkozódás. Valaki csörtetett a csenderesben.

- Nekem is vannak ám fortélyaim! Olyan porom van, hogy kirobbantom a lábad alól a földet, és olyan italom, hogy görcsbe rándulsz tőle! Azt képzeled, olyan sokat tudsz, te! Hadd látom, hogy mászol föl egy kötélre! Tudsz is te valamit azon kívül, hogy borsot törsz az orrom alá! Mit szólnál, ha itt hagynálak? Az hogy ízlene? Akkor nem tartanád magad olyan sokra, azt lefogadom! Most pedig gyere elő!

Brin és Rone kiléptek a fák és a bokrok ernyője mögül egy tisztásra, amelyen sima tükrű tavacska terpeszkedett, és egy vénember mászkált négykézláb. Meghallotta a fiatalok közeledését, és feltápászkodott.

- Há! Szóval mégis rászántad magad... - Félbeharapta a mondatot, mikor meglátta őket. - Hát ti meg kik volnátok?

A, mindegy is, kik vagytok. Szemet sem számít! Úgyhogy csak tisztuljatok innen, és menjetek vissza oda, ahonnan jöttetek!

Legyintve elfordult tőlük, és folytatta a kúszást - mászást a tisztás szélén, ide-oda tapogatott csontsovány kezével.

Olyan volt cingár, görnyedt alakjával, mint egy göcsörtös, kiszáradt fadarab. Bolyhos fehér haja - szakálla csomókban meredezett, foltozott zöld ruhája és rövid köpenye rongyokban lógott. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi megütközve bámultak egymásra, majd a vénségre.

- Ez nevetséges! - tombolt az agg, a hallgató fákra zúdítva mérgét. Körülnézett, és meglátta, hogy az utazók még mindig ugyanott állnak. - Hát ti meg mire vártok? Ki innen! Ez az én házam, és nem hívtalak benneteket, úgyhogy kifelé, kifelé!

- Te itt laksz? - érdeklődött Rone, körbehordozva kétkedő pillantását. A vénember úgy nézett rá, mintha a fiatalnak elment volna az esze.

- Nem hallottad, mit mondtam? Hát mit képzelsz, mi másért lennék itt ezen az órán?

- Nem tudom - vallotta be a felföldi.

- Ilyen órán az embernek otthon kell tartózkodnia - folytatta az agg némileg kioktató hangon. - Jut eszembe, ti mit kerestek itt? Nektek talán nincs otthonotok, ahová menjetek?

- A délföldi Árnyasvölgyből jöttünk idáig - próbálta megmagyarázni Brin. A vénember értetlenül bámult rá. - Árnyasvölgy a Szivárvány - tavon túl van, többnapi járásra lóháton. - Az ősöreg arcon ez sem idézett elő változást. - Azért jöttünk, mert keresünk valakit, aki...

- Itt senki sincsen, csak én! - Az agg erélyesen megrázta a fejét. - Meg Susmus, de most őt se találom. Szerintetek hol...?

Szórakozottan félbehagyta a kérdést, és úgy fordult el, mintha folytatni akarná a kutatást az eltűnt akármicsoda után. Brin kétkedve sandított Rone-ra.

- Várj! - kiáltotta. A vénség hirtelen hátraarcot csinált. - Egy favágótól hallottunk arról az emberről! Azt mondta, itt lakik! Azt is mondta, hogy Cogline-nak hívják!

Az agg vállat vont. - Sose hallottam hírét. - Mert talán valahol másutt lakik a völgyben? Meg tudnád mondani, hol. .. ?

- Te nem szoktad kimosni a füledet? - förmedt rá ingerülten a vénség. - Mármost én nem tudom, honnan jöttetek, nem is érdekel, de le merném fogadni, hogy felétek nem szoktak vadidegenek császkálni az otthonotok körül. Le merném fogadni, hogy ismertek mindenkit, aki arra lakik, vagy vizitbe jön, vagy mit tudom én! Miből képzelitek, hogy nálam másképp van?

- Úgy érted, ez az egész völgy a te otthonod? - csodálkozott Rone.

- Hát persze hogy az én otthonom, mint ezt fél tucatszor közöltem már veletek! Úgyhogy tisztuljatok belőle, és hagyjatok engem békén!

Dühösen toporzékolt szandálos lábával, de az árnyasvölgyi lány és a felföldi nem mozdult.

- Hát ez nem Kandallókő? - kérdezte Rone, aki kezdett kissé orrolni a bakafántos aggastyánra.

- Na és ha az? - kérdezte a vén csont, fenyegetően előretolva vékony állkapcsát.

- Ha ez Kandallókő, akkor itt lakik egy Cogline nevű ember, legalábbis két éve még lakott. De mint nekünk mondták, évtizedeken át itt élt. Így tehát, ha te huzamosabb időt töltöttél itt, akkor tudnod kell valamit róla!

Az aggastyán egy darabig hallgatott, és töprengve vonta össze tüskés szemöldökét. Aztán határozottan megrázta borzas fejét.

- Már mondtam, hogy sose hallottam hírét! Errefelé sose élt senki, akit így hívtak volna, se most, se máskor! Senki!

Ám Brin észrevett valamit a vénség szemében, és közelebb lépett.

- Neked ismerős ez a név, ugye? Ismered Cogline nevét!

A vénember nem adta be a derekát. - Talán ismerem, talán nem! Mindenesetre nem vagyok köteles közölni veled!

- Te vagy Cogline, ugye? - ütötte a vasat Brin.

Az agg nevetőgörcsöt kapott. - Hogy én, Cogline? Háháhá, az lenne a szép! De meg lennék áldva vele! Háháhá, ez ám a jó tréfa!

Az árnyasvölgyi lány és a felföldi elképedve bámulták. A vénség hétrét görnyedt, aztán a földön fetrengett a hisztérikus nevetéstől. Rone karon fogta a lányt, és maga felé fordította.

- A macska rúgja meg, Brin, hiszen ez bolond! - súgta.

- Mit mondtál? Hogy én bolond vagyok? - Felpattant.

Ráncos képe kivörösödött mérgében. - Most aztán tényleg meg kellene mutatnom, mennyire vagyok bolond! Takarodjatok a házamból! Nem hívtalak, nem is marasztallak! Ki innen! - Nem akartunk megsérteni. .. - próbált magyarázkodni a vörösre pirult Rone. - Kifelé, kifelé, kifelé! Különben füstgomollyá változtatlak! Meggyújtalak, és végignézem, hogy égtek! Én... én...

Ugrálni kezdett a pulykaméregtől, ökölbe szorította csontos kezét, bolyhos fehér haja szilajul lobogott. Rone oda akart lépni hozzá, hogy megnyugtassa.

- Közelembe ne gyere! - visította a vén csont, fegyverként szögezve cingár karját a felföldire, aki nyomban megállt. - Távozz tőlem! Ó, hol van már az a buta... Susmus!

Rone körülnézett, de senkit sem látott. A vénember most már magánkívül volt haragjában; pörgött - forgott, teleordította a sötét erdőt, lóbálta a karját.

- Susmus! Susmus! Gyere elő, és védj meg ezektől a bajcsinálóktól! Susmus, csapjon már beléd a mennykő! Hagynád, hogy megöljenek? Csak úgy adjam meg magamat? Te semmirekellő, te bolond! Kár volt rád pazarolnom az időt! Gyere már elő, de tüstént!

Az árnyasvölgyi lány és a felföldi mulatva, bár ugyanakkor gyanakodva figyelték ezt a kerge viselkedést. Az a Susmus, akárki volt is, valószínűleg ezt elégelhette meg. Ám a vénember nem adta fel egykönnyen. Ugrált tovább hisztérikusan, és üvöltözött a semmivel. Rone végül Brinhez fordult.

- Itt semmire sem megyünk - mondta, elővigyázatosan lehalkítva a hangját. - Induljunk, folytassuk önállóan a keresést. Az öregnek nyilvánvalóan elment az esze.

Ám Brin csak a fejét rázta, mert eszébe jutott, mit mondott Cogline-ról Jeft, a favágó: csodabogár, bolondabb, mint az, aki a meszet issza meg tej fejében.

- Hadd próbálkozzak még egyszer! - kérte. Ám ahogy elindult, a vénség megpördült a sarkán.

- Szóval nem akarsz rám hallgatni? De ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek! Susmus! Hol vagy? Ide gyere! Kapd el! Kapd el!

Brin akaratlanul megtorpant, és körülnézett. Még mindig sehol senki. Rone a lány mellé sietett.

- Ide figyelj, öregember! - csattant föl. - Ami sok, az sok! Nincs itt senki rajtad kívül, úgyhogy hagyd már abba.

- Há! Csak én, úgy gondolod? - Vígan felszökkent a levegőbe, és guggolásba érkezett vissza. - Majd én megmutatom, ki van még itt, te... ti birtokháborítók! Jöjjetek csak a házamba! Meg én megmutatom! Susmus! Susmus! Azt a mennydörgős...

Rone reménytelenül vigyorogva csóválta a fejét, amikor az orra előtt, alig háromölnyire úgy jelent meg a legnagyobb macska, amelyet a felföldi valaha látott, mintha a semmiből termett volna oda. Sötétszürke oldalán szabálytalan foltok feketélltek, fekete volt a pofája, a füle, a farka, a mancsa, amely akkora volt, hogy szinte ormótlannak látszott. Hosszra simán megvolt három méter, és hatalmas, bozontos feje egy magasságban volt Rone-éval. Selymes bundája alatt acélos izmok hullámzottak, amikor lustán megrázta magát. Rászögezte sötétkéken fénylő szemét az árnyasvölgyi lányra és a felföldire, hunyorított, majd hangtalanul ásított, kivillantva tűhegyes fogait.

Rone Leah nagyot nyelt és nem mozdult.

- Háhá! Fogadnék, hogy most már nincs akkora kedvetek mulatni! - vihogott az agg, ráncosan szökdécselve pipaszar lábain. - Azt gondoltátok, bolond vagyok, mi? Azt gondoltátok, csak úgy magammal diskurálok, he? No és most.mit gondoltok? .

- Senki sem akart megsérteni! - ismételte Brin. A nagy macska érdeklődve gusztálta Rone-t.

A vénember közelebb lépett. Szeme villogott a ráncos homlokába hulló, bolyhos tincsek alatt.

- Azt gondoljátok, ízlenétek neki vacsorára? Ezt gondoljátok? Mert meg fog ám éhezni az öreg Susmus! Ti éppen megtennétek nyalánkságnak lefekvés előtt! Há! Mi baj? Cseppet sápatagok vagytok, mintha nem éreznétek túl jól magatokat. Baj, baj. Talán... - Hirtelen lehervadt képéről a vigyor. - Ne, Susmus! Ne, Susmus, várj, ne csináld ezt. ..

A nagy macska kifakult, és eltűnt, mint a kámfor. Az emberek egy darabig csak álltak, és bámulták a helyet, ahol az imént a bestia volt, aztán a vénség dühösen toporzékolni kezdett, és rugdalta a levegőt.

- Csapjon beléd a mennykő! Hagyd ezt abba, hallod! Mutasd magad, te buta állat, különben...! - Tajtékozva elhallgatott, majd a fiatalokhoz fordult. - Kotródjatok a házamból! Kifelé!

Rone Leahnak elege volt. Egy agyalágyult vén salabakter és egy eltűnős macska, ez már sok a jóból. Szó nélkül sarkon fordult, mentében morogva oda Brinnek, hogy kövesse. Ám a lány még mindig nem akarta föladni.

- Nem érted, milyen fontos ez? - kiáltotta haragosan. A vénember megmerevedett. - Nem utasíthatsz el így! Szükségünk van a segítségedre! Kérlek, mondd már meg, hol találjuk azt az embert, akit Cogline-nak hívnak!

A vénség szótlanul nézte. Egyszálbél alakja meggörnyedt, bozontos szemöldökét zsémbesen összevonta. Hirtelen égnek lökte a karjait, és lemondóan rázta fehér fejét.

- Na jó! Bármit, csak szabaduljak tőletek! - Nagyot sóhajtott, és a legjobb igyekezete szerint próbált feldúltnak látszani. - De az nem fog segíteni rajtatok egy mákszemet se, érted, egy mákszemet se!

Az árnyasvölgyi lány szótlanul várakozott. Rone visszafordult. A vénember félrehajtotta a fejét, gondolkozott, végigfuttatta vékony kezét bozontos üstökén.

- Ott van az öreg Cogline a nagy szikla tövében! - bökött hanyagul a Kandallókőre. - Ott, ahová majdnem egy éve temettem!

XXX.

BRIN OHMSFORD bambán bámult a vénségre. A csalódás annyira össze.szorította a torkát, hogy még kiáltani sem bírt. Tehetetlenül fölemelte a kezét.

- Mármint hogy Cogline meghalt?

- Meghalt és eltemettetett! - förmedt rá a kiállhatatlan vén csont. - Most pedig menjetek az orrotok után, és hagyjatok engem békén!

Türelmetlenül várta, hogy szót fogadjanak neki, de az árnyasvölgyi lánynak nem akarózott mozdulnia. Cogline meghalt? Valamiért képtelen volt elhinni. Hogy egy ilyen ember halálhíre ne jusson el Jefthez, a favágóhoz, vagy azokhoz, akik a Varjútanya körül lakják az erdőt? Egy emberé, aki oly sokáig élt a rengetegben, mint Cogline, akit oly sokan ismertek... ? Bár lehet, hogy mégse, hűtötte le magát. Gyakori, hogy a hurokvetők és a favágók hónapokig nem találkoznak. De akkor ki ez az aggastyán? A favágó nem említette. Itt nem stimmel valami.

- Menjünk, Brin! - nógatta Rone gyengéden. - Nem! - rázta a fejét a lány. - Nem, amíg nem szerzek bizonyságot! Nem, amíg...

- Takarodjatok a házamból! - ismételte a vénség toporzékolva. - Elég ideig viseltelek el benneteket! Cogline meghalt, és ha nem kotródtok el azon nyomban, akkor én...!

- Nagyapa!

Valahonnan bal kéz felől csattant az éles hang, onnan, ahol a messzeségben a fekete Kandallókő tornyosult rücskösen a csendes fák szövevényes mennyezete fölött. Egyszerre fordult meg a három fej, és az erdő hirtelen elnémult. Előbukkant a kéken ragyogó szemű Susmus, fölemelte bozontos fejét, szaglászott. A vénember dünnyögött és toppantott.

Megzizzentek a levelek, és könnyű léptekkel bejött a tisztásra a titokzatos hang tulajdonosa. A fiatalok csodálkozva néztek össze. Brinnél alig valamivel idősebb lány volt a jövevény, alacsony, hajlékony alak, aki panyókára vetett, rövid, zsinóros, lombzöld köpenyt viselt nadrágja és ujjasa fölött. Vállára omló, sötét, hosszú hajának dús gyűrűi puha árnyékot vetettek naptól barna, enyhén szeplős, kedvesen kópé arcocskájára. Nem úgy volt gyönyörű, mint Brin, mégis elragadóvá tette a belőle áradó üdeség, ártatlanság és életerő. Tiszta, őszinte tekintetű, sötét szeme, amellyel kíváncsian nézegette az árnyasvölgyi lányt és a felföldit, csak úgy ragyogott az okosságtól.

- Hát ti kik vagytok? - kérdezte olyan hangon, amely elárulta, hogy joga van választ várni.

Brin a felföldire sandított, majd visszafordult a lányhoz.

- Brin Ohmsford vagyok Árnyasvölgyből, ő pedig Rone Leah. Otthonunk Délföldön van, a Szivárvány - tavon túl.

- Jó nagy utat tettetek meg - mondta a lány. - Miért jöttetek?

- Hogy megkeressünk egy Cogline nevű embert.

- Ismered azt az embert, Brin Ohmsford?

- Nem.

- Akkor miért keresed?

Szemét egyetlen pillantásra sem vette le Brinről. Ő habozott, nem tudta, mennyit mondjon. Volt valami ebben a lányban, ami óva intett a hazugságtól, Brin figyelmét az sem kerülte el, hogy váratlan betoppanása mennyire megnyugtatta az aggastyánt, és ugyanakkor az eltűnős macskát is visszacsalta. Ennek ellenére sem akaródzott kitálalni jövetele indokát egy vadidegennek.

- Nekünk azt mondták, hogy Cogline ismeri a legjobban a Darklin-hátságtól az Anarig húzódó, keleti erdőket - felelte óvatosan. - Abban reménykedtünk, hátha segítene egy fölöttébb fontos dologban.

A lány egy darabig hallgatott, nyilván a hallottakon töprengett. Odacsoszogott a vénember, és ismét kötözködni kezdett.

- Ezek birtokháborítók és bajkeverők! - erősködött mérgesen.

A lány nem válaszolt, rá se nézett. Brint figyelte sötét szemével, kicsi alakja meg se moccant. A vénség vadul égnek lökte a kezét.

- Még csak szóba állnod sem lenne szabad velük! Ki kellene dobnod őket! A lány megcsóválta a fejét. - Csitt, nagyapa! Nem akarnak ők semmi rosszat. Susmus tudná, ha nem így lenne.

Brin a hatalmas macskára sandított. Susmus látszólag ártalmatlanul hevert a tavacska partján nőtt magas fűben, és lustán csapkodott cipónyi mancsával valami szerencsétlen bogár után, amelyet arra hozott a balsorsa. Amikor rájuk nézett, tojásdad nagy szeme akkorát villant, mint egy ikerfárosz.

- Az a buta állat még csak jönni se hajlandó, mikor hívom! - pattogott a vénember. - Hogy hagyatkozhatsz rá?

A lány rosszallóan nézte, és mintha enyhe dac futott volna át üde arcán. - Susmus! - szólt lágyan, és Brinre mutatott. - Keresd!

Az óriás macska azonnal fölállt, és nesztelenül odakullogott Brinhez, aki megdermedt, mikor a fekete orr szimatolni kezdte a ruháját. Óvatosan el akart húzódni.

- Ne mozdulj! - figyelmeztette a lány halkan.

Brin engedelmeskedett. Nyugalmat kényszerített magára, állt, mint a sóbálvány, miközben az irdatlan állat ráérősen végigszimatolta a nadrágja szárát. A lány a macskával teszi próbára, hogyan viselkedik. A tarkója libabőrös lett a macskaorr érintésétől. Mit tegyen? Ácsorogjon tovább? Érintse meg a bestiát, mutatva, hogy nem fél? De ha egyszer tényleg fél, özönvízként árasztja el a félelem. Az állat biztosan megérzi, és akkor...

Döntött. Halkan énekelni kezdett. A szavak fölemelkedtek az esti csendes sötétségben, lebegve elnyúltak a békés tisztás fölött, gyöngéd ujjakkal simogattak. Alig néhány percig tartott, hogy hasson a Kívánságdal igézete; az óriás macska lecsüccsent, álmosan pislogott fénylő szemével a dal ütemére, majd szelíden elhevert a dalos lábánál.

Brin elnémult. Egy pillanatig senki sem szólt. - Ördög! - sipította végül a salabakter, alamuszi mintába rendezve arcának redőit. A lány szótlanul előrelépett. A szemében nem látszott félelem, csak kíváncsiság. - Ezt hogy csináltad? - csodálkozott. - Nem hittem volna, hogy bárki képes lenne rá!

- Adottság - mondta Brin.

- Ugye, te nem vagy ördög? - kérdezte kissé elbizonytalanodva a lány. - Se nem járkáló, vagy egyéb kísértet? - Semmi ilyen nem vagyok - mosolygott Brin. - Ez csak egy adottság. A lány hitetlenkedve csóválta a fejét. - Nem hittem volna, hogy ezt bárki megcsinálhatná Susmussal! - ismételte. - Ördögök! - makacskodott a vénember, és toppantott szandálos lábával.

Eközben Susmus föltápászkodott, és odament Rone-hoz. A felföldi összerázkódott. Könyörgő pillantást vetett Brinre, amikor a bestia bökdösni kezdte fekete orrával. Susmus egy darabig érdeklődve szimatolta a felföldi ruháját, majd hirtelen eltátotta a száját, foga közé ragadta a fiatalember csizmáját és cibálni kezdte. Rone-nak a maradék önuralma is elfogyott, és megpróbálta kitépni magát.

- Azt hiszem, játszani akar veled - szólt a lány, és halványan elmosolyodott. Sokatmondó pillantást vetett a vénemberre, de az csak mordult egyet mérgesen, majd elhúzódott tőlük.

- Biztos vagy benne? - hápogta Rone idegesen, miközben vitézül próbálta kiszabadítani csizmáját, amelyet a nagy macska tovább cibált és rángatott.

- Susmus! - kiáltott élesen a lány.

Az óriási állat nyomban elengedte a csizmát, és a lányhoz ballagott. Ő hátradobta rövid köpenyét, és erélyesen meggereblyézte ujjaival a macska bozontos fejét. Hosszú, sötét haja az arcába hullott, miközben a bestia füléhez hajolt. Egy darabig susogott neki, majd hátranézett a jövevényekre.

- Úgy veszem észre, tudtok bánni az állatokkal. Susmus egészen odáig van értetek.

Brin a felföldire sandított, aki a csizmáját ráncigálta vissza a lábára. - Szerintem Rone annak örülne, ha Susmus kevésbé lenne odáig érte - jegyezte meg.

A lány szélesen elmosolyodott, a sötét szempár vásottan fölcsillant. - Tetszel nekem, Brin Ohmsford. Légy üdvözölve nálunk - és te is, Rone Leah. - Köszöntésre nyújtotta keskeny, barna kezét. - A nevem Kimber Boh.

Brin megszorította a lány kezét, amely egyszerre volt meglepően erős és lágy. Azon is elcsodálkozott, hogy Kimber Boh két veszedelmesen hosszú kést visel vékony derekán, a rövid köpeny alatt.

- Én viszont egyáltalán nem üdvözlöm őket! - kotkodácsolt a lány mögött a vénember, és úgy hadonászott botsovány karjával, mintha a jövevényeket akarná kisöpörni.

- Nagyapa! - pirongatta Kimber. Rosszalló pillantást vetett a vénségre, majd visszafordult Brinhez. - Nem szabad haragudnotok rá. Nagyon félt engem. Belőlem áll a családja, ezért néha úgy érzi. ..

- Nehogy már kitálalj nekik mindent! - vágott közbe az agg, riadtan rázva bolyhos fejét. - Mit tudunk róluk? Honnan tudhatnánk, igazából mi hozta ide őket? Annak a lánynak ördöghangja van, ha így le tudta venni a lábáról Susmust! Te túlságosan jóhiszemű vagy, kislányom!

- Te pedig túlságosan hajlasz a rosszhiszeműségre - felelte higgadtan Kimber. Kópé arcocskája megkeményedett. -

Most pedig mondd el nekik, hogy ki vagy.

- Nem mondok nekik semmit! - A vénember összeszorította a száját.

- Mondd el, nagyapa.

- Mondd el te! - Mérgesen toppantott szandálos lábával.

- úgyis azt képzeled, hogy sokkal többet tudsz nálam!

Rone Leah előrejött Brin mellé. Kínos zavarral meredtek egymásra. Susmus fölnézett a fiatalemberre, ásított, majd visszaejtette fejét hatalmas mancsaira. Lehunyta kék szemét, és mély hangon dorombolni kezdett. Kimber Boh a jövevényekhez fordult.

- Nagyapám időnként elfelejti, hogy a játékok, amelyeket oly elvezettel űz, nem igaziak. Egyik gyakori játéka abban áll, hogy megváltoztatja a kilétét, méghozzá úgy, hogy eltemeti régi énjét, és új eletet kezd. Utoljára egy éve játszott ilyet. - Mindentudó pillantást vetett a vénségre. - De azért az marad, aki volt: az az ember, akit kerestek.

- Tehát valóban Cogline - állapította meg Brin.

- Én nem vagyok Cogline! - fújt a salabakter. - Ő meghalt és eltemetteték, mint mondtam volt! Ne hallgassatok erre a lányra!

- Nagyapa! - dorgálta Kimber Boh. - Az vagy, aki vagy, és nem lehetsz más. A tettetés gyerekeknek való. Cogline-nak születtél, és az is maradsz. Most pedig próbálj meg jó házigazda lenni. Próbálj barátságosan viselkedni.

- Há! Én nem invitáltam őket, úgyhogy nem kell jó házigazdának lennem! - vágta rá Cogline, aki eltökélten nem akart tudomást venni az árnyasvölgyi lányról és a felföldiről. - Ami meg a barátkozást illeti, te csak légy a barátjuk, ha akarsz, magad ura vagy! Brin és Rone kétkedő pillantást váltottak. Ez a vénember ugyan nem lesz nagy segítség, hogy eligazodhassanak a Darklin-hátságban . . - Jól van, nagyapa, akkor leszek én kettőnk helyett is házigazda és barát - sóhajtott Kimber Boh, és a továbbiakban nem vett tudomást az aggról. - Későre jár. Hosszú utat tettetek meg, ennetek és pihennetek kell. A ház itt van a közelben. Mint vendégeimet - és mint nagyapám vendégeit - szívesen látunk benneteket éjszakára. - Elhallgatott, mintha egy hirtelen gondolata támadt volna. - Őszintén szólva ti tennétek szívességet nekem, ha maradnátok. Ennyire keletre ritkán jár utazó, és még velük is alig válthatok szót. Mint mondtam, nagyapa borzasztóan félt. Ám ti talán hajlandók lennétek beszélgetni velem, és mesélni délföldi otthonotokról. Megtennétek?

- Azt hiszem, ez a legkevesebb, amit megtehetünk, ha lesz egy hely, ahol alhatunk, és haraphatunk valamit -, mosolygott Brin fáradtan.

Rone is bólogatott, mindazonáltal aggodalmasan pillogott Susmusra.

- Akkor megegyeztünk - szögezte le Kimber Boh. Kiáltott a nagy macskának. Susmus fölállt, lustán nyújtózott, és Kimberhez ballagott. - Gyertek utánam, pár perc alatt ott lehetünk!

Megfordult, és oldalán macskájával eltűnt az erdőben. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi a hátukra kanyarították csomagjukat, és követték őket. Közben el kellett menniük Cogline mellett, ám a vénember csak azért se nézett rájuk; összevonta tüskés szemöldökét, és a földet bámulta sötét elszántsággal.

- Nyavalyás birtokháborítók! - motyogta.

Gyanakvó pillantást vetett maga köré, aztán becsoszogott a fiatalok után a fák közé. Egy perc múlva senki se volt az apró tisztáson.

XXXI.

A LÁNY, a vénember és az eltűnős macska egy kedves, de teljesen átlagos külsejű, rönkből és kövekből rakott tanyaházban lakott egy széles, füves tisztáson, amelyre évszázados tölgyek és vörös szilfák borítottak árnyékot. A ház elejéhez és hátuljához tornácot építettek, falait sűrűn befuttatták virágzó vadszőlővel és különféle örökzöldekkel. Az épülettől kikövezett ösvények vezettek a mindent elborító, szépen kitűzött és gondosan ápolt virágoskertekhez meg veteményesekhez. Az erdőirtást fenyőfák határolták, a kerteket sövények választották el. Rengeteg munka és gondoskodás látszott a tisztáson.

Akárcsak a házban, amely takaros volt és patyolattiszta. A viasszal beeresztett padlódeszkák és fényezett rönkfalak puhán csillogtak az olajlámpák fényében. A falakra szőtteseket és keresztszemes hímzéseket akasztottak, a fából faragott, egyszerű bútorokat színes szőnyegekkel takarták le, az ablakokat is tarka szőttessel függönyözték el. Egy pohárszék széles polcain metszett kristály - és ezüsttárgyak álltak, a nagyszoba egyik végében a kecskelábú asztalt már megterítették cseréptányérokkal és faragott evőeszközökkel. Illatoztak a vázák csokrai és a cserepes virágok. Még este is vidám és barátságos volt a tanya, amely minden részletében egy árnyasvölgyi otthonra emlékeztetett.

- Kész is van a vacsora - közölte Kimber Boh, amikor beléptek a házba, szemrehányó pillantást küldve Cogline irányába. - Üljetek le, tálalok.

Cogline magában morogva csúszott be az asztal túloldalán a padra. Brin és Rone vele átellenben ült le. Susmus a nagy terméskő kandallóhoz kullogott, amelyben kis tűz ropogott nyájasan. A macska ásítva összegömbölyödött a tűz előtt a rongyszőnyegen, és elaludt.

Kimber Boh vadszárnyast, zöldségeket, frissen sült kenyeret és kecsketejet tálalt az éhes vándoroknak. Miközben ők habzsoltak, Kimber Délföldről és népéről faggatta őket. Nagyon kíváncsi volt mindenre, ami az ő völgybeli otthonán túl terül el. Mint elmagyarázta, eddig nem tette ki a lábát a Darklin-hátságból, de előbb-utóbb felkerekedik! Cogline savanyú helytelenítéssel fintorgott, de nem szólt, megátalkodottan nézte a tányérját. Amikor lenyelték az utolsó falatot, durcásan morogva fölállt, és közölte, hogy kimegy füstölni. Hátra se nézett, úgy vonult az ajtóhoz.

- Nem szabad haragudnotok rá - mentegetőzött Kimber Boh, miközben fölállt, hogy leszedje az asztalt. - Nagyon drága, jó ember, de olyan sokáig élt egyedül, hogy nehezére esik nyájaskodnia ismeretlenekkel.

Mosolyogva elvitte a tányérokat. Egy kancsóval tért vissza, amelyből kevés sötétpiros bort töltött tiszta poharakba, majd ismét leült vendégeivel szemközt. Miközben kortyolgatták a bort és jóízűen diskuráltak, Brin sokadszor tűnődött el azon, hogy tud megélni ez a lány és a vénség ebben a rengetegben? Persze itt a macska, de akkor is...

- Nagyapa minden este sétál egyet - mondta éppen Kimber Boh, mintha a jövevényeket akarná megnyugtatni. - Késő ősszel bebarangolja a völgyet. Addigra végzünk a munkákkal, és telente már nemigen mozdul ki a házból. Néha szaggatnak a csontjai, és a hidegnél jobban szereti a meleget. De most, amíg még enyhék az esték, szeret sétálni.

- És a szüleid hol vannak, Kimber? - csúszott ki Brin száján. - Hogyhogy egyedül vagy?

- A szüleimet megölték - magyarázta a lány indulat nélkül. - Még egész kis gyerek voltam, amikor Cogline megtalált az ágynemű közé rejtve, a völgy északi peremén, ahol a karaván azon az éjszakán táborozott. Hazahozott ide, és úgy nevelt föl, mint az unokáját. - Előrehajolt. - Mert tudjátok, neki sohasem volt saját családja. Én vagyok a mindene.

- Kik ölték meg a szüleidet? - faggatta Rone, látva, hogy a lányt nem feszélyezi a téma.

- Gnóm martalócok. Több család szövetkezett az utazáshoz; mindenkit megöltek, engem kivéve, Cogline szerint figyelmetlenségből. - Elmosolyodott. - De ez már régen volt.

Rone ivott egy korty bort. - Azért elég veszélyes itt lakni, nem?

Kimber elcsodálkozott. - Veszélyes?

- Hát persze. Őserdő, vadállatok, zsiványok és minden. Nem félsz néha egy kicsit, mert egyedül kell laknod itt? - Szerinted félnem kellene? - kérdezte Kimber, kissé félrehajtva a fejét.

- Hát. .. - A felföldi Brinre sandított. - Nem is tudom.

- Ezt figyeld! - állt föl Kimber.

Hosszú késpenge süvített el Rone füle mellett, átszállt a szobán, és mire a felföldi utánanézett, már bele is állt koppanva egy apró fekete körbe, amelyet a túlsó sarokban festettek az egyik rönkre. Kimber Boh fülig érő szájjal mosolygott.

- Állandóan gyakorolom. Tízévesen tanultam meg, hogyan kell kést dobni. Cogline tanított. De ugyanilyen jól bánok majdnem minden fegyverrel. Gyorsabban futok mindennél, ami a hátságban él, kivéve Susmust. Tudok gyalogolni alvás nélkül egész nap és egész éjszaka. - Leült. - Persze Susmus megvédene minden bajtól, úgyhogy nemigen van okom aggodalomra. - Elmosolyodott. - Különben Kandallókőnél nem fordulnak meg igazán veszedelmes lények. Cogline itt élt egész életében, ez a völgy az övé. Ezt mindenki tudja, és nem zaklatják. Még a pók-gnómok is elkerülik. - Egy pillanatra elnémult. - Hallottatok már a pók-gnóm okról?

A vendégek megrázták a fejüket. Kimber előrehajolt. - A földön és a fákon futkosnak, gacsosak és szőrösek, mint a pókok. Egyszer, körülbelül három éve, megpróbáltak betörni a völgybe. Többtucatnyian jöttek, hamuval feketére mázolva, prédára éhesen. Nem hasonlítanak más gnómokhoz, mert a földbe furkálják csapdáikat, mint a pókok. No szóval, jöttek volna Kandallókő ellen, szerintem el akarták foglalni. Nagyapa előre tudta, mert mindig megérzi, ha baj készül. Magával vitte Susmust, és lest vetettek a pók-gnómoknak a völgy északi végében, a nagy sziklánál. A gnómok azóta is szaladnak! Szélesen, jóízűen mosolygott. Brin és Rone feszélyezetten sandítottak egymásra. Még kevésbé tudták, hová tegyék ezt a lányt. - Honnan került ide a macska? - pillantott Rone a békésen szundító Susmusra. - Ekkora behemót létére hogy tud csak úgy eltünedezni? - Susmus lápi macska - magyarázta a lány. - Sok ilyen macska él a Belső - Anar ingoványaiban, még a Darklin-hátságtól és a Ravenshorntól is keletebbre. Susmus cica korában csámborgott el az Ódon-fenyérre. Onnan hozta haza Cogline. Csupa seb volt, mert összeverekedett valamivel. Kigyógyítottuk, ő pedig nálunk maradt. Megtanultam beszélni vele. - Brinre pillantott. - De nem úgy, mint te, nem dalban. Engem is meg tudnál tanítani rá, Brin?

Ő szelíden csóválta a fejét. - Kétlem, Kimber. A Kívánságdallal születik az ember. - Kívánságdal - ismételte a lány. - Milyen szép szó! Egy pillanatig csend volt. - Tehát hogy tünedezik el a macska? - ismételte Rone.

- Ó, nem tűnik el ő - nevetett Kimber Boh. - Az csak úgy látszik. Nem azért nem veszitek észre, mert nincs ott, hanem úgy tudja változtatni a színét, hogy beleolvadjon az erdőbe - a fák, a sziklák közé, a földbe, akármibe. Ezt olyan jól érti, hogy csak az találja meg, aki tudja, hogyan keresse.

De ezt is meg lehet tanulni, csak elég hosszú ideig kell mellette élni. Persze, ha Susmus nem akarja, hogy megtalálják, akkor valószínűleg nem is fogják. Ez hozzátartozik a védekezéséhez. Így szokott játszani nagyapával. Eltűnik, és nem hajlandó mutatkozni, amíg nagyapa rekedtre nem kiabálta magát. Ami nem valami szép tőle, mert nagyapa szeme már nem olyan jó, mint volt.

- De gondolom, neked előjön.

- Mindig. Engem tekint a mamájának. Ápoltam és becéztem, mikor hazahoztuk. Mára annyira összeszoktunk, hogy valósággal egyek vagyunk. Sokszor mintha még azt is kitalálnánk, mit gondol a másik.

- Nekem veszélyesnek tűnik - mondta kereken Rone.

- Az is - helyeselt a lány. - Vadon fékezhetetlen lenne. De Susmus már nem vad. Egy kis része, egy mélyen eltemetett ösztön vagy emlék még lehet az, de ő már elfelejtette. - Felállt, és mindenkinek töltött még egy kis bort. - Tetszik a házunk?

- Nagyon - felelte Brin.

A lány boldogan mosolygott. - A legtöbb díszítést magam készítettem, az ezüst - és a kristályholmikat kivéve; azokat nagyapa hozta az utazásairól, vagy már korábban megvoltak, mielőtt idekerültem volna. De a többi az én kezem munkája. És a kerteket is én plántáltam: az összes virágot, bokrot, zöldséget és vadszőlőt. Szeretem a színeket és az édes illatokat.

Brin is elmosolyodott. Kimber Boh egyszerre volt gyerek és asszony: bizonyos szempontból nagyon fiatal, más szempontokból koraérett. Különös, de Jairra emlékeztette Brint. Ettől a gondolattól borzasztóan hiányozni kezdett az öccse.

Kimber Boh látta a vendége arcán átsuhanó árnyékot, és félreértette.

- Igazából nem is olyan veszélyes a Kandallókő! - nyugtatgatta az árnyasvölgyi lányt. - Neked annak tűnhet, mert nem ismered a vidéket annyira, mint én. De ne felejtsd el, hogy nekem ez az otthonom, itt nőttem fel. Nagyapa még kicsi koromban megtanított mindenre, amit tudnom kell, hogy megvédhessem magamat. Megtanultam, hogyan viselkedjek az itteni veszélyekkel szemben, megtanultam, hogyan kerüljem el őket. Azonkívül itt van nagyapa és Susmus. Nem kell aggódnod miattam, igazán nem kell!

- Látom én azt, Kimber - mosolygott Brin. - Látom, hogy nagyon életre való vagy.

Kimber Boh meglepő módon fülig pirult. Gyorsan felállt, és a fából faragott hintaszékhez sietett, amelynek karfájára Cogline dobta erdőjáró köpenyét.

- Ezt ki kell vinnem nagyapának. Hűvös van. Lenne kedvetek elkísérni? A felföldi és az árnyasvölgyi lány fölemelkedett. A zár kattanására Susmus föltápászkodott, és nesztelenül követte őket.

Egy percre megálltak a kis ház tornácán, hogy elgyönyörködjenek az est már-már misztikusan békés csendéletében. A sötét erdő illata édesen úszott a hűvös, kissé nyirkos levegőben. Kápráztatóan fehér holdfény fürdette a pázsitot, a virágágyakat, a szépen nyírott sövényeket és a bokrokat. Nedvesen csillogott minden fűszál, virágszirom, parányi levél a mély smaragdzöldön dérként derengett az őszi estharmat. Fekete óriások ágaskodtak a csillagos háttér előtt: az erdő időtlen, hatalmas fái, beledermedve az éjszaka csendjébe. Aludni tért a szürkületi enyhe fuvallat, megnyugtató, vigasztaló zsongássá tompult az erdei lények kiáltozása.

- Nagyapa a fűzfánál lesz - törte meg a varázst Kimber Boh lágy hangja.

Lementek a tornácról az ösvényre, amely a ház mögé vezetett. Némán követték a lányt, csupán csizmájuk csikorgott halkan a kopott kövön. Valami átcikázott az avaron, és eltűnt az erdő sötét függönye mögött. Madár kiáltott, rikoltása hosszan visszhangzott a mozdulatlan csendben.

A három fiatal befordult a ház sarkán, fenyőcsoportok, élősövények közé. Óriási szomorúfűz rajzolódott ki az erdő szélén a sötétségből. Földet seprő, sűrű vesszőkkel függönyözte el magát az éjszakától, vaskos, bütykös, rücskös törzse fázósan burkolózott fekete árnyékokba. Az ágak kupolája alatt pipa parázslott sötétpirosan; foszladozó, vékony füstbodrok szálltak az égre.

Ahogy átbújtak a fűzfaágak alatt, rögtön meglátták Cogline csontsovány alakját. Az ősöreg fa tövébe állított két pad egyikén gubbasztott, ráncos arcát a sötét erdő felé fordítva. Kimber Boh odament hozzá, és a vállára terítette a köpenyt.

- Meg fogsz fázni, nagyapó! - pirongatta szelíden.

Cogline elfintorodott. - Az ember már egy pipára se jöhet ki anélkül, hogy ne lebzselnél körülötte, mint egy kotlós! - Azért összehúzta magán a köpenyt, miközben Brinre és Rone-ra sandított. - Arra a kettőre meg végképp nincs szükségem! Se arra a mihaszna macskára! Mert gondolom, őt is idehoztad!

Brin körülnézett, hogy hol van Susmus. Meglepetten látta, hogy a macska ismét eltűnt. Egy perce még mögötte állt.

Kimber Boh a nagyapja mellé telepedett.

- Legalább próbálj már meg összebarátkozni Brinnel és Rone-nal! - kérte halkan.

- Minek? - förmedt rá a vénember. - Nekem nincs szükségem barátokra! Csak a baj van a barátokkal, mindig azt akarják, hogy tegyenek meg valamit nekik, mindig elvárnak mindenféle szívességet! Volt már nekem elég barátom, kislány! Az a te bajod, hogy nem ismered eléggé az életet.

Kimber bocsánatkérő pillantást vetett vendégeire, és az üres pad felé biccentett. Az árnyasvölgyi lány és a felföldi némán leült. Kimber Boh visszafordult a vénemberhez. - Nem szabad ilyennek lenni. Nem szabad ilyen önzőn viselkedni.

- Én öregember vagyok, tehát azt teszek, amit akarok! - motyogta Cogline zsémbesen. - Amikor én beszéltem ilyeneket, azt mondtad, elkényeztetett vagyok, és beküldtél a szobámba. Elfelejtetted?

- Az más volt!

- Én is beküldjelek a szobádba? - érdeklődött a lány, kézen fogva Cogline-t. Úgy beszélt a vénséges emberhez, mint anya a gyerekéhez. - Vagy talán jobban szeretnéd, ha a továbbiakban Susmussal és velem sem kellene veszkődnöd, hiszen mi is a barátaid vagyunk, te pedig, úgy veszem észre, nem akarsz barátokat?

Cogline olyan erélyesen harapott rá a pipájára, mintha ketté akarná törni a szárat. Morcosan összehúzta magát a köpeny alatt, és nem volt hajlandó válaszolni. Brin gyors pillantást vetett Rone-ra, aki felvonta a szemöldökét. Nyilvánvaló, hogy kora ellenére Kimber Boh a megtartó ereje ennek a különös kis családnak.

A lány előrehajolt, és puhán megcsókolta nagyapja arcát. - Tudom ám, hogy magad sem hiszed, amit mondasz. Tudom ám, hogy szelíd, kedves, jószívű ember vagy, és én nagyon szeretlek. - Átölelte a cingár alakot, és magához szorította. És ekkor csoda történt: Cogline is fölemelte tétován a karját, és visszaölelte Kimbert.

- De akkor is kérniük kellett volna, mielőtt idejöttek! - motyogta, nagyjából az árnyasvölgyi lány és a felföldi irányába bökdösve. - Mert bánthattam volna ám őket, ugye tudod!

- Igen, nagyapa, tudom - felelte Kimber Boh. - De mivel most már itt vannak, és ilyen hosszú utat tettek meg, csak hogy veled találkozzanak, szerintem ki kellene derítened, milyen céllal jöttek, és nincs-e valami, amiben segítségükre lehetnél.

Brin és Rone összenézett. Cogline motyogva és a fejét csóválva kibontakozott unokája karjaiból. Bolyhos haja úgy libegett a holdfényben, mint a selyemcérna.

- Nyavalyás macska, most meg hová lett! Susmus! Gyere már elő, utálatos állat, nem ücsörgök itt...

- Nagyapa! - szakította félbe Kimber Boh erélyesen. A vénember meghökkenten elhallgatott. A lány a jövevények felé intett. - A barátaink, nagyapa! Akkor megkérdezed őket? A vénség arcán elmélyültek a redők. - Na jó! - pöfögött mérgesen. - Szóval miért jöttetek?

- Szükségünk van valakire, aki utat mutat a tartományon át - vágta rá Brin. Alig merte hinni, hogy végre felajánlják neki a segítséget, amelyre olyan kétségbeejtően szüksége van. - Nekünk azt mondták, hogy Cogline az egyetlen, aki ismerhet ilyen utat.

- Csakhogy Cogline már nincsen! - fortyant föl a vénség, ám Kimber tüstént lehiggasztotta egy figyelmeztető pillantással. - Na jó. Milyen tartományon akartok átutazni?

SHANNARA

- Az Anar közepén - magyarázta Brin. - A Darklin-hátságon, a vele határos fenyéren, egészen a Ravenshornig. - Egy pillanatra elnémult. - Be a Maelmordba.

- De ott járkálók vannak! - kiáltotta Kimber Boh. - Mi okból mennétek abba a fekete kútba? - firtatta az aggastyán. Brin habozott. Már látta, mire megy ki a kérdezősködés. - Hogy elpusztítsuk a járkálókat. - Elpusztítani a járkálókat? - hápogta Cogline. - És mivel, leányzó?

- A Kívánságdallal, a mágiával, ami...

- A Kívánságdallal? Azzal a danával? Azt akarod használni? - Felpattant, vadul hadonászva csontsovány karjaival. - És ti még engem néztek bolondnak? Ki innen! Kifelé a házamból! Kifelé, kifelé!

Kimber Boh felállt, kíméletesen leültette a vénembert a padra, beszélt, duruzsolt a tajtékzó Cogline-nak, akit csak néhány perc után sikerült megnyugtatnia. Összehúzta nagyapján az erdőjáró köpenyt, majd visszafordult vendégeihez.

- Brin Ohmsford - szólt szigorúan -, a Maelmord nem neked való hely. Oda még én se megyek be.

Brin majdnem elmosolyodott ezen a tiltáson. - Csakhogy nekem nincs választásom, Kimber - magyarázta gyengéden. - Mennem kell.

- Nekem pedig vele kell mennem - fűzte hozzá Rone kelletlenül. - Mármint ha ráleltem a kardra. Előbb a kardot kell megtalálnom.

Kimber előbb egyikükre nézett, aztán a másikukra, végül megcsóválta a fejét. - Nem értem. Miféle kardot? Miért kell a Maelmordba mennetek? Miért nektek kell elpusztítanotok a járkálókat?

Brin újból tétovázott. Mennyit árulhat el a küldetésből, amely erre a földre hozta? Mennyit mondhat el a reá bízott igazságból? De ahogy belenézett Kimber Boh szemébe, váratlanul elveszítette értelmét a féltő elővigyázat, amellyel titkait őrizte. Allanon meghalt, örökre eltűnt Négyföldről. A varázslat, amelyet Rone-nak ajándékozott Brin védelmére, elveszett. Egyedül van, fáradt és fél, akármilyen könyörtelen akaraterővel hajszolja is magát ezen a lehetetlen úton; ha át akarja vészelni, ami reá vár, azt a segítséget kell elfogadnia és ott, ahol és amit talál. Az igazság elhallgatása és az ügyes csalás lehetett életmód Allanon számára,, akinek ez a jelleméből fakadt, de Brin Ohmsfordnak nem lehet az.

Így hát elmesélt a lánynak és a vénembernek mindent, amit hallott, és ami történt vele azóta, hogy Allanon sok-sok nappal ezelőtt beállított Arnyasvölgy falujába. Semmit sem hallgatott el, kivéve azt, amit még Rone elől is titkolt, azokat a dermesztő gyanúkat és rút sejtéseket a Kívánságdal sötét és kifürkészhetetlen hatalmáról. Sokáig tartott, amíg elmondta, de a vénember egyszer sem szólt közbe, és a lány is csendes ámulattal hallgatta.

Miután Brin befejezte elbeszélését, Rone-hoz fordult, hogy lássa, nem felejtette ki valamit, ám a felföldi némán megrázta a fejét.

- Most már megértitek, hogy mennem kell - ismételte utoljára, várakozón jártatva tekintetét ide-oda a vénség és a lány között.

- Elf mágia van benned, hm? - dünnyögte Cogline, és metszőn nézett rá. - Druida ízt érzek minden tetteden. Magamnak is jutott b.előle egy csipet, úgy bizony - egy morzsa a sötét tudományból. Jutott bizony.

Kimber gyöngéden megfogta a karját. - Nagyapa, tudunk segíteni nekik, hogy megtalálják az útjukat keletre?

- Keletre? Ismerem töviről - hegyire az egész keleti földet. Kandallókövet, a Darklin-hátságot, az Ódon-fenyért - egészen a Ravenshornig, egészen a Maelmordig. - Tűnődve csóválta bolyhos fejét. - Megőriztem azt a morzsát, meg bizony. Járkálók itt nem zavarnak; nem jönnek le a völgybe. Kint viszont oda mennek, ahová akarnak. Az az ő birodalmuk.

- Nagyapa, figyelj már ide! - bökte gyengéden oldalba Kimber. - Segítenünk kell a barátainkon, neked, Susmusnak és nekem!

Cogline szótlanul bámulta egy darabig, majd égnek lökte a karját. - Időpocsékolás! - közölte. - Nevetséges időpocsékolás! - Csontos ujjával megérintette Kimber orrának hegyét. - Ennél azért okosabban kellene gondolkoznod, kislány! Arra tanítottalak, hogy okosan gondolkodj! Tételezzük fel, segítünk; tételezzük fel, átjuttatjuk ezt a kettőt a Darklin-hátságon, az Ódon-fenyéren, be a Ravenshornba, egyenesen a fekete lyukhoz. Tételezzük fel! No és aztán? Ezt mondd meg nekem! Mi lesz aztán?

- Az elég is lesz... - kezdte volna mondani Brin.

- Elég? - fojtotta bele a szót Cogline. - Korántsem, leányzó! Szirtfal mered ott előtted az égnek, ezer és ezer öl magasan! Csupasz kő mérföldszám! Mindenütt gnómok! Aztán mi történik? Aztán mihez kezdesz? - Ujját tőrként szegezte Brinre. - Oda nincs út, leányzó! Nincs út! Ekkora utat akkor tehetsz csak meg, ha tudod, miként juss be!

- Hát majd találunk utat - közölte Brin sziklaszilárdan.

- Hö! - fintorgott a vénember. - Szempillantás alatt elkapnának a járkálók! Félúton meglátnának, ahogy mászod a hegyet - ha ugyan lenne hol másznod! Vagy talán láthatatlanná tud tenni a varázslat? Meg tudja tenni?

Brin összeharapta a fogát. - Találunk utat - ismételte.

- Vagy nem - szólt közbe Rone váratlanul. - Nekem nem tetszik ez, Brin. Az öreg ismeri a vidéket, és ha ő azt mondja, hogy az egész egy nyílt terep, akkor ezt figyelembe kell vennünk, mielőtt rohamoznánk. - Úgy pillantott Cogline-ra, mintha arról akarna meggyőződni, hogy a vénség tudja is, miről beszél. - Különben is tartsunk rendet. Mielőtt nekivágnánk Keletföldnek, vissza kell szereznünk a kardot. Az az egyetlen igazi védelmünk a járkálók ellen.

- A járkálók ellen nincs védelem! - förmedt rá Cogline.

Brin mereven nézte egy percig a felföldit, aztán mély lélegzetet vett.

- Rone-mondta gyengéden -, a kardot el kell felejtenünk. Eltűnt, és nem áll módunkban kideríteni, hová lett. Allanon azt mondta, hogy a penge ismét meg fogja találni az útját az emberi kezekhez, de azt nem árulta el, kinek a kezéhez, és azt se, hogy mikor. Nem tehetjük... - Egy lépést sem teszünk, amíg nincs kard, amely védjen! - vágott közbe Rone, és fölemelte az állát.

Hosszú csend támadt.

- Pedig nincs választásunk - szólalt meg Brin. - Nekem legalábbis nincs.

- Akkor menjetek isten hírével! - legyintett Cogline. - Menjetek, bennünket pedig hagyjatok békén, ezekkel a buta terveitekkel, hogy lemásztok a verembe, és elpusztítjátok a járkálókat! Buta, buta tervek! Menjetek a házunkból, hess, hess, ti szamár... Susmus, hol vagy már megint, te cudar... Mutasd meg magad, különben... Juuuuuj!

Fölvisított, mert a válla fölött bukkant elő a sötétségből a nagy macskafej; Susmus hunyorgott fénylő szemével, és hozzányomta hideg orrát a vénember csupasz karjához. Cogline ráhúzott a macskára, mert dühös volt, amiért így hagyta magát meglepni, majd átbújt a fűzfa ágai alatt és faképnél hagyta őket, egyfolytában szentségelve. Susmus utána bámult, aztán megkerülte a padot, és elhevert Kimber lábánál.

- Azt hiszem, nagyapát rá lehet venni, hogy megmutassa a keleti utat, legalább a Ravenshornig - töprengett fennhangon a lány. - De hogy azután mit tesztek...

- Várj már egy percet, csak egy percet! Gondolkodjunk ezen egy kicsit! - emelte föl a kezét Rone. - Tudom - fordult Brinhez -, hogy teljesíteni akarod a küldetést, amelyet Allanon rád ruházott. Belátom, hogy ezt kell tenned, és megyek veled, míg véget nem ér az út. De a kardot vissza kell szereznünk, Brin! Nem érted? Muszáj! Nincs más fegyverünk a Mordrémek ellen! - Vonásai megkeményedtek a dühös keserűségről. - A macska rúgja meg, hát hogyan védelmezzelek a kard nélkül?

Ekkor Brin elbizonytalanodott, mert eszébe jutott a Kívánságdal hatalma, és az, hogy mit művelt ez a hatalom a Varjútanyán a Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra táborozó emberekkel. Rone nem tudja, és ő nem is akarja, hogy tudja, de a Kívánságdal sokkal inkább fegyver, olyannyira az, hogy gondolni sem szeret rá. Iszonyú, hogy ilyen erő benne üssön tanyát! Rone annyira meg van győződve róla, hogy vissza kell szereznie a Leah kardjában rejlő hatalmat! Azonban Brin érezte, hogy a Kívánságdalhoz és a Tündérkövekhez hasonlóan Leah kardjának mágiája is egyszerre fény és árnyék, amely nemcsak segíthet, de árthat is használójának.

Rone-ra nézett, és látta a szürke szempárban a szerelem mellett a feltétlen meggyőződést, hogy nem segíthet az Allanontól kapott mágia nélkül. Mindenre elszánt a tekintete, pedig nem is tudja, mit akar!

- Semmiképpen sem szerezhetjük vissza a kardot, Rone - mondta halkan.

Szótlanul néztek farkasszemet, miközben ültek szorosan egymás mellen a fapadon, az ősöreg fűz sötét árnyékában. Hagyd azt a kardot, imádkozott Brin szavak nélkül. Hagyd azt a kardot! Cogline visszacsoszogott hozzájuk, még mindig Susmusra morogva. Bizalmatlanul lekuporodott az egyik pad végére, és a pipájával kezdett matatni.

- Talán mégis - törte meg váratlanul a csendet Kimber vékony hangocskája. Mindenki feléje fordult. - Megkérdezhetjük az Áltatót.

- Hö! - horkanton Cogline. - Annyi erővel egy gödörbe is kiabálhatnál!

Rone tüstént felütötte a fejét. - Mi az az Áltató?

- Egy avatár - felelte Kimber halkan. - Egy szellem, amely egy tóban él Kandallókőtől északra, ott, ahol szétválnak a magas hegygerincek. Nekem azt mondta, hogy ott lakon már az óvilág pusztulása előtt, a tündérek ideje óta. Óvilági mágikus ereje van, és látja a halandók elől elrejtett titkokat.

- Nekem is meg tudná mondani, hol keressem Leah kardját? - sürgette Rone nyugtalanul, rá se hederítve, hogy Brin figyelmeztetően megszorítja a karját.

- Háhá, no nézd csak! - kotkodácsolt vígan Cogline. - Azt hiszi, már meg is kapta a választ! Azt hiszi, rátalált az útra! Már várja is az Áltató, hogy egy csinos csomagocskában átnyújtsa neki a föld titkait! Annyi csak a bibi, hogy nem azonos az igazság a hazugsággal! Háháhá!

- Miről beszél? - kérdezte Rone haragosan. - Hogy érti ezt, hogy nem azonos az igazság a hazugsággal?

Kimber szigorúan végigmérte a nagyapját, majd visszafordult a felföldihez. - Úgy érti, hogy az avatár ritkán mond igazat. Sokat hazudik, vagy olyan találós kérdéseket ad fel, amelyekre senki sem tud válaszolni. Ezzel szórakozik; úgy kiforgatja a valót és a valótlant, hogy a hallgatója nem tudja, mit higgyen.

- De miért teszi ezt? - ámult Brin. Kimber vállat vont. - A szellemek ilyenek. Bujdosnak a volt és a lesz világa között, mert egyikben sincs igazán helyük.

Annyi fölénnyel mondta ezt, hogy az árnyasvölgyi lány további kérdezősködés nélkül tudomásul vette a véleményét. Egyébként Bremen szelleme ugyanígy viselkedett, legalábbis részben. Bár neki mintha lett volna fogalma a tisztességről, ami az Áltatóból nyilvánvalóan hiányzik; de Bremen árnya se árult el mindent, és nem beszélt egyértelműen a jövőről. A teljes igazságot sohasem lehet elmondani. A jövő soha sincs kőbe vésve, és a jóslatot mindig árnyalnia kell a lehetőségnek.

- Nagyapa nem szereti, ha az Áltatóval beszélek - magyarázta Kimber Boh a felföldinek. - Nem tetszik neki, hogy az avatár hazudik. Pedig néha szórakoztató, és ha rászánom magam, érdekeseket lehet játszani vele. - Szigorú arcot vágott. - Persze egész más a játék, ha arra próbálod rászorítani, hogy fontos dolgokban mondja meg az igazságot. Én sose firtatom az eljövendőt, és nem is hallgatok az Áltatóra, ha felajánlja, hogy jósol. A jövő időnként kegyetlen tud lenni.

Rone a földet bámulta, majd fölpillantott a lányra. - Mit gondolsz, rá lehetne kényszeríteni, hogy elárulja, mi történt a kardommal?

Kimber felvonta a szemöldökét. - Nem kényszerítheted.

Talán rábeszélheted. Esetleg beugrathatod. - Brinhez fordult. - De én nemcsak a kard megtalálására gondoltam, hanem az útéra is, amely a Ravenshornba és a Maelmordhoz vezet. Ha van út, amelyen a járkálók nem vehetik észre közeledésedet, az Áltató bizonyosan tud róla.

Hosszú, feszült csend támadt. Brin Ohmsford esze villámgyorsan járt. Egy út a Maelmordhoz, amelyen nem látják meg őket a Rémek - ez az a kulcs, ami neki kell, hogy eljusson a Sötét Mágia Könyvéhez! Jobban szerette volna, ha Leah mágikus kardja örökre elvész - de ha úgysem lesz szükség a használatára, tulajdonképpen meg is találhatják.

Rone-ra pillantott, és látta a fiatalember szemében a könyörtelen elszántságot. Rone már döntött.

- Meg kell próbálunk, Brin - szólt halkan.

Cogline fülig érő, gúnyos vigyorra húzta a száját. - Hát akkor hegyibe, délföldi, próbáld meg!

Brin tétovázott. Az úrnője lábánál összegömbölyödött Susmus fölemelte hatalmas szürke-fekete fejét, és érdeklődve hunyorgott. Brin mélyen belenézett a macska kék findzsaszemébe. Mennyire a torkán lehet a kés, ha egy erdei lánytól, egy félnótás aggastyántól és egy eltűnős macskától vár segítséget...

De hát Allanon elment...

- Beszélsz a nevünkben az Áltatóval? - kérdezte Kimbertől.

A lány édesen mosolygott. - Ó, Brin, épp most gondoltam rá, hogy talán jobb lenne, ha te beszélnél az Áltatóval. Cogline most kezdett csak kotkodácsolni amúgy istenigazából.

XXXII.

MÉG REGGEL is kotkodácsolt, amikor a különös kis társaság elindult az Áltatóhoz. Vígan motyogva szökdécselt az avarban, cseppet sem érdekelte az úti cél, bezárkózott három kerékre járó belső világának árnyékai közé.Ama szúrós öreg szem ravasz pillantása gyakran megállapodott Brin gondterhelt arcán, és ilyenkor titkolózva, álnokul kuncogott. - Próbáld csak meg, délföldi lány - meg is kell próbálnod, úgy bizony! Háhá! Szólj csak az Áltatóval, és kérdezd, amit tudni akarsz! Kérdezd csak a van és a lesz titkairól! Ezerszer ezer éve nézi már az Áltató, miket csinál magával az ember, nézi olyan szemmel, amilyen nincs senki másnak! Kérdezz, délföldi lány! Érintsd meg a kósza lelket és tanulj! Utána kotkodácsolni kezdett, és ismét elszökdécselt. Kimber Beh időnként megdorgálta egy-egy csípős vagy helytelenítő szóval, rosszalló nézéssel. Restelkedett a vénember bolondos viselkedése miatt. Am Cogline-ról lepergett minden; kitartóan csipkelődött és ingerkedett tovább. Vasszürke, párás őszi nap volt. Az eget a Wolfsktaag nyugati sötét sáncától a keleti erdők fakuló koronájáig elborították a fellegek. Hűvös szellő fújt északról, port és levéltörmeléket pörgetve, ami szúrta az arcot és a szemet. Az erdő nyűttnek, kopottnak látszott; szürkeségében már a tél üzent. A kis társaság észak felé indult Kandallókőtől. Kimber Beh halad az élen, komolyan és eltökélten, sarkában Brinnel és Rone-nal, a vén Cogline meg körültáncolta őket. Susmus valahol messze előttük járt a sötét sűrűben. Elhagyták a völgynek nevet adó, toronymagas szikla árnyékát; a védett horhos széles, jól járható tisztásait fölváltotta az ősvadon, ahol földre hullott száraz ágak és bozontos cserjék fojtogató gubancából nőtt ki a helyszűkétől eltorzult fák szövevénye. Dél felé kullogássá lassult a járás, Cogline se csapongon már, mert a vadon nem hagyott helyet hozzá. Libasorban araszoltak előre, csupán Susmus csatangolt továbbra is, nesztelenül, ruganyosan cikázva a fák között.

Délben még rögösebb lett az út. A messzeségben sötét szirtvonulatok éle emelkedett ki az erdőből. Görgetegkövek és vízmosások tördelték a terepet, és most már nagyon sokat kellett kapaszkodniuk. A szirtek akadályozták a szél mozgását, az erdőnek áporodott rothadásszaga lett.

Fölmásztak egy hosszú, mély vízmosásból, és megálltak egy völgy peremén. Két meredek hegygerinc zárta közre, amelyek addig kanyarogtak észak felé, míg el nem tűntek a ködfalban.

- Ott! - mutatott le Kimber a völgybe. Sűrű fenyves állt körül egy tavat, amelynek vizét alig lehetett látni a szélben örvénylő és hullámzó ködtől.

- Az Áltató! - kotkodácsolt Cogline, és könnyedén megcirógatta Brin karját.

Áthatoltak a völgy hepehupás lejtőjét fojtogató fenyőfák útvesztőjén, kitartó kanyargással igyekezve a mélybe, ahol a köd lusta habokat vetett a kis tavon. Ide mintha nem ért volna le a szél; mozdulatlanul állt a levegő, és az erdő elcsendesedett. Susmusnak végképp nyoma veszett. Zúzalék és fenyőtű csikorgott-ropogott csizmájuk bőrtalpa alatt. Bár még csak dél volt, a felhők és a köd olyan tökéletesen eltakarták a fényt, hogy idelent esteledni látszott. Brin, miközben Kimber Boh karcsú alakját követte, állandóan az erdő csendjére fülelt, meg az árnyékokat fürkészte az élet valaminő jele után, és egyre kínosabban érezte magát a füleléstől és a figyelésről, mert valóban volt valami itt - valami rejtőzködő aljasság. Érezte, ahogy várakozva meglapul.

Köd ereszkedett rájuk, de ők csak mentek tovább. Mikor úgy érezték, végképp beszippantja őket a homály, váratlanul kiléptek egy apró tisztásra, amelyen ódon padok fogtak körül egy tűzgödröt. Az elszenesedett hasábokat és a hamut feketére festette a ködszitálás.

A tisztás túloldaláról kátyús ösvény vezetett tovább a ködbe.

- Innen egyedül kell menned - fordult Kimber Boh az árnyasvölgyi lányhoz. - Menj az ösvényen, amíg a parthoz érsz. Az Áltató majd kijön eléd.

- És titkokat sugdos a füledbe! - horkantotta a közelben kuporgó Cogline.

- Nagyapa! - korholta Kimber.

- Igazság és hazugság, de melyik melyik? - kotkodácsolta Cogline, majd tovaszökdécselt a fenyves irányába.

- Ne engedd, hogy nagyapa megijesszen - kérte Kimber. Kópé arcocskája elkomolyodott az aggodalomtól, látva Brin űzött tekintetét. - Az Áltató nem bánthat. Az csak egy bolygó lélek.

- Talán el kellene kísérnie valakinek - javasolta Rone Leah, ám Kimber azonnal megrázta a fejét.

- Az Áltató egyszerre csak egy embernek beszél, többnek soha. Meg se jelenik nekik. - Bátorítóan mosolygott. - Brinnek egyedül kell mennie.

Brin bólintott. - Akkor ez a kérdés eldőlt.

- Emlékezz a figyelmeztetésemre! - intette Kimber. - Ne higgy el mindent, amit mond, mert megtűzdeli álnoksággal és hamissággal.

- De honnan fogom tudni, hogy mi igaz, és mi hazugság? - kérdezte az árnyasvölgyi lány.

Kimber újra megcsóválta a fejét. - Ezt magadnak kell eldöntened. Az Áltató tréfát fog űzni veled. Megjelenik, és azt mondja, amit kedve tart. Csúfolni fog. Ez a szokása. Játszik. De még kiderülhet, hogy különb játékos vagy nála. - Megérintette Brin karját. - Ezért gondoltam arra, hogy inkább te beszélj vele, és ne én. Neked van mágiád. Használd, ha tudod. Talán kimódolhatod, hogy a Kívánságdal segítsen rajtad.

Cogline akkorát hahotázott, hogy visszhangzott a tisztás. Brin elengedte a füle mellett. Összehúzta magán erdőjáró köpenyét, és bólintott. - Talán. Meg fogom próbálni.

Kimber elmosolyodott, szeplős arca jókedvű ráncokba szaladt. Hirtelen átölelte az árnyasvölgyi lányt.

- Járj szerencsével, Brin!

Ő először meglepődött, ám aztán viszonozta az ölelést, és megsimogatta Kimber hosszú, sötét haját. Rone félszegen odakullogott. Lehajolt, megcsókolta Brint.

- Vigyázz magadra.

A lány megnyugtatóan mosolygott. Még szorosabban magára tekerte köpenyét, megfordult, és bement a fák közé.

Olyan sűrű homály és köd borult rá, hogy tizenkét méter után utat tévesztett a fenyvesben. Annyira hirtelen történt, hogy javában ment, mire észbe kapott, hogy nem lát semmit. Habozott, hunyorogva fürkészte a borongást, várta, hogy alkalmazkodjék a szeme, bár nem táplált túlzott reményeket. A levegő ismét lehűlt, a tóról felszálló köd nyálkásan, dermesztően hatolt át a lány ruháján. Néhány hosszú, gyötrelmes perc után fölfedezte, hogy homályosan látja a legközelebbi fenyőfák alakját, melyek, mint nyurga kísértetek, hol előtűnnek, hol belemosódnak a kavargó párába. Eldöntötte, hogy ennél jobban úgyse láthat, leküzdötte szorongó bizonytalanságát, és óvatosan elindult, kinyújtott kézzel tapogatózva, inkább érezte, mintsem látta az ösvényt, amely a fák között kanyargott a tó felé.

Hirtelen megritkult, majd el is tűnt a fenyves és a pára. Brin keskeny, sziklás parton állt, amelyről a tó szürke, zavaros vizére látott. Üresség ásított a borongásban, a ködfelhők falként szökkentek a magasba, körülvették a lányt.

Borzongás futott végig rajta, megmerevedett a félelemtől. Riadtan nézett körül. Mi volt ez? Olyan bosszúszomjas düh lobbant benne, amely keserű volt, mint az epe, és kemény, mint a vas. Tüze felperzselte a vacogást, eltöltötte Brint ádáz céltudatossággal, félresöpörte az elnyeléssel fenyegető rémületet. Ahogy állt magányosan a tavacska partján, egyedül az álnok ködben, olyan erő ágaskodását érezte magában, amely, neki legalábbis úgy tűnt, képes lenne elpusztítani mindent, ami kezet merészel emelni Brin Ohmsfordra.

Hirtelen mocorgás támadt a ködben. Tüstént eltűnt a hatalom különös érzése, tolvajként iszkolva menekült a lélek mélyére. A lány nem értette, mi történt vele ezekben a kurta pillanatokban, és most már nem volt idő gondolkozni rajta, mert mozgott valami a ködben. Összeállt és formába rendeződött egy árnyék, a szürkeségből szíva magába a sötétséget. Amikor alakot öltött, közeledni kezdett a víz hátán.

A leples kísértet a légáramlatokon gördülve, némán siklott a part és a várakozó lány felé. Csuklyás palást borult rá, ugyanolyan anyagtalan, mint a pára, amelyből kikelt emberforma, de arcnélküli alakja.

A szellem megállt. Brintől kétölnyire lebegett a víz fölött. Karjait lazán összefonta, alakja örvénylő szürke ködcsápokat nyújtogatott. Lustán fölemelte a fejét. A csuklya alatt két piros fényszikra lobbant.

- Nézz rám, völgy leánya! - súgta. A hangja olyan volt, mint mikor a gőz kiszabadul a nyomás alól. - Nézz az Áltatóra!

A csuklyás fej magasabbra emelkedett, az arcról lehullott az árnyékok lárvája. Brin hűdötten bámulta. Nem hitt a szemének.

Az Áltató az ő arcát viselte.

DUN FEE ARANBAN JAIR fölrezzent az áporodott cellában. A fény a szellőzőnyílásból szürke, vékony pengét döfött a sziklafalú üreg homályába. Ismét nappal van, gondolta a fiú. Reménytelenül tűnődött, hogy mennyi idő telt is el azóta, amióta idehozták? Neki heteknek tűnt. Aztán belátta, hogy még csak két napja van itt. Azóta se látott élőlényt a Mwellreten és a hallgatag gnóm fogláron kívül.

Óvatosan felült a pállott szalmacsomón. Kezén-lábán láncokat hordott, amelyeket a sziklafalba foglalt vasgyűrűkhöz erősítenek. Fogsága második napján verte vasra a börtönőr, Stythys parancsára. Ha fészkelődött, láncai hangosan csörömpöltek a süket csendben. A csörgés kihallatszott a vaspántos ajtón a folyosóra. Jair, akinek a hosszú alvás sem hozott felüdülést, sokáig figyelte az elhaló visszhangot. Hegyezte a fülét, hátha válaszol valami a csörgésre. Semmi. Senki sem jár kint, senki sem siet segíteni.

Szeméből kicsordultak a könnyek, végigfutottak az arcán, nedves foltot hagytak koszos ujjasának elején. Mégis, mit képzelt? Hogy jön valaki, és segít elszökni ebből a sötét kóterből? Nincs senki, aki segítene. Ez a bizonyosság annyira fájt, hogy meg kellett ráznia a fejét. A culhaveni csapatnak vége - eltűntek, meghaltak, szétszóródtak. Még Settengő is. Gorombán kidörgölte a szeméből a könnyeket. Azért sem esik kétségbe. Az sem érdekes, ha nem jön senki. Esküvel fogadja, hogy sohasem adja oda a Mwellretnek, amit a gyík akar, és talál valamilyen utat, hogy elszökhessen!

Ébredés utáni szokásához híven végigfeszegette béklyóinak pántjait és peckeit, hátha meglazíthatja és lerázhatja őket. Sokáig csavargatta és forgatta a vasakat, reménykedve kémlelve illeszkedéseiket a félsötétben. De végül most is feladta, mint mindig, hiszen mit ér a hús és a vér a kovácsoltvas ellenében? Csak a börtönőr kulcsa tehetné szabaddá.

Szabaddá. Kimondta magában a szót. Ki kell szabadulnia. Kell.

Azután Brinre gondolt, és ettől a gondolattól az jutott eszébe, amikor utoljára látta a kristály tükrében. Milyen szomorú és furcsa volt az a rövid pillanat, amelyben a nővére magányosan ült a kis tábortűznél, és reménytelen, elgyötört volt az arca, miközben a sötét erdőt bámulta. Mi történhetett, ami ilyen boldogtalanná tette?

Keze tétován közeledett az apró dudorhoz, ami a kristályt jelentette az ujjasa alatt. Stythys egyelőre nem bukkant rá, sem az Ezüstpor tasakjára, mert a fiú gondosan eldugta őket, ha a gyík a közelben volt. Márpedig ez fölöttébb gyakran megtörtént; amikor a völgylakó a legkevésbé várta, akkor osont elő nesztelenül a sötétségből, mint egy ocsmány fantom, hogy hízelegjen és édelegjen, ígérgessen és fenyegessen: add ide, amit kérek, és szabad leszel... mondd el, amit tudni akarok!

Jair arca megkeményedett. Még hogy ő segítsen ennek a szörnyetegnek? Soha!

Kiemelte ujjasa alól az ezüstláncon függő kristálygolyót. Gyengéden fogta a tenyere öblében. Ez volt egyetlen kapcsolata a külvilággal, az egyetlen eszköz, amellyel megtudhatta, mi van Brinnel. Merően nézte a kristályt. Használni fogja még egyszer. Elővigyázatosnak kell lennie, de hát csak egyetlen pillanatra van szüksége. Fölidézi a képet, és nyomban elhessenti. A szörny sohasem tudja meg.

Tudnia kell, mi történt Brinnel!

Énekelni kezdett a tenyerében tartott kőnek, halkan, fojtottan idézte az alvó erőt, benyúlt a kristály sötét rácsai közé. A mélyből lassan emelkedett a fehér fényáradat, amely fölragyogtatta a szörnyű sötétséget, és mosolyt csalt a fiú arcára.

Brin!, kiáltotta halkan.

A kép életre kelt: nővére arca lebegett a fényben. Jair énekelt, lassan, kitartóan, és a kép kiélesedett. Brin egy tó partján állt. Arcán megdöbbenés váltotta föl a szomorúságot. Szobormereven bámult egy csuklyás palástba burkolt jelenést, amely a levegőben lengett a szürkén párolgó víz fölött. A kép lassan elfordult, úgy, hogy az éneklő Jair láthassa a jelenés arcát.

Az arc közeledett, a Kívánságdal elcsuklott és megtört.

Brin arca volt!

Sunyi csosszanás hallatszott a sötét cella túlsó végéből. Jair ereiben megfagyott a vér. Ahogy mozdulatlanná dermedt, a különös látomás is megfakult. Megragadta a kristályt, kétségbeesetten kapkodva gyűrte be rongyos ujjasa alá, bár tudta, hogy úgyis késő.

- Látod, kissz barátom, mégissz találtál rá módot, hogy sszegíthesssz rajtam! - sziszegte az ismerős, hideg hüllőhang.

Stythys, a gyík, belépett a cella ajtaján.

EGY VÉGTELEN PERCIG halálos csönd volt az Áltató partján, csupán a szürke hullámfodrok nyaldosták halkan locsogva a köveket. A szellem és az árnyasvölgyi lány úgy néztek farkasszemet a ködös homályban, mint egy másik világból és időből megidézett, néma fantomok.

- Nézz rám! - parancsolta a szellem.

A lánynak a pillája sem rebbent. Az Áltató az ő arcát viselte, ugyanolyan nyúzott volt, ugyanolyan elgyötört, csak az ő sötét szeme helyén parázslott két skarlát fényszilánk. A saját mosolya gúnyolta alattomosan a szellem ajkáról. Az Áltató fojtottan, gonoszul nevetett.

- Ismersz engem? - súgta. - Mondd ki a nevemet! Brin nagyot nyelt, mert kiszáradt a torka. - Te vagy az Áltató.

A nevetés hahotává dagadt. - Én te vagyok, Völgy népének Brinje, Ohmsford és Shannara házának leánya! Én te vagyok! Én vagyok életed titka, szavaimban megtalálod sorsodat. Íme lássad, amit tudni akarsz!

Az Áltató sziszegését elnyelte a váratlanul fölkavarodó vizek zúgása. Apró szemű permet lövellt a párás levegőbe, majd alázuhogott a földlakó lányra. Hideg volt, mint a halál. Az Áltató skarlátszeme összeszűkült.

- Akarsz-e tudni, fénynek gyermeke, arról a sötétségről, amelynek a neve Ildatch? Brin szótlanul bólintott. Az Áltató üresen hahotázott, és közelebb siklott.

- Ami csak volt, ami csak van a sötét mágiában, mind e könyvből fakad! E könyvbe vagytok kötve, te és a tieid, szoros szálakkal! Fajok Háborúi, emberek háborúi, tündérdémonok, mind egy csokorban! Rímelő szavak egyazon hangon! Az ember a sötét mágiához járul, mert ha nem lehet övé a remélt hatalom, akkor keresi a halált! Beoson a könyvnek rejtekhelyére, húz a kísértés, hajt az éhség! Egyszer a halál elébe, egyszer az éjszaka vermébe! Mindannyiszor rátalálnak, belevesznek, lelkes lényből árnnyá lesznek! Hordozók és Rémek egyek, és a gonosz egy velük!

A hang elhalt. Brin agya lázas kattogással őrölte a hallottakat. Egyszer a halál elébe... a Koponya - hegybe. Egy a múlt és a jelen, a Koponyahordozó és a Mordrém. Erre céloz az Áltató. Ugyanabból a gonoszból születtek, egyazon forrásból fakadtak.

- A sötét mágia alkotta őket - szólt gyorsan. - Dédapám idejében a Boszorkánymestert és a Koponyahordozókat; most meg a Mordremeket. Így értened, ugye?

- Így-e? - sziszegett a hang halkan gúnyolódva. - Egy az egyben? Hol van most a Boszorkánymester, völgynek leánya? Ki ad hangot a mágiának, ki küldi a Mordrémeket?

Brin szótlanul bámulta a jelenést. Azt akarja mondani, hogy a Boszorkánymester visszatért? De nem, az nem lehet...

- Sötét az a hang, ha emberhez szól! - kántálta az Áltató. - Született mágiából, született doktrínából, szólhat írott szóban, szólhat... a dalban!

Brin elhűlt. - Én nem tartozom közéjük! - csattant fel. - Én nem használom a sötét mágiát!

- Senki sem használja, völgy leánya! - kacagott az Áltató. - A mágia használja őket. Ez a kulcs mindenhez, amit keresel. Ennyit kell tudnod.

Brin törte a fejét .. - Mondj még többet! - sürgette a szellemet.

- Többet? Miből többet? - A ködös alak sötéten borzongott. - Meséljek neked a szemekről? A szemekről, amelyek követnek, amelyek mindenütt megtalálnak? - A lány megdermedt. - A szeretet lát téged, ha az a szem keres, amely a kristálynak parancsol. Ám szintúgy lát a sötét végzés, ha világtalan szemen pattant pillát eredendő jogod. Látod? A te szemed nyitva van? Nem úgy a druidáé, amíg élt, korának fekete árnyéka. Nem látta meg az igazság legnagyobb részét, amit látnia kellett volna, ha ésszel él. Nem látta az igazságot szegény Allanon! Ő csak azt látta, hogy ismét eljő a Boszorkánymester, csak azt látta, hogy mi az - de azt már nem, hogy mi lehet! Szegény, félrevezetett Allanon! Még halni is oda ment, ahová a sötét mágia parancsolta, és úgy halt meg, mint egy bolond!

Brin szédült. - A járkálók! Tudták, hogy jönni fog, ugye?

Tudták, hogy átjön a Wolfsktaagon! Azért volt ott a Jachyra.

Hahota visszhangzott a párában. - Az igazság győzedelmeskedik! Hát majd egyszer, talán. Ne bízz az Áltató szavában! Mondjak még többet? Meséljek utazásodról a Maelmordba, Leah paprikajancsi hercegével, aki elveszítette a mágiáját? Jaj, de borzasztóan szeremé visszakapni azt a mágiát, de nagyon kell neki, ami el fogja pusztítani. Te is gyanítod, hogy elpusztítja, mi, völgy leánya? Kapja hát meg, teljesüljön kívánsága, osztozzon azok sorsában, akik ugyanezt kívánták, és belehaltak. Ő lesz az erős kar, amely hasonló végre juttat téged is. Azt is elmondjam netán, hogy te miként fogsz meghalni?

Brin barna arca megkeményedett. - Mondj, amit akarsz, szellem! Úgyis csak az igazat hallom meg!

- Igen? Én döntsem el, mi igaz, mi nem, holott amiről beszélünk, még csak ezután lészen? - ingerkedett fojtott hangon az Áltató. - Életed könyve nyitva áll előttem, bár néhány oldal még megírásra vár. A lapokat te fogod teleírni, és nem az én szavaimmal. Te vagy az utolsó a háromból, akik a mások árnyékában éltek, akik szabadulni akartak az árnyéktól, akik elszakadtak, aztán visszatértek ahhoz, ami volt. Ám a te árnyékod a legsötétebb a földön!

Brin elbizonytalanodott. Shea Ohmsford az első, az apja a második, ő a harmadik. Mind szabadulni akartak az elf Shannara - dinasztia örökségétől, amelyből származnak. De mit jelent az utolsó rész?

- Ó, halálod vár reád a járkálók földjén! - sziszegte halkan az Áltató. - A sötétség vermében, a mágia kebelén, amelyet szétzúzni akarsz, ott leled halálodat! Így van elrendelve, völgy leánya, mert termen testedben hordozod magvait!

Brin türelmetlenül legyintett. - Akkor mondd el, Áltató, hogyan jussak oda. Mutass a Maelmordba utat, amely eltakar a járkálók szemétől. Hadd haljak gyors halált, ha már ezt látod.

Az Áltató sötéten nevetett. - Okos lány! Rá akarsz venni, hogy máris áruljam el, amiért igazából jöttél? Tudom ám, mi hozott hozzám, elfek sarjadéka! Előlem nem rejthetsz el semmit, mert én éltem már akkor is, mikor ez még nem volt, és megélek mindent, ami eljövendő! Ezt teszem, mert így tartja kedvem, hogy megmaradjak e vén világban, s ne másikban keressek békességet. Játszadoztam a hús-vér halandókkal, kik ma már egyetlen társaim, s egynek sem sikerült áttörnie védő sáncaimon! Akarod tudni, mi az igazság abból, amit kérdesz, völgy leánya? Könyörögj érte!

Vad haragra gyúlt Brin az Áltató kérkedésétől, s lement a szürke vízig, ügyet sem vetve a pára intő szisszenésére.

- Figyelmeztettek, hogy ily játékot fogsz űzni velem! - mondta most már ő is fenyegető hangon. - Messziről jöttem, sokat szenvedtem, nincs ínyemre, hogy most te pimaszkodj velem! Ne űzz a végsőkig, szellem! Csak az igazat mondd! Miként érhetem el a Maelmord vermét anélkül, hogy a járkálók észrevennék jövetelemet?

Hosszú csend len. Az Áltató résnyire szűkült szeme vérvörös lángot vetett. - Találd meg magad az utat, Völgylakó Brin! - sziszegte végül.

Brinben elbődült a düh fenevadja, de ő puszta akaraterővel megfékezte. Szótlanul biccentett, majd hátralépett, leült a parton, és összevonta magán a köpenyét.

- Hiába vársz! - gúnyolta a szellem.

Brin nem mozdult. Összeszedte magát, mélyen beszívta a tó nyirkos levegőjét, maga köré gyűjtötte gondolatait. Az Áltató mozdulatlan lebegett a víz fölött, és nézte. Brin nem állt ellen a szemek vonzásának. Hosszú fekete haja úszott mögötte a levegőben, derűs békesség ült barna arcára. Még nem látja, mit fogok tenni! Mosolygott magában, és a gondolat, ahogy jön, el is illant szempillantás alatt.

Halkan énekelni kezdett. Édes, szelíd szavakkal telt meg a levegő a parton ülő lány körül. A Kívánságdal hirtelen kinyúlt, megragadta az Áltató ködös alakját, beszőtte, megkötözte mágiával. A szellem annyira meghökkent, hogy meg se mozdult, csak lógott a levegőben, miközben megszorult rajta a varázs pókhálója. Egy töredékpillanatra mintha megérezte volna, mi készül, mert palástja alatt sziszegett és zubogott a tó vize. Ám a Kívánságdal fürgén bepólyázta rabul esett alakját; gubót szőtt rá, mintha báb lenne.

Az árnyasvölgyi lány hangja felgyorsult, céltudatosabb lett. Lefoszlott az első dal leple, az anyaméhre emlékeztető, puha pólya, amely tudtán kívül kötötte meg az Áltatót. Foglyul esett, mint légy a pók hálójában, rabtartója kénye - kedvére. Ám az árnyasvölgyi lány sem karja, sem elméje erejét nem használta a lény ellen, mert látta, hogy úgysem lenne értelme. Az emlékeket hívta segítségül, annak emlékét, ami volt és elveszett, visszaszerezhetetlenül. Most még egyszer visszatért a Kívánságdal muzsikájával. Volt egy emberi kéz, meleg és gyöngéd fogású. Volt édes íz és illat, fény, szeretet, öröm, élet és halál. És jöttek még más dolgok is egy rég elveszített életből, amelyekre már alig emlékezett mostani alakjában az Áltató.

Kétségbeesett jajdulással próbált szabadulni a hajdani benyomásoktól. Párafelhőt kavarva vergődött és vonaglott, de nem menekülhetett a dal mágiájától, amely foglyul ejtette, köréje csavarodott, elárasztotta emlékekkel. Brin érezte, hogyan támadnak föl a szellemben az érzések, miként fakasztják könnyekre kihantolt emlékei. Énekelt és énekelt. Mikor a szellem mindenestül az övé volt, legyűrte önnön fájdalmát, és visszavette, amit adott.

- Ne! - vonította rémülten a fantom. - Add vissza őket, völgy leánya! Add vissza! - Mondd el, amit tudni akarok! - énekelte Brin, beleszőve a kérdések fonalát a dalba. - Mondd el!

Ijesztő hirtelenséggel kezdtek zuhogni a szavak az Áltatóból, mintha az elfelejtett lelket szaggató kín sodorná őket. - Szürkevég hidalja át a Maelmord partjait, ott, ahol belehasít a Ravenshornba, Szürkevég, a Rémek vára! Ott rejlik a keresett út, a csatornák útvesztője, fut csarnoktól kameráig a szikla mélyében, amelyen Szürkevég áll, majd egy teknőbe üríti magát! Lépj be a csatornába, és nem látnak meg a járkálók!

- És Leah kardja? - sürgette Brin rekedten. - Hol találjuk? Mondd el!

Fájdalomtól vonaglott az Áltató, miközben a lány meg-megcsippentette az elvesztett dolgok ostorával. - Pók-gnómok! - kiáltotta kétségbeesetten. - Táborukban rejlik a penge, a Surrogó vizéből ragadták ki hálóikkal és varsáikkal!

Brin visszarántotta a Kívánságdal emlékektől és régi élményektől sűrű mágiáját. Gyors, fájdalom nélküli suhintással szabadította meg kötelékeitől a fogoly szellemet. A dal még visszhangzott egy darabig az üres tó csendjében, aztán egy utolsó, szívszorító zendüléssel, egy lágyan borzongató kiáltással elhalt, felejtést parancsolva az Áltatóra.

Hosszú, iszonyú csend lett. Brin lassan föltápászkodott és belebámult az arcba, amely tükörképe volt az övének. Valahol énje mélységeiben felüvöltött valami a rettenettől annak az arcnak a láttán. Olyan volt, mintha magával tett volna ilyet!

Akkor már az Áltató is rádöbbent, mi történt.

- Kicsaltad belőlem az igazságot, sötét gyermek! - jajgatott keservesen. - Érzem, hogy ezt tetted! Ó, fekete vagy te! Fekete!

Hangja megtört. A szürke víz forrt és gőzölgött. Brin szobormereven állt a parton, nem mert szólni, elfordulni. Fázott és kiürült.

Az Áltató fölemelte leples karját. - H át akkor legyen még egy utolsó játék, völgy leánya! Hogy én is adjak valamit neked! Legyen ez az én ajándékom! Nézz bele a párába, ebbe, ami mellettem gőzölög, de alaposan nézd meg! Ezt nézd!

Brin tudta, hogy menekülnie kellene, de nem bírt. Az örvénylő pára összeállt, szétterült, a szürke réteg kivilágosodott, elsimult. Felkavart állóvíz fodraira emlékeztető, lassú remegés futott végig rajta, és megformált egy alakot, egy sötét cellában kuporgó, rémülten kapkodó alakot...

JAIR UJJASA ALÁ gyűrte a látókristályt, és imádkozott, hogy az árnyék és a homály rejtse el a Mwellret elől, mit csinál. Hátha elég gyors volt, hátha...

- Láttam ám a bűvölésszt, kissz elf! - zúzta szét reményeit a karistoló rekedt hang. - Egéssz idő alatt éressztem rajtad a mágiát! Osszd meg velem, kissz barátom! Mutasszd meg, mid van!

Jair lassan rázta a fejét, kék szeme égett a félelemtől. - Ne gyere a közelembe, Stythys! Ne gyere közelebb!

A Mwellret fölkacagott. Mély, torokhangú nevetése végiggyűrűzÖtt a hosszú folyosón. Hirtelen kidagadt sötét köntöséből, de ugyanakkor a magasba is nyúlt, mint egy rémes árnyék.

- Fenyegetssz, aprósszág? Sszéttaposszlak, mint egy kissz tojásszt, ha velem akarssz ördöngösszködni! Mosszt pedig ülj meg sszépen, kissz barátom. Nézz a sszemembe. Lásszd meg a fényt.

Szeme fagyos igézettel villant elő a pikkelyek közül. Jair erősen lesütötte a pilláit, tudta, hogy nem szabad odanéznie, mert ha megteszi, újra hatalma lesz fölötte a fajzatnak. De olyan nehéz volt nem oda nézni! Bele akart látni azokba a szemekbe, hadd húzzák le oda, ahol béke van és nyugalom!

- Nézz, kissz elf! - sziszegte a szörny.

Jair olyan erővel szorította a látókristály apró dudorát, hogy érezte a tenyerében a kő csiszolt éleit. A fájdalomra összpontosíts, gondolta rémülten. Ne nézz oda! Ne nézz oda!

A Mwellret dühösen felszisszent, és kinyújtotta a kezét. - Add ide a bűvössz dolgokat! Add ide! Jair Ohmsford szótlanul hőkölt hátra...

AZ ÁLTATÓ LEPLES KARJA lecsapott, a párafüggöny szétfoszlott és eltűnt. Brin olyan rémülten lódult előre, hogy lelépett a sziklás partról a szürke vízbe. Jair! Jair volt az a képen! Mi történt vele?

- Élvezted a játékot, Völgybeli Brin? - harákolta a levegőben lógó avatár, miközben lába alatt újból habokat hányt a víz. - Láttad, mi történt drágalátos öcséddel, akit a Völgy biztonságában hittél? Láttad?

A lány visszaparancsolta felhorgadó dühét. - Hazugság, Áltató! Amit most mondasz, színtiszta hazugság!

- Hazugság? - kuncogott a szellem. - Gondolj, amit akarsz, völgy leánya. A játék végül is csak játék. Elterelés az igazságtól. Vagy kinyilatkoztatott igazság? - Összefonta leples karjait. A pára örvénylett. - Fekete vagy te, Brin Shannara, Ohmsfordék Brinje, fajtalan fajzat! Fekete, mint a mágia, amellyel játszadozol! Most pedig távozz tőlem!Vidd, amit megtudtál a paprikajancsi herceg mágiájáról és a halálutadról! Találd meg, amit keresel, és légy azzá, amivé bizonnyal lenned kell! Takarodj a színem elől!

Az Áltató elkezdett visszahalványodni a szürke ködbe, amely mögötte hullámzott a zavaros víz fölött. Brin bódultan állt a parton, vissza akarta tartani a szellemet, ám tudta, hogy ezúttal úgysem sikerül.

A visszavonuló jelenés megtorpant, vörös szeme résnyivé szűkült a ködpalást alatt. Brin arca a gonoszságtól eltorzultan vigyorgott Brinre. - Lássad csak, ki vagy, Völgybeli Brin! Megmentő és pusztító, tükre életnek és halálnak! A mágia mindenkit felhasznál, sötét gyermek - még téged is!

Azzal eltűnt a ködfalban, csupán rosszindulatú nevetése hallatszott a mély csendben. Ám az is elnémult, mikor körülzárta a szürkeség.

Brin bámulta még egy darabig, félelmek, gyanakvások, suttogó balsejtelmek közepette, majd lassan megfordult, és visszament az erdőbe.

XXXIII.

STYTHYS, a Mwellret sötéten, félelmetesen nyomult előre a szűk cella homályában. Jair lassan hátrált. - Addssza asszt a mágiát! - sziszegte a szörny. - Mutassszad, kissz elf!

A völgylakó még mélyebbre hátrált az árnyékban, vonszolva maga után láncait. Háta a cella falához ért. Nincs tovább. És még csak el sem szaladhatok tőle!, gondolta kétségbeesetten.

Az ajtónál csizmatalpak csikorogtak a kövön. A folyosón feltűnt a gnóm börtönőr. Csuklyás fejét lehorgasztva, szótlanul belépett a cellába. Stythys megfordult, szeme dühösen villant.

- Nem kérettelek, kissz ember! - morogta fenyegetőn, és elutasítóan intett pikkelyes kezével.

A gnóm rá se bagózott, mintha nem is látná. Kukán csoszogott Jair felé, fejét még mindig lehorgasztva, kezét elrejtve rongyos köpenye alá. Úgy lengett a homályban, akár egy árnyék. Jair gyanakvó értetlenséggel figyelte. Amikor a kis ember még közelebb jött, a völgylakó a sziklafalnak tapadt az undortól. Védekezőn felkapott kezén megcsördültek a láncok.

- Tűnéssz innen, kissz emberke! - karistolta dühösen Stythys, és fenyegetően felfújta pikkelyes testét. A kuka gnóm foglár akkor már Jair előtt állt. Lassan fölemelte csuklyás fejét. A fiú szeme kerekre nyílt. A rongyos csuklya alól nem a börtönőre nézett rá! - Kell egy kis segítség, fiú? - súgta Settengő.

Feketébe öltözött alak szökkent be a folyosóról, hosszú, vékony kardot szögezett a megrökönyödött Mwellret torkának, és a falhoz kényszerítette a gyíkot.

- Egy szót se! - figyelmeztette Garet Jax. - Egy pisszenést se, különben meghalsz!

- Garet, te élsz? - rikkantotta Jair hitetlenkedve.

- Élek és virulok - felelte a fegyvermester, ám kemény szürke szemét pillanatra sem vette le a gyíkról. - Siess már, gnóm, szabadítsd ki a völgylakót!

- Egy pillanat türelmet kérek! - Settengő kulcskarikát varázsolt elő a köpenye alól, és sorra próbálgatta a kulcsokat a béklyókba. - Nem passzolnak a nyavalyások... ahá, ez az!

A kéz-és a lábbilincs élesen kattant, a láncok lehulltak. - Settengő! - ragadta meg Jair a gnóm karját, miközben az ledobta magáról a börtönőr rongyos köpenyét. - Hogy a csodába sikerült megtalálnod?

- Nem volt nagy kunszt, fiú! - horkantott Settengő. Megdörgölte a völgylakó dagadt csuklóját, hogy helyreálljon a vérkeringés. - Nem megmondtam neked, hogy én vagyok a legjobb nyomkereső a világon? Persze hátráltatott az időjárás, elmosta a nyomok felét, tiszta latyak lett az erdő. De pont az alagút előtt fölvettük a gyík csapáját, és tudtuk, hogy bármit is akarjon, csak ide hozhat. Dun Fee Aranban mindig kapható kasztli annak, aki megfizeti az árát, kérdés egy szál se, és a bekasztlizottak szintúgy kaphatók, különben itt penészedhetsz, amíg le nem mállik rólad a hús, hacsak...

- Gnóm, ezt majd később beszéljétek meg! - fojtotta bele a szót Garet Jax. - Te! - szögezte ujját a Mwellretre. - Te mész elől, és távol tartasz tőlünk mindenkit! Senki sem állíthat meg bennünket, senki sem kérdezősködhet, mert ha igen„ .

- Engem hagyjatok itt, kissz emberek! - sziszegte a teremtmény.

- Igen, hagyd csak! - helyeselt Settengő, undorral elhúzva a száját. - A gyíkokban nem lehet bízni. . ,

De Garet Jax megrázta a fejét. - Jön. Foraker szerint meg hasznát vesszük.

Jair összerezzent. - Foraker is itt van?!

Ám Settengő már tolta is kifelé a cellából. A gnóm mély megvetéssel kiköpött, mikor a Mwellrethez ért. - Csak bajunk lesz vele, fegyvermester! - bizonykodott. - Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

Meghúzódtak a csendes folyosó árnyékai között, Settengő és a völgylakó, úgy várták, hogy Garet Jax kihozza Stythyst a cellából. A fegyvermester megállt egy pillanatra, fülelt, majd átlökte a gyíkot a küszöbön. Elindultak a sötét folyosón. Előttük fáklya égett egy fali tartóban; amikor odaértek, Settengő kikapta a tartóból a szövétneket, majd átvette a vezetést.

- Micsoda fekete pokol ez! - morogta halkan, miközben óvatosan nyomult előre a homályban. - Settengő! - súgta Jair mohón. - Tényleg itt van Elb Foraker?

A gnóm rásandított és bólintott. - A törpe, az elf és a határvidéki is. Megmondtuk, hogy együtt kezdjük ezt az utazást és együtt is fejezzük be. - Gyászosan csóválta a fejét. - Szerintem mind megbolondultunk.

Osontak a börtön útvesztőjében, a gnóm és a völgylakó ment elől; egy lépéssel lemaradva a fegyvermester noszogatta karddal a gyíkot. Siettek a feketeségen, csenden, oszlás és halálszagon át, cellák berozsdásodott ajtajai között, vissza a fényre. Egyre több lett a szürke, fátyolos fényszilánk, fokozatosan visszavonult a borongás. Esőkopogást hallottak, és egy pillanatra megcsapta őket a tiszta levegő apró, édes fuvallata.

Feltűnt a vasveretes, tömör kapu. Be volt zárva, még keresztrúddal is eltorlaszolták. Esővizet sodró, heves széllökések dörömböltek a fán. Settengő eldobta a fáklyát, a kukucskához sietett, és kilesett. Jair csatlakozott hozzá, hálásan szívta be a friss levegőt.

- Már azt hittem, sose látlak többé! - súgta. - Egyikőtöket sem! A gnóm nem vette le a szemét a résről. - Hát nagy szerencséd volt, az egyszer biztos.

- Azt hittem, senki se maradt, aki értem jöjjön! Azt hittem, te is meghaltál!

- Még mit nem! - mordult rá a gnóm. - Miután elszakadtunk az alagútban, és fogalmam se volt, hová lettél, kimentem a hegyekbe, amelyek Capaaltól északra vannak. Ott ért véget az alagút. Tudtam, hogy ha a többiek életben vannak, ők is erre jönnek, mert ezt a járatot vette számításba a fegyvermester, tehát vártam. Naná, hogy megtalálták egymást, aztán megtaláltak engem. Aztán eljöttünk érted.

- Settengő! - bámult rá Jair. - Te otthagyhattad volna őket. Engem is. Senki se tudta volna meg. Szabad voltál.

A gnóm félszegen vonogatta a vállát. - Szabad-e? - Fitymálón megrázta a fejét. - Én ugyan sose álltam meg, hogy elgondolkozzam róla.

Garet Jax is megérkezett, maga előtt terelve Stythyst. - Még mindig esik? - kérdezte Settengőtől.

- Még mindig - bólintott a gnóm.

A fegyvermester sima mozdulattal a hüvelybe lökte a vékony kardot, amelyet hosszú késsel cserélt fel. A folyosó falának taszította a gyíkot. Keskeny arca kőkemény volt. Stythys, aki fejjel magasodott a fegyvermester fölé, amikor az meglepte Jair cellájában, ismét leapadt, mint az összetekeredő kígyó. Merev, hidegzöld szemét gonoszul villogtatta a délföldire.

- Hagyjatok itt, kissz emberek! - csikorogta.

Garet Jax megrázta a fejét. - Miután kiérünk, maradj a közelemben, Mwellret. Ne próbálj eltávolodni. Ne próbálj lóvá tenni. Csuklyás köpenyben elvileg nem ismerhetnek föl. Az eső miatt a legtöbben úgysem törődnek velünk, de ha valaki mégis közel jönne, te elküldöd. Jól vésd az eszedbe, nekem nem kell túl sok biztatás, hogy elvágjam a torkodat.

Halkan mondta, csaknem szelíden, mégis fagyos csend támadt. A Mwellret szeme két karcolássá szűkült. - Van bűvössz erőtök! - sziszegte dühösen. - Tőlem sszemmire sszincsen sszükssszégetek! Hagyjatok itt! Garet Jax a Mwellret pikkelyes nyakához nyomta a hosszú kés hegyét. - Indulj!

Szorosan összehúzták magukon a köpenyüket, kitárták a sötét tömlöc súlyos ajtaját, és kiléptek a világosságba, a szürke viharfelhők alá. Zuhogott, mintha dézsából öntenék, a szél dühösen verte az esőt az erőd falához. Lehajtották a fejüket, hogy az arcukat védjék, és elindultak a sáros udvaron keresztül az északi falhoz. Szórványosan jöttek szembe gnóm vadászok, de egy sem lassított, nem volt más vágyuk, mint hogy minél előbb fedél alá kerüljenek. Az őrtornyokon a nyomorultul vacogó, átázott strázsák elbújtak a fülkékbe és zugokba. Rá se hederítettek a mélyben haladó kis csoportra. Senki sem nézett utánuk.

Ahogy közeledett az északi fal, Settengő állt az élre, ő vezette társait a sáros pocsolyák között egy szűk udvar vasrácsos ajtajához. Besiettek az ajtón, és gyorsan keresztülvágtak az udvaron egy fedett bejárathoz, amely egy terméskőből és gerendából épített, zömök őrtoronyba nyílt. A gnóm némán elhúzta a deszkaajtó reteszét, és előrement.

Előtérbe jutottak, amelyet az ajtó két oldalára tűzött fáklyák világítottak meg. Lerázták köpenyükről a vizet, majd Settengő egy sötét folyosó szájához osont, amely bal felé vezetett a bástyafal alatt. Egy darabig fürkészte a homályt, aztán jelt adott, hogy kövessék. Garet Jax kiemelte az egyik tartóból a szövétneket, Jair kezébe nyomta, és intett, hogy menjen a gnóm után.

Sötétségbe vesző, szűk folyosón álltak, amelynek két oldalán ajtók sorakoztak.

- Raktárak - tájékoztatta Settengő a fiút, és kacsintott.

Beléptek a folyosóba. A gnóm vigyázva lopakodott előre. A harmadik ajtónál megállt, és halkan kopogtatott. - Mi vagyunk! - súgta a kulcslyukba. A retesz csattanva engedett, az ajtó feltárult. Ott állt Elb Foraker, Helt, Edain Elessedil, zúzódásos arcukon boldog mosollyal. Körülvették Jairt, és örömmel szorongatták a kezét.

- Jól vagy, Jair? - kérdezte elsőnek az elf herceg. Arcán annyi volt a kék folt és a karcolás, hogy a völgylakó egészen megriadt. Az elf észrevette az aggodalmát és vállat vont. -

Karcolások! Találtam egy vészjáratot, csak éppen tüskebokorra nyílt. Semmi olyasmi, ami ne gyógyulna be gyorsan. Hát te? Csakugyan jól vagy?

- Kutya bajom, Edain! - Jair szeretettel átölelte az elfet.

Heltnek és Forakernek is kék-zöld volt az arca és a keze, amit a völgylakó a bástyafal omladékának tulajdonított. - El sem hiszem, hogy mind itt vagytok! - Nyeldekelnie kellett, mert gombóc volt a torkában.

- Azt már csak mégse hagyhattuk, hogy itt maradj, nem igaz, Jair? - Az óriás határvidéki barátságosan megszorongatta nagy kezével a fiú karját. - A te varázslatod nélkül nem gyógyíthatjuk meg az Ezüst-folyót.

Jair boldogan vigyorgott. Most Foraker lépett hozzájuk. - Látom, el tudtátok hozni - nézte meg magának a Mwellretet.

Garet Jax némán bólintott. Miközben a többiek üdvözölték a fiút, ő Stythys mellett maradt, és egy pillanatra sem vette le a kést a gyík torkáról.

- Kissz emberek, még sszánni-bánni fogjátok, hogy elhossztatok! - sziszegte gyűlölködve a Mwellret. - Gondom lessz rá, hogy megkesszerüljétek!

Settengő megvetően kiköpött. Foraker a Mwellretre szögezte ujját. - Stythys, kizárólag rajtad múlik, mi fog történni veled. Ha nem raboltad volna el a völgylakót, most békén hagynánk. De mivel elraboltad, fizetned kell érte. Kijuttatsz bennünket ebből az erődből, azután átjuttatsz az északi hegyeken a Ravenshornba. Úgy vezess félre, csak egyetlenegyszer, hogy megengedem Settengőnek, hadd tegye meg veled azt, amit eleve akart - pillantott a gnómra. - És ne feledd, Stythys, hogy Settengő is jól ismeri az utat, tehát kétszer gondold meg, mielőtt a bolondját akarod járatni velünk!

- Menjünk már innen! - morogta Settengő nyugtalanul.

Lekanyarodott a szűk folyosóról még szűkebb átjárókba, és elvezette a kis csoportot egy kőből épített csigalépcső lábához. Figyelmeztetően emelte az ujját az ajkához. Libasorban fölfelé indultak a lépcsőn.Valahol a fejük fölött, egyelőre még messze, gnómok beszélgettek tompa torokhangon. A lépcső tetején apró faajtóra találtak. Settengő megtorpant, fülelt, majd résnyire nyitotta az ajtót, kikukkantott, és az eredménnyel elégedetten intett, hogy befelé.

Nagy hadszertárba jutottak, amelyben hegyekben álltak a fegyverek, páncélok, készletek. Szürke fény szivárgott be a magas, rácsos ablakokon. Settengő sietve vezette őket a terem túlsó végében nyíló ajtóhoz.

Már csaknem odaért, amikor fölpattant az ajtó, és Settengő szemtől szembe találta magát egy szakasz gnóm vadásszal.

A gnómok tétováztak, mivel elsőnek Settengőt látták meg, de rögtön a fegyverükhöz kaptak, amikor az ábrázatok fura füzérében megpillantották Elb Forakert.

- Kifogytunk a szerencséből, fiú! - ordította Settengő, miközben Jair elé ugrott, hogy védje.

Szélsebesen rontottak rájuk a gnóm vadászok, ám Garet Jax sem pihent; a sötét alak kezében cikázott a karcsú penge. Már levágta a támadók zömét, mire melléje ugrott Elb Foraker, és kétfejű szekercéjével verte vissza a maradékot. Stythys megpördült a sarkán, és az ajtóhoz iramodott, ahonnan jöttek, ám Helt úgy vetette rá magát, mint a macska, és a padlóra döntötte. Nekiszánkáztak a felmáglyázott dárdák tornyának. A rakás leomlott, fa dörömbölt, vas csörömpölt.

A gnóm vadászok még egy percig állták a sarat a fegyvermesterrel és Elb Forakerrel szemben, aztán dühösen ordítva elmenekültek. A fegyvermester és a törpe csak az ajtóig kergették őket, mert látták, hogy értelmetlen dolog lenne üldözéssel próbálkozni; inkább gyorsan visszafordultak, hogy segítsenek a viaskodó Helmek. Egyesült erővel fölrángatták a földről Stythyst. A Mwellret gonoszul sziszegett, és úgy felfújta pikkelyes testét, hogy magasabb lett még a hatalmas határvidékinél is. Lefogták, odavonszolták Settengőhöz és Jairhoz, akik kétfele kémleltek az ajtóból. A folyosó két végéből riadóztató ordítás válaszolt az üvöltözve menekülő gnóm vadászoknak.

- Merre menjünk? - rivallt rá Garet Jax a gnómra.

Settengő szótlanul jobbra kanyarodott, a vadászokéval ellenkező irányba. Sebesen kocogni kezdett és intett, hogy kövessék. Csomóban zúdultak utána, Stythyst Garet Jax noszogatta a Mwellret bordáinak szögezett késsel.

- Ossztoba kissz emberek! - csikorogta a gyík dühösen. - Itt fogtok elpussztulni az árissztomban!

A folyosó elágazott. A bal oldali ágból észrevette őket egy gnóm csoport; fegyvert rántva iramodtak feléjük. Settengő sarkon fordult, és jobbra vezette társait. Gnóm vadász ugrott elő egy ajtóból, de Foraker úgy csapta a fickó sisakos fejét a kőfalhoz, hogy még csak nem is lassított közben. Mindenfelé üldözők kiáltásai harsantak.

- Settengő! - kiáltotta figyelmeztetően Jair.

Elkésett. A gnóm egyenesen beleszaladt azokba a fegyveres vadászokba, akik váratlanul robbantak ki a szomszéd csarnokból, és kiáltva tűnt el a hadonászó - csapkodó kezek és lábak gomolyagában. Garet Jax odalökte a gyíkot Helmek, és a gnóm segítségére rohant, sarkában Forakerrel és Edain Elessedillel. Fegyverek villogtak a szürke félhomályban, a fájdalom és a harag üvöltéseitől visszhangzott a folyosó. A felmentő sereg nekiment a gnómoknak, és lekergették őket az összeesett Settengőről. Garet Jax úgy mozgott, akár a vadászó macska: bársonysimán, gyorsan döfött és hárított karcsú pengéjével. A gnómok meghátráltak. Edain Elessedil fölsegítette Settengőt.

- Vigyél már ki innen, Settengő! - mennydörögte Elb Foraker, a hatalmas, kétfejű baltájával hadonászva.

- Utánam! - krákogta az, és dülöngélve elindult.

A kis csapat átgázolt a gnómokon, akik még elállták az útjukat, végigrohant a folyosón, magukkal vonszolva a tiltakozó Stythyst, dühös elszántsággal verve vissza a minden irányból támadó vadászokat. Settengő ismét elesett, mert elbotlott a feléje döfött rövid lándzsa rúdjában. De .nyomban ott termett Foraker, fejszéje lesújtott a támadóra, miközben másik kezével Settengőt rántotta talpra. Mögöttük összefüggő morajjá olvadtak a kiáltások; a hadszertár ajtaja felől százával áradtak az üldözők.

Egy pillanatra sikerült lerázni őket; a csapat ledübörgött egy lépcsőn, majd egy szinttel lejjebb visszafelé rohant egy átjáróban. Tágas rotundába jutottak, amelynek arányosan elosztott ablakait és ajtóit gondosan bezárták és bespalettázták az eső ellen. Settengő habozás nélkül tépte föl a legközelebbi ajtót, és visszavezette a kis csoportot a zivatarba.

Egy másik udvarban álltak, kapuval áttört falak között. Az. eső ostorként verte arcukat. Zengett az ég a Magas Bens fölött. Settengő lassított, keresztülment az udvaron, kaput nyitott, átlépett a küszöbön egy külső lépcsőre, amely csigavonalban vezetett egy őrtornyokkal tagolt mellvédhez. Az. erődfalra az erdő sötét árnyéka hullott.

A vakmerő gnóm levezette társait a lépcsőn a mellvédre. Az őrtornyokban vadászok gyülekeztek, akik már hírül vették, hogy történt valami az erődben. Settengő rájuk se nézett. Magára tekerte köpenyét, fejét lehorgasztotta, és meg sem állt a mellvéd tövében húzódó körjáratútig. A fal árnyékában maga köré gyűjtötte a csapatot.

- Kimegyünk a kapun - közölte rekedten zihálva. - Senki sem beszél, csak én. Húzzátok a homlokotokba a csuklyát, és hajtsátok le a fejeteket! Bármi történjék, ne álljatok meg! Gyerünk!

Még Garet Jax sem vitatkozott. Orrukig húzták a csuklyát, magukra tekerték köpenyüket, és kiosontak az árnyékból. Settengő nyomán elmentek az őrtorony alatt, és addig követték a mellvéd vonalát, míg meg nem érkeztek egy kétszárnyú, vasrácsos kapuhoz, amely nyitva állt. A kapuban lehorgasztott fejű gnóm vadászok áztak az esőben, és egy kézről kézre adon flaska sör mellett beszélgettek. Egy - két fej fölemelkedett a közeledésükre. Settengő intett és kiáltott valamit gnóm nyelven, amit Jair nem értett. Az egyik vadász kivált a csoportból, és elébük lépett.

- Menjetek tovább! - sziszegte hátra Settengő.

Mögöttük szaggatott kiabálás hallatszott. A gnóm vadászok csodálkozva fordultak az erőd felé, hogy mi történt.

A társaság nem lassítva sietett el mellettük. Jair annyira igyekezett minél kisebbre összehúzni magát, hogy megbotlott és elesett volna, ha Elb Foraker el nem kapja. Settengő kiállt a vonalból, úgy, hogy betöltse a gnóm látóterét, aki fel akarta tartóztatni őket. Dühösen magyarázott a vadásznak valamit, amiből Jair csak a Mwellret szót értene. A többiek már biztos távolságra jutottak a gnóm vadászoktól, a kapu is elmaradt mögöttük. Senki sem állította meg őket. Szedték a lábukat, hogy minél előbb eltűnhessenek a sötét erdőben. Jair hirtelen lassított, és aggodalmasan pislogott hátra, Settengőre, aki még mindig az őrrel vitatkozott a kapubolt alatt.

- Hajtsd le a fejed! - parancsolt rá Foraker, és meglökte a fiút.

A völgylakó kelletlenül követte társait az esőtől lucskos erdőbe, ahonnan már nem lehetett látni az erőd mellvédjeit és tornyait. Még néhány percig szaporázták a lépést, fákat és bokrokat kerülgetve Elb Foraker nyomában, majd megálltak egy irdatlan tölgy alatt, a lehullott sárga levelek csapzott, sáros szőnyegén. Garet Jax a bütykös fatörzsnek lökte Stythyst. Némán várakoztak.

Egyik perc telt a másik után, de Settengő nem jön. Jair a vén tölgyfát övező tisztás szélén guggolt, és reménytelenül bámulta az esőt. A többiek fojtott hangon beszélgetnek. A szakadó eső hangosan dobolt a földön és a fákon. Settengő még mindig nem volt sehol. Jair szája megkeményedett az elszántságról. Ha még öt perc múlva sem jön, ő visszamegy érte! Nem hagyja itt a gnómot, szó sem lehet róla azok után, amiket Settengő tett érte!

Eltelt az öt perc, Settengő még mindig nem volt sehol. Jair fölállt, és kérdőn tekintett társaira, az esőben összebújó árnyékok sötét fürtjére.

- Visszamegyek! - közölte. Zörgés hallatszott, Jair megpördült a sarkán. Settengő bújt ki a fák közül.

- Kicsivel több társalkodásba került, mint gondoltam - tájékoztatta őket. - Rövidesen a nyakunkon vannak. - Észrevette Jair arcán a megkönnyebbülést. - Csak nem menni akartunk valahová?

- Hát én...nem, illetve most nem is... - makogta a fiú.

Kurta mosoly lágyította meg a darabos arcot. - Nem? Hát nem azt tervezed, hogy megkeresed a nővéredet? - Jair bólintott. - Az jó. Akkor mégiscsak menni akarsz valahová, mégpedig északnak, velünk együtt. Mozgás.

Intett társainak, és a fák felé fordult. - Innen hat mérföldre átgázolunk a folyón, hogy lerázzuk az üldözőket, ha ugyan lesznek még. Elég mély, de ennél vizesebbek aligha lehetünk.

Jair megengedett magának egy futó mosolyt, majd követte a csapatot. A fák között párásan, szürkén sejlettek a Magas Bens ormai. Azokon túl, északon és egyelőre láthatatlanul a Ravenshorn várakozott. Hosszú még az út Szürkevégig, gondolta a völgylakó, nagyokat lélegezve a hűvös őszi levegőből és az esőillatból, ennek ellenére Capaal óta először vette bizonyosra, hogy oda is érnek.

XXXIV.

MÍG MENTEK vissza Kandallókőhöz, Brin keveset szólt az Áltatóról. Rendeznie kellett a gondolatait, és meg kellett fejtenie a szellem szavainak jelentését, mert tudta, hogy minél tovább halogatja, annál jobban összezavarodik. A többiek nógatására, hogy árulja már el, miket mondott az Áltató, annyit felelt, hogy Leah eltűnt kardja a pók-gnómok kezébe került, a Maelmordba pedig Szürkevég csatornáin át lehet észrevétlenül bejutni. Ezek után könyörögve kérte társait, hogy tartózkodjanak a további faggatástól, amíg vissza nem térnek a völgybe, majd átadta magát a töprengésnek. Leginkább az a furcsa kép foglalkoztatta, miközben rendezgette a kirakóst, amelyben egy fenyegető, köpenyes alak közeledett a sötét szobában kushadó Jairhoz. Az Áltató gyűlölködő dühében idézte föl azt a képet, Brin tehát nem hihette, hogy köze lenne a valósághoz. A hosszú köpenyt viselő alak nem gnóm volt, nem is Mordrém, márpedig azok Ohmsfordék üldözői. Dühítő, hogy engedelmeskedett az Áltató akaratának, ott maradt, és végignézte a gúnyolódó csalképet! Ha van egy csepp esze, azonnal sarkon fordul, és nem hagyja, hogy csúfot űzzenek belőle. Jair biztonságban van a Völgyben, szüleik és barátaik körében. Az Áltató képe semmi egyéb, mint ocsmány hazugság. És mégsem lehetett egészen biztos benne. Mivel ezt a titkot úgysem tudta megfejteni, félretolta, és az Áltató többi találós kérdésével kezdett foglalkozni. Jó sok volt. Múltat és jelent forraszt egybe a sötét mágia, célozgatott a szellem. A hatalom, amellyel a Boszorkánymester élt Shea Ohmsford idejében, azonos a Mordrémek mostani hatalmával. De az Áltató nem érte be ennyivel. Sejtette, hogy a Fajok Háborúi valamilyen kapcsolatban álltak azzal az időben közelebb eső harccal, amelyet Wil Ohmsford és a nyugatföldi elfek vívtak a tündérvilág démonaival. És az a sunyi célozgatás, hogy bár a Boszorkánymestert elpusztította Shannara Kardjának mágiája, nem halt meg mindenestül! Ki ad hangot a mágiának, ki küldi a Mordrémeket, kérdezte az Áltató. De az volt a legrosszabb, amikor azt pedzegette, hogy Allanont - aki mindig előre látott mindent azokban az évszázadokban, amelyekben Négyföldet és népét szolgálta - ezúttal félrevezették. Azt hitte, az igazságot látja, közben hagyta, hogy hályogot húzzanak a szemére. Mit is mondott az Áltató? Allanon csak azt látta, hogy a Boszorkánymester tért vissza - egyedül azt, ami elmúlt.

Mit látsz?, susogta a szellem. A te szemed nyitva van?

Keserű harag horgadt föl Brinben, ám ő gyorsan megfékezte indulatát. A keserűség csak még jobban elvakítaná, márpedig meg kell őriznie a tisztánlátását, ha meg akarja érteni az Áltató szavait. Tételezzük föl, hogy Allanont valóban kijátszották - amit ugyan nehezen képes tudomásul venni, de ezt kell tennie, ha meg akarja fejteni, amit hallott. Miben nyilvánult meg ez a kijátszás? Az nyilvánvaló, hogy a druida magát ámította, mikor azt hitte, hogy a Rémek nem fogják várni Keletföld wolfsktaagi kapujában, vagy nem üldözhetik a Völgyön túl. Elképzelhető, hogy ezek az ámítások részei és cserepei csupán egy nagyszabásúbb ármánynak?

A te szemed nyitva van? Látod?

Ismét hallotta a suttogó szavakat, az érthetetlen figyelmeztetést. Öt is az orránál fogva vezetnék, mint Allanont? Megrázta a fejét. Gondolkozz, parancsolta magának. Allanon feltételezhetőleg a Maelmordban várakozó veszedelem jellegének felmérésében tévedett. A Mordrémek talán hatalmasabbak, mint a druida vélte. Lehet, hogy a Boszorkánymester egy része túlélte a Sötét Úr pusztulását. Esetleg a druida alábecsülte ellenségeik erejét - vagy a magukét - az övét és Brinét - becsülte túl?

Ekkor az jutott eszébe, amit róla mondott az Áltató. Sötét gyermek, így nevezte, maelmordi halálraítélt, aki magában hordozza pusztulásának csiráit. A pusztulást nyilvánvalóan a Kívánságdal hozza rá, amely következetlen és alkalmatlan védelem a járkálók sötét mágiájával szemben. A Mordrémek a saját mágiájuk áldozatai. De Brin is az, mondta az Áltató. Mikor pedig indulatosan felelte, hogy ő nem olyan, mint a járkálók, mert nem használ sötét mágiát, a szellem kacagott, és azt mondta, hogy a mágiát senki sem használja, mert a mágia használja az embereket.

Azt mondta: Ez a kulcs mindenhez, amit keresel.

Ami újabb találós kérdés. Való igaz, hogy a mágia ugyanannyit felhasznált Brin Ohmsfordból, mint Brin Ohmsford a mágiából. Eszébe jutott az a harag, amely a Varjútanyán fogta el a Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra táborozó latrok iránt, eszébe jutott, mikor Allanon megmutatta, mit tehet összefonódott fákkal a mágia. Megmentő és pusztító, mindkettő lesz belőle, intette Bremen árnya. Ugyanerre figyelmeztette az Áltató.

Mellette Cogline motyogott valamit, majd eltáncolt, mikor Kimber Boh rászólt, hogy viselkedjék. Brin fölrezzent gondolataiból, és utánanézett a vénembernek, aki félnótásan karattyolva és vihogva éppen eltűnt a fák között. A lány mélyen belélegezte az őszi délután hűvös levegőjét. Már az alkony árnyékai hullottak a földre. Hirtelen nagyon hiányozni kezdett Allanon. Elég furcsa, hiszen az a sötét, baljós alak igazán csekély vigaszt jelentett utazásuk közös napjaiban. Ám akkor is megvolt az a különös rokonság, az az érzés, hogy megértik egymást, és bizonyos szempontból hasonlítanak...

A mágia, az volt közös? A Kívánságdal és a druida hatalom?

Könnyek szöktek a szemébe, amikor maga elé képzelte azt a tépetten, véresen leroskadó, megtört alakot a napsütötte vízmosásban. Milyen rettenetes volt, ahogy körözött a feje fölött a halál, és ő fölemelte a kezét, vérével illetve Brin homlokát. Nem is annyira a druida tudástól, mint a druida bűntudattól roskadozó, magányos, nyűtt alak, akit az apai eskü arra kötelezett, hogy jóvátegye azok vétkét, akik rászabadították a sötét mágiát az emberekre...

És most Brin Ohmsfordra ruházta a felelősséget.

Estévé szürkült a délután, a kis csoport visszaért az anari ősvadonból a Kandallókő völgyébe. Brin már nem töne a fejét az Áltatón, inkább azon gondolkozott, mit mondjon társainak, és mihez kezdjen a tudás morzsájával, amelyet kimosott magának? Az ő sorsa el van döntve, viszont a többiekre ez nem érvényes - még Rone-ra sem. Ha elárulná, miket hallott az Áltatótól, talán meggyőzhetné a fiatalembert, hogy ne kísérje tovább. Ha már úgy van megírva, hogy a halálba kell mennie, legalább Rone-t óvhassa meg a pusztulástól.

Egy órával később a tanya kandallóját ülték körül kárpitozott székeken és padokon: Brin, a vénember, a lány és Rone Leah. Hidegen, némán ereszkedett le az éjszaka, ám őket melegítették a szökdécselő lángnyelvek. Susmus egész hosszában elnyúlt a kandalló előtt, és békésen aludt. Szinte nem is látták, amíg oda-vissza megjárták az utat, ám ahogy visszatértek az Áltatótól, a lápi macska ismét betoppant, és nyomban elfoglalta kedvenc pihenőhelyét.

- Saját képemben jelent meg az Áltató - kezdte Brin halkan. - Arcomat öltötte fel, és olyasmikkel gúnyolt, amikre azt mondta, hogy én vagyok.

- Így szokott játszani - szólt Kimber együtt érzőn. - Nem szabad szomorkodnod miatta.

- Merő hazugság és ámítás! Gonosz, romlott lény! - súgta Cogline. Csont-bőr alakja közelebb húzódott a tűzhöz. - Be van zárva a tavába az óvilág veszte óta, és mondja a talányait, amelyeket nem tud megfejteni senki ember... vagy némber.

- Nagyapa! - figyelmeztette szelíden Kimber Boh.

- Miket mondott az Áltató? - kérdezte Rone Leah.

- Amit már meséltem - válaszolta Brin - : hogy Leah kardját a pók-gnómok halászták ki a Surrogóból; és hogy a Maelmordhoz a szürkevégi csatornán lehet eljutni a járkálók tudta nélkül.

- Ebben nem volt ámítás? - aggodalmaskodott Rone.

- Ebben nem - csóválta a fejét Brin, arra a sötét módra gondolva, ahogyan használta a Kívánságdal mágiáját. - No de arra fogadnék, hogy egyebekben összevissza hazudozott csupán! - horkantott Cogline.

- Az Áltató - fordult Brin a vénemberhez - azt jósolta, hogy a Maelmordban a halál vár rám, amely elől nem menekülhetek.

Fojtogató csend lett. - Ez csak hazugság, hogy az öreg szavaival éljek - motyogta végül Rone.

- Rone, az Áltató azt is megmondta, hogy rád is a halál vár. Azt mondta, hogy mindketten a mágiánkban visszük magunkkal a halál csíráit: te Leah kardjában, én a Kívánságdalban. - És te elhiszed ezt a badarságot? - A felföldi megrázta a fejét. - Mert én nem. Tudok én vigyázni mindkettőnkre.

- De mi van, ha az Áltató nem hazudik? - mosolygott Brin szomorúan. - Mi van, ha ez a rész is igazság? A te halálod is engem terheljen, Rone? Ragaszkodsz hozzá, hogy velem pusztulj?

A felföldi elvörösödött a korholásra. - Ha kénytelen vagyok, akkor igen. Allanon a védelmeződdé tett. Miféle védelmező lennék, ha sorsodra hagynálak, hogy menj csak tovább egyedül? Brin, ha el van rendelve, hogy meg kell halnunk, ne te viseld érte a felelősséget. Hadd legyen az az enyém.

A lány szeme teleszaladt könnyekkel, és görcsösen nyeldekelnie kellett.

- Kislány, kislány, nehogy sírj már, ne sírj! - Cogline fölpattant és Brinhez csoszogott, majd a lány nagy meglepetésére gyöngéden letörülgette a könnyeket. - Ez csak az Áltató komédiája. Hazugságok és féligazságok! Mindenkinek halált jósol, mintha belelátna a jövőbe, pedig hát mit tud egy szellem a halálról?

Megveregette Brin vállát, majd érthetetlen okokból csúnyán nézett Rone-ra, mintha őt hibáztatná, és nyavalyás birtokháborítókról motyogott valamit.

- Nagyapa, segítenünk kell nekik - közölte Kimber váratlanul.

Cogline harciasan megpördült. - Hogyhogy segíteni? Miért, most mit csinálunk, leánykám? Tűzifát gyűjtögetünk?

- Nem, azt nem, nagyapa, de...

- Semmi de! - A vénember türelmetlenül hadonászott bogos karjával. - Hát persze hogy segítünk nekik!

Az árnyasvölgyi lány és a felföldi hüledezve bámulták az aggastyánt. Cogline éles hangon kotkodácsolt, majd oldalba rúgta az alvó Susmust. A macska fölkapta bozontos fejét. -

Én és ez a mihaszna állat - segítünk, amennyit csak tudunk!

Nem bírom a könnyeket! Az nem lehet, hogy vendégek csak úgy csámborogjanak bele a világba, és senki se mutasson nekik utat!

- Nagyapa... - kezdte volna Kimber, de a vénember lesöpörte.

- Jó ideje már, hogy nem zargattuk azokat a pók-gnómokat, nem igaz? No hát, nem árt tudatni velük, hogy megvagyunk, mert még képesek lennének azt hinni, hogy elköltöztünk. Fent lesznek a Toffer-tarajon... nem, ebben az évszakban mégse, inkább lemennek a fenyérhez, most, hogy közelít a tél. Az az ő birodalmuk, oda vinnének egy kardot, már ha tényleg ők húzták ki a folyóból. Susmus majd becserkészi nekünk. Aztán kelet felé fordulunk, megkerüljük a fenyért, és átkelünk a Ravenshornba. Összevissza egy nap vagy kettő. - Hirtelen a lányhoz fordult. - De te nem, Kimber! Az nem lehet, hogy ilyen helyeken csatangolj. Itthon maradsz, és vigyázol a házra!

Kimber lemondón nézte. - Még mindig gyereknek hisz. Holott nekem van okom őt félteni. - Hál Neked egyáltalán nincs okod féltened engem! - rivallt rá Cogline. Kimber elnézően mosolygott. - Dehogy nincs okom. Szeretlek téged. - Brinre nézett. - Tudnod kell, hogy nagyapa ma már nem mozdul ki a völgyből nélkülem. Időnként szüksége van a szememre és az emlékezetemre. Már meg ne haragudj, nagyapa, de te is tudod, hogy néha feledékeny vagy. Mellesleg Susmus sem fogad szót mindig neked. Ha megpróbálsz egyedül menni, akkor fog eltűnni, amikor a legkevésbé szeretnéd.

Cogline elkomorodott. - Igen, szokott ilyeneket csinálni a buta macska. - Ránézett az álmosan hunyorgó Susmusra. - Csak az időmet pocsékolom, ha ezt próbálom tanítani. Nagyon helyes, akkor úgy vélem, valamennyiünknek mennünk kell. Hanem kislányom, te azért kerüld a veszélyt. Azt a részét hagyd rám.

Brin és Rone összenézett. - Akkor megegyeztünk - szólt Kimber. - Hajnalban indulhatunk.

Az árnyasvölgyi lány és a felföldi hüledezve bámulták egymást. Mi megy itt? Most dőlt el, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, hogy egy lány, alig idősebb Brinnél, egy félcédulás vénember és egy eltűnős macska visszaszerzik nekik Leah elveszett kardját, azután pedig elkalauzolják őket a ravenshorni Szürkevégbe. Gnómok, járkálók és hasonló veszedelmes fajzatok várnak rájuk, olyan lények, amelyeknek ereje elpusztította a druida Allanont, Kimber és a nagyapja mégis úgy viselkednek, mint akiknek ez édes mindegy. - Nem, Kimber! - szólalt meg végül Brin, mert nem jutott eszébe más. - Te nem jöhetsz velünk. - Igaza van - csatlakozott Rone. - Nem is értheted, mire vállalkozunk.

Kimber Boh előbb az egyiket nézte meg magának, majd a másikat. - Jobban értem, mint gondolnátok. Már mondtam, hogy ez a föld az én hazám. És nagyapa hazája. Ismerjük veszedelmeit, és megértjük őket.

- A járkálókat nem érthetitek! - robbant ki Rone. - Mit tehettek ti ketten a járkálók ellen?

Kimber nem hátrált. - Nem tudom. Valószínűleg ugyanazt, mint ti. Elkerüljük őket.

- És ha nem lehet kerülni? - makacskodott a felföldi. -

Akkor mi lesz?

Cogline lecsatolt a derekáról egy bőrtasakot, és fölmutatta. - Akkor kóstolót kapnak a mágiámból, idegen! Olyan tüzet nyeletek velük, amelyről fogalmuk sincs!

A felföldi kétkedve sandított Brinre. - Ez őrület! - morogta.

- Csak ne siess annyira legyinteni nagyapa mágiájára - figyelmeztette Kimber, miközben biztatóan bólintott Cogline-nak. - Egész életében itt lakott a vadonban, és nagyon sok mindent túlélt. Olyan dolgokra képes, amelyeket nem várnál tőle. Nagy segítségedre lesz, mint ahogy Susmus és én is.

- Szerintem, Kimber, ez igen szerencsétlen ötlet - csóválta a fejét Brin.

A lány megértően bólogatott. - Fogsz te még másképp vélekedni. Egyébként nincs választásotok. Szükségetek van Susmusra, hogy cserkésszen. Szükségetek van nagyapára, hogy utat mutasson. És szükségetek van rám, hogy segítsek nekik.

Brin már megint tiltakozásra nyitotta a száját, aztán becsukta. Különben is mit akar? Azért jöttek Kandallókőhöz, mert szükségük volt valakire, aki elkalauzolja őket a Darklin-hátságon át. Erre pedig egyetlen ember képes, és az Cogline. Nélküle hetekig tévelyeghetnének az Anar vadonjában, márpedig nincsenek heteik. Rátaláltak a vénemberre, Cogline felajánlja a segítséget, amire borzasztóan szükségük van, és akkor ő még ellenkezik?

Mégis habozott. Talán azért teszi, mert jó oka van a tiltakozásra. Kimber olyannak látszik, mint akinek erősebb a lelke a testénél. Ám ez nem változtat a tényen, hogy Cogline aligha megy bárhová az unokája nélkül. Lehet-e előbbre való Brin számára a Kimberért érzett aggodalom a zsarnoki parancsnál, amelyet Allanon adott?

Nem lehet. - Akkor azt hiszem, ez a kérdés eldőlt - szólt Kimber halkan.

Brin még egy pillantást vetett Rone Leahra. A felföldi tehetetlen belenyugvással csóválta a fejét. Az árnyasvölgyi lány visszafordult, és fáradtan elmosolyodott.

- Én is azt hiszem - mondta, és minden logika csúfjára reménykedett benne, hogy helyesen döntöttek.

XXXV.

HAJNALBAN elindultak Kandallókőtől az erdőkön át északkeletnek, a sötét Toffer-taraj felé. Olyan lassan kellett menniük, mint mikor északra tartottak az Áltatóhoz. A völgyön túli vad vidék a Ravenshorn és a Rabb-folyó között egyetlen álnok útvesztője volt a sziklás vízmosásoknak és lejtőknek, amelyekben örökre megnyomorodhatott az óvatlan vándor. Brin, Rone, Kimber Boh és Cogline, hátukon poggyászukkal, övükön fegyvereikkel, ugyancsak megnézték, hová teszik a lábukat ezen a hangok és színek pompájába öltözött, édesen illatozó, enyhe őszi napon. Susmus, akinek árnyalakja ritkán mutatkozott, a fák között tartott lépést velük. A kis társaság sokkal pihentebbnek és éberebbnek érezte magát, mint amennyire okuk volt, mert késő éjszaka fejezték be a megbeszélést. Tudták, hogy a kialvatlanság előbb-utóbb benyújtja a számlát, ám egyelőre annyira eltöltötte őket az izgatott várakozás, hogy könnyű volt elfelejteni a fáradtságot.

Kevésbé könnyű volt szabadulni a bizonytalanságtól. Brin még mindig nem tudta, jól tették-e, hogy magukkal hozták Kimbert és Cogline-t. Eldöntötték, megfogadták, elindultak - ám ez nem könnyített a kétségeken. Persze ellenkező esetben is nyomasztanák félelmei és kételyei, amelyek a reá váró veszélyek tudatából és az Áltató hátborzongató jóslataiból táplálkoznak. Ám akkor csak magát kellene féltenie, és magáért kellene aggódnia, meg Rone-ért - akinek eltökélt jönni akarása láttán Brin végre belenyugodott, hogy úgyse tudná maradásra bírni az ifjút -, de nem a vénségért és a lányért. Akármennyit kardoskodtak, Brin továbbra sem tartotta őket elég erősnek ahhoz, hogy túléljék a sötét mágiát. De miért is gondolta volna másképp? Mit számít, hogy Kimber és nagyapja évek óta élnek az anari vadonban? A veszedelmek, amelyek várnak rájuk, nem ebből a világból és időből valók. Miféle mágiában vagy tudományban bízhatnak, amely képes visszaverni a Mordrémeket a legközelebbi találkozásnál?

Rá se mert gondolni, mi lesz, ha a Mordrémek ereje az öregember és a lány ellen fordul. Ettől sokkal jobban rettegett, mint bármitől, ami őt fenyegette. Miként élhetne a tudattal, hogy ő engedte eljönni őket erre az útra, amelyen biztos halál vár rájuk?

Kimber mégis annyira látszott bízni magában és a nagyapjában! Meg se legyintette a félelem vagy a kétely. Határozott volt, elszánt, és rendületlenül meg volt győződve róla, hogy felelősséggel tartozik Rone-ért és Brinért.

- Mi barátok vagyunk, Brin, és a barátok megcselekszik egymásért, amit meg kell - magyarázta éjszaka, mikor már fáradt suttogássá tompult a beszélgetés. - A barátságot nemcsak érezzük, hanem tettekkel is bizonyítjuk. A barátság kötelez. Susmust is ez vonzotta hozzám, és ezért ajándékozott meg a hűségével. Én szerettem őt, ő szeretett engem, és ezt kölcsönösen megéreztük egymásban. Benned is ugyanezt éreztem meg. Barátoknak kell lennünk, és hogy barátok lehessünk, osztoznunk kell jóban-rosszban. Ami a te gondod, az az enyém is.

- Ez nagyon nemes érzés, Kimber - felelte Brin. - De mi van akkor, ha a gondjaim olyan súlyosak, mint most? Ha túlságosan kockázatos dolog megosztani őket?

- Annál inkább meg kell osztani őket - mosolygott a lány ünnepélyesen. - Méghozzá barátokkal. Ha azt akarjuk, hogy egyáltalán jelentsen valamit a barátság, segítenünk kell egymásnak.

Erre nem lehetett mit mondani. Brin talán érvelhetett volna azzal, hogy Kimber alig ismeri, nem tartozik neki semmivel, ez a küldetés egyedül az ő dolga, nem a lánynak és a nagyapjának kell vállalni érte a felelősséget. Ám az érvek úgyis leperegtek volna Kimberről, aki teljesen egyenrangúnak tekintette magukat, kötelességben pedig nem ismert tréfát.

Múlt az idő, lassan küzdötték előre magukat a félelmetes, zordon vadonban, toronymagas fekete tölgyek, szilfák, bütykös hikorifák között. A magasban titáni karokhoz hasonlóan tárultak szét a göcsörtös ágak. A kristálytiszta égbolt mélykéken nézett be a lombjuk vesztett fák mennyezetének szikkadt szövedékén, a napfény barátságos foltokkal tarkította az erdő árnyait. Ám a napfény futó látogatásra jön csupán. A rengeteg az árnyék otthona volt, a mindent elborító, áthatolhatatlan árnyéké, amely lapuló veszélyekkel, nem látható és nem hallható dolgokkal ijesztgetett, azt sugallva, hogy akkor fogja majd élni lidérces életét, ha elfogy a fény, és feketeség borul a földre. Egyelőre némán lapul az erdő sötét méhében a gyűlölködő, csalárd erő, amely haragszik a betolakodókra, és boldogan elfújná életük gyertyáját. Brin érezte a jelenlétét, hallotta susogását. Ott rágcsált az útitársaktól kapott bizakodás vékony fonala mellett, és arra figyelmeztette a lányt, hogy jól vigyázzon, ha ismét leszáll az éj!

Nyugaton lehanyatlott a nap, szürkület borult a földre. Előttük fenyegető, fűrészes árnyként sötétlett a Toffer-taraj. Cogline egy kanyargós hágóhoz vezette őket, amely áttörte a hegység falát. Némán baktattak, most kezdett erőt venni rajtuk a fáradtság. A sötétben rovarok zümmögtek, valahol a magasban, az óriásfák szövevényében éjjeli madarak rikoltoztak. A hegység és az erdő fojtogatóan zárult köréjük a sötét hágóban. Egész nap enyhe idő volt, ám itt kimondott forróság uralkodott, és ennek az undokul ónos melegnek áporodott szaga volt. Az a rejtett élet, amely az erdei árnyékban lapított, felébredt, és most ágaskodott, hogy körülnézzen.

Váratlanul szétnyíltak a fák, a hegy meredek lejtővel zuhant egy ködbe burkolózó, széles, jellegtelen mélyföldbe, amelyet kísérteties derengéssel szőtt át a csillagok és a keleti szemhatáron püffedező, furcsa, narancsszín hold fakó fénye. Mozdulatlan homály ült ezen a szétfolyó, baljós, gyászos lapályon, mintha feneketlen szurdok tátongana a ködbe vesző Toffer-taraj tövében.

- Az Ódon-fenyér - súgta Kimber. Brin szótlan szorongással bámult le a fenyérre, és érezte, hogy a fenyér visszabámul.

ELMÚLT AZ ÉJFÉL, az idő annyira lelassult, hogy valósággal megszűnt. Ingerkedő gyönge szellő legyintette meg Brin verejtékes arcát, de nyomban el is ült, és a lány hiába nézett föl reménykedve, mert ismét csak az undok forróság fojtogatta. Úgy érezte, kemencébe csukták, amelyben a láthatatlan tűz minden levegőt elszív az ő fájó tüdeje elől. A mélyföldön hűvössel kecsegtetett az őszi éjszaka, de nem váltotta be az ígéretét. Az izzadtság átáztatta Brin ruháját, őrjítő csermelyekben csordogált a testén, ezüstszürke hártyával vonta be elcsigázott arcát. Fáradt izmai görcsöltek és sajogtak. Sűrűn fészkelődött, hogy enyhítse a kényelmetlenséget, ám hamarosan be kellett látnia, hogy hiába kísérletezik új testtartással, a fájás nem marad abba. A szúnyogok rajokban gyűltek a verejtékre, bőszítő zümmögéssel csipkedték arcát és kezét, ő pedig hiába söprögette őket. Korhadék és poshadó víz bűzlött orrfacsarón.

Egy sziklacsoport árnyékában kuporogva lesték a földbe vájt üregekből és összebarmolt putrikból álló tábort, amelyet a pók-gnómok vertek a hegy lába és a sötét Ódon-fenyér között. Néhány tűz égett a táborban, ám pislákoló, gyászos fényük alig törte át a homályt. Gacsos árnyékok futkostak a fojtott izzásban. A hosszú, fonnyadt fűben pucér pók-gnómok szökdécseltek négykézláb, arctalan, görbe teremtmények, akiknek groteszk alakját tetőtől talpig benőtte a szürke szőr. Nagy csoportokban gyülekeztek a fenyér szélén, tüzekkel védekezve a köd ellen, és gyászosan kántáltak az éjszakában.

- A sötét hatalmakat idézik - tájékoztatta Cogline útitársait órákkal ezelőtt, amikor a búvóhelyre hozta őket. - A gnómok törzsi szervezetben élnek, ez a pók-népség még a rokonainál is kezdetlegesebb. Szellemekben hisznek és a sötét dolgokban, amelyek évszakváltás idején jönnek fel az alvilágból. Erőért könyörögnek hozzájuk, de ugyanakkor reménykednek is, hogy az az erő nem pusztítja el őket. Hö! Buta babonaság!

Ám a sötét dolgok, folytatta Cogline, néha nagyon is valóságosak. Az Ódon-fenyéren ugyanolyan sötét és rettenetes dolgok tanyáznak, mint a Wolfsktaag erdeiben, más világokból maradt, eltűnt mágiákból fajzott teremtmények. Bestyevéreknek hívják őket, a ködben lappanganak az iszonyú külsejű fajzatok, amelyek testet és lelket falnak, magukhoz csalogatják a gyengébb halandókat, és kiszívják az életüket. A bestyevérek nem képzelt lények, közölte komoran Cogline. A gnómok éppen ellenük fohászkodnak védelemért, mert a bestyevéreknek a pók-gnómok a kedvenc csemegéi.

- Most, mikor az ősz átfordul télbe, a gnómok lejönnek a fenyérhez, és könyörögnek, hogy ne dagadjon meg a köd - suttogta rekedten a vénember. - Azt hiszik, ha nem imádkoznak, nem lesz tél. Babonás népség. Idecsődülnek minden őszön, majdnem egy hónapra, itt sátoroznak - egész törzsek ereszkednek le a gerincről, aztán éjjel-nappal könyörögnek a sötét hatalmakhoz, hogy a tél oltalmazza meg őket, és tartsa távol tőlük a bestyéket. - Sejtelmesen elvigyorodott és kacsintott. - Működik is. A bestyevérek egy teljes hónapon át mást se zabálnak, mint gnómot. Esznek annyit, amiből kihúzzák a telet, így hát nincs is rá szükségük, hogy fölmenjenek a hegyre!

Cogline tudta, hol keressék a pók-népet. Mikor leszállt az est, a kis csoport addig ment észak felé a hegylábon, míg meg nem látták a gnómok táborát. Akkor megbújtak a sziklák között, és Kimber Boh elmagyarázta, mi lesz a következő lépés.

- Náluk lesz a kardod, Rone. Ilyen pengére, amelyet a Surrogóból halásztak ki, természetesen úgy tekintenek, mint talizmánra, amelyet a sötét erők küldtek. Maguk elé állítják, abban a reményben, hogy eltakarja őket a bestyevérektől. Azt kell megtalálnunk, hová tették, aztán visszalopjuk.

- Hogyan? - kérdezte Rone, aki szinte másról se beszélt, amióta elindultak. Rögeszméje lett a kard ereje.

- Susmus kinyomozza - felelte a lány. - Ha fölveheti a szagodat, követi a kardig, akármilyen jól eldugták. Ha megtalálta, visszajön, és elvezet bennünket a kardhoz.

Susmussal tehát szagot vétettek, majd elküldték az éjszakába. A macska nesztelenül suhant tova, szinte azonnal nyomtalanul elvegyülve az árnyékok között. Azóta is őt várták, miközben fülelve-figyelve kuporogtak a sötét, nyálkás mélyföld pállott bűzében. A lápi macska nagyon rég elment.

Brin elcsigázottan behunyta a szemét, és megpróbálta kirekeszteni a tudatából a gnómok zsolozsmázását. Gyászos monotóniával kántáltak megállás nélkül. Többször is hallatszott sikoltozás a köd közeléből, fülsértő, halálra rémült hang, amely épp csak fölcsapott, és már el is némult, de a gnómok rendületlenül kornyikáltak tovább.

Brin orra előtt irdatlan árnyék hömpölyödött elő a sötétből. A lány megnyikkant és felugrott. - Csitt, leányka! - Cogline visszarántotta, és erélyesen rátapasztotta Brin szájára csontos kezét. - Csak a macska!

A nagyfejű Susmus odakullogott Kimberhez, miközben lustán hunyorgott fénylő kék szemével. A lány lehajolt hozzá, átölelte, cirógatta, suttogott az állat fülébe. Percekig beszélgetett a hízelegve törleszkedő lápi macskával, majd izgatottan ragyogó szemmel nézett társaira.

- Megtalálta a kardot, Rone!

A herceg felpattant. - Vigyél oda, Kimber! - könyörgött. - Akkor legalább lesz fegyverünk, hogy szembeszállhassunk a járkálókkal és minden sötét dologgal, ami őket szolgálja!

Brin lenyelte hirtelen keserűségét. Az ifjú már el is felejtette, mily csekély hasznát vették a fegyvernek, amikor Allanont kellett volna megvédeni. Rone-t fölemésztette a vágy a kardja után.

Cogline magához intette őket, miközben Kimber egy szót vetett oda Susmusnak, majd mászni kezdtek lefelé a gnómok táborába, görnyedten lapulva a hegygerinc árnyékában. Idáig alig ért el a távoli tüzek fénye, így hát gyorsan haladtak. Balsejtelmek susogtak Brin Ohmsford fülébe: forduljon vissza, semmi jó nem várja itt. Már késő, súgta vissza a lány. Késő.

A tábor közeledett. Ahogy erősödött a fény, tisztábban látszottak a girbegurba gnómok is; úgy futkostak a putrik és odúk között, mint a rovarok, amelyekről a nevüket kapták. Szúrós szemű, talpig szőrös, ocsmány fajzatok voltak; kifacsarodott alakjuk mintha egy olyan lázálomból elevenedett volna meg, amelyet jobb is elfelejteni. Tucatjával bujkáltak ki-be a ködben, valami emberalatti nyelven' csiripelve; a ködfalnál összeverődött, kongó hangon kántáló csapathoz igyekeztek.

A lápi macska és négy kísérője nesztelenül osont a tábor peremén. Mellettük hosszú párafoszlányok sodródtak, amelyek a fenyért eltakaró, mozdulatlan ködfalról szakadtak le. Visszataszítóan ragacsos, meleg tapintásuk volt, Brin utálattal söprögette őket magáról.

Susmus megállt, és úrnőjét keresve hátranézett malomkeréknyi szemével. Brin, aki most már fürdött az izzadtságban, kétségbeesetten próbált tájékozódni. Árnyéktól és mozgástól hemzsegett a meleg őszi éjszaka, a fenyér szélén a pók-gnómok dönögtek.

- Be kell mennünk a táborba - súgta Kimber izgatottan. - Most fognak csak ugrálni! - kodácsolt Cogline vígan. - Csak ne menjetek a közelükbe, mikor csinálják!

Susmus úrnője szavára elindult a táborba. Az óriási macska nesztelenül suhant a ködben a putrik és odúk legközelebbi csoportja felé. Kimber, Cogline és Rone mélyen meggörnyedve követték. Brin hátramaradt, egyre az éjszakát kémlelte.

Balra valamik mozogtak a tüzek fénykörének szélén, átcsuszamlottak a sziklákon a magas fűbe. Jobbról is jöttek valamik, lomhán vonszolták magukat a kántálás és a ködfal felé. A köd csápjai megszívták magukat a fa füstjével, és marták a lány szemét.

Hirtelen nem látott. Hullámként torlódott föl benne a düh és a rémület. Kidörgölte szeméből a könnyeket...

Sikoly hasított a sötétségbe, túlharsogta a kántálást, megdermesztette az éjszakát. Előttük egy pók-gnóm ugrott elő az árnyékból, lázas evickéléssel próbált menekülni a hirtelen felbukkanó hatalmas lápi macska elől. Susmus morajló mordulással előreszökkent, úgy ütötte félre a rúgkapáló gnómot, mint egy darab fát, és szétugrasztott még fél tucat másikat is, amelyek megpróbálták elállni az útjukat. Az óriás macska mellett aprócska úrnője száguldott, Cogline és Rone a sarkukban rohantak, eszelősen kurjongatva. Brin kétségbeesetten szaladt utánuk, hogy ne maradjon le.

A lápi macska vezetésével a kis csoport berontott a tábor közepébe. Pók-gnómok szőrös, torz árnyékai pattogtak előttük, . csicseregve és vonítva iszkoltak fedezékbe. Amikor a legközelebbi máglyához értek, Cogline lassított, belemarkolt az övére csatolt bőrtarsolyba, és fekete port vetett a lángok közé. A mélyföld is belerengett a robbanásba, az égnek szökkenő máglya szikrazáport esőzött, égő fadarabokat lövellt. A ködfalnál elnémult a kántálás, viszont a táborban fülsértőbben sivalkodtak a gnómok. Újabb máglya közeledett, Cogline ismét fekete porral hintette meg a lángokat. Másodszor is megrendült a föld, az éjszaka ragyogóan kivilágosodott, a gnómok szétrohantak.

Susmus, aki messze megelőzte őket, hatalmas árnyként lendült át a tüzes fénycsóván, föl egy otromba emelvényre, amelyet a ködfal közelében tákoltak össze. Az emelvény recsegve összedőlt a bestia súlya alatt. Köcsögök, fából faragott tárgyak, fegyverek záporoztak a földre.

- A kard! - ordította túl Rone a gnómok sivítozását. Félrerúgta a szíjas alakokat, amelyek el akarták állni az útját, szempillantás alatt utolérte Susmust, és kimarkolt a lehullott kincsek közül egy karcsú ében pengét. - Leah! Leah! - kiáltotta diadalmasan. Megforgatta feje fölött a kardot, és visszavert egy maroknyi gnóm támadót.

Körülöttük egymást követték a robbanások, ahogy Cogline etette fekete porral a gnómok máglyáit. A kormosra feketedett mélyföldről sárga izzás emelkedett az égnek. Mindenfelé tüzet fogott a fű. Hullámként zúdult a táborra a köddel elegyedő, vastag füst, és mindent elnyelt. Brin, akiről megfeledkeztek a csata lázában, hiába rohant társai után, mert egyre jobban lemaradt. Otthagyták a felborult emelvényt, és visszafelé tartottak a hegygerinchez. Szétfolyó fantomokká mosódtak a füstben és a ködben, alig lehetett látni őket.

- Rone, várj meg! - sikoltotta Brin.

Kétoldalt pók-gnómok rohantak mellette, eszeveszett csiviteléssel. Néhányan a lány után kapkodtak szőrös mancsaikkal, kampós ujjaik megragadták, szaggatták a ruháját. Brin vadul rájuk húzott, kitépte magát, futott a többiek után. De töméntelen sokan voltak a gnómok, körülvették, cibálták. A kétségbeesett Brin a Kívánságdalhoz folyamodott, és a gnómok iszonyodó huhogással menekültek a furcsa, zsibbasztó kiáltástól.

Azután hasra esett a magas fűben, szeme - szája tele len földdel. Ráugrott valami nehéz, csupa szőr és ín, rácsavarta magát a lányra. Olyan rettegő iszonyat fogta el Brint, hogy már gondolkozni sem tudott. Négykézlábra vergődött, de az a valami továbbra is kapaszkodott rajta. A lány minden dühét beleöntötte a dalba. Robbanásként tört fel a torkából, és a hátán csimpaszkodó lényt egyszerűen letépte a varázslat ereje.

Brin megpördült a sarkán, és akkor látta, mit művelt. Mögötte egy összeroncsolt pók-gnóm kenődött fel a sziklára. Furcsán kicsinek és sebezhetőnek látszott a halálban. Brin rámeredt a zúzott alakra, és egy röpke pillanatra rémítő öröm fogta el.

Iszonyodva lökte el magától az érzést, megfordult és vakon belerohant a füstbe, már azt se tudva, merre megy.

- Rone! - sikította.

Szaladt egyenesen a ködfalnak és eltűnt.

XXXVI.

MINTHA megszűnt volna a világ. Csupán a köd létezett. Semmivé lett a hold, a csillagok, az ég. Nem volt erdő, bérc, hegylánc, völgy, szikla, csermely. Formátlan maszattá változott még a föld is, amelyen Brin rohant, a magas fű is átlényegült szürke homállyá. Egyedül volt egy irdatlan semmiben.

Fáradtan botladozva megállt, karjait szorosan keresztbe fonta, lélegzete rekedt hörgéssel fűrészelt. Sokáig ácsorgott a ködben, és még most is csak tétova sejtelemként motoszkált benne a tény, hogy menekülés közben átrohant a lapályról az Ódon-fenyérre. Gondolatai hulló levélként kavarogtak, és ő hiába kapkodott utánuk lázasan. Egyetlen képet látott, amely kemény vonalakkal égett bele az agyába: a pókgnómot, szétroncsoltan, kifacsarodott tagokkal, élettelenül.

Behunyta a szemét, keze ökölbe szorult a dühtől. Annyira fogadkozott, hogy ez az, amit nem tesz meg; mégis elkövette. Megölt egy' másik embert, elemésztette a Kívánságdallal, a rettegés és a harag önkívületében. Allanon figyelmeztette, hogy bekövetkezhet! Szinte hallotta a suttogó intést: „Völgy leánya, a Kívánságdal olyan hatalom, amelyhez foghatót még én sem láttam! A mágia életet adhat, és életet olthat ki."

„De én sose fogom használni!"

„Sötét gyermek, a mágia mindenkit használ - még téged is!"

Most nem Allanon intette, hanem az Áltató gúnyolta. Kiverte a fejéből a hangját.

Nem mintha valahol mélyen nem lett volna tisztában azzal, hogy egy napon még ő is rákényszerülhet arra, amire

Allanon figyelmeztette. Abban a pillanatban tudomásul vette a lehetőséget, amikor Allanon a Runne-hegységben, az összefonódott fák egyszerű példáján megmutatta, mire képes a Kívánságdal. Nem volt a pókgnóm halála olyan megrendítő és váratlan kinyilatkoztatás.

Attól borzadt el, hogy valahol örült annak, amit művelt, hogy van egy része, amely kéjeleg az ölésben!

Torka elszorult. Eszébe jutott az a váratlan jókedv, amely akkor villant bele, amikor meglátta az összeroncsolt hullát, és ráeszmélt, hogy a Kívánságdal végzett a gnómmal. Abban az egyetlen pillanatban örült a varázserőnek...

Miféle szörnyeteggé engedte zülleni magát?

Pillái felpattantak. Nem engedett ő semmit. Igazat mondott az Áltató: nem te használtad a mágiát - a mágia használt téged. A mágia tett azzá, amivé akart. Nem engedelmeskedik feltétlenül. A lány akkor értette meg, amikor a Varjútanyán megfutamította a Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra táborozó tolvajokat. Azután megfogadta, hogy soha többé nem engedi szabadjára a mágiát így. Csak hát mikor menekült a táborból és rátámadtak a gnómok, a szorult helyzetben és az indulatok zűrzavarában szertefoszlott vélt uralma a mágia fölött. Gondolkozás nélkül, gépiesen használta a varázserőt, mint egy szörnyű csodafegyvert, úgy, ahogy Rone Leah forgatná a kardot.

És élvezte!

Könnyek szöktek a szemébe. Érvelhetne azzal, hogy egyetlen másodpercig tartott a gyönyör, addig is bűntudatos volt, és annyira iszonyodik tőle, ami eleve lehetetlenné teszi, hogy még egyszer sor kerüljön rá, de ezzel nem takarhatja el az igazságot. A mágia riasztóan kiszámíthatatlannak bizonyult. Brin sohasem hitte volna, hogy ő így megváltozhat. Ez pedig nemcsak őt sodorja veszélybe, de azokat is, akik közel állnak hozzá, ennél fogva nagyon kell vigyáznia!

A maelmordi útról nem fordulhat vissza. Allanon rábízott egy feladatot, és neki teljesítenie kell a megbízást, bármenynyire is az ellenkezőjére inti az, ami történt. De ha a terhet nem is teheti le a válláról, azt még mindig ő döntheti el, hogyan viselkedjék. Allanonnak az volt a szándéka, hogy a Kívánságdalt egyetlen célra használják, mégpedig arra, hogy Brin bebocsátást nyerjen a verembe. Akkor pedig meg kell találnia a módját, hogy magába zárhassa a mágiát addig, amíg meg kell idéznie a kívánt célra. Most már csak egyszer kockáztatja meg a varázslást. Elszántan letörülte a könnyeit. Tartani fogja magát esküjéhez. Öt nem használja többé a mágia.

Kiegyenesítette a gerincét. Most pedig keresnie kell egy utat, hogy visszatérhessen a többiekhez. Tapogatózva kinyújtotta a kezét, és vaktában botladozni kezdett a borulatban. Ködfoszlányok suhantak mellette, gyűrűző mozgásuk furcsa képeket rajzolt a lány elé. Körülvették, beszivárogtak az agyába, aztán kimosódtak belőle, és megelevenítették a gyermekkori emlékeket. Látta anyját és apját, akiket az emlékezet nagyobbra rajzolt, mint amilyenek valójában voltak, a meleget és biztonságot árasztó, gyöngéd, jóságos, oltalmazó alakokat. Ott volt Jair. Árnyak siklottak a sivár félhomályban, a múlt kísértetei. Miért ne lehetne köztük Allanon, aki visszatért a halálból az élőkhöz? Brin keresni kezdte, félig-meddig abban reménykedett...

És hirtelen - váratlan ott volt! A ködből jött, ahogy a kísértetek szoktak, alig tizenkét méterre volt a lánytól, alakja körül örvénylett a szürke homály, mint mikor a Hadeshorn kelt életre.

- Allanon! - súgta Brin.

De azért még tétovázott. Az alak Allanoné volt, de ezzel együtt sem volt több mint pára - puszta pára.

Az árny, amely Allanont formázta, visszaolvadt a homályba. Elment, mintha sohasem létezett volna. Elment...

De akkor is volt ott valami! Nem Allanon, de valami más!

Sietve körülnézett, kereste azt a dolgot, mert érezte, hogy itt van valahol, és őt lesi. Megint képek táncoltak a szeme előtt, a köd csápjaiból született képek, emlékezete tükörcserepei. A homály keltette életre őket, igéző, kísértő mágiával. A lány révülten állt a képek füzérei között, és egy percig komolyan azt hitte, hogy megbomlott az elméje. Ilyen képzelődés csakis tébolyból fakadhat, ő viszont teljesen tisztának érezte a fejét. A köd akarta elhódítani, a köd vetített incselkedő délibábokat, a köd sajátította ki az emlékeit. A köd volt - vagy valami a ködben!

Bestyevér, susogta valami a tudat küszöbe alatt. Cogline figyelmeztette őket a köd lényeire, miközben a pók-gnómok tábora felett, a hegylábon kuporogtak a sziklák között. Az Ódon-fenyéren élnek, gyengébb lényekre vadásznak, tőrbe csalják őket és kiszívják az életüket.

Tétován megállt, aztán lassan elindult. Mellette mozgott valami a ködben, egy elmosódó, tompa árnyék, egy darab éjszaka, egy bestyevér. Brin gyorsított, a lábára bízta, hogy vigye, ahová akarja. Reménytelenül eltévedt, de nem maradhatott egy helyben, mozognia kellett. Társaira gondolt, akiktől elszakadt. Keresik-e? Megtalálhatják egyáltalán ebben a ködfalban? Kétkedve csóválta a fejét. Ebben nem bízhat. Magának kell meglelnie a kiutat. Előbb-utóbb megritkul a köd, és véget ér a fenyér. Annyit kell tennie, hogy megy, amíg ki nem ér a zsibbasztó borongásból.

És ha az nem akarja elengedni?

Emlékei ismét életre keltek a köd indáiban, amelyek incselkedve, csábítóan hullámzottak körülötte. Gyorsabban ment, nem vett tudomást a képekről. Érezte, hogy az árnyék is jön, ott lappang hajszálnyira az ő látómezejének határán túl, és kilelte a hideg a gondolattól.

Megpróbálta elképzelni. Miféle fajzat lehet egy bestyevér? Valóban Allanon alakjában jött el hozzá - vagy csak a köd és a képzelet gúnyolta? Értetlenül rázta a fejét.

Valami apró és nyálkás ugrott félre az útjából, és tovacikázott a sötétségbe. Brin elkanyarodott, és egy széles lejtőn leereszkedett egy miazmás mélyedésbe. Csizmája szennyben és posványban cuppogott, lábszárát éles sás csapkodta, talpa undokul szivacsos talajon gázolt. Megtorpant, majd sietve hátrált a teknő peremére. Futóhomok leselkedett a mélyedés alján, beszippantotta és nyomtalanul elnyelte volna. El kell kerülnie, kint kell maradnia a keményebb, szárazabb földön. Olyan sűrűn örvénylett a köd, hogy semmit sem látott. Félő, hogy körbe - körbe jár.

De azért vánszorgott tovább. Csirizesen kavargott az Ódon-fenyéren a pára, és árnyékok mozogtak nyálkás homályában, bestyevérek árnyai. Már több is követte. Kéneső fürgeséggel mozogtak, úgy cikáztak, akár a halak a szürkületi vizekben. Brin konokul szaporázta a lépést a mocsári fűben, mindig megmaradva a magasabb részeken. Követhetik a bestyevérek, de őt ugyan nem kapják el. Neki más van megírva.

A sietésből átcsapott futásba. Vére tompán dübörgött a fülében. Egyszerre űzte a düh, a félelem és az eltökéltség. A talaj enyhén emelkedett. Brin fölvergődött egy hosszú fűvel és csenevész bokrokkal benőtt buckára. Körülnézett és nem hitt a szemének.

Árnyékok gyűrűjében állt. Szikár, nyakigláb alak bontakozott ki a ködből. A felföldiek köpenyét viselte, és hatalmas, kétkezes kardot csatolt a hátára. A lány sóbálvánnyá meredt. Hiszen ez Rone! Kitárja a karját, és integet, hogy jöjjön! Brin boldogan indult feléje, és már nyúlt, hogy megfogja az ifjú kezét.

Akkor valami megállította.

Hunyorgott. Tényleg Rone az? Nem!

A harag vörös köde szállt a szemére, amikor rádöbbent a csalásra. Nem Rone Leah volt az, hanem a bestyevér, amely idáig követte.

A derengő, síkos jelenés megindult a lány felé: Lehullott róla a ruha és a kard, beleolvadt a köd foszlányaiba, nyoma se volt már a felföldinek, csak egy hatalmas, gomolygó árnyék maradt, amely gyorsan összeállt idomtalan testté, vaskos, karmos lábakká, sertés, görbe, hosszú karokká, redős, torz pofává, amelyben fehér agyarak villogtak.

Kétszer olyan magas volt, mint Brin, amikor felágaskodott a fenyér ködében. Lehajtotta a fejét, és a fogát csattogtatta a lányra. Egyetlen szőr, pikkely, izom, hegyes csont, agyar volt az egész vágott szemű rémség, amelyhez hasonlót Brin csak a legszörnyűbb álmaiban látott. ,

Igazi volt? Vagy a köd és a lázas képzelet alkotta csupán?

Nem számít. Megszegte pár perces fogadalmát és a Kívánságdalhoz folyamodott. Céltudatos kíméletlenséggel, bősz haraggal szólította a varázst. Neki nem az a sorsa, hogy az Ódon-fenyéren végezzen vele egy szörnyeteg! Még egyszer kipróbálja a Kívánságdalt ezen a fajzaton, amelynek az élete úgysem számít.

Rázendített, ám a torkán akadt a dal.

Az apja állt előtte.

Alakját egyfolytában változtatva közeledett a csoszogó bestyevér a buckához, és már előre csorgott a nyála, hogy milyen jót fal majd az árnyasvölgyi lányból. Brin hátrahőkölt, mert most az anyja barna, bájos arcát látta. Felsikoltott, vadul, kétségbeesetten.

Nyomban felharsant a válasz. Brin, kiáltotta. A hang valóságosnak tűnt, de kicsoda... ?

- Brin!

A szörny fenyegetően toronylott fölötte, Brin érezte rajta a gonoszság szagát, ennek ellenére sem tudta szabadjára engedni a Kívánságdalt, béklyóba verte a kép: anyja nádszál alakja, amint élettelenül roppan össze a varázserő taglójától.

- Brin!

Ijesztő ordítás törte meg az éjszaka csendjét. Karcsú árnyék szökkent elő a ködből, a megvadult lápi macska ötszáz fontnyi súllyal vetődött rá a bestyevérre, és elsodorta Brin mellől. Karmokkal és csattogó fogakkal hasogatta a szörnyet, miközben ide-oda hemperegtek a magas fűben.

- Brin! Hol vagy?

Alig lehetett hallani az emberi hangokat a csatazajban. Brin magánkívül kiabálva válaszolt nekik. A következő percben feltűnt Kimber, röpült a ködön át, hosszú haja lobogott. Nyomában a görnyedt Cogline kurjongatott vadul, minden erejével igyekezve, hogy ne maradjon le az unokájától.

Ismét előbukkant Susmus és a bestyevér. A macska volt az erősebb, akármerre próbált kitömi a ködlény, Susmus mindenütt elállta az útját. Csakhogy most még több hatalmas, formátlan árnyék gyülekezett a homályban, és körülvették őket. Borzasztó sokan voltak! - Leah! Leah! Rone nyúlánk alakja kardot emelve tört át a sűrű árnyakon. Zöld, lidérces izzás derengett az ében penge körül. A bestyevér, amelyet Susmus tartott sakkban, nyomban megérezte a nagyobb veszélyt, a kard mágiáját. Faképnél hagyta a macskát, és Leah hercegének ugrott, ám Rone már várta. A kard széles ívben szelte a ködöt, és belehasított a bestyevérbe. Zöld tűz lobbant az éjszakában, a ködlény lángokat szórva robbant fel. A fény kihunyt, visszatért a köd és az éjszaka. A sötétben ólálkodó árnyékok szétfolytak a semmibe. A kard lehanyatlott, a felföldi sarkon fordult és megrendülten sietett Brinhez. - Ne haragudj - suttogta. - A mágia... - Tehetetlenül csóválta a fejét. - Amikor ismét rátaláltam a kardra, amikor megérintettem... többé semmi másra nem tudtam gondolni. Fölkaptam és elrohantam vele. Mindent elfelejtettem - még téged is. A mágia volt, Brin...

Elcsuklott a hangja. A lány átölelte, hozzásimult. - Tudom - bólintott.

- Soha többé .nem hagylak el így! - fogadkozott az ifjú. - Soha többé!

- Azt is tudom - felelte Brin halkan.

De arról nem szólt, hogy ő akarja elhagyni Rone-t.

XXXVII.

A DUN FEE Aranból, szabadult Jairnak és a culhaveni kis csoportnak három napig kellett vándorolnia, mire megérkeztek az égig érő Ravenshorn-hegységhez. Mivel nem használhatták az országutat a dél felé kanyargó Ezüst-folyó partjának közelében, nehogy észrevegyék őket, az út fölötti sűrű erdőre fanyalodtak, ami lassította haladásukat. A második napon végre-valahára elállt az eső; délelőtt már csak szemerkélt, délben párává ritkult. Ahogy az ég kitisztult, a levegő is melegebb lett, és a felhők kelet felé vitorláztak. Amikor sötétség borult a földre, látni lehetett az ágak között a holdat és a csillagokat. Már nem esett, a vándorok mégse mehettek gyorsabban, mert a lucskossá ázott talaj nem tudta beinni az összes vizet, és a föld csúszott a sáros pocsolyáktól. A csoport, amely csupán enni és pihenni állt meg rövid időkre, legjobb igyekezete szerint próbálta figyelmen kívül hagyni a siralmas körülményeket, és elszántan törtetett előre.

Harmadnap kisütött a nap, ragyogóan, melegen; barátságos pántlikákkal ékesítette az erdő árnyait, foltokban és foszlányokban visszaadta a színeket az ázott világnak. A fák fölött megjelent a Ravenshorn sötét, kopár sziklatömege. Egész nap gyalogoltak feléje, de csak a délután derekán érkeztek meg az előhegyekhez, és már kezdtek volna kapaszkodni, amikor Settengő megállította őket.

- Baj van - közölte szárazon. - Ha a hegyeken át akarunk menni, az napokba, sőt talán hetekbe kerül. A másik út, hogy követjük az Ezüst-folyót az Égi Forrásig. Ezt is megtehetjük, ha elővigyázatosak vagyunk, de előbb-utóbb el kell haladnunk Szürkevég alatt. Akkor pedig okvetlenül meglátnak a járkálók.

- Kell lennie más útnak is, ahol ellopózhatunk mellettük - mondta Foraker komoran.

- Nincs - morogta Settengő. - Én tudnék róla.

- Azt nem lehet, hogy megközelítjük Szürkevéget a folyóparton, és utána megyünk föl a hegyekbe? - kérdezte a hatalmas Reit, miközben letelepedett egy görgetegsziklára. - Becserkészhető az erőd más irányból?

A gnóm megrázta a fejét. - Innen nem, ahol vagyunk. Szürkevég egy sziklapárkányon ül, ahonnan be lehet látni az egész vidéket: a Ravenshornt, az Ezüst-folyót, mindent. Kopasz, terméketlen sziklák, fedezék semmi. - Stythysre pillantott, aki mogorván elhúzódott tőlük. - Azért is szeretik annyira a gyíkok. Itt semmi se mászhat fel hozzájuk.

- Akkor éjszaka kell mennünk - mondta Garet Jax halkan.

Ám Settengő ismét megrázta a fejét. - Nyakadat szeged, ha megpróbálod. A szirtek függőlegesek, az ösvények keskenyek és őrzik őket. Sose sikerülne.

Hosszú csend lett.

- No és akkor mit javasolsz? - kérdezte Foraker végül.

- Én nem javasolok semmit - vonogatta a vállát Settengő.

- Idáig elhoztalak benneteket; a többi a ti dolgotok. Talán a fiú el tud rejteni a mágiájával. - Szemöldökét felvonva nézett Jairra. - Menni fog? Tudsz énekelni fél éjszaka?

Jair elvörösödött. - Settengő, csak kell lennie útnak, ahol átjuthatunk az őrök mellett!

- A, én simán átjutok - fintorgott a gnóm. - Viszont nektek meggyűlhet egy cseppet a bajotok.

- Helt lát éjszaka... - kezdte Foraker töprengve.

Garet Jax félbeszakította. - Hát te mit javasolnál, Mwellret? Ez a te otthonod. Te hogy csinálnád?

Stythys szeme összeszűkült. - Ti csak keressszetek magatoknak utat, kissz emberek. Mássz essztelentől kérjetek sszegítsszéget, engem meg hagyjatok békén!

Garet Jax tanulmányozta egy darabig a gyíkot, aztán szótlanul odament hozzá. Szürke szeme olyan hideg volt, hogy Jair hátrahőkölt. A fegyvermester ujja fölemelkedett, és megállapodott a Mwellret köpenyes alakján.

- Csak nem azt akarod mondani, hogy már nem vehetjük hasznodat? - kérdezte halkan.

A Mwellret mintha összelappadt volna, vágott szeme izzott a gyűlölettől, ám Garet Jaxon nem volt hatalma. A fegyvermester állt és várt.

A gyík fojtottan fölszisszent, és lassan kiöltötte villás nyelvét.

- Sszegítek, ha sszabadon engedtek - súgta. - Elvisszlek ott, ahol sszenki ssze lát.

Hosszú csönd lett. A kis társaság tagjai bizonytalanul sandítottak egymásra.

- Mosszt nem sszegíthet a buta kissz gnóm - vigyorgott Stythys. - Az én sszegítsszégemre van sszüksszégetek, kissz barátaim. Olyan utakat isszmerek, ahol sszenki mássz nem mehet át.

- Miféle utakat ismersz? - kérdezte Garet Jax ugyanolyan szelíden.

Ám a Mwellret csökönyösen rázta a fejét. - Kissz emberek, előbb adjátok sszavatokat, hogy sszabadon engedtek. A sszavatokat akarom.

A fegyvermester vékony arcán nem lehetett látni, mit gondol. - Amint bejuttatsz Szürkevégbe, szabad vagy.

Settengő helytelenítő pofát vágott, és kiköpött. Jair és társai várták, mit mond erre Stythys. Ám a Mwellret mintha gondolkozott volna.

- Bírod a szavunkat! - türelmetlenkedett Foraker. - Most pedig mondd el, melyik úton menjünk. Stythys gonosz, undok, torz vigyorra húzta a száját. - Átvisszem a kissz embereket az Éjsszaka Barlangjain!

- Te fekete...! - robbant ki Settengő, és a Mwellretnek ugrott. Helt elkapta, mikor mellette akart elrohanni, és a háta mögé penderítette. A gnóm üvöltött és kapálózott, mint akinek elment az esze. Stythys sziszegve nevetett, a csoport körülfogta Settengőt, úgy próbálta visszatartani.

- Mi az, gnóm? - fogta meg a fegyvermester Settengő karját. - Te ismered ezeket a barlangokat?

Settengő kitépte magát Garet Jax markából, bár Heltet nem tudta lerázni. - Hogy ismerem-e az Éjszaka Barlangjait, Garet Jax? - acsarogta. - Az az én népem vesztőhelye, amióta leigázták a gyíkok! Ezerszám dobták be a hegyi gnómokat a barlangokba, ahonnan nem kerültek elő többé! Most pedig ez... ez a szörnyeteg ugyanazt akarja csinálni velünk!

Garet Jax villámsebesen Stythyshez fordult. Hosszú kése varázslatos gyorsasággal termett a markában. - Mwellret, ezúttal nagyon vigyázz, mit felelsz! - figyelmeztette halkan.

Stythysnek a szeme se rebbent. - Össszevisssza hazudozik a gnómocka. A barlangok átvezetnek Sszürkevégbe. Átvisszlek benneteket a hegyek alatt, ahol nem vessznek ésszre a járkálók. Sszenki sszem lát meg.

- Tényleg van itt átjáró? - kérdezte Foraker a gnómtól.

Settengő hirtelen elernyedt a határvidéki markában. - Mit számít, ha van is! A barlangok nem embernek valók. Mérföld hosszú járatok a Ravenshorn gyomrában, feketék, akár a pokol, tele Prockokkal! Hallottatok már a Prockokról?

Olyan mágia teremtette őket, amely előbb létezett Négyföldnél - óvilági mágia, úgy mondják. Élő szájak a sziklán, véges - végig a Barlangokban! Akárhová léptek, Prockok között kell mennetek! Egy rossz lépés, és kinyílik a Prock a barlang padlóján, bekap, összecsukódik, szétmorzsol... -

Reszketett dühében. - Így intézték el a gyíkok a hegyi gnómokat - letaszították őket a Barlangokba!

- Csakhogy a Barlangokon át lehet jutni - fogalmazta át kijelentéssé Foraker kérdését Garet Jax.

- Mi hasznunk abból az átjáróból! - ordított Settengő. - Nem látunk! Tíz lépés, és megesznek a Prockok!

- Engem nem essznek! - szisszent közbe Stythys. - Én isszmerem az Éjsszaka Barlangjainak titkát! A kissz emberek nem juthatnak át, de az én népem ismeri az utat! Bennünk nem tessznek kárt a Prockok!

Csend lett. Garet Jax a gyíkhoz lépett.

- Az Éjszaka Barlangjai Szürkevégig futnak a Ravenshorn alatt, ahová nem látnak be a járkálók? És te át tudsz vezetni bennünket?

- Igen, kissz barátaim - csikorogta halkan Stythys. - Átvisszlek. Garet Jax a többiekhez fordult. Egy darabig senki sem szólt, aztán Helt biccentett. - Hatan vagyunk. Ha csak egy kis esélyt is akarunk, észrevétlenül kell bejutnunk a fellegvárba. Foraker és Edain Elessedil is bólintott. Jair Settengőre nézett. - Bolondok vagytok! - kiáltotta a gnóm dühösen. - Agyalágyult, vak bolondok! A gyíkokban nem szabad megbízni!

Kínos csend lett.

- Settengő - szólalt meg Jair -, nem muszáj tovább jönnöd, ha nem akarsz. A gnóm megsértődött. - Fiú, tudok én vigyázni magamra! - Tudom, csak arra gondoltam, hogy... - Tartsd meg magadnak a gondolataidat! - vágott a szavába Settengő. - Ami pedig ezt a továbbmenést illeti, inkább magadnak osztogatná} ilyen tanácsokat. Amit persze nem teszel. Így hát együtt leszünk bolondok. - Sötéten sandított Stythysre. - Csakhogy bolondságom ugyancsak nyitva tartja majd a szemét, és ha valami rosszul sülne el, gondoskodom róla, hogy ne a gyík maradjon utolsónak!

- Tehát, Mwellret - fordult vissza a fegyvermester Stythyshez -, átviszel bennünket. Csak jól jegyezd meg, amit a gnóm mondott. Ami velünk történik, veled is megtörténik, úgyhogy ne játszódj velünk. Ha megpróbálod...

- Én sszossze játsszódom, kissz barátaim - vigyorgott fagyosan Stythys.

VÁRTAK, AMÍG BEESTELEDIK, majd leosontak a folyó fölötti sziklák közül, és észak felé kanyarodtak a hegyekben. A püffedt hold és a csillagok fényében jól lehetett látni a Ravenshorn nyomasztó tömegét, a kietlen ormokat, amelyek feketén rajzolódtak a sötétkék égboltra. A parttal párhuzamosan elmosódott ösvény vezetett a ritkás fákon és bokrokon át; ezen baktatott a culhaveni kis társaság, addig, amíg a déli hegyvidék el nem tűnt a messzeségben.

Vándoroltak egész éjszaka, Settengő és Helt ment az élen, társaik követték őket, óvatosan, hogy ne üssenek zajt. A sötét bércek közeledtek, falként zárták körül az Ezüst-folyót. A habok zúgását leszámítva furcsa némaság, mindent átitató, mély hallgatás honolt a bércek között, mintha Földanya altatná gyermekét. Az órák múlásával Jairt egyre jobban nyomasztotta ez a csend; folyton a tömör sziklafalakat bámulta, az árnyékokat fürkészte, mintha valamit keresne, amit nem látott, de tudta, hogy itt van és figyel. Egész éjjel nem találkoztak más élőlénnyel a hegyek hatalmas madarain kívül, amelyek éjszakai zsákmányszerző útjaikon hangtalanul szárnyaltak a fejük fölött, a völgylakó mégis érezte, hogy nincsenek egyedül.

Azzal tisztában volt, hogy ez a sejtelem részben Stythys jelenlétéből táplálkozik. Baktatás közben mindig láthatta maga előtt a Mwellret fekete alakját, és érezhette zöld szemének lapos pillantásait; a gyík folyton őt leste és várt. A fiú bizonyosra vette, hogy Stythys összes ígérgetése csupán a könyörtelen elszántságot leplezi, amellyel meg akarja kaparintani az ő mágiáját. Bármi történt is, a fajzat nem mondott le a mágikus erőről. Rémítő bizonyosság volt. Dun Fee Aran börtönének emléke olyan lidércnyomásként nehezedett rá, amelynek szikláját talán sohasem tudja elgördíteni. Stythys okozta a lidércnyomást, Stythys, aki csak azt várja, mikor zárhatja vissza a tömlöcbe. Látszólag megszabadult a Mwellrettől, de nem tudta lerázni az alattomos balsejtelmet, hogy a fajzat bizonyos értelemben még mindig a hatalmában tartja.

Ám ahogy az éjszaka átfordult kora hajnalba, amikor a fáradtság elvette a kétely és a rettegés élét, Jair gondolatai eltévedeztek és rátaláltak Brinre. Újra maga előtt látta nővére arcát, úgy, ahogyan a közelmúltban kétszer is fölmerült előtte a látókristályban: először valami kimondhatatlan fájdalomtól összetörten, másodszor elborzadva, amint nézi saját eltorzult vonásait annak a kísértetnek az alakjában. Csupán villanásokra tűnt föl a két látomás; a völgylakó egyikből sem következtethetett az előzményekre. Azt sejtette, hogy a testvérének sok mindent el kellett viselnie, és valami ijesztő dolog történhetett vele. Üresnek érezte magát, ha arra gondolt, milyen régen elhagyta Brin a Völgyet és őt, akinek az Ezüst-folyó királya azt mondta, a testvére a vesztébe megy.

Furcsa, de máris úgy rémlett, hogy elveszítette Brint, mert a közöttük terpeszkedő távolságot és időt különös módon felnagyították az események, amelyek azóta következtek be, hogy utoljára látta a nővérét. Olyan sok minden történt, Jair Ohmsford olyan távol került attól, aki valaha volt.

Hirtelen fájni kezdett az üresség. Mi van akkor, ha az Ezüst-folyó királya rosszul ítélte meg őt? Mi lesz, ha kudarcot vall, és Brin valóban elvész? Mi lesz, ha későn érkezik? Dühösen az ajkába harapott, és megesküdött, hogy nem történhet így! Ahhoz túl sok szál köti össze a fivért és a nővért: család, közös élet, tudás, megértés, törődés - és mindenekfölött a szeretet!

Gyalogoltak a pirkadat előtti sötétségben. A hajnal első fényére Stythys fölvezette őket a sziklák közé. Otthagyták a sötéten, lomhán kavargó Ezüst-folyót és bevették magukat a hegyekbe. Eltűntek a fák és a bokrok, kietlen kövön jártak. Keleten átcsordult a napfény a hegység peremén, vakító arany tűz lángolt a szikla repedéseiben. Addig kapaszkodtak a tűz felé, míg be nem értek egy szirt árnyékába, amelyben hatalmas üreg sötétlett.

- Az Éjsszaka Barlangjai! - sziszegte Stythys.

A nyílás úgy ásított, mint egy tátott pofa, amelyben fűrészes, csorba sziklák a fogak. Szél süvített alá a hegytetőről, úgy érezték, magából az Éjszaka Barlangjaiból fütyörészik. Hosszúkás fadarabok hevertek a barlangszáj előtt, amelyeket mintha a kor és az időjárás koptatott volna fénytelen piszkosfehérre. Jair közelebbről megnézte őket, és kilelte a hideg. Amit ő fának hitt, azok töredezett, kifakult csontok voltak.

Garet Jax a gyík elé plántálta magát. - Mwellret, hogy fogunk itt látni? Van fáklyád?

- A Barlangokban elalsszik a fáklya, kissz barátaim! - felelte Stythys gonosz, fojtott nevetéssel. - Ide mágikussz tárgy sszüksszégessz!

A fegyvermester hátrapillantott az üreg szájára. - És neked van ilyen mágikus tárgyad?

- Van bizony! - felelte a gyík. Keresztbe fonta karjait a köntöse alatt, és kissé felfújta magát. - Itt a Virrassztótűz! Várva vár!

- Meddig tart ez? - kérdezte Foraker feszengve. A törpék nem szeretik a zárt helyeket. Előre utálta, amit meg kell tennie.

- Kissz barátom, a Barlangokon átalmenni nem tart sszoká! - nyugtatta meg Stythys kissé túlzott buzgalommal. - Három óra alatt átvisszlek benneteket! Sszürkevég már vár!

A bajtársak hol egymást nézték, hol a nyílást. - Még egyszer figyelmeztetek mindenkit, hogy nem lehet bízni egy gyíkban! - intette őket Settengő.

Garet Jax elővett egy darab kötelet. Az egyik végét a saját derekára kötötte, a másikat Stythysére. Ellenőrizte a csomókat, majd kihúzta hosszú kését. - Mwellret, az árnyékodnál is közelebb leszek hozzád. Ezt ne feledd. Most pedig vigyél be, és mutasd a mágiádat. - Stythys már fordult volna, de a fegyvermester visszarántotta. - Ne túl messzire. Addig nem, amíg nem láttuk, mire vagy képes.

A Mwellret fintorgott. - Majd én megmutatom kissz barátaimnak. Gyertek.

Csoszogni kezdett a rémítő fekete barlangtorok felé, sarkában Garet Jaxszal, akivel összefűzte a kötél. Settengő utánuk iramodott. A többiek egy pillanatig haboztak, majd követték őket. Átmentek a napfényből a sűrűsödő árnyékba, onnan pedig a szikla pofájában várakozó feketeségbe. A segítőkész hajnal kirajzolta még néhány percig a kőfalakat, padlókat, fűrészes sztalaktitokat, sziklafürtöket, aztán még az a gyönge világosság is kihunyt, és őket elnyelte a sötétség.

Olyan volt, mintha megvakultak volna. Sorra álltak meg, csizmájuk csikorgása reszelősen verődött vissza a néma barlangban. Összebújva várták, hogy elhaljon a visszhang. Valahol a feketeség mélyén víz csöpögött, és még annál is mélyebben szikla horzsolta a sziklát undok hangon.

- Látjátok, kissz barátaim? - szisszent föl Stythys. - A Barlangokban minden éjsszínű!

Jair szorongva pillantott körül. Jóformán semmit sem látott. Mellette halványan derengett Edain Elessedil keskeny elf arca. A levegő furcsán, ragacsosan nyirkos volt és mozgott, pedig nem fújt szél, és úgy rémlett, rájuk tekeredik, körülcsavarja őket. Visszataszító érzés volt, és a levegő oszlástól bűzlött. A völgylakó utálattal fintorgatta az orrát. Hirtelen rájött, hogy ugyanezt a szagot érezte Stythys capaali cellájában.

- Mosszt pedig sszólítom a Virrassztótüzet! - csikorogta a Mwellret. A völgylakó összerezzent ijedtében. - Esszt nézzétek! Sszólítom a fényt!

Élesen fölkiáltott; baljós füttyentésféle volt, úgy hangzott, mintha megkínzott csontok ropognának. A fütty átfúrta magát a feketeségen, és mikor elhalt hosszú, gyászos visszhangja, a Mwellret megismételte. Jair összeborzongott. Egyre jobban irtózott a Barlangokról.

Hirtelen megjelent a Virrasztótűz. Ragyogó csóvaként szelte a sötétséget, szivárványszínekben játszó szemcséi ringatózva-gyűrűzve utaztak a nem létező szelek szárnyán. A szétszóródott fénypor hussanva gyűlt össze a Mwellret kinyújtott kezében, pörgő részecskéi gömbbé sűrűsödtek, amelynek sárga izzása elűzte a Barlangok árnyait. A bajtársak hüledezve bámulták a Stythys előtt lebegő Virrasztótüzet, arcuk vibráló-táncoló fényben fürdött.

- Ez az én bűvölésszem, kissz barátaim! - sziszegte Stythys diadalmasan. Jair felé fordította lapos pofáját, zöld szeme villogott a fényörvényben. - Látod, hogy engedelmesszkedik a Virrassztótűz?

Garet Jax gyorsan közéjük lépett. - Mutasd az utat, Mwellret. Kevés az időnk.

- Valóban kevéssz - sziszegte halkan a gyík.

Elindultak a sötétségben, a Virrasztótűz világított útjukon. Az Éjszaka Barlangjainak toronymagas mennyezete olyan sűrű árnyékba borult, amelyen a Virrasztótűz sem tudott áthatolni, és ez a homály furcsán, baljósan visszhangozta lépéseik koppanását. A szag annál dögletesebb lett, minél mélyebbre mentek, végül annyira facsarta az orrukat, hogy aprókat kellett lélegezniük, nehogy öklendezzenek. Aknák tucatjai ágaztak le a járatból, és kibogozhatatlan útvesztővé szövődtek. Ám Stythys nem lassított, mindig tudta, melyik alagútba kell bemennie a Virrasztótűz parázsló, táncoló gömbje nyomában.

Az idő ólomlábakon vánszorgott, a járatoknak nem akart vége lenni, a szikla egyre újabb fekete szájjal ásított rájuk, egyre pocsékabbul bűzlött, és a csikorgás már nem a távolból hallatszott, hanem riasztóan közelről. Ott, ahol az akna egy feltűnően hatalmas barlangba nyílt, a gyík megtorpant.

- Prockok! - mordult fel.

Egy legyintéssel elküldte magától a libegő Virrasztótüzet; a gömb átröppent a barlangba, és megvilágította a feneketlen feketeséget. A culhaveni kis társaság iszonyodva bámulta, amit a fény mutatott. A barlang padlóján fűrészes peremű nyílások százai tátongtak, amelyek úgy nyíltak és csukódtak, mint ocsmányul" nyámmogó szájak. A hegy undorítóan rágcsált a sötétségben. A szájaknak hangja is volt: csámcsogtak, gurguláztak, nyögdécselő böfögéssel kérődzték a pépesre őrölt sziklát.

- Ördög és pokol! - súgta Helt. - Az egész barlang él!

- Musszáj keressztülmenni - közölte Stythys rút vigyorral.

- Maradjatok közel egymásszhoz, kissz emberek.

Annyira közel maradtak, hogy majd egymás hátára másztak. Sápadt arcuk verejtékesen csillogott a Virrasztótűz fényében, tekintetüket le nem vették a kőpadlóról. Ismét Stythys vezetett, nyomában a fegyvermesterrel, őket követte libasorban Settengő, Jair, Edain Elessedil és Helt; Foraker volt a sereghajtó. Lassan kígyóztak a Prockok között, oda léptek, ahol nem látszott fekete száj a Virrasztótűz világosságánál. Fülüket és agyukat megtöltötte a szörnyű rágás recsegése. Körülöttük várakozón nyíltak - csukódtak a Prockok, mint ennivaló szagát érző, éhes állatok állkapcsai. Időnként olyan szorosan összetapadtak, hogy beleolvadtak a barlang tömör padlójába, alig vonalnyinak látszottak az érdes kövön, de nagyon sebesen ki tudtak nyílni, elorozva a látszólag bátorságos terepet, hogy behabzsolják az odamerészkedőt. Ám a Virrasztótűz mindig leleplezte a lesben várakozó Prockokat, és biztonságos kerülőutakat mutatott a culhaveni csapatnak.

Az első barlangot második követte, a másodikat harmadik, ám most már egy lépést sem tehettek biztonságban, mert minden barlang és átjáró kövét rostává lyuggatnák a Prockok. Az emberek vánszorogtak, a percek órákká nyúltak. Kezdtek fáradni, holon egyre nagyobb szükségük volt az összpontosításra, mert tudták, hogy az első rossz lépés az utolsó lesz. Mindeközben körülönük vidor várakozással őröltek a Prockok.

- Sose lesz vége ennek az útvesztőnek! - súgta a völgylakónak Edain Elessedil tehetetlen haraggal.

Jair csak bólogatni tudott. Helt és Foraker helyet cserélt az utóvédben. A törpe szakállas arca izzadtságban fürdött, szeme szúrósan villogott.

Egy álcázott Prock hirtelen feltátotta fekete pofáját, úgyszólván Jair lába alatt. A völgylakó olyan rémülten hőkölt, hogy beleütközött Settengőbe. A Prock az orra előtt volt, és ő nem látta! Leküzdötte undorodó rettegésének hullámát, és elszántan összeszoritotta a fogát. Már nem tart soká. Hamarosan kiérnek a fényre.

Ám a következő barlangban, a Prockok újabb útvesztőjében Stythys megtette azt, amitől Settengő egyfolytában óvta őket. Olyan gyorsan történt, hogy még Garet Jaxot is meglepte. Az egyik pillanatban még libasorban araszoltak az ocsmányul csócsáló hasadékok közön, a következőben a gyík egyet csapon hátra, és az arcukba vágta a Virrasztótüzet. A gömb vakító lángokká nyílt szét, a culhaveniek ösztönösen kapták a kezüket az arcuk elé. Ugyanakkor Stythys átszökkent Garet Jax és Settengő mellett a hőkölő Jairhoz, átkapta a völgylakó derekát hatalmas karjával, másik kezével előrántotta sötét leple alól az elrejtett, gonosz külsejű kést, és foglya torkára szorította a pengét.

- Visssza, kissz barátaim! - sziszegte, szembefordulva a bajtársakkal a Virrasztótűz fényében, amely ismét összeállt gömbbé.

Senki se mozdult. Garet Jax a gyíktól alig ölnyire kuporgott ugrásra készen. A kötél még mindig összefűzte a Mwellrenel. Stythys úgy állt, hogy a völgylakó kettejük között legyen. A kés villogott a félhomályban.

- Ossztoba kissz emberek! - hersegte a szörny. - Asszt képzelitek, olyasszmire kénysszeríthettek, amit nem akarok! Hát mosszt lásszátok, mi vár reátok!

- Megmondtam, hogy nem lehet bízni benne! - kiáltotta Settengő dühösen.

Lépen egyet, de tüstént megtorpant a Mwellret figyelmeztető szisszenésére. Mögötte szobormereven álltak a többiek: Helt, Foraker, Edain Elessedil. Körülöttük egyfolytában rágtak a Prockok, kő csikorgott a kövön.

Garet Jax fölegyenesedett. Szürke szeme olyan hideg volt, hogy a Mwellret nyomban keményebben szoritona Jairt. - Engedd el a völgylakót, Mwellret! - szólt a fegyvermester halkan.

A penge még jobban belemélyedt Jair bőrébe. A fiú nyeldekelve próbált elhúzódni az acéltól. Tekintete találkozott Garet Jaxéval. A fegyvermester nagyon gyors, mindenkinél gyorsabb. Már akkor bebizonyította, amikor a Feketetölgy-erdőben megküzdött az ő gnóm rabtartóival. Akkor is ugyanilyen volt vékony, szikár arca, ilyen higgadt, kifürkészhetetlen, amelyben csupán a szem ígért halált.

Lassan, mélyen beszívta a levegőt. Garet Jax persze közel van. De még nála is közelebb van az ő torkához a kés pengéje.

- Nekünk van jussszunk a bűvössz erőre, nem a kissz embereknek! - sziszegte rekedten Stythys. - Hogy sszembesszállhassszunk a járkálókkal! Kissz emberek nem hassználhatják a bűvössz erőt, nem hassználhatnak ki bennünket! Ossztoba kissz emberek! Össszetaposszlak, mint a polosszkákat!

- Engedd el a völgylakót! - ismételte Garet Jax.

A Virrasztótűz csillogó porfelhőként örvénylett és táncolt a Mwellret előtt. Stythys zöld szeme résnyire szűkült a gyűlölettől. Fojtottan nevetett.

- Sszívesszebben engedlek el téged, sszuroksszínű! - sziszegte. - Hé, kissz gnóm! - nézett Settengőre. - Messszed csak el esszt a kötelet, amely össszeköt!

Settengő Garet Jaxra sandított, majd ismét a gyíkra. Közben a tekintete összeakadt egy pillanatra a Jairéval, és a völgylakó megértette, mit várnak tőle. Ha élve akarja megúszni, neki is tennie kell valamit.

Settengő lassan elindult, nagyon lassan. Előhúzta övéből hosszú kését. Rajta kivül senki sem mozdult. Jair megacélozta magát, visszaparancsolta rettegését és undorát. Settengő tett még egy lépést. Keze a kötélért nyúlt, amely ernyedten lógott a Mwellret és Garet Jax között. Jair szoborrá dermedt. Egyetlen esélye lesz. A gnóm keze megmarkolta a kötelet, a vas hozzáért a kenderfonadékhoz.

Akkor Jair énekelt. Settengő nyomban ráismert a kurta, éles kiáltásra. Stythys kezét, amely a kést szorította a fiú torkára, tucatszám lepték el a szürke, szőrös pókok. A Mwellret vonítva kapta el a karját, és a ruhájához csapkodta abban a hiábavaló igyekezetben, hogy lerázza a pókokat. A Virrasztótűz váratlanul gyűrűvé gyérült, visszavette a fényt, és homályba borított mindent.

Settengő egy macska fürgeségével vetette magát Stythysre, és beledöfte kését a gyík karjába, amely Jair derekát szorította. Az a kar is engedett, Jair a durva sziklára hullott, de szabad volt. Társai ordítva lendültek feléje, hogy elrántsák a gyík közeléből. Stythys hanyatt esett, magával rántva Settengőt, Garet Jax utánuk ugrott, előrántva hosszú kését, hogy elvágja a kötelet, amely a Mwellrethez béklyózta. Ám a kötél megfeszült, a fegyvermester elveszítette az egyensúlyát, megcsúszott és térdre esett.

- Settengő! - sikoltotta Jair.

A gnóm és a Mwellret a Prockok útvesztőjében hemperegtek, vadul tépázva egymást. A Virrasztótűz, ahogy gyengült fölötte Stythys uralma, egyre magasabbra szállt, és a barlang gyorsan merült el az árnyékban. Még néhány másodperc, és senki sem fog látni semmit!

- Gnóm! - kiáltotta Foraker :figyelmeztetően, és a két dulakodó alakhoz ugrott.

Ám Garet Jax fürgébb volt. Ahogy sikerült megvetnie a lábát, árnyként szökkent elő a homályból. Hosszú kése egyetlen nyisszantással kettévágta a derekára csomózott kötelet. A Prockok rágcsálással és cuppogással válaszoltak a fenti zajokra, mohón őrölve fekete állkapcsukkal. Stythys és Settengő egyre közelebb csúszott hozzájuk...

Garet Jax egyetlen ugrással átszelte a távot, amely elválasztotta a dulakodóktól, vasmarka megragadta Settengő lábát, és kitépte a gnómot Stythys karmai közül. Szövet repedt és hasadt, félelmetes sziszegés tört fel a gyík torkából.

A Mwellret elveszítette egyensúlyát, és megtántorodott. Mögötte kinyílt egy Prock fekete szája. A karmolászó gyík egy pillanatig mintha a levegőbe kapaszkodott volna, majd hátraesett és eltűnt. A Prock becsukódott, hirtelen sikoltás hallatszott. Aztán a fekete hasadék őrölni kezdett, az egész barlangot megtöltve iszonyatos recsegéssel.

A Virrasztótűz azon nyomban szétszóródott és visszarepült a sötétségbe, vitte magával a drága fényt. Az Éjszaka Barlangjaira ismét ráborult a sötétség.

PERCEKIG TARTOTT, mire meg mertek mozdulni. Csak kuporogtak a feketeségben, várták, hogy szemük alkalmazkodjon a fény hiányához, hallgatták a Prockok rágását. Miután rövidesen tudomásul kellett venniük, hogy nincs egy szemernyi fény, amihez alkalmazkodhatnának, Elb Foraker kiáltva szólította társait, és kérte, hogy válaszoljanak. Sorra feleltek az arctalan hangok a vaksötétből. Mindenki megvolt. Ám tudták, hogy ez nem maradhat sokáig így. A Virrasztótűz magával vitte a fényt, amelyre olyan rettentő szükségük volt, hogy lássák az utat. Nélküle vakok. Úgyszólván kizárólag az ösztöneikre hagyatkozva kell megkísérelniük az átkelést a Prockok útvesztőjén.

- Reménytelen -, közölte Foraker azon nyomban. - Fény nélkül nem láthatjuk, hol kezdődnek a járatok, nem tudjuk, merre menjünk. Még ha a Prockoktól meg is menekülnénk, életünk végéig bolyonghatunk a Barlangokban.

Egy egészen kevés félelem borzongott a hangjában. Jair még sohasem hallotta ilyennek. - Kell hogy legyen egy út - motyogta legalább annyira magának, mint társainak.

- Helt, nem használhatnád az éjszakai látásodat? - reménykedett Edain Elessedil. - Nem tudnál találni egy utat ebben a feketeségben?

Ám az óriás határvidéki nem tudott. Még az éjszakai látáshoz is szükség van egy csepp fényre, magyarázta szelíden. Ha nincs fény, az éjszakai látás használhatatlan.

Egy időre elhallgattak; úgy tűnt, most aztán búcsút vehetnek minden reményüktől. Majd Settengő kezdte szidni Garet Jaxot érdes hangján, amiért megbízott egy gyíkban, holott ő megmondta! Jair fülelt, mert most mintha Brin szólt volna hozzá, hogy ő is jobban figyelhetett volna. Kiverte a fejéből nővére suttogását, és közben arra gondolt, hogyha a Kívánságdal úgy szolgálná őt is, mint Brint, akkor visszahívhatná a Virrasztótüzet. Ám az ő dala csak szemfényvesztés, káprázat.

Aztán eszébe jutott a látókristály.

Izgatottan kurjantott a többieknek, addig matatott ujjasa alatt, amíg megtalálta a biztonságos rejtekében lapuló golyóbist, ezüstláncánál fogva előhúzta, tenyere öblébe fogta. Majd világít nekik a kristály - annyi fényt ad, amennyi csak kell! Ha a kristály és Helt éjszakai látása vezeti őket, kiszabadulhatnak a Barlangokból!

Alig bírt uralkodni izgalmán, amikor dalolni kezdett a Folyók.irály ajándékának, és megidézte a mágiát. Tündöklő fény lobbant, beragyogta a barlangot. Brin Ohmsford gyönyörű, fáradt, barna arca úgy merült föl az Éjszaka Barlangjainak sötétségében, mint egy másvilágról jött kísértet.

Fojtogató szürkeség vette körül az árnyasvölgyi lányt, olyan homály, amely nagyon emlékeztetett a Barlangokéra. Akárhonnan nézett is farkasszemet a jövőjével, az semmivel sem volt barátságosabb hely, mint az övék.

Óvatos lépésekkel gyűltek a fény köré. Kézen fogták egymást, mint gyerekek a sötétben, és elindultak a Prockok útvesztőjében. Jair vezetett, dalával tartva életben a kristályt, amely elűzte útjukból az árnyékokat. Helt követte, éles pillantásával pásztázva a sziklapadmalyt rejtőző Prockok után. Utána jöttek a többiek.

Átmentek egy másik barlangba, ám ez már kisebb volt, könnyebben kiválaszthatták a járatot. Jair dala tisztán, erőteljesen, magabiztosan szárnyalt. Most már tudta, hogy elmenekülhetnek a Barlangokból, és ezt Brinnek köszönhetik. Szeretett volna kiáltva hálálkodni az előtte lebegő képnek. Milyen különös, hogy ő siessen a segítségükre!

Kizárta füléből a sziklát recsegtető Prockok hangját, kizárt a lelkéből mindent, nem látott mást, csupán a fényt és a testvére arcát. Átadta magát a Kívánságdal mágiájának, hogy az vezesse a sötétségben.

XXXVIII.

HAJNALODOTI, mire Brin és megmentői kivergődtek az Ódon-fenyérről. Még addigra sem sikerült volna, ha nincs Susmus, ám az óriási lápi macska otthonosan mozgott a mélyföldön, nem hozta zavarba se a köd, se az egybefolyó, posványos terep. Tévedhetetlen ösztönnel vezette őket dél felé, a Ravenshorn sötét falának irányába. - Elveszítettünk volna Susmus nélkül! - magyarázta Kimber az árnyasvölgyi lánynak, miután rátaláltak Brinre, és elindultak délnek. - Susmus kutatta fel a nyomodat a ködben. Öt nem tévesztik meg látszatok, nem teszi bolonddá a fenyér. De még így is szerencse, hogy idejében értünk utol, Brin! Mostantól nem szabad elszakadnod tőlünk. Brin nem fűzött megjegyzést a jó szándékú pirongatáshoz. Mi értelme len volna vitatkozni? Ö már eldöntötte, hogy otthagyja társait, mielőtt a Maelmordhoz érnének. Már csak a megfelelő alkalmat kellett kivárnia. Nagyon egyszerű oka volt rá. Allanon azzal bízta meg, hogy törjön át az Ildatch védőfalán, és pusztítsa el a Sötét Mágia Könyvét. Ezt úgy kell végrehajtania, hogy szembeszögezi a Kívánságdal mágiáját a Maelmordéval. Valaha azon tépelődött, lehetséges-e ilyen dolog. Most nem azon tépelődött, hogy lehetséges-e, hanem hogy nem lesz-e belőle égszakadás - földindulás. Iszonyú erők szabadulnak majd fel, mert itt nem a fehér mágia csap össze a feketével, itt mindkettőnek egyforma fekete a színe és a hatása. A Maelmordot pusztításra teremtették, ám a Kívánságdal szintén pusztíthat. Brin most már nemcsak azt tudta, hogy a dal mindig magában fogja rejteni a pusztítás lehetőségét, hanem azt is, hogy nem bízhat feltétlenül a saját fölényében. Fogadkozhat, hogy ő parancsol. Esküdözhet a legkegyetlenebb esküvel, de sohasem ringathatja magát abban a hitben, hogy be is tudja tartani esküjét - hacsak nem mond le végleg a Kívánságdal használatáról. A saját bőrét kockáztathatja, réges-rég megtette már, amikor vállalkozott a kalandra, de útitársait nem sodorhatja veszélybe.

ln kell hagynia őket! Bármilyen sors várja a Maelmordban, társai nem oszthatják meg végzetét. A halálba mégy, Brin Shannara, figyelmeztette az Áltató. Magadban hordozod pusztulásod csíráit. Talán így is van. Talán a Kívánságdal rejti a pusztulás csíráit. Egy biztos: a kis társaság tagjai már épp eleget kockáztattak miatta. Többet nem tűr.

Egész éjszaka ezen töprengett, miközben fáradtan kutyagolt a mélyföldön, és felidézte, mit érzett más alkalmakkor, amikor használta a Kívánságdal mágiáját. Teltek az órák, a bestyevérek nem jöttek vissza többé ezen az éjszakán, ám az árnyasvölgyi lányt másfajta lidércek üldözték.

Hajnalra kijutottak az Ódon-fenyérről a Ravenshorn déli ormait szegélyező előhegyekhez. Annyira elfárasztotta őket a hosszú gyaloglás Kandallókőtől és az éjszaka eseményei - meg féltek is napvilágnál utazni, amikor könnyen észrevehetik őket -, hogy bevették magukat egy apró fenyvesbe két szirtvonulat között, és elaludtak.

Este keleti irányban folytatták útjukat a fenyért határoló hegytorlaszon. Ködpászmák szőttek pókhálót az erdős lejtő fáira, a vándorok útjába. A Ravenshorn csúcsai hatalmasan, kopáran emelkedtek a fák koronája fölé, a meddő sziklaszirtek élesen hasítottak az égboltba. Mozdulatlan, csendes éjszaka volt, mintha a vidékről kihalt volna az élet. Árnyékok gyűltek rezzenetlen tócsákká a sziklákon, az erdőkben, a fenyér sűrű ködében.

Éjfélkor pihenőt tartottak, ám egyfolytában a csendre füleltek gyanakodva, miközben fájó izmaikat gyúrták, és szorosabbra fűzték a lábbelijüket. Cogline ekkor hozta szóba a mágiáját.

- Ez is mágia - súgta Brinnek és Rone-nak olyan halkan, mintha attól félne, hogy kihallgatják. - Bár másféle, mint a járkálóké. Nem az ő idejükből való, nem is abból a korból, mikor elfek és tündérlények osztoztak a hatalmon, hanem a kettő közötti érából!

Előrehajolt, vádlón nézett szúrós szemével Brinre. - Gondoltam, leányzó, hogy semmit sem tudsz az óvilágról! Nohát, én ismerem az óvilág tanításait, őseim hagyományozták rám. Nem a druidák, dehogy. Tanítók, leányzó, tanítók! Ez volt a világ tudománya, mielőtt a Nagy Háborúk azt a szörnyű pusztulást hozták az emberiségre!

- Nagyapa - figyelmeztette Kimber Boh gyengéden -, te csak magyarázd meg.

- Hümm! - dünnyögte Cogline zsémbesen. - Még hogy magyarázzam meg! Szerinted mit csinálok, te lány? - Összeráncolta a homlokát. - A föld ereje, az az én mágiám! Nem a szavaké és a bájolásoké, nem, nem az a mágia, hanem az elemeké, köztük a rögé, amelyen járunk, idegenek! Ez a föld hatalma. Ércek forgácsa, zúzaléka, porok és kevercsek, amelyek szemmel láthatók és kézzel foghatók. Kémiának hívták valaha, másfajta ismeretek alkották, nem ilyen egyszerűek, amilyenekkel mostanában élünk Négyföldön. A tudás oroszlánrésze elveszett az óvilággal, ám egy keveset - csak egy kicsit - megmentettek, az pedig az enyém!

- Ezt tartogatod a tarsolyaidban? - érdeklődött Rone. - Ezzel robbantottad fel a tüzeket?

- Hahá! - nevetett Cogline fojtottan. - Képesek ilyenre, de még sokkal többre is, délföldi! Tüzek szétrobbannak, a föld sárrá változik, a levegő fojtogató füstté, a hús kővé! Mindre van varázsszerem, és ezenkívül még tucatnyi másra! Kutyulj és keverj, ebből is egy kicsit, abból is egy kicsit! - Megint fölnevetett. - Majd mutatok én a járkálóknak olyan hatalmat, amilyet még sose láttak!

Rone kétkedve csóválta a fejét. - A pók-gnómok nem azonosak a járkálókkal. Csak rád mutatnak és porrá leszel. Egyedül az én druida-mágiával átitatott kardom védhet meg azoktól a feketéktől.

- Pah! - pökte oda Cogline. - Okosabb lesz, ha nálam kerestek védelmet, te és a leányzó!

Rone már készült a csattanós visszavágásra, aztán meggondolta magát, és csupán vállat vont. - Ha ismét találkozunk a járkálókkal, Brinnek szüksége lesz minden védelemre, amit adhatunk. Helyeslést várva nézett a lányra. Brin nyájasan mosolygott, mibe került az neki. Úgyse fogja elkísérni senki.

Szöget ütött a fejébe az, amit Cogline mondott. Fölzaklatta, hogy a régi tudomány egy része átvészelhette a világpusztító Nagy Háborúkat. Bele se szeretett gondolni abba a lehetőségbe, hogy az az irtózatos hatalom még egyszer rászabadulhat a földre. Épp elég baj, hogy a tündérkori mágia újjászületett a paranori Tanács maroknyi lázadó, eltévelyedett druidájának köszönhetően. De még rettenetesebb a kilátás, hogy újra foglalkozni kezdjenek az erő és az energia tudományával! Ez a tanítás csaknem teljes mértékben megsemmisült az óvilággal; ami megmaradt, azt a druidák pecsételték be újra. És akkor jön ez a félcédulás öregember, aki olyan fékezhetetlen, mint otthona, a vadon, és közli, hogy tud valamit a régi tanokból, amit különleges mágiának, az ő mágiájának nevez.

Brin megcsóválta a fejét. Talán elkerülhetetlen, hogy előbb-utóbb napfényre kell jönnie minden tudásnak, akár jó, akár rossz szándékból, akár életadásra, akár ölésre született. Talán egyformán érvényes ez a tudományra és a mágiára, amelyeknek egyike az emberek, másika a tündérek világából fakad. Talán mindkettőnek rendszeresen föl kell bukkannia az idő folyamából, majd vissza kell merülnie, hogy aztán felbukkanjon ismét, és így tovább, a végtelenségig. De hogy most térjen vissza az energia és az erő tudománya, épp mikor az utolsó druida elment... ? Cogline akkor is öregember, és az ismeretei korlátozottak. Ha majd meghal, vele halhat a tudása is, hogy megint elvesszen - legalábbis egy időre. Egész éjszaka gyalogoltak kelet felé a ritkuló erdőben. A Ravenshorn torlasza észak felé kanyarodott az anari vad vidéken. Égig érő árnyként sötétlett az éjszakában. Elmaradt az Ódon-fenyér, csupán az előhegyek vékony zöld csíkja választotta el őket az ormoktól. Még mélyebb lett a csend.

Brin tudta, hogy az északnak forduló hegylánc könyöke rejti Szürkevéget és a Maelmordot.

Itt kell kimódolnom, hogy lerázhassam a többieket, gondolta a lány. Innentől egyedül kell mennem.

A hegylánc fölött feltűntek a napkelte első szálai. Sötétkékből lassan szürkére világosodott az ég, szürkéből ezüstté, ezüstből rózsaszínné és arannyá. Menekültek az árnyékok az éjszakával, a széles vidék kezdte kirajzolni magát a sötétségből. Először a fák jelentek meg és kaptak színt, a levelek, a görbe ágak, a durva törzsek, aztán a sziklák, a bozót, a mélyföldtől az előhegyekig elterülő ugar. A hegyekben még megmaradt egy darabig az árnyékfal, amely kizárta a fényt, ám aztán az is behódolt a fölkelő napnak. A világosság lecsordult a csúcsokról, és megmutatta a Ravenshorn félelmetes ábrázatát.

Rút, rideg arc volt, tönkretette a vénség, az elemek és a sötét mágia mérge. Ott, ahol a hegylánc észak felé kanyarodott, a kő olyan fakóra kopott, mintha bőrként nyúzták volna le róla az életet, hogy csak a csontok maradjanak. Ezer és ezer ölnyire szökkentek az égbe a fűrészfogas nyiladékokkal szabdalt sziklaszirtek, amelyekről elmúlt korok és elviselt iszonyatok tekintettek le a vándorokra. Semmi sem mozdult a szürke sivatagban.

Szél támadt. Brin fölemelte a fejét, és utálkozva fintorgott. Előttük bűzlött valami. - Szürkevég csatornája - köpött ki Cogline. Menyétszeme ide-oda villant. - Közeledünk.

Kimber előresurrant Susmushoz, aki gyanakodva szimatolt a büdös hajnalban. Odahajolt a nagy macskához, és halkan a fülébe súgott egy szót. A bestia hízelegve törleszkedett a lány arcához. Kimber visszafordult társaihoz.

- Most pedig siessünk, mielőtt jobban kivilágosodna! Susmus majd mutatja az utat. Új fényen és visszavonuló árnyékon át, dombok között kanyarogva követték a lápi macskát oda, ahol a Ravenshorn észak felé fordult. Eltűntek a fák és a bokrok, a fű gyér len és durva, a földet felváltotta a zúzalék és a szikla. Egyre jobban facsarta orrukat az áporodott, poshadt bűz, amely még a reggel üdeségét is elfojtotta. Brin fuldokolva kapkodott levegőért. Mennyivel lesz rosszabb, ha bemennek a csatornába?

Az emelkedő alázuhant egy mély völgybe, amelyre a hegy szirtfalának árnyéka borult. A völgy fenekén mogorva fekete tó áporodott, amelyet egy széles, fekete üregből csörgedező ér táplált. Susmus és Kimber megállt.

- Ott van - mutatta a lány. - A csatorna.

Brin tekintete fölkúszott a tarajos hegygerincre, sok ezer öl magasba, ahol a Ravenshorn fűrésze belehasított az arany hajnali égbe. Ott rejtőzik, most még láthatatlanul, Szürkevég, a Maelmord és az Ildatch.

Nagyot nyelt, mert émelyítette a csatornaszag. És ott rejtőzik az ő végzete is. Sötéten mosolygott. Mennie kell elébe.

A CSATORNA TORKÁBAN Cogline mutatott még egy kicsit a mágiájából. Derekán viselt tarsolyainak egyikéből elővarázsolt egy viasszal lezárt csomagot, abból pedig egy kenetet, amely, ha az orrcimpákra kenték, tompította a csatorna mérges kipárolgását. Kisded mágia, közölte a vénember. Bár a bűz nem küszöbölhető ki, de tűrhetőbbé tehető. Rövid fáklyákat fabrikált száraz ágakból, megmártotta őket egy másik tarsolyban, valamilyen ezüstös anyagban, ami lángok nélkül is úgy világított a sötétségben, akár az olajlámpa.

- Még egy kevéske a mágiámból, idegenek! - kuncogott, látva a fiatalok ámulását a tűz nélkül égő szövétnekek láttán. - Kémia, emlékeztek? Valami, amiről a járkálóknak fogalmuk sincs. Van ám még pár meglepetésem! Majd meglátjátok!

Rone kétkedve ráncolta a szemöldökét, és megcsóválta a fejét. Brin nem szólt, de gyorsan eldöntötte, hogy nagyon fog örülni, ha egyszer sem kell kipróbálniuk a meglepetéseket.

Fogták fáklyáikat, és beléptek a hajnali fényről a csatorna sötétségébe. A járat széles és mély volt, a szürkevégi csarnokokból és a Maelmordból ürülő méreg az alagút padlatába vágott, kopott mélyedésben csordogált. A szennyvízlevezető két oldalán járdákat raktak kőből, elég széleseket, hogy elmehessenek rajtuk. Susmus vezetett, szeme álmatag hunyorgással tükrözte a fáklyák fényét, tányértalpa nem ütött zajt a kövön. Cogline és Kimber a macska nyomában ment,

Brin és Rone volt a hátvéd.

Sokáig mentek, Brin réges-rég nem érzékelte az időt, mert részint azzal törődött, hogy a megfelelő helyre tegye a lábát a félhomályban, részint a fogadalmára gondolt, hogy találnia kell egy utat, amelyen egyedül szállhat le a Maelmordba. A csatorna kígyóként gyűrűzve fúrta magát fölfelé a Ravenshorn sziklájában. A járat szagát még Cogline balzsamával is alig lehetett elviselni. Néha jött egy-egy hirtelen, hideg léglökés - a szél süvített a csúcsokról, amelyekhez igyekeztek -, és megtisztította a levegőt, ám a huzat sohasem tartott soká, és gyorsan visszatért a kanális bűze.

A délelőtt órái elfolytak a kapaszkodás végtelen csigavonalában. Egyszer elzárta az utat egy súlyos vasrács, amelyen legföljebb egy patkány férhetett volna át. Rone már nyúlt a kardjáért, ám Cogline rámordult. Víg kotkodácsolással visszaparancsolta társait, és elővont egy újabb tarsolyt. Ebben valami furcsa, fekete por volt, amelybe mintha kormot kevertek volna. A vénember rákente a port a vasrudakra, ott, ahol a sziklába mélyesztették őket, majd sietve megérintette a foltokat a tűz nélküli fáklyával. Vakító fehér fény lobbant, és mire kialudt, a vasrudak annyira elmállottak, hogy egy erőteljes lökéstől az egész rács összeomlott. Mentek tovább.

Senki sem szólt kapaszkodás közben, inkább a fönt várakozó ellenségre - a járkálókra és szolgáikra - figyeltek. Ezeket nem hallották, ám jöttek a magasból másfajta zajok, amelyek végiggyűrűztek a járaton, és nem lehetett azonnal felismerni őket: püffenések és dobbanások, amelyek talán összeroskadó súlyos testektől származtak, csikorgás és recsegés, tompa huhogás, mintha az ormok szele süvöltene az alagútban, meg sziszegés, akárha a megnyíló földből csapna föl a gőz. Ezektől a hangoktól még nyomasztóbbnak rémlett a csatorna siket csöndje. Brin megpróbált valamilyen mintát találni a hangokban, de hiába, kivéve talán a sziszegést, amely feltűnő szabályossággal ismétlődött, és kínosan emlékeztetett a párás vízből fölemelkedő Áltatóra.

Találnom kell egy utat, amelyen egyedül mehetek tovább, gondolta sokadszor. Méghozzá hamar!

Kapaszkodtak tovább, alagútról alagútra. A csatorna levegője fokozatosan melegedett, az útitársak átizzadták ujjasukat és köpenyüket. Valami furcsa pára kezdett lefelé szivárogni a járatokban: szennyes volt, ragacsos, csatornaszagú. Utálkozva hessegették volna, ám a pára nem hagyta elkergetni magát: követte a vándorokat, beburkolta őket. Annál sűrűbb lett, minél magasabbra másztak, hamarosan alig lehetett másfél ölnél messzebbre látni tőle.

Hirtelen eltakarodott a köd és a pára; sziklapárkányon álltak, egy titáni szakadék peremén, amely feketeségbe vesző gyökeréig kettéhasította a hegyet. A bajtársak szorongva néztek egymásra. Jobbra a járat fölfelé kanyarodott a sziklába, követve a kanálist, amely a szennyet hozta a Mordrémek fellegvárából. Balra karcsú hídhoz vezetett a közelükben; alig méternyi szélesen ívelt át a szakadékon a túlnani szirtfalba fúrt, sötét alagúthoz.

- Most merre? - dünnyögte Rone, szinte csak magától kérdezve.

Balra, gondolta Brin tüstént. Balra, a szakadékon át. Nem értette, miért, de ösztönösen tudta, hogy ezt az utat kell választania.

- A csatornában visz az út. - Cogline őt fürkészte. - Ezt mondta az Áltató, nem igaz, lányom?

Neki nem jött ki hang a torkán.

- Brin... - nógatta Kimber szelíden.

- Igen - felelte végül. - Igen, az az út.

Jobbra kanyarodtak a párkányon, követték a kanálist, visszabaktattak a sötétségbe. Brin lázas gyorsasággal gondolkozott. Nem ez az út. Akkor miért mondtam rá igent? Mély lélegzetet vett, megparancsolta magának, hogy lassabban gondolkozzon. Amit ő keres, az mögöttük van, a sziklahíd túlsó oldalán. Ott a Maelmord, érzi! Akkor miért... ?

Azért, válaszolt magának gorombán, természetesen azért, mert itt kell elválnia a társaitól. Ez az alkalom, amelyet az Ódon-fenyér óta keres. Így kell lennie. Majd segít a Kívánságdal: kisded füllentéssel, apró csalással. Levegő után kapott. Meg kell tennie, akkor is, ha megcsúfolja vele a többiek bizalmát!

Lassan, lágyan zöngicsélni kezdett, kövenként építve láthatatlanná tévő falat a Kívánságdalból, alakmást varázsolva saját helyére és társainak elméjébe, majd különvált csalképétől, a sziklafalhoz simult, és megvárta, hogy a többiek elmenjenek.

Tudta, hogy a káprázat nem lesz néhány percnél hosszabb életű. Sarkon fordult, futásnak eredt a járatban, követve a szikla kanyarjait és kiszögelléseit. Hörögve kapkodta a levegőt. Kibukkant az alagútból, sietett oda, hol a párkány összeszűkült, rákanyarodott a hídra. A szakadék feketén ásított. Lépésenként araszolt a hídon. Csend volt a sötéten kavargó párában, mégis érezte, hogy nincs egyedül. Megkeményítette magát, elfojtotta rettegő bizonytalanságát, visszavonult önmagába, elzárkózott szenvtelen hidegségbe. Semmi sem férkőzhet hozzá.

Végre átért a hídon. Egy percre megállt az új alagút szájánál, és visszaengedte magához az érzéseket. Agyán átcikázott, majd rögtön el is tűnt Rone és a többiek alakja. Kipróbálta rajtuk a Kívánságdalt, gondolta keserűen. Fájt, hogy ezt kellett tennie, bármennyire szükség volt rá.

Visszafordult a sziklahídhoz, fülsértő sikolyra hangolta a Kívánságdalt, és énekelt. A dal bősz dühvel visszhangzott a feketeségben, a híd szétrobbant és beleomlott a szakadékba.

Most már nem mehet vissza.

Belépett az alagútba és eltűnt.

A SIKOLY felhallatszott a járat homályába, az útját kereső kis társasághoz.

- A pokolba! - kiáltott Rone. - Mi volt ez?

A visszhang is elhalt, és egy pillanatra csönd len.

- Brin - súgta Kimber. - Brin volt az.

Rone csak bámult. Hiszen Brin itt áll mellette...

A kép, amelyet az árnyasvölgyi lány vetített az agyukba, hirtelen kifakult. Cogline halkan szentségelt, és toppanton.

- Mit tett... ? - hebegte a felföldi értetlenül. Nem tudta befejezni a gondolatot.

- Szerintem azt, amit kezdettől akart - felelte Kimber komolyan. - Itt hagyott bennünket, és egyedül ment tovább. Egyszer már kért, hogy ne jöjjünk vele; most gondoskodott róla, hogy ne tehessük.

- A macska rúgja meg! - hápogott Rone. - Hát nem érti, mennyire veszedelmes... ?

- Ért ő mindent - vágott a szavába a lány, és átnyomakodott a fiatalember mellett, lefelé az alagútban. - Tudhattam volna, hogy erre készül. Sietnünk kell, ha utol akarjuk érni. Susmus, keresd!

A hatalmas lápi macska könnyű ugrással beleveszett a csatorna alagútjának árnyékaiba. A három ember sietve követte, botladozva - csúszkálva a párában és a sötétségben. Rone Leah egyszerre dühöngött és félt. Miért tesz Brin ilyet? Nem értette!

Hirtelen kiértek a párkányra, és ránéztek a szakadék sötétségbe burkolt hídjára. A közepe kitört.

- Na ugye látjátok, hogy mágiát használt! - csattant föl Cogline.

Rone szótlanul elrohant mellette, és rálépett a roncsolt szélű csonkra. Hat méter választhatta el a túlsó szirtfalból meredező darabtól. Meg tudja ugorni, gondolta hirtelen. Jó hosszú, de meg tudja. Vagy legalább meg kell próbálnia...

- Nem, Rone Leah! - Kimber meglepően erős kézzel visszahúzta a szakadék széléről, mintha belelátna az ifjú fejébe.

- Nem szabad bolondozni. Úgyse ugorhatsz ekkorát.

- Nem hagyhatom el még egyszer! - makacskodott a herceg. - Azt nem lehet!

Kimber komolyan bólintott. - Ő nekem is fontos. - Megfordult. - Susmus! - A lápi macska odakullogott, és úrnője arcához dörgölte a bajszát. Kimber duruzsolt valamit az állatnak, miközben Susmus füle tövét vakargatta, majd hátralépett. - Keresd, Susmus! - parancsolta.

A lápi macska megpördült, felszökkent a hídra, meglapult, a levegőbe pattant, könnyed eleganciával átröppent a szakadékon a lerombolt híd másik csonkjára, és eltűnt a sötét alagútban.

Kimber gondterhelten nézett utána. Nem szívesen vált meg a macskájától, ámde Brinnek talán nagyobb szüksége van Susmusra, és az árnyasvölgyi lány a barátja.

- Vigyázz jól! - suttogta, majd visszafordult Rone-hoz. - Most pedig mi is próbáljunk keresni egy utat, amelyen utolérhetjük Brin Ohmsfordot.

XXXIX.

DÉL FELÉ JÁRT, mire Jair Ohmsford és bajtársai kikeveredtek az Éjszaka Barlangjaiból egy mély szurdokvölgy peremére, két ravenshorni csúcs között. A csúcsok olyan közel voltak, hogy a sűrű árnyékban álló bajtársak csak egy keskeny kék csíkot láthattak az égből. A párkány több száz méter hosszan futott a szirtfalon, mielőtt eltűnt volna egy nyílásban.

A völgylakó fölemelte a fejét, és fáradtan nézte az eget verő bérceket. Testileg-lelkileg kimerült. Még mindig a látókristályt szorongatta, a sziklákon húzva maga után az ezüstláncot. Napkeltekor léptek be a Barlangokba, és az azóta eltelt idő jó részében egyfolytában énekelnie kellett, hogy a kristály megvilágítsa az útjukat. Minden csepp erejére, minden figyelmére szüksége volt. Hiába tompult mormolássá a Prockok hangja a mögöttük hagyott sötétségben, gondolatban még mindig hallotta a szikla csikorgását a sziklán. És hallotta Stythys végső sikolyát is.

- Ne állj itt, ahol könnyen megláthatnak - mondta Garet Jax halkan, és intett a fiúnak, hogy húzódjon balra.

Settengő, aki utolérte őket, kétkedve sandított körbe. - Nem gondolnám, fegyvermester, hogy arra kellene menni.

Garet Jax meg se fordult. - Hány utat látsz még?

A kis társaság szótlanul araszolt a párkányon a nyíláshoz, ahol egy szűk mélyút kezdődött. Kanyarogva fúrta magát a kőbe, a vége eltűnt a sötétségben. Libasorban vágtak neki, tekintetük folyton a ripacsos követ fürkészte a magasban. A csúcsokról jeges szél zúdult rájuk. Jair összeborzongott, bár még ez is örömteli változást jelentett a Barlangok borzalmaihoz képest. Érezte, hogy közelednek Szürkevég falaihoz.

Kéznyújtásnyira van Szürkevég, a Maelmord, az Égi Forrás.

Úgyszólván vége a küldetésnek, csaknem bejárta a hosszú utat. Egyszerre szeretett volna sírni és nevetni, ám egyikre sem volt képes, annyira elfáradt, úgy fájt mindene.

A szoros egyre mélyebbre kígyózott a hegy belsejébe. A fiú gondolatai máshol jártak. Hol van most Brin? A kristály megmutatta az arcát, de azt már nem, hogy hol lehet. Szürke homály és pára gomolygott körülötte egy sivár, szomorú helyen. Talán egy olyan átjáróban, mint az övék? Csak nem ezekben a hegyekben jár ő is?

„Még azelőtt kell odaérned, hogy testvéred leereszkedne a Maelmordba!" - figyelmeztette az Ezüst-folyó királya. - „Ott kell lenned, amikor ez történik!"

Megbotlott, majdnem elesett. Gyorsan összeszedte magát, és ujjasa alá rejtette a látókristályt. - Vigyázz magadra! - súgta mellette Edain Elessedil. Jair bólogatott, és ment tovább.

Idegei megfeszültek a várakozástól. Egész gnóm hadsereg védi Szürkevég falait és tornyait. Mordrémek járják csarnokait, és még náluk is sötétebb dolgok lapíthatnak bennük, a magukfajta betolakodók távol tartására. Ők pedig csak hatan vannak. Miféle reményük lehet ily sokaság és ily erő ellenében? Mondhatnánk semmi; úgy lenne indokolt, ha reménytelennek tekintené a vállalkozást. Mégsem tette. Talán a hitnek köszönhette, amellyel az Ezüst-folyó királya őt szemelte ki erre a küldetésre, mert az aggastyán meg volt győződve róla, hogy ez a völgylakó suhanc valamilyen módon rá fog találni a sikerhez vezető útra - talán a tulajdon konokságának, akaraterejének köszönhetően, amely nem engedi, hogy elgyengüljön.

Kissé megcsóválta a fejét. Talán. De köszönheti az öt ember jellemének is, akik vállalkoztak erre az útra, a bátorság és az erő titokzatos ötvözetének, Garet Jaxnak, Settengőnek, Forakernek, Edain Elessedilnek, Heltnek, akik a négy földről érkeztek erre az utolsó, szörnyű viadalra. Két nyomkereső, egy vadász, egy fegyvermester, egy elf királyfi - különböző ösvényeken jutottak el ehhez a naphoz, amelynek a végét meg sem érik talán. Mégis itt vannak. Fontosabb nekik Jair és a beléjük vetett bizalom, mint az elővigyázatosság és az ész, amely azt tanácsolná, hogy gondolják meg, mielőtt belerohannak az életveszélybe. Még Settengő sem kivétel, aki Capaalban lemondott a lehetőségről, hogy elmenekülhessen az északi határvidékre, vissza régi életéhez, amelyből kiszakadt. Elkötelezettségük olyan egyesítő erőnek bizonyult, amely szinte legyőzhetetlenné tette őket. Jair keveset tudott útitársairól, ám azt az egyet bizonyosra vette, hogy bármi történjék vele ezen a napon, ez az öt ember mellette fog állni, és neki ez elég is volt.

Talán ezért nem félt.

A szoros szélesebb lett, az ég bővebben ontotta rájuk a napfényt. Garet Jax megállt, lekuporodott, és guggolva araszolt előre. Intett társainak, akik a sziklák között kúsztak hozzá.

- Ott! - súgta a fegyvermester.

Jairnak nem kellett mondani, anélkül is tudta, hogy Szürkevég van ott. A fellegvár egy ívben elkanyarodó szirtfal élesen kiszögellő párkányán kuporgott. Baljós, hatalmas erődítmény volt, sziklatömbökből sok száz láb magasra emelt falairól dárdákhoz és tömpe baltafokokhoz hasonlóan fenyegették a felhőtlenül kéklő, déli égboltot a mellvédek, tornyok és pártacsipkék. A tornyokon nem lobogtak zászlók, az ablakokban nem pompáztak színek. Rosszkedvű hamuszürkeségével fakónak és fagyosnak látszott még a ragyogó napsütésben is. Ablakait, a szúrásnyi lyukakat nemcsak berácsozták, de még fatáblákkal is eltakarták. Egyetlen szűk út kanyargott fölfelé a hegyoldalon, amely az erőd elején nyíló, kétszárnyú, vasalt, magas kapuhoz vezetett. A kapu be volt csukva.

Némán tanulmányozták a várat. Sehol senki.

Ekkor Jair megpillantotta a Croagh-ot, illetve részeit, amint kiemelkednek Szürkevég mögül. A kőből faragott ív olyan volt, mintha az erőd mellvédjeihez és tornyaihoz tartozna. Csigavonalban kanyargott fölfelé, és egy magányos oromnál ért véget, amely magasra szökkent a hegyláncból.

Jair megragadta Settengő karját, és mutatta a hegycsúcsot, meg a kövekből faragott grádicsok vékony pántlikáját. - Igen, fiú - bólintott a gnóm. - A Croagh és az Égi Forrás. Ide küldött az Ezüst-folyó királya.

- Hát a Maelmord? - kérdezte Jair gyorsan.

Settengő megrázta a fejét. - Az a vár mögött van, sziklák gyűrűjében. Ott kezdődik a Croagh, rácsavarodik Szürkevégre, aztán megy tovább az égnek.

Ismét csönd lett. A vándorok az erődöt bámulták.

- Olyan, mintha senki sem lenne ott - mormolta Helt.

- Az, aki ott van, pontosan azt akarja, hogy ezt hidd - jegyezte meg Settengő szárazon. - Mellesleg a járkálók jobban szeretik a sötétséget. Nappal többnyire pihennek, és éjszaka járnak. Még a nekik szolgáló gnómok is átszoknak erre az életmódra, és nem mutogatják magukat világosban. De tévedés ne essék, határvidéki - azért ott vannak mind, járkálók és gnómok. Meg még egypár más dolog is.

Garet Jax a kapu felé kígyózó hegyi utat tanulmányozta.

- Erről várnak bennünket - mondta inkább csak magának. - Az út felől. Vagy hogy megmásszuk a sziklákat. - Balra tekintett, ahol a párkány lefelé kanyarodott a sziklák között, és beletorkollt egy szűk alagútba. - De erről talán nem.

Settengő megérintette a karját. - Az alagút összeköttetésben van a járatokkal, amelyek az erőd pincéibe vezetnek. Arra fogunk menni.

- Őrzik?

Settengő vállat vont.

- Jobban érezném magam, ha itt találnánk egy utat, amelyen felmászunk a Croagh-ra - morgott Foraker. - Elegem van a barlangokból és az aknákból.

- Nem lehet - rázta meg a fejét a gnóm, - A Croagh kizárólag úgy érhető el, ha keresztülmegyünk Szürkevégen - a járkálók és az összes mindenség között, amely őket szolgálja.

Foraker morgott. - Neked mi a véleményed, Garet?

A fegyvermester továbbra is a fellegvárat és a sziklákat figyelte. Keskeny arcáról semmit sem lehetett leolvasni.

- Gnóm, ismered annyira az utat, hogy épségben átjuttathass bennünket? - kérdezte foghegyről.

Settengő sötéten sandított rá. - Túl sokat kérdsz. Ismerem, de nem jól. Egyszer - kétszer jártam végig, amikor először hoztak ide, még mielőtt ez az egész kezdődött...

Elharapta a mondatot. Jair tudta, hogy most arra emlékezik, miként határozta el a hazatérést, mert a népe mellett akart lenni, és miként küldték el a járkálók, hogy kutassa föl a druida Allanon nyomát. Emlékezett, és egy pillanatra talán bánta is, amiért engedte, hogy így forduljanak a dolgok.

- Ez elég - mondta Garet Jax halkan, azzal elindult.

Az üreghez vezette őket, amely a hegy gyomrába nyílt, majd mikor már nem láthatták őket Szürkevégből, magához intette társait a nagy görgetegsziklák rejtekében:

- Nappal mindig pihennek a járkálók? - kérdezte a gnómtól. Meleg volt a sziklák közötti szűk helyen, verejték vékony hártyája borult a fegyvermester homlokára.

Settengő elkomorodott. - Ha azt kérded, inkább most menjünk-e be, mint sötétségben, akkor azt mondom, inkább most.

- Ha még marad időnk - vágott közbe Foraker. - Dél elmúlt, a hegyekben gyorsan sötétedik. Talán okosabb lenne kivárni a reggelt, hogy egy teljes napunk legyen. Tizenkét óra ide vagy oda már nem számít.

Percnyi csönd lett. Jair az égre pillantott, tekintete a fogazott szirteket pásztázta. Még tizenkét óra? Szorongó bizonytalanságot érzett. Meddig jutott Brin? Újra hallotta az Ezüst-folyó királyának szavait: „Még azelőtt kell odaérned az Égi Forráshoz, hogy testvéred leereszkedne a Maelmordba! " Gyorsan Garet Jaxhoz fordult.

- Nem hiszem, hogy maradt volna tizenkét óránk. Tudnom kellene, hol jár Brin. Ismét használnom kell a kristályt, méghozzá most.

A fegyvermester habozott, aztán fölállt. - De ne itt. Menj be a barlangba.

Beosontak a sötét torok homályába, összebújtak, és türelmesen várták, hogy Jair előhalássza a látókristályt. A völgylakó kiemelte az ujjasa alól az ezüstláncra függesztett golyóbist, gyöngéden tenyere öblébe fogta, és ónos fáradságával küszködve megnedvesítette az ajkát.

- Énekelj, Jair! - biztatta Edain Elessedil halkan.

A fiú énekelt, fojtott suttogással, mert elcsigázta az erőfeszítés, amellyel keresztülvezette társait az Éjszaka Barlangjain. A kristály fölizzott és fényt lövellt...

A LOPAKODÓ BRIN megtorpant a sötét járatban. Váratlanul úgy érezte, hogy valaki figyeli, szemek követik. Mint mikor belépett a Sárkányfogakba, majd kijött. Úgy rémlett neki, hogy a távolból nézi valaki.

Bizonytalanul ácsorgott, és akkor egyszer csak fellobbant fagyott gondolatai között a megérzés. Jair!, suttogta. Jair az! Mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjék. Logikus magyarázat nem támasztotta alá ezt a következtetést, egyszerűen csak volt. De hát hogy lehet ez? Hogyhogy az öccse... ?

Mögötte mozgott valami az alagútban.

Már meglehetős utat tett meg a híd óta, noha lassan és óvatosan kellett haladnia a sötétségben, Cogline tűz nélküli fáklyájának segítségével. Egész idő alatt nem hallott és nem látott más élőlényt. Olyannyira nem tapasztalt életjelt, hogy már arra gondolt, hátha tévedett, amikor ezt az alagutat választotta.

Most végre jön valami, bár nem szemben, mint várta, hanem mögötte. Tüstént elfelejtette, hogy figyelik. Óvatosan megfordult. Kinyújtotta a fáklyát, és hátrahőkölt. Fénylő, nagy kék szem hunyorgott rá a sötétségből, majd bajszos, hatalmas pofa nyomakodott a fénykörbe.

- Susmus! - sóhajtotta a macska nevét. Térdre rogyott a megkönnyebbüléstől. Az állat odajött hozzá, és barátságosan dörgölte a fejét a lány vállához.

- Susmus, mit keresel te itt? - duruzsolta Brin. A macska letelepedett, és ünnepélyesen nézett rá.

Persze tudta a választ. A többiek észrevették, hogy nincs ott, és visszatértek a hídhoz. Mivel ők nem követhették, Susmust küldték utána. Vagy inkább Kimber küldte, mert Susmus csak úrnőjének engedelmeskedik. Brin megvakargatta az állat füle tövét. Nem lehetett könnyű Kimbernek, hogy elengedje a macskáját, akit annyira szeret. Ám ez Kimber: odaadja a lápi macska erejét a barátnőjének. Az árnyasvölgyi lány elpárásodó szemmel ölelte át Susmus nyakát.

- Köszönöm, Kimber! - súgta. Fölállt, még egy darabig simogatta a macskát, majd gyengéden megrázta a fejét. - Csakhogy én nem vihetlek magammal. Senkit sem vihetek. Túlságosan kockázatos, még neked is. Megfogadtam, hogy senkit sem rántok magammal a veszélybe, amely rám vár, és ez rád is vonatkozik. Vissza kell menned.

A lápi macska hunyorgott, és nem mozdult.

- No menj! Vissza kell térned Kimberhez. Menj, Susmus!

A macska a füle botját se billegette, csak ült és várt.

- Úgy? - csóválta a fejét Brin. - Látom már, ugyanolyan nyakas vagy, mint a gazdasszonyod.

Nem volt választása, használnia kellett a Kívánságdalt. Lágyan énekelt a macskának, beburkolta Susmust szavakkal és dallamokkal, úgy mondta neki, hogy vissza kell mennie.

Percekig dalolt, gyengéd unszolással, ami nem fájhatott.

Amikor elhallgatott, Susmus fölállt, és elballagott a folyosó sötétségébe.

Brin nézte, amint eltűnik, aztán megfordult, és folytatta útját.

A sötétség néhány másodperc múlva ritkulni kezdett; az alacsony, szűk járat olyan széles és magas lett, hogy az apró fáklya fénye már nem érte el a mennyezetet és a falakat. De nem is volt szükség rá, mert elöl porszürke fény szűrődött be a járatba. A nap volt. Valahol a közelben az alagút visszatér a külvilágba.

Leengedte Cogline fáklyáját, sietni kezdett. Az alagút emelkedett, sziklába vésett lépcsőfokok vezettek egy nyitott, hatalmas barlangba. Brin a fáradságáról megfeledkezve iparkodott fölfelé a lépcsőn, mert érezte, hogy útja a végéhez közeledik. Az üregbe besütött a nap, az ezüst fénypászmákban úgy táncolt és örvénylett a por, mintha élne.

Az utolsó fokra ért, kilépett az alagútból a széles párkányra, és megtorpant. Előtte egy második sziklahíd feszült egy második szakadék fölött, amely kétszer nagyobb volt az elsőnél. Több ezer öles hosszúságban szakította ketté a sziklát, fekete mélységeibe még az üreg mennyezetének résein behulló napfény sem talált utat. Amikor Brin lenézett, olyan büdösség csapta meg az orrát, hogy elfintorodott. Még Cogline balzsama mellett is fölkavarodott a gyomra. Akármi lapított is a veremben, az ezerszer rosszabb volt annál, ami Szürkevég csatornájában csordogált.

Nézte, hogy mi van a hídon túl. A barlang még több száz ölnyi hosszúságban folytatódott, majd rövid, magas járattá szűkült. Nem is annyira járat, mint árkád, gondolta a lány, emberi kéz nagyolta, simította, emberi kéz vésett bonyolult jelképeket a kövébe. Túlsó végét napfény fürdette, és látni lehetett a tompazöld, fátyolos eget.

Jobban megnézte. Nem, az ott nem az ég, hanem egy párás meredély.

A Maelmord.

Ösztönösen tudta, mintha egy álmát ismerte volna fel. Érezte érintését, hallotta suttogását.

Kisietett a hídra. Legalább hét méter szélesen ívelt, kövébe fából faragott, láncokkal összefűzött cölöpöket ágyaztak. Egykettőre odaért az ív csúcspontjára, és lefelé indult.

Már csaknem odaát volt, amikor a barlang padlójának mély repedéséből, tőle talán háromméternyire hirtelen előbújt a fekete fajzat.

COGLINE MÉRGESEN MOTYOGVA megtorpant. A csatorna elágazott két hajszálra egyforma alagúttá. Egyetlen jel sem igazította el őket, merre menjenek, hogy utolérjék Brint. Semmiből sem tudhatták, melyik a jó út.

- Na és most merre? - kérdezte Rone-tól.

- Hát te nem tudod? - bámult rá a felföldi.

- Fogalmam sincs - rázta meg a fejét a vénség. - Válassz te.

Rone tétovázott, elfordította a tekintetét, visszanézett. -

Én nem tudok. Ide figyelj, és ha mindegy, merre megyünk? És ha mindkettő ugyanarra a helyre vezet?

- A kanálisok egy helyütt végződnek, de nem egy helyről indulnak! - fortyant föl a vénember. - Minden szamár tudja!

- Nagyapa! - szólt rá Kimber szigorúan.

Átfurakodott a férfiak között, egymás után megvizsgálta az alagutakat, figyelte az árkokban áramló fekete vizet. Hátralépett, megcsóválta a fejét.

- Én nem segíthetek - vallotta be olyan hangon, mintha képesnek kellett volna lennie erre a mutatványra. - Nem érzem, hová vezetnek. Egyformának tűnnek. - Rone-ra pillantott. - Neked kell választani.

Egy percig mozdulatlanul nézték egymást, majd az ifjú vonakodva bólintott. - Na jó, akkor balra megyünk! Az mintha visszakanyarodna a szakadékhoz.

Előrenyújtotta a láng nélküli fáklyát, és komoran besietett a csatorna folyosójába. Cogline és Kimber összenézett, aztán sietve követték.

MINT AZ ÉJSZAKA álomvilágának árnyéka, úgy kelt ki a sziklapadmaly réséből a fekete valami, és lekushadt a híd elé. Nagyjából embernek látszott, bár szőrtelen volt és sima, akárha sötét agyagból gyúrták volna. Még hosszú karjaira támaszkodva is magasabb volt Brinnél. Teste és végtagjai furcsán alaktalannak tűntek, mintha az izmai összefolytak volna - vagy mintha egyáltalán nem is lennének izmai. Halott, vak pillantással nézett Brinre, és a szájából, amely ugyanolyan fekete volt, mint a bőre, tompa, mély sziszegés tört elő.

Az árnyasvölgyi lány megdermedt. A fajzatot nem kerülhette ki. Azért állították ide, hogy őrizze a hidat, és semmit se engedjen át. Valószínűleg a Mordrémek teremtették sötét mágiával - ha ugyan nem egy másik idő alvilágából idézték meg, mint a Jachyrát.

A fekete fajzat lépett egyet, ráérősen, magabiztosan, kimeresztve holt szemét. Brin megparancsolta magának, hogy ne mozduljon. Nem tudhatta, mennyire veszélyes ez a valami, bár érezte, hogy célszerű lesz tartani tőle, és ha megfordulna vagy hátrálna, a lény tüstént rávetné magát.

A fajzat eltátotta fekete pofáját, és hangosan sziszegett. Brin ereiben megfagyott a vér. Tudta, mi következik. Az pedig azt jelenti, hogy ismét használnia kell a Kívánságdalt. Összeszorult a torka. Nem akart az elf mágiához folyamodni, de azt sem hagyhatta, hogy ez a szörny elkapja, még akkor se, ha...

A fekete lény hirtelen támadásba lendült; félguggolásból vetődött a hídra. Megdöbbentően, delejesen gyors volt. Brinnek torkán akadt a Kívánságdal. A pillanat megállt, mint csomó az idő fonalán. Brin várta a becsapódást.

De a becsapódás nem jött. Valami elcikázott a lány mellett, ugrás közben kapta el és lökte vissza a fekete lényt. Brin megtántorodott, térdre rogyott. Susmus volt! A Kívánságdal mágiája nem volt olyan erős, hogy ellensúlyozza az úrnő parancsát. A macska lerázta magáról az igézetet, s követte őt!

A küzdők a földön hemperegtek, foggal - karommal tépve egymást. A fekete valamit, amely csak a lányt figyelte, váratlanul érte a támadás. Megveszekedetten sziszegve próbálta lerázni a hátáról a lápi macskát. Ide-oda hemperegtek a hídon, Susmus marcangolta a szörnyeteg nyakát és vállát, a fekete lény rángatózva próbált szabadulni a bestiától.

A lány, tőlük tizenkét méternyire, tanácstalanul ácsorgott a híd közepén. Tennie kell valamit, mert ez nem Susmus harca, hanem az övé. Elborzadt a küzdelem dühétől, halkan feljajdult, amikor a két viaskodó olyan közel került a híd pereméhez, hogy megrázták a vasláncot. Segítenie kell! De hogyan? Nincs fegyvere a Kívánságdalon kívül, a mágiát pedig nem használhatja. Nem használhatja!

Nem értette a tagadás elszántságát. Nem használhatja a Kívánságdalt, mert... mert... Harag, félelem és zűrzavar hulláma csapott át rajta, béklyózta tehetetlenné. Miért?, vonította hangtalan kétségbeeséssel. Mi baja?

Hirtelen elindult az árkádhoz. Itt fogja hagyni a küzdőket. A fekete lény úgyis őt akarta elkapni, ha látja, hogy elfut, üldözőbe veszi. És ha Brin elég gyors, előbb ér le a Maelmordba... Megtorpant. A boltíves nyílás előtt ismét kiemelkedett a sziklapadló repedéséből valami.

Egy második fajzat!

Brin megfagyott. A napfénybe és a völgybe vezető nyílás túl messze van, és a lény pontosan a menekülése útvonalában áll. Már jön is feléje. Kimászott a lyukból, négykézláb cammogott a híd felé, fekete pofája tátogott. Brin hátrált. Most meg kell védenie magát! Használnia kell a Kívánságdalt! Kell!

A fekete fajzat sziszegve kapott utána. A lány torka ismét összeszorult.

Megint Susmus mentette meg. Elrúgta magát az első fajzattól, megpördült, rávetette magát a másikra, és ellökte a lány közeléből, majd felpattant és szembefordult az új ellenséggel. A fekete valami a levegőbe szökkent, és rekedt vonítással rohamozta meg a macskát, ám Susmus fürgén kitért, és felhasította a fajzat szabadon hagyott hasát. A szörny mégsem lassított, noha fekete húsa cafatokban lógott. Egy rándítással kitépte magát, miközben mereven bámult maga elé halott szemével.

A második teremtmény csatlakozott az elsőhöz, és lopakodni kezdtek a lápi macska felé. Susmus meglapult Brin előtt, és annyira fölborzolta bozontos bundáját, hogy valóságos méretének kétszeresére fújódott. A négykézlábra ereszkedett fekete lények rohamokat mímeltek, olyan rugalmasan cserélgetve helyüket, ami rácáfolt otromba külsejükre. Fáradhatatlanul keresték a nagy macska védelmének gyenge pontját, ám Susmus állta a sarat, és nem volt hajlandó ugrani. A fajzatok egyszerre támadtak. Karmaikkal és fogaikkal dühös árkokat hasítottak a macska bundájában és húsában, tömegükkel olyan erővel lökték a híd korlátjának, hogy a hatalmas test csaknem fönnakadt a láncon. Susmus egy ugrással kiszabadította magát, és a dühtől visítva szaggatta karmaival a fekete fajzatokat.

A körözés folytatódott. Susmus védekezőn meglapult, hangosan lihegett, csillogó szürke bundáját vér csíkozta. A támadók elválasztották Brintől, és beszorították a híd korlátjához. Egyelőre nem vettek tudomást a lányról, élettelen szemüket a macskára szögezték. Brin tudta, mit akarnak. Ismét megrohanják Susmust, és ezúttal a lánc nem fogja fel a lökés nyomatékát. A lápi macska le fog esni a hídról, és meghal.

Mintha az állat is megértene volna, mi készül ellene. Színlelt rohammal próbált kitörni a körből, hogy visszajusson a híd közepére, ám a szörnyek villámgyors manőverrel elvágták az útját. Susmus nem mozdulhatott a korláttól.

Brin Ohmsford fuldokolt a rémülettől. Susmus nem győzhet ebben a csatában. Ez az ellenfél túl sok neki. Úgy összeszabdalta a két fekete lényt, amitől rég meg kellett volna nyomorodniuk, de ezekre nem hatottak a sebek. Rongyokban lógott a húsuk, és még csak nem is véreztek. Iszonyúan erősek és gyorsak voltak, erősebbek és gyorsabbak minden földi lénynél. Bizonyosan nem a természet, hanem gonosz varázslat alkotta őket.

- Susmus! - rebegte száraz, rekedt hangon.

Meg kell mentenie! Nincs más, aki megtehetné. Viszont neki itt a Kívánságdal bűvereje. Meg tudja semmisíteni vele a szörnyeket, ugyanolyan védhetetlenül elpusztíthatja őket, mint...

A Runne-hegységben az egymásba nőtt fákat...

A Bakarasznyi Hegyháttól nyugatra sátorozó tolvajok agyát... Az összeroncsolt .. . gnómot... Könnyek patakzottak az arcán. Nem bírja! Valami elválasztotta az akaratot a végrehajtástól, visszatartotta Brin Ohmsfordot a céltól, bizonytalansággal bénította elszántságát. Segítenie kell a macskának, de nem bír!

- Susmus! - sikította.

A fekete fajzatok felpattantak a hátsó lábaikra, és a lány felé fordultak. Susmus támadást színlelt, elvágva a szörnyek útját, majd jobbra pördült, lendületet vett, hatalmas ugrással átrepült a kreatúrák feje fölött, majd eszeveszett nyargalással igyekezett a híd közepére, Brinhez. A dühösen sziszegő fajzatok utána vetették magukat, és a macska oldalát hasogatva próbálták leteríteni Susmust.

Brintől négy méterre sikerült nekik. A három összegabalyodott alak csattogó agyarakkal, marcangoló karmokkal, eszeveszetten hempergett a hídon. Susmusnak néhány másodpercre sikerült leterítenie mindkét kreatúrát, de akkor az egyik a macska hátára pattant, a másik pedig kitépte magát, és eliramodott a viaskodó macska mellett az árnyasvölgyi lány felé. Brin oldalra szökkent, és elterült a hídon. Susmus fölsivított. Még mindig a másik feketét hurcolva, amely úgy tapadt a hátára, akár egy szörnypók, utolsó erejével rávetette magát a lány támadójára. Ugrásának lendülete mindhármukat a korláthoz csapta. Száraz gallyként törtek a vas láncszemek, és Susmus, a feketék örvendező sziszegése közepette, csúszni kezdett a hídról a szakadékba.

Brin föltérdelt. A düh és az elszántság kiáltása szakadt ki a torkából. A fékek elpattantak, a tétovázás, a bizonytalanság porrá len, a szándék szétrúgta ketrecét. Könyörtelen és gyors dalra fakadt, harsogott tőle a sziklabarlang. Még sohasem zengett ily sötét éneket, ily új és rettenetes hangon, ekkora haraggal. A hang pörölyként sújtott a kreatúrákra, amelyek a levegőbe repültek, vak szemük befordult a koponyájukba. Karmolászó tagokkal, hangtalan ordításra tátott pofával szálltak el Susmusról és a híd biztonságából, szélfújta levélként pörögve zuhantak a szakadékba, és eltűntek.

Egyetlen pillanat alatt történt. Brin hallgatott, meggyötört, barna arca lángolt. Ismét azt a különös, torz örömet érezte - ám ezúttal erősebben, sokkal erősebben! Égetett, akár a tűz. Alig bírta fékezni izgalmát. Szinte próbálkoznia sem kellett, úgy pusztította el a fekete fajzatokat!

És élvezte!

Most értene meg, hogy maga ácsolta a sorompót, amely elválasztotta a szándékot a végrehajtástól, maga állította az akadályt, védelmül az imént történtek ellen. De most már eltűnt, és ő úgy vélte, hogy nem is lehetne visszaállítani.

Érezte, mint csúszik ki a markából a mágia gyeplője. Nem értette, miért, de tudta, hogy ez történik. Minden alkalom, amikor varázsolt, mintha egy kicsit eltávolította volna önmagától. Igyekezett ellenállni, de kudarcba fulladt minden erőfeszítése, amellyel tartózkodni akart a mágiától, majdnem úgy, mintha a kaján végzet parancsolná, hogy használnia kell! Az. imént feltétel nélkül átadta magát a hatalomnak, és már nem érezte úgy, hogy küzdenie kéne ellene. Legyen az, amivé lennie kell.

Susmus lassan a térdelő lányhoz kullogott, és Brin arcához dörgölte sötét pofáját. Brin gyöngéden magához ölelte a nagy macskát, és megeredtek a könnyei.

REKEDT HÖRDÜLÉSBE fulladt Jair Ohmsford hangja. A látókristály fénye kialudt. Nővére arca eltűnt. Mély csend lett, a beesett arcok sápadtan derengtek a hirtelen támadt homályban.

- Mutenek voltak - motyogta végül Settengő. - Mik? - A mellette kuporgó Edain Elessedil úgy bámult maga elé, mintha megütötték volna.

- A feketék. Az. a nevük. Muten. Sötét mágiából lettek. Ők strázsálják a csatornát Szürkevég alatt... - Hirtelen elnémult, és Jairra sandított.

- Tehát itt van - hebegte a völgylakó. Szája kiszáradt. Szorosabban markolta a kristályt. - Igen, fiú - bólintott Settengő. - Itt. És közelebb jár a veremhez nálunk.

Garet Jax fürgén fölemelkedett, mint egy szikár, fekete árnyék. A többiek is feltápászkodtak. - Úgy veszem észre, nincs több időnk, és nincs más választásunk, mint hogy bemenjünk. - Szeme még a félhomályban is lángolt. Kinyújtotta a karját. - Adjátok a kezeteket.

Sorra kezet adtak. - Így teszünk hitet - szólt Garet Jax fagyos, kemény hangon az összekulcsolódott kezek fölött -, hogy hozzásegítjük fogadalma teljesítéséhez a völgylakót, és eljuttatjuk őt az Égi Forráshoz. Ebben egyek leszünk, történjék bármi. Egyek, mindvégig. Esküdjetek.

Fojtott csönd támadt. - Egyek - ismételte Helt, szelíd, mély hangján. - Egyek - ismételték a többiek.

A kezek lehullottak. A fegyvermester Settengőhöz fordult. - Vigyél be - mondta.

XL.

A HEGYBE VÁJT aknákon át úgy mentek föl a pincékbe, amelyek Szürkevég alatt lapítottak, mint a rettegett Rémek. A:z alagút szájánál, egy fali fülkében találtak fáklyát; azoknak a fényénél lopakodtak a néma sötétségben a fellegvár bendője felé. Settengő vezette őket, sárga, darabos arca a fáklyaláng fölé hajolt, sötét szeme villogott a félelemtől. Gyorsan, céltudatosan lépkedett, csupán a tekintete árulkodott arról, amit talán még önmaga elől is szeretett volna titkolni. De Jair észrevette, fölismerte, és meglátta benne annak tükörképét, ami benne is bujkált. Ő is félt. Hol volt már az izgatott várakozás, amely annyi céltudatos erővel ruházta föl; eszelős félelem vacogott a helyén, már-már fékezhetetlenné vadult, vacogtató félelem. Zilált gondolatok hemzsegtek az agyában, miközben törtetett előre társaival a sziklafalú járatban, és izzadtsága nehéz szagát szívta be az állott levegővel: gondolatok árnyasvölgyi otthonáról, négy szélbe szórt családjáról, otthagyott és talán örökre elveszített barátokról, ismerős dolgokról, üldöző árnyalakokról, Allanonról és Brinről, meg arról, ami e sötét időben e sötét helyre hozta őket - értelmetlenül futkostak, kavarogtak és összemosódtak, mint mikor különböző színű festékeket öntenek a vízbe. A félelem zavarta meg így. Jair erőt vett magán, és megzabolázta gondolatait. Hosszú ideje kígyóztak fölfelé a járatok; szétváltak, összefonódtak, olyan útvesztővé gubancolódtak, amelynek nem volt se eleje, se vége. Ám a gnóm egyszer sem tétovázott, kitartóan vezette őket egy sziklába mélyesztett, hatalmas, vasveretes ajtóhoz. Ott megálltak, olyan pisszenés nélküli csendben, amilyen a tárnákban uralkodott. Settengő az ajtóra tette a fülét, a többiek lekuporodtak, és vártak. Jair hallotta érverésének dobolását.

Settengő fölemelkedett, biccentett. Óvatosan fölemelte a csappantyút, megragadta a vaskilincset, meghúzta. A:z ajtó fojtott nyögéssel feltárult. Feketeségbe vesző lépcsőt pillantottak meg fáklyáik fénykörében. Kapaszkodni kezdtek Settengő nyomában, lassan, vigyázva, grádicsonként. Egyre töményebben tapadt rájuk a homály és a hallgatás. A lépcső egy kőkockákkal kirakott padlatba torkollott. Egy csizma halk csikorgása a lépcső kövén hosszan, rekedten visszhangzott a fenti feketeségben. Jair görcsösen nyeldekelt, mert úgy érezte, ott fönt nem is létezik más, csak a sötétség.

A fokok elfogytak, megérkeztek a sötétségbe. A nyílás köré gyűltek, és nézték, hol lehetnek. A fáklyák fénye nem mutatott falat vagy mennyezetet, ám azt érezhették, hogy akkora terembe kerültek, amelyhez képest ők hangyák. A fénykörök szélén ládák és hordók elmosódó árnyalakja sejlett. A fa kiszáradt és elkorhadt, a vaskapcsok megrozsdásodtak. Mindent beszőttek a pókok, a padlón vastagon állt a por.

Ám a porszőnyegen úszóhártyás lábak nyomai mutatták valaminek az itt jártát, ami bizonyosan nem volt ember. Nem is volt olyan rég, amikor ez az akármicsoda leruccant Szürkevég alsó fertályába, gondolta Jair vacogva.

Settengő intett, hogy jöjjenek. A kis csapat araszolva elindult a lépcső följárati nyílásától a homályon át. Csizmájuk puha porfelhőket kavart, amelyek fátyolos holdudvart rajzoltak a fáklyalángok köré. Feltűntek és eltűntek a készletek tornyai, de a terem még mindig nem ért véget.

A padló szintje váratlanul megemelkedett, és fél tucat lépcsőfokkal magasabban folytatódott, hosszan elnyúlva a sötétségben. Szorosan egymás mellett maradva fölmentek a lépcsőn, osontak még vagy húsz métert, és kijutottak egy irdatlan, boltíves folyosóba, amelynek két oldalán keresztrudakkal eltorlaszolt és bezárt vasajtók sorakoztak. Fáklyacsonkok sötétlettek vastartókban, a fal mellett láncok hevertek, a fény közeledésére soklábú rovarok iszkoltak a sötétség biztonságába. A kőpadlóból hullámokban áradt a fojtogató bűz, amely megnehezítette a lélegzést.

A folyosó újabb lépcsőhöz vezetett, amely kígyóként kanyarodott a magasba. Settengő megállt, majd nekivágott a fokoknak, társai követték. Két kanyar után följutottak egy újabb folyosóra, amely húsz-egynéhány öl után elágazott.

Settengő jobbra vezette őket, egy rövid járatba, amely zárt vasajtóban ért véget. A gnóm hasztalanul próbálkozott a zárral. Megrázta a fejét, gondterhelten nézett a többiekre. Látni valóan azt remélte, hogy nyitva találja az ajtót.

Garet Jax kérdően hátramutatott a folyosón. És ha, kérdezte a pillantása, visszamennének, és a másik irányba fordulnának? Settengő megcsóválta a fejét, és a szemével válaszolta, hogy nem tudja.

Még egy pillanatig nézték egymást, aztán a gnóm előrenyomakodott, intve, hogy kövessék. Visszavezette őket az elágazásig, és ezúttal balra kanyarodott. A második folyosó, amely lépcsőbejáratok, árnyékba burkolózó fülkék, bezárt és rudakkal eltorlaszolt ajtók között haladt, hosszabb volt az elsőnél. A gnóm többször megtorpant tanácstalan pillanatokra, majd ment tovább. Hullottak a percek, Jair egyre idegesebb lett.

Ez a folyosó is véget ért egy tömör, kétszárnyú vasajtóban, amely akkora volt, hogy Settengőnek ágaskodnia kellett a kilincsért. A kilincs meglepő könnyedséggel engedett, az ajtó nesztelenül kitárult. A kis csapat aggódva lesett be a nyíláson. Újabb terembe láttak, ez is óriási volt, ezt is telezsúfolták készletekkel, de itt valamicskét gyérült a homály, mert bágyadt, szürke fény szivárgott be a magas mennyezet alatt vágott, keskeny, apró réseken.

A gnóm a résekre bökött, majd a túlsó fal kétszárnyú, csukott vasajtajára. A többiek megértették, hogy most haladtak át Szürkevég erődített várfalán.

Settengő sarkában beóvakodtak a terembe. Itt nem lepte por a padlót, a ládákat és hordókat sem szőtték be a pókok. A fojtogató, pállott büdösség továbbra sem szűnt, de most már nemcsak a szellőzetlenség okozta, mert mintha a réseken is ez jött volna be. Jair utálattal fintorgott. Nem kellenek ide járkálók, előbb felfordulnak ők a szagtól, rosszabb ez, mint...

Oldalt, az árnyékban halkan kaparászott valami. Két kezében tőrrel Garet Jax megpördült, és figyelmeztetően kiáltott a többieknek.

Elkésett. Nagy, fekete, szárnyas, hártyás, leginkább szörnydenevérre emlékeztető, dühödten sivító valami robbant ki a sötétből a félhomályba, fehér agyarakat és karmokat villogtatva, és olyan hirtelen ütött rajtuk, hogy nem is védekezhettek. Süvítve szállt el az élen haladók mellett, és Heltet támadta meg, hártyás szárnyait csattogtatva. Visítása rémítő sziszegésbe fulladt. Helt üvöltve tántorodott hátra, aztán két kézzel letépte magáról a fekete valamit, és belevágta a készletek halmába.

Garet Jax előreszökkent, elhajította a két tőrt, a ládákhoz szögezve a lényt. A gnóm a terem végébe futott, és feltépte a vasajtó egyik szárnyát. - Kifelé! - ordította. Kirohantak a teremből. Settengő nyögve belökte az ajtót, elrántotta a vasreteszeket, majd reszketve dőlt az ajtónak.

- Mi volt az? - hebegte Foraker, bőszen összeráncolva bozontos szemöldökét. Fekete szakállas arca verejtékesen fénylett.

- Nem tudom! - rázta meg a fejét a gnóm. - A járkálók csinálhatták sötét mágiával - talán valamiféle őrszem! Helt fél térdre roskadt, és a tenyerébe temette az arcát. Ujjai közül vér szivárgott vékony piros fonalakban.

- Helt! - indult felé a fiú. - Helt, te megsebesültél. ..!

A határvidéki lassan fölemelte a fejét. Dühös vágások szabdalták az arcát, az egyik szeme annyira bedagadt, hogy máris majdnem eltűnt. Zekéje ujjába törülte a vért, és intett a völgylakónak, hogy ne jöjjön közelebb. - Csak karmolások. Semmi komoly.

Ám az arca összerándult a fájdalomtól. Nehezen bírt fölállni, meg kellett támaszkodnia a falban, és zavaros szemmel bámult maga elé.

Settengő ellökte magát az ajtótól, és gyorsan körülnézett.

Szűk folyosó közepén álltak, amelyet az egyik végén kettős ajtó zárt le, a másik végén lépcső vezetett a szabadba.

- Arra! - intett a gnóm, a fény felé futva. - Gyorsan, még mielőtt megtalál valami más!

Valamennyien követték, kivéve Heltet, aki még mindig a falnak támaszkodott. Jair hátranézett, megállt. - Helt! - kiáltotta.

- Siess, Jair! - A nagy ember még mindig a vért törülgette az arcáról, majd ellökte magát a faltól, és társai után indult.

- Menj már! Ne szakadj le a többiektől!

Jair engedelmeskedett. Érezte, hogy a határvidéki jön utána, és azt is érezte, hogy Heltnek ez nagyon nehezére esik. Valami borzasztó baj lehet vele.

A folyosó végénél felrohantak a lépcsőn. Most már megtört a fellegvár kísérteties hallgatása; a távolból lábak dobogása és hangok hallatszottak, egyelőre érthetetlenül, zavarosan. A szárnyas szörny visítása figyelmeztette a bentieket, hogy idegenek járnak az erődben. Jair agya lázasan kattogott, miközben versenyt dobrokolt a többiekkel a hosszú lépcsőn. Nem szabad elfelejtenie, hogy neki itt van védelmül a Kívánságdal! Tudja is használni, ha megőrzi a hidegvérét!

Valami szisszent az arca mellett. Jair megbotlott, elesett. Nyílvessző zúzódott össze a lépcsőház falán. Heh máris ott volt a fiú mellett, és talpra rántotta. A gnóm vadászok nyílfelhőt zúdítottak rájuk a felső mellvédekről és az alsó folyosóról. A csapatnak sikerült bejutnia Szürkevégbe, ám ezt ellenségeik is tudták, és összevonták erőiket. Jair fölvergődött a lépcső tetejére, és követte bajtársait a hatalmas belső udvarra, a tornyok és sáncok útvesztőjére néző bástyafalon. Most már minden irányból rajzottak a fölfegyverzett, vadul rikoltozó gnómok. Egy maroknyian gyűrött halomban hevertek a mellvéden; Garet Jax végzett velük. Nyitva állt az út a toronyig, amelyből lépcső vezetett lefelé. Settengő a toronynál megállította nyargalva érkező társait.

- A hullórács! Ott! - mutatta az udvar másik oldalán a sziklatömbökből épített, vaskos kapuboltozatban a felvont vasrostélyt. - Az a leggyorsabb út, hogy elérjünk a Croagh-hoz! - Sárga arca eltorzult, annyira kapkodta a levegőt. - A gnómok egy percen belül rájönnek, miben sántikálunk, akkor pedig leengedik a rácsot, és mi benne vagyunk a csapdában. De ha mi érünk oda elsőnek, mi zárhatjuk őket rács mögé! Garet Jax bólintott. Furcsán higgadt volt még a lázas pillanatban is. - Hol van a gépház és a csörlő? - A kapuk alatt, ezen az oldalon - mutatta Settengő. - Ki kell ékelnünk a csörlőt! Körülöttük ordítás és rikoltozás harsant. Az udvaron gnómok gyülekeztek. Garet Jax fölegyenesedett.

- Nohát akkor futás - még mielőtt túl sokan lesznek!

A kis csoport lenyargalt Settengő nyomában a torony lépcsőjén. Keresztülvágtak egy sötét, zárt előtéren, amelyből egyetlen ajtó nyílt az udvarra. A gnóm vadászok az egész udvaron megfordultak és rájuk bámultak.

- A fenébe! - hörögte Settengő.

Inuk szakadtából nyargaltak a kapu felé.

BRIN OHMSFORD lassan föltápászkodott. Rátette könnyű kezét Susmus nagy fejére. Ismét csend volt a barlangban.

Állt egy darabig a sziklahíd közepén, és a napfényben úszó, magas árkádot :figyelte a szakadékon túl. Gyöngéden vakargatta Susmus fejét, érezte a daganatokat és a mély karmolásokat, amelyeket az állat a fekete fajzatokkal vívott küzdelemben szerzett, átélte a kínt, amelyet a macska érzett.

- Soha többé! - súgta.

Megfordult, lesietett a hídról, a boltívhez indult. Susmus hangtalanul követte, malomkeréknyi kék szeme ragyogott.

Brinnek hátra se kellett néznie, a nélkül is tudta, hogy jön.

Figyelte a szikla repedéseit, hogy nem bujkálnak-e bennük fekete fajzatok vagy a gonosz mágia egyéb borzalmai, de nem látott semmit. Csak ketten maradtak: ő és a macska.

Néhány perc múlva ott állt a sziklából faragott boltívnél, amelynek simára csiszolt falába szövevényes mintákat véstek. Szinte rájuk se nézve sietett a másik nyíláshoz, a szabadba. Már csak egyetlen célja volt.

Kilépett az árkád alól a világosságba. Délután közepén járt az idő, a nap már nyugat fölé ballagott az erdők felett, ragyogását elfátyolozta a pára és a felhők, amelyek elnyúló szemfödélként hullámzottak az égen. Brin egy párkányon állt, ahonnan egy kopár, fűrészes bércekkel övezett, mély völgyre lehetett látni. Volt valami furcsán álomszerű a hegyi tájban, a párában, a felhőkben. A völgy ónos derengésben úszott. A lány lassan körülhordozta tekintetét, majd hátranézett. Magányos, komor erőd egyensúlyozott a sziklán. Szürkevég. A fellegvárból és még annál is magasabbról, olyan magasról, ahová Brin már föl sem látott, csigavonalban ereszkedett alá a Croagh kőlépcsője. Megérintene Brin párkányát, majd továbbkanyargott a völgybe.

A völgy volt az utolsó, amelyen megpihent a tekintete. Az árnyékos teknő mélye beleveszett a sötét párába. Ebbe a homályba fúródott bele a Croagh, a fák, iszalagok, bokrok nap nem járta, elvadult, fullasztó sűrűjébe. A kusza, torz vadonnak nem volt se eleje, se vége, és úgy rémlett, csupán a sziklaszirtek szabnak határt féktelen burjánzásának.

Brin nézte. Innen jött a sziszegés, amelyet a csatornában hallott. Olyan volt, mint a szuszogás. Hunyorgott, mert bántotta a szemét az ónos izzás. Jól látta... ?

Az erdő megmozdult a völgyteknőben. - Te élsz! - mondta halkan Brin. Megacélozta magát, mert ezt a felismerést nem volt könnyű elviselni.

Kilépett a párkányra, a szélére, ahol a szikla összeért a Croagh-gal. A kőbe grádicsokat nagyoltak. A lány addig követte őket a pillantásával, amíg el nem tűntek a szirt kanyarulata mögött, majd ismét a völgyet nézte.

- Maelmord, jövök hozzád! - súgta.

Megfordult, a macska mellé térdelt, vigyázva megvakargatta Susmus fülét, miközben szomorúan, szelíden mosolygott. - Susmus, innen nem szabad velem jönnöd. Még ha úrnőd küldött is, hogy vigyázz rám, akkor sem szabad. Itt kell maradnod, és meg kell várnod Kimbert. Megértetted?

A macska hunyorított fénylő szemével, és a lányhoz törleszkedett.

- A visszautamat őrizd, ha mindenképpen vigyázni akarsz rám - kérte Brin. - Hátha mégse úgy lesz, ahogy az Áltató mondta, és nem itt lelem halálom. Hátha visszajövök én még. Biztosítsd az utamat, Susmus. Vigyázz úrnődre és a barátaimra. Ne engedd, hogy utánam jöjjenek. Várj, és ha elvégeztem, amit kell, visszajövök hozzád, ha tudok. Megígérem, hogy vissza akarok majd jönni.

Aztán énekelt, ezúttal nem rábeszélésre vagy csalásra használva a Kívánságdalt, hanem magyarázatra. Képeket küldött Susmus agyába, éreztetve, mit kér, megértetve, mit kell tennie. Amikor befejezte, egy percig szorosan átölelte a lápi macskát, belefúrta arcát a bozontos prémbe, magába ina az állat testének melegét, új erőt merített belőle.

Fölállt, hátralépett. Susmus ráérősen elnyújtózott a kövön, és felnézett a lányra. Brin mosolyogva bólintott. Susmus őrizni fogja a lefelé vezető utat. Azt teszi, amire kérte.

- Isten áldjon, Susmus! - búcsúzott Brin, és rálépett a Croagh-ra.

A völgy párás mélységeiből fölcsapott ugyanaz a bűz, mint a szakadékból. A lány nem törődött vele. A napfényben úszó bércekre pillantott, aztán Allanonra gondolt, és azon tűnődött, látja-e vajon a druida? Elképzelhető-e, hogy valamilyen értelemben itt lehet vele?

Majd vett egy nagy, megnyugtató lélegzetet, és lefelé indult.

XLI.

A CULHAVENBŐLjött hatok egyszerre rontottak ki a torony bejáratának menedékéből az udvarra. Körülöttük riadó süvöltött, minden irányból rajzottak a gnómok. Jair különös fásultsággal figyelte a csatát. Az idő darabokra tört, és ő kívülről nézte önmagát. Úgy lebegett barátai oltalmazó, szoros abroncsában, mint egy hangtalan, illékony, láthatatlan szellem. Eltűnt a föld, az ég, eltűnt minden, ami ezeken a falakon kívül létezett, nem volt múlt és jövő, csak a most, és az emberek, akik harcoltak és meghaltak ezen az udvaron.

Garet Jax vezette a támadást, fürgén, rugalmasan, rendet vágva a gnómok között. Olyan volt, mint egy fekete ruhás táncos, maga az erő, a kecsesség, a súlytalan elegancia. Számtalan csatában edzett és cserzett gnóm vadászok vetették magukat az útjába eszelős elszántsággal. Szúrtak és vágtak, de mintha a kénesőt akarták volna megállítani. Senki sem férkőzhetett a fegyvermesterhez, és akik mégis ezzel próbálkoztak, megláthatták a fekete árnyalakban a halált, amely életük fonalát jött elmetszeni.

Nem kevésbé elszántan és majdnem olyan félelmetesen küzdöttek mellette harcostársai: egyik oldalán Foraker, a fekete szakállú törpe suhogtatta bőszen kettős szekercéjét, amelytől rémülten vonítva menekültek a támadók; másik oldalán Edain Elessedil karcsú pengéje kígyózott, miközben hosszú kése a csapásokat hárította. Szorosan mögöttük az űzött tekintetű Settengő forgatott két hosszú kést. Helt a hátukat védte óriás pajzsként, arcára, amelyen ismét fölszakadtak a sebek, rémület volt ránézni; az egyik támadó kezéből kitépett egy hatalmas dárdát, azzal szúrt és vágott mindenkit, aki el akart osonni mellettük.

Különös ujjongás töltötte el Jairt. Semmi sem állíthatja meg őket!

Fegyverek cikáztak, a szürke délután sebesültek és haldoklók jajkiáltásaitól visszhangzott. Már az udvar közepéig jutottak, előttük magasodott az erődített várfal, amikor akkora erővel ütötte meg valami a völgylakót, hogy megtántorodott. Döbbenten látta, hogy nyílhegy meredezik a vállából, akár egy ruhaakasztó pecek. Egész teste elzsibbadt a fájdalomtól. Settengő észrevette, hogy a fiú meginog; melléje ugrott, átnyalábolta, nehogy összeessen, a többiek után vonszolta. Helt bőszen mennydörgött a gnómokra, és a hosszú dárdával vert vissza mindenkit, aki túlságosan közel merészkedve kapkodott feléjük. Jair összeszorította a szemhéjait, mert nagyon szenvedett. Megsebesültem, gondolta álmélkodva, miközben Settengő támogatásával bukdácsolt előre.

Feltűnt a hullórács. A boltív árnyékában gnómok futkostak lázasan, figyelmeztetően rikoltozva egymásnak. A kapusház ajtaja becsapódott, az acélcsörlők elfordultak, a rostély lassan megindult lefelé.

Garet Jax előreszökkent, oly sebesen, hogy a többiek alig tudtak lépést tartani vele. Pillanatok alatt a kapunál termett, és vágni kezdte a gépházat védő gnómokat. Am a csörlők tovább forogtak, a vasláncok tovább göngyölődtek, a rács nem állt meg.

- Garet! - vijjogta Foraker, aki majdnem eltűnt gnóm támadóinak fürtje alatt.

Helt magához ragadta a cselekvést. Vízszintbe engedte a dárdát, és megrohamozta a gnómokat, úgy söpörve félre őket, mint őszi szél az avart. Záporoztak rá az ütések, ám ő mintha nem is érezte volna, úgy robogott tovább. A falakról nyílfelhőt zúdítottak rá a gnóm íjászok. Kétszer találták el, a második térdre taszította, de azért Helt fölugrott és nem állt meg.

A gépházhoz ért, a bezárt ajtónak vetette gigászi vállát. Az ajtószárnyak csikorogtak, felpattantak, a határvidéki átszökkent a küszöbön, úgy dobálta szét a gépezet előtt csoportosuló védőket, akár a bábukat. Hatalmas keze megragadta a csörlő rúdját, és megállította. Láncok és fogaskerekek csikorogtak, a hullórács lassult, majd megállt, amikor a fogai csaknem három méterre megközelítették a földet.

Garet Jax szétugrasztotta a kaput védő gnómokat. Settengő átvonszolta a támolygó Jairt a boltív alatt egy árnyékos udvarra, amely egyelőre üresen állt. A mozgás olyan égetővé fokozta a kínt, hogy a völgylakó fél térdre esett. Settengő a fiú elé került.

- Sajnálom, fiam, de ezt meg kell tenni - mondta.

Egyik bütykös kezével a völgylakó vállát ragadta meg, a másikkal a nyílhegyet. Megcsavarta a nyilat, és kirántotta. Jair felsikoltott, és majdnem elájult, de a gnóm nem engedte elesni. Maréknyi tépést gyömöszölt a völgylakó ujjasa alá, és átkötötte a fiú övével.

Garet Jax, Foraker és Edain Elessedil vonalba fejlődve várták a boltív alatt az előrenyomuló gnómokat. Mögöttük tízegynéhány lépésre a kapusházban Helt kiengedte a csörlőrudat. A hullórács ismét lefelé indult.

Jair kipislogta a szeméből a fájdalom könnyeit. Valami baj van! A határvidéki meg se próbálja, hogy utánuk jöjjön! Egész súlyával rádőlt a gépezetre, és az ereszkedő rostélyt figyelte.

- Helt... ? - suttogta a fiú gyöngén.

Akkor értette meg, mit akar a határvidéki: le akarja engedni a rácsot, és meg akarja akasztani. De akkor csapdába esik a túloldalon, és az a biztos halál!

- Ne, Helt! - sikoltotta, és felpattant.

De már megtörtént. A rostély döngve csapódott a földhöz. A gnóm védőka dühtől ordítva rohantak rá a magányos emberre a kapusházban. Titáni erejét összeszedve, Helt kicsavarta helyükből a csörlőkarokat, amivel tönkretette a gépezetet.

- Helt! - sikoltott Jair újból, megpróbálva kitépni magát Settengő markából.

A határvidéki a gépház ajtajához botladozott, maga elé tartva a hosszú dárdát. A gnómok rávetették magukat. Helt állta egy pillanatig a rohamot, aztán megingott és eltűnt az embergomolyban.

Jair sóbálványként állt a rács mögött. Garet Jax odajött, gorombán megfordította, és taszított egyet rajta.

- Mozogj! - förmedt rá. - Mozgás, Jair Ohmsford, gyorsan!

A völgylakó báván eltántorgott a kaputól - Halálán volt - mondta mellette Garet Jax. A fiú fölkapta a fejét. A szürke szempár mereven szögeződött rá. - Megmérgezte az a szárnyas a raktárban. Látni lehetett a szemén, völgylakó.

Jair bután bólogatott, mert eszébe jutott Helt pillantása. - De akkor is... akkor is megtehettük volna...

- Nagyon sok mindent tehetnénk, ha nem ott lennénk, ahol vagyunk - vágott a szavába Garet Jax egykedvű, fagyos hangon. - Az gyilkos méreg volt. Helt tudta, hogy haldoklik. Ezt a módot választotta a befejezésre. Na, fuss!

Óriás Helt! Milyen jó volt hozzá mindig az északi hosszú úton! A szelíd nézésű Helt, akiről olyan keveset tud... Lehajtotta a fejét, hogy ne lássák a könnyeit, és futott.

SUSMUS FEJE FÖLÖTT, aki a Croagh közepénél hevert, ott, ahol a lépcső a Szürkevéget tartó párkányhoz ér, egyre hangosabb lett a csatazaj. Az állat teljes hosszában elnyúlt a sziklán, úgy várta, hogy Brin visszatérjen, vagy az úrnője jöjjön. Emberekénél jóval finomabb hallásával régóta érzékelte a lármát, de nem találta fenyegetőnek, így mozdulatlanul őrködött tovább.

Ám ekkor új hang csapta meg a fülét, és ez nem a szürkevégi csatából jött, hanem a közelből. Lépések közeledtek a Croagh-on, settenkedő lépések a grádicsokon. A lápi macska fölemelte a fején. Valami jön lefelé. Karmok csikorogtak a kövön. Susmus megint lehajtotta a fejét, és beleolvadt a sziklába.

Néhány pillanat múlva megjelent egy árnyék. Susmus réssé húzott szeme észlelte a mozgást. A nagy macska meg se moccant. Egy fekete osont lefelé a Croagh-on, egy olyan, mint amilyenekkel a barlangban küzdött. Suhant a sziklagrádicson, vakon bámulva élettelen szemével. Nem vette észre Susmust. A lápi macska várt.

Amikor a szörny hatfoknyira se volt a lapuló Susmustól, az állat ugrott, olyan villámgyorsan, hogy mire a fajzat észrevette volna, már repült is le hadonászva a Croagh-ról. Susmus a lépcső pereméről nézett utána. Amikor a lény becsapódott a fák közé, a lombos ágak mohón vonaglani kezdtek, mintha egy ocsmány torok nyeldekelne. Aztán elnyugodott az erdő.

Susmus kihátrált a Croagh-ról, fülét lesunyta félős nyugtalanságában, és utálkozva tüsszögött a vadon gőzétől. Visszaballagott a sziklapárkányra.

Halkan morogni kezdett. Ismét hangokat hallott, újabb alakok közeledtek fentről: még két fekete, és mögöttük egy magas árnyék, hosszú, csuklyás köpenyben. Susmus malomkőnyi kék szeme elkeskenyült. Késő volt, hogy elrejtőzzön. Már észrevették.

Hangtalanul szembefordult velük és vicsorogva felhúzta sötét felső ajkát.

HOL ÁRNYÉKBAN, hol félhomályban rohant Jair Ohmsford társaival a szürkevégi fellegvár gyomrában, pöcegödör-és penészbűzű folyosókon, málladozó átjárókon, rozsdás vasajtók között, kopott, csorba lépcsőkön, visszhangzó termeken át. Vénségtől és elhanyagoltságtól beteg, üszkösen döglődő hely volt Szürkevég. Akik itt laktak, nem tűrték az életet, kizárólag a halálban lelték örömüket.

Engem is meg akar ölni, gondolta Jair futás közben. Sebe fájdalmasan lüktetett. Be akar kapni, hogy ugyanolyan legyek, mint ő.

Garet Jax fekete árnyként röpült az élen az üres, néma, leselkedő homályban. A gnómokat lehagyták, a Mordrémek még nem tűntek fel. A völgylakó a félelmével viaskodott. Hol vannak a Rémek? Hogyhogy nem látják őket? Itt vannak valahol a várban, a falak között lapulnak a fajzatok, amelyek egyformán pusztítják a testet és a lelket. Itt vannak, jönniük kell!

Akkor hol maradnak?

Megbotlott, Settengőnek tántorodott és majdnem elesett, ám a gnóm elkapta vaskos karjával. - Nézz a lábad alá! - kiáltotta.

Jair összeszorította a fogát. Vállsebe hullámokban árasztotta a kint.

- Fáj, Settengő. Minden lépés...

A gnóm elfordította kockafejét. - Fiú, a fájdalom azt jelenti, hogy még élsz. Futás!

Jair Ohmsford futott. Éppen egy kanyargós folyosón nyargaltak. Elölről lábdobogás és kurjongatás hallatszott. Gnómok közeledtek, őket keresték.

- Fegyvermester! - kiáltotta Settengő. Garet Jax megcsúszott, olyan hirtelen fékezett. A gnóm egy fülkéhez intene őket, ahonnan alacsony ajtón át egy sötét, szűk lépcsőre lehetett jutni.

- ln átsurranhatnánk a fejük fölött! - zihálta Senttengő, fáradtan dőlve a fal kockaköveinek. - De előbb egy percet a fiúnak.

Kidugaszolta a seres tömlőt, és a völgylakó szájához emelte. Jair hálásan nyeldekelt. A keserű árpalé melegített, és szinte azonnal enyhítene a kint. A falhoz támaszkodott Settengő mellen, onnan figyelte Garet Jaxot, amint felsurran a lépcsőn, és a sötétséget kémleli. Mögöttük Foraker és Edain Elessedil az árnyékban meghúzódva őrizték a lépcsőbejáratot.

- Most jobb? - kérdezte Settengő kurtán.

- Jobb.

- Mint a Feketetölgy-erdőben, he? Amikor Spilk úgy eltángált. - Mint akkor - mosolyodott el Jair az emléktől. - Mindent meggyógyít a gnóm sör.

- Mindent? - Settengő rosszkedvűen nevetett. - Nem, fiú, azt nem, amit a járkálók művelnek velünk, ha elkapnak. Azt nem. Mert eljönnek értünk, tudod - szakasztott mint a Tölgyerdőben.Az árnyékból jönnek, hangtalan, fekete fajzatok. Érzem a szagukat!

- Az csak a vár bűze, Settengő!

Társa mintha nem hallotta volna. Kockafeje lehorgadt. - Helt... hogy így menjen el. Azt azért nem hittem volna, hogy ilyen hamar veszítsük el a nagy embert. A határvidékieket kemény fából faragták, de a nyomkeresők még annál is keményebbek. Azt azért nem hittem volna, hogy ilyen hamar üssön az órája.

Jair nyelt egyet. - Tudom. De velünk másképp lesz. A gnómok mögöttünk vannak. Megugrunk előlük, Settengő, úgy, mint eddig!

- Nem, fiú - csóválta a fejét Settengő. - Ezúttal nem ugrunk meg. - Ellökte magát a faltól, hangja suttogássá tompult. - Belehalunk mind, még mielőtt elvégezhettük volna.

Gorombán talpra állította Jairt, intett Forakernek és Edain Elessedilnek, majd fölfelé indult a lépcsőn. A törpe és az elf követték. Húsz-egynéhány grádiccsal följebb utolérték Garet Jaxot, és onnantól együtt kapaszkodtak a feketeségben, fokról fokra araszolva, a magasból behulló, egyetlen fényszilánk után igazodva. Szürkevég olyan volt, mint egy kripta, amelyet azért raktak, hogy ne engedje el őket. Jair egy percig gyötörte magát a hasonlattal, amely siralmasan emlékeztette a halandóságára. Ő is ugyanolyan könnyen meghalhat, mint Helt. Korábbi meggyőződésével ellentétben semmiféle biztosíték nincs rá, hogy túlélje a vállalkozást.

Kiverte a fejéből a gondolatot. Ha nem éli túl, akkor senki sem fog segíteni Brinnek. Akkor mindkettejüknek vége, mert testvérének ő az egyetlen reménye. Ennél fogva életben kell maradnia, ki kell módolnia, hogy életben maradjon!

A lépcső véget ért egy alacsony faajtónál, amelybe ablakot vágtak. Annak a rácsain szűrődött be a napvilág a sötétségbe. Settengő a rácshoz szorította durva, sárga arcát, és körülkémlelt. A közelben felcsapott az üldözők ordítása.

- Megint szaladnunk kell - szólt hátra a gnóm. - Előre, a csarnokon át. Ne maradjatok le! Föltépte az ajtót, kirontottak a fényre. Hosszú folyosóba jutottak, amelynek magas mennyezetét gerendák hidalták át, oldalába keskeny, boltíves ablakokat vágtak. Settengő balra vezette őket, árnyékokba burkolózó fülkék és ajtók, emelvényeken rozsdásodó páncélok, falra akasztott fegyverek között. A kiáltozás hangosodott, a bajtársaknak úgy rémlett, egyenesen a kiabálók felé rohannak. Aztán egyszer csak mindenütt ordítottak körülöttük. Alig ölnyire mögöttük felpattant egy ajtó. Gnóm vadászok zúdultak ki rajta, lázas üvöltéssel sarkon fordultak, és űzőbe vették a culhaveni csoportot.

- Gyorsabban! - ordított Settengő.

Sivító nyílzáporban rúgtattak föl egy cikornyásan faragott, csúcsíves, kétszárnyú ajtó küszöbére. Settengő és Garet Jax a fának vetette a vállát, a csuklópántok elpattantak, az ajtó kinyílt, a bajtársak átviharzottak rajta, és egymás hegyén-hátán robogtak le egy hosszú lépcsőn. A csarnokban voltak, amelyet Settengő említett, egy hatalmas teremben, amely a magas, rácsos ablakokból áradó napfényben fürdött. Kortól repedezett szarufák tartottak barlangszerű mennyezetet a felborogatott székek és padok összevisszaságának. Az öt barát keresztülszáguldott a rendetlenségen, villámgyorsan kerülgetve a bútorok roncsait. Mögöttük akkor rohantak be a csarnokba üldözőik.

Settengő nyargalt az élen, jobbján Jairral, balján a fegyvermesterrel, Foraker és Edain Elessedil volt a sereghajtó. A fiú tüdeje égett, vállán már megint fájón lüktetett a seb. Nyilak süvítettek gonoszul, koppanva álltak bele a padok és asztalok deszkájába. Minden irányból jöttek ellenük a gnóm vadászok.

- A lépcsőre! - süvöltötte Settengő.

Eszeveszetten loholtak a karzatra vezető hosszú csigalépcsőhöz, ám több gnóm vadász megelőzte őket. Legyezőállást vettek föl az alsó grádicsokon, elvágva a menekülés útját. Garet Jax fölpattant egy kecskelábú asztalra, végigcsúszott a lapján, és a gnómok közé ugrott. Talpra esett, akár egy fekete macska, két hosszú kése játszva kicselezte a nehézkes dárdákat és pallosokat. Egyenként végzett a gnómokkal, mielőtt védekezhettek volna. Mire a többiek utolérték a fegyvermestert, a gnómok holtan hevertek, kivéve azt a néhányat, aki elmenekült. Garet Jax megpördült a sarkán. Sovány arcán csíkokban folyt a vér. - Gnóm, hol van a Croagh? - Fel a karzatra, és onnan a folyosóra! - vetette oda Settengő, nem is lassítva. - Gyorsan!

Fölnyargaltak a lépcsőn. Újabb üldöző csapat rúgtatott a nyomukban, és félúton utolérték őket. A fegyvermester, a törpe és az elf megfordult, hogy fölvegye velük a harcot. Settengő tízegynéhány grádiccsal följebb vonszolta Jairt, hogy biztonságban legyen. Suhogtak a gnómok buzogányai, kétkezes kardjai, a fegyverek ijesztően csörömpöltek. Garet Jaxot elszakította bajtársaitól a túlerő nyomása. Elb Foraker összeesett; egy félrecsúszott penge csontig felhasította a fejbőrét, arcán patakzott a vér. Edain Elessedil a segítségére sietett, hogy a törpe feltápászkodhasson, és az ifjú elf cikázó kardja vissza is verte a támadókat néhány pillanatra, ám akkor egy dárda átfúrta kardot tartó kezét, egy másik gnóm pedig, kihasználva a herceg megingását, Edain lábára zuhintotta a buzogányát. Az elf sikoltva összeesett, a gnómok rárohantak.

Egy pillanatig úgy rémlett, mindannyiuknak vége. Ám ismét ott volt Garet Jax, feketén rontott a támadók közé, és visszaverte őket. Hullottak a gnóm vadászok, jóformán azt sem tudva, mi az, ami végez velük, elestek egy szálig. A kis csapat ismét egyedül volt.

Elb Foraker a fájdalomtól vonagló Edain Elessedilhez bukdácsolt, és megérintette darabos kezével a sérült lábat. - Szilánkos törés - súgta, sokatmondó pillantást vetve Garet Jaxra.

Csíkokat hasított rövid köpenyéből és bekötözte az elf lábát, törött nyílvesszőket használt sínnek. Settengő és Jair visszarohant a lépcsőn, a gnóm belediktált némi keserű sört a sebesültbe. Edain Elessedil arca elfehéredett és beesett a kíntól. Jair föléje hajolt, és rögtön látta, hogy a sérült láb használhatatlan.

- Segítsetek fölvinni - rendelkezett Foraker. Settengő segítségével fölvitték az elfet a lépcső tetejére, leültették, a korláthoz támasztották és mellé térdeltek.

- Hagyjatok itt! - súgta Edain. Arca eltorzult a fájdalomtól, miközben kényelmesebb helyzetbe próbálta fészkelni magát. - Itt kell hagynotok! Vigyétek Jairt a Croagh-hoz! Siessetek!

Jair a komor, eltökélt arcokra sandított. - Nem! - kiáltotta dühösen.

- Jair! - markolta meg a karját az elf. - Így egyeztünk. Hitet tettünk rá. Akármi történjék velünk, neked el kell érned az Égi Forrást. Én már nem segíthetek többé. Itt kell hagynotok, mennetek kell tovább.

- Igazat beszél, Ohmsford - mondta furcsán fojtott hangon Foraker. - Nem tud tovább jönni. - A völgylakó vállára támaszkodva feltápászkodott. Settengőre tekintett, aztán Garet Jaxra. - Úgy vélem, talán én is eljöttem odáig, ameddig jöhettem. Túlságosan szédülök attól a kardvágástól a lépcsőmászáshoz.Ti hárman mentek tovább. Úgy vélem, én itt maradok.

- Nem, Elb, ezt nem teheted... - próbált tiltakozni a sebesült.

- Ebben én döntök, Edain Elessedil - vágott a szavába a törpe. - Mint ahogy te is magadtól döntöttél, mikor segítségemre siettél. Kötés van közted és közöttem, oly kötés, amelyben emberemlékezet óta osztoznak elfek és törpék. Mi egymás mellett állunk, amíg a világ világ. Ideje, hogy én is teljesítsem a kötelességemet. - Garet Jaxhoz fordult. - És ezúttal, Garet, nincs helye disputának.

Néhány gnóm vadász tűnt fel a terem túlsó végében. Óvatosan lelassítottak, és társaikért kurjongattak, akik utánuk jöttek.

- Most pedig siess! - súgta Foraker. - Fogd Ohmsfordot, és menj!

Garet Jax csupán egyetlen pillanatig tétovázott, mielőtt bólintott volna. Megragadta a törpe kezét. - Sok szerencsét, Foraker.

- Neked is - válaszolta a törpe.

Sötét pillantását beledöfte a gnóm szemébe, majd szótlanul Edain Elessedil mellé helyezte a kőrisfa íjat, a nyilakat és a karcsú elf kardpengét, ő pedig megmarkolta a kétfejű baltát. - Menjetek! - csattant föl rájuk sem nézve, könyörtelen elszántsággal fekete szakállas arcán. Jair megvetette a lábát, tekintete kihívóan járt ide-oda Settengő és a fegyvermester között.

- Gyere, fiam! - szólt a gnóm csendesen.

Érdes kéz ragadta meg a völgylakó ép karját, és a karzatra penderítette. Garet Jax szürke szeme hideg volt és merev. Jair visítani szeretett volna, hogy nem hagyhatják itt barátaikat így, de tudta, hogy hasztalan tenné. Ők már döntöttek. Hátrapillantott Forakerre és az elf hercegre, akik a lépcső tetején várakoztak. Egyik se nézett rájuk, az előrenyomuló gnóm vadászokat figyelték.

Aztán átjutottak egy ajtón, és egy másik folyosón loholtak. A távolból ismét szórványos ordítozás harsant, kivéve abból az irányból, ahonnan elmenekültek. Jair némán rohant Settengő mellett, és küzdött magával, hogy ne nézzen hátra.

A folyosó boltíves nyíláshoz vezetett; idáig tartott a fellegvár. Korláttal övezett, széles udvart láttak a szürke, párás fényben. A korláton túl egy völgyszurdokba zuhant a hegyoldal; a völgyben, az udvar peremén kőből rakott csigavonal pöndörödött egyre magasabbra, míg föl nem ért egy magányos oromra.

A Croagh, és a tetején az Égi Forrás.

A culhaveni kis csapat három megmaradt tagja rohanvást igyekezett az udvar szélére, ahol az összeért a Croagh-gal, és kapaszkodni kezdtek a lépcsőn.

XLII.

SOK SZÁZ grádicsra lépett már Brin lába, amióta elindult a Croagh-on a Maelmord vermébe. A kőbe faragott, keskeny dugóhúzó szédítően zuhant alá Szürkevég ólom tornyaitól a mélyben gőzölgő vadon fülledt forróságába. Az árnyasvölgyi lány gépiesen ereszkedett fokról fokra; félelemtől és fáradtságtól zsibbadt agyában kínzó kételyek susogtak. Kezét a kőből faragott korláton nyugtatta, hogy támaszfélével hitegethesse magát. Nyugaton a párába burkolózó nap lassan közeledett a hegyekhez. Ereszkedés közben egyfolytában a vermet bámulta. Minden lépéssel jobban kirajzolódott a Maelmord, amely induláskor elmosódó, ködös masszának rémlett. Fokozatosan alakot öltött a mélységben rejtőző élet, különvált a völgy széles sziklafalától. Az óriási, görbe, vén fák mintha valamilyen értelemben elfajzottak volna attól a formától, amilyennek a természet alkotta őket. A fák közön idétlenül fölmagzott gaz és dudva burjánzott, és mindent behálóztak a gubancos iszalag fejetlen-farkatlan kígyói. Ez a dzsungel nem tavasziasan élénkzöld, hanem tompa szürkészöld volt, mintha már megütötte volna a tél gyilkos hidege. Holott rekkenő hőség uralkodott benne. Brint a legtikkasztóbb nyarakra emlékeztette, amikor a föld meghasadozik, a fű megbarnul, a víz elpárolog a porrá omlott rögről. Innen származott a csatorna dögletes bűze; gyomorkeverő hullámokban csapott fel a dzsungel földjéből és lombjaiból, átitatta a délutáni mozdulatlan levegőt, romlott levesként áporodott a hegység sziklateknőjében. Először alig lehetett kibírni, holott Brin orrcimpáit még mindig vastagon fedte Cogline balzsama, ám egy idő után, amikor üdvösen eltompult a szaglása, már nem zavarta annyira. Ugyanígy elviselte a forróságot is, miután testének hőmérséklete alkalmazkodott. De ha a hőség és a bűz sokat is veszített undokságából, a sivár, mételyes völgyről nem lehetett megfeledkezni.

Először is sziszegett; azonkívül a lombja úgy emelkedett-süllyedt, mintha egy test lélegezne. Ezenfelül ott volt a bizonyosság, hogy az egész völgy él, a különálló részei ellenére is egységes lény, amely képes cselekedni, gondolni és érezni.

És az árnyasvölgyi lány azt is érezte, hogy a Maelmord, bár nincsen szeme, néz, figyel és vár.

Ez sem állította meg. Nem is gondolt rá, hogy visszaforduljon. Hosszú, fáradságos úton, áldozatok sokasága között érkezett ehhez az órához, erre a helyre. Életek vesztek oda, és azok, akik megmenekültek, örökre megváltoztak.Őse az a lány, aki volt, mert a mágia valami új és rettenetes lénnyé alakította. Nem esett nehezére a beismerés, de azért borzongott tőle. Megváltozott, és ez a változás a mágia műve. Megrázta a fejét. Bár lehet, hogy mégse változás ez, ami vele történt, hanem felismerés. Nem kellett megváltoznia, mindössze igaz valójában látja magát azóta, hogy fölmérte a Kívánságdal iszonyú hatósugarát. Talán csak annyi történt, hogy most már ismeri Brin Ohmsfordot.

Ez a tépelődés csupán rövid időre terelte el a figyelmét a Maelmordról. A Croagh utolsó kanyarainál járt, közeledett az út végéhez. Lassított, merőn bámulta a dzsungelt, a ködrongyokba bugyolált fatörzsek, ágak, iszalagok torz összevisszaságát, a szakadékban gyökerező, sziszegve szuszogó életet. A verem roncsolt méhe nem tűrt meg más élőlényt.

Valahol ebben a gubancban rejtőzik az Ildatch.

Hogyan találja meg?

Állt húszfoknyira a Croagh végétől, a szivacsosan püffedező Maelmord közepén. Undorával és rémületével viaskodva, zaklatottan bámulta a vermet, és kétségbeesetten próbálta megőrizni a hidegvérét. Most kell használnia a Kívánságdalt, ahogyan Allanon mondta. Ennek az erdőnek a fái, bokrai, kúszónövényei ugyanolyanok, mint azok az összenőtt fák a Szivárvány-tó felett. A Kívánságdallal szét lehet választani őket. Utat lehet törni.

De hová vezet az az út?

Habozott. Valami óvatosságra intette, azt suttogta, hogy ezúttal másképp kell alkalmaznia a Kívánságdalt, ide nem lesz elég a puszta erő. A Maelmord túl nagy, túl hatalmas, hogy ily módon győzze le. Itt furfanggal és leleménnyel kell élnie. A Maelmordot ugyanaz a mágia teremtette, amellyel ő született; eónokon át hagyományozódott rájuk a tündérek világából, abból az időből, amikor a mágia volt az egyetlen hatalom .. .

Félbeszakította a gondolatot, és még egyszer fölnézett az égre. Mennyire különbözött a verem hőségétől a napfény melege! Élet cirógatott ragyogásában, és olyan erővel hívott, amitől Brin egy kétségbeesett és érthetetlen pillanatig alig bírta megállni, hogy föl ne szaladjon a lépcsőn.

Elkapta tekintetét az égről, visszakényszerítette a gőzölgő erdőre. Még mindig nem döntött, még mindig nem látta tisztán és egyértelműen az utat. Nem sétálhat be vakon ennek a lénynek az agyarai közé. Először ki kell találnia, hová menjen, hol rejtőzik az Ildatch. Barna arca megfeszült. Meg kell értenie a Maelmordot, bele kell látnia...

Emlékezete szurdokmélyéből az Áltató pusmogott alattomos gúnyolódással: Nézz magadba, Brin Shannara! Látod?

És hirtelen, megrázóan látott mindent. Már Shale völgyében is megmondták, de ő nem értette. Megmentő és pusztító, ennek nevezte Bremen, aki fölkelt a Hadeshorn mélységéből Allanon hívására. Megmentő és pusztító.

Elgyöngülve támaszkodott a korlátnak. Nem a Maelmordban kell keresnie a válaszokat! Nem a veremben!

Hanem önmagában!

Kíhúzta magát, barna arcát félelmetessé változtatta a bizonyosság. De könnyű is lesz neki leereszkedni a Maelmordba, és megtalálni, amit keres! Nem kell itt erőszakkal ösvényt hasítani ebben a lényben, amely az Ildatch felett őrködik - még csak keresnie sem kell a könyvet. Nem lesz harc, nem lesz mágiák csatája.

Egyesülés lesz!

Lement a Croagh utolsó grádicsain. Fölötte mintha összecsapódott volna az erdő mennyezete, kirekesztve a napfényt, bezárva a lányt a forró, sötét bűzbe. De Brint már nem zavarta. Tudta, mit kell tennie, és neki csak ez volt a fontos.

Halkan énekelni kezdett. A Kívánságdal gördülni kezdett, fojtottan, mohón, szívtelenül. A zene elárasztotta az ágak, iszalagok, dudvák csimbókos szövedékét, cirógatott és csitított fürge ujjakkal, majd puha, megnyugtató pólyákba burkolt. Fogadj el, Maelmord, súgta. Fogadj magadba, mert olyan vagyok, mint te. Mi nem különbözünk. Ugyanazok vagyunk, egyek vagyunk a mágiában!

Iszonyodnia kellett volna a dalba szőtt szavaktól, különös módon mégis tetszettek neki. A Kívánságdal, az egykori csodajáték, amellyel a maga szórakoztatására változtatgatott színt, formát, hangot, végre megmutatta, mire képes. Minden lehet. Beolvaszthatja Brint még ide is, ahol a legerősebb a gonoszság. A Maelmordot arra hozták létre, hogy kizárjon mindent, ami idegen. Rendeltetésén még a Kívánságdal sem vehetett erőt. Ám oly csapongó a mágia, hogy elcseréli az erőt a fortélyra, és hasonlónak mutathatja Brin Ohmsfordot bármihez, ami a lányra fenekedik. Hasonulhat a veremben tenyésző élethez, egészen addig, amíg meg nem találja, amit keres.

Részeg öröm fogta el, mikor érezte, hogy a Maelmord válaszol dalára. Sírt, miközben énekelt, annyira átélte a zenét. Körülötte hullámzott az erdő, az ágak meghajoltak, az iszalag és a gyom kígyóként tekergőzött. Brin éneke a halálról és az iszonyatról suttogott, amely életet adott a völgynek. Játszott a Maelmorddal, újjáteremtette önmagát, hogy pontosan annak tartsák, aminek látszani akar.

Lemerült énje mélységeibe, magára göngyölte a dalt. Elfelejtette Allanont és az utat, amely idehozta, akárcsak Rone-t, Kimbert, Cogline-t és Susmust. Már arra is alig emlékezett, milyen céllal jött - hogy felkutassa és megsemmisítse az Ildatch könyvét. A mágia szabadon bocsátása ismét azzal a furcsa, rémítő vidámsággal töltötte el. Érezte, hogyan csúszik a kezéből a gyeplő, ugyanúgy, mint mikor a Toffer-tarajon a pók-gnóm vagy a csatornában a fekete valamik ellen fordította a Kívánságdalt. Érezte énje szálainak fölfeslését, ám tudta, hogy meg kell kockáztatnia. Szükség van rá.

A Maelmord gyorsabban emelkedett-süllyedt, és hangosabban sziszegett. Brint akarta, Brinre vágyott. Önmaga lüktető darabjára ismert benne, a völgyben gyökerező test sokáig nélkülözött szívére, amely íme visszatért. Jöjj hozzám, sziszegte. Jöjj hozzám! Brin arca kigyúlt az izgalomtól és a mohóságtól. Lelépett a Croagh utolsó fokáról az erdőbe.

- KELL HOGY LEGYEN valahol egy vége ennek a csatornának, a macska rúgja meg! - vitatkozott Rone Kimberrel és Cogline-nal, miközben kilépett a járatból a barlangba. Úgy érezte, egy örökkévalóság óta bukdácsolnak Szürkevég kanálisaiban.

- Egyáltalán nem kell ilyesminek léteznie! - förmedt rá Cogline szokott kiállhatatlanságával. A felföldi alig hallotta, mert minden figyelmét a barlang kötötte le. Óriási üreg volt, mennyezetének résein párás pászmákban hullott be a napfény, padlójának közepét feneketlen szakadék hasította ketté. Rone szótlanul végigsietett a mélység szélén a szakadékon átívelő hídig. A híd mögött boltíves árkád magasodott, amelynek simára csiszolt kövébe 1 ősi, cirkalmas jegyeket véstek, és a boltív a szabad ég alá - egy párás, zöldes völgybe vezetett.

A Maelmordba, gondolta Rone azonnal.

Ott lesz Brin.

Átrohant a hídon, sarkában a vénemberrel és a lánnyal. Már a boltív felé tartott, amikor Kímber kiáltása megállította.

- Felföldi, nézd csak ezt!

Rone megfordult, visszasietett. Kimber a híd közepén várta. Szótlanul mutatta, hogy a híd korlátját alkotó láncból eltűnt egy jókora darab, a lábánál pedig vércsíkok alvadnak a kövön. Letérdelt, belemártotta ujját a vérbe.

- Nem is olyan régi - mondta halkan. - Legföljebb egyórás.

A herceg némán, megrendülten bámult rá. Ugyanarra gondoltak. Rone úgy kapta fel a kezét, mintha a rémlátást akarná elhessenteni. - Nem, nem lehet az övé...

Ekkor éles, ijesztő sikoly hasított a levegőbe, olyan állat sikolya, amely dühös és retteg. Megtörte a csendet, kizökkentette gondolataiból a két fiatalt. A boltív mögül jött.

- Susmus! - kiáltotta Kimber.

Rone megpördült a sarkán. Brin!

Lerohant a hídról, nyargalt a sziklapadlón a boltívhez, futás közben rántotta ki hátára szíjazott hüvelyéből a nagy, kétkezes kardot. Gyors volt, de Kimber még nála is gyorsabb. Úgy száguldott ki a felföldi mellett a barlang homályából a boltíven túl várakozó világosságba, mint egy rémült állat. Cogline dühösen, tehetetlenül rikoltozva próbálta fékezni őket, ám görbe lába nem vitte elég gyorsan, hogy utolérje a két fiatalt.

Rone legalább tizenkét lépéssel maradt le a lány mögött a versenyfutásban a fény felé. Előttük egy szűk sziklapárkányon Susmus harcolt sötét gomolyban két arctalan, fekete lénnyel. Azon túl egy kő csigalépcsőn, amely a szirtekről vezetett le a párkányra és a mélyben húzódó völgybe - Rone tüstént tudta, hogy ez a lépcső a Croagh -, az egyik Mordrém várakozott.

A járkáló feléjük fordult.

- Vigyázz, Kimber! - ordította Rone.

Ám ő akkor már repült Susmus segítségére, mindkét kezében hosszú késsel. A Rém a lányra mutatott, vörös tűz lövellt ujjaiból. A szikla, amelyet Kimber helyett talált el, darabokra zúzódott. Rone kinyújtotta Leah ében pengéjét, és kiáltva szökkent előre. A Rém tüstént feléje fordult, és másodszor is tüzet okádott. A penge elnyelte a lángot, Rone körül vörösen izzott a levegő. A becsapódás ereje a levegőbe emelte és hátralökte a felföldit.

Ekkor előbukkant a barlangból Cogline, görnyedten, vénségesen, és ez a darabka szövetbe csomagolt, semmi kis emberi csont és bőr kihívóan sipítva szökdécselt a fekete köntösű rémalak felé. A járkáló megpördült, előre szögezte ujját. Ám a vénember is meglendítette botsovány karját, és valami feketét dobott a járkáló bíbor tüzébe. Iszonyú robbanás rázta meg a hegyoldalt. A Croagh-ból láng és füst lövellt az égnek, zúzalék röpködött.

Egy pillanatra minden eltűnt a füstben és a porban. A felföldi lázas sietséggel tápászkodott fel. - Nesze egy kis kóstoló az én mágiámból, pondrók étke! - huhogta Cogline vidáman. - Ez ellen tégy valamit!

Pálcikaszerű tagjait eszelős örömmel dobálva elcikázott Rone mellett, és nyoma veszett a füstben. Valahol Susmus acsargott, majd Kimber sikoltott élesen. Rone dühösen káromkodott és nekilódult. Bolond vénember!

Orra előtt vörös tűz lobbant a ködben. Cogline vékony alakja úgy repült oldalra, mint a mérges kisgyerek elhajított bábuja. A felföldi összeszorította a fogát, és a tűz forrása felé iramodott. Nem kellett sokáig keresgélnie a Mordrém sarlóvá görbedt alakját, amelyről cafatokban lógott a fekete palást. Leah kardja belecsapott a vörös lángsugárba és szétszórta. A Rém eltűnt. A felföldi mögött mozgott valami. Rone megpördült" a sarkán, de csak Susmus volt az. A macska átszökkent egy füstlepedőn, fogai között az egyik fekete lénnyel. A másik a hátán csimpaszkodott. Rone fürgén odavágott, és leszelte a macska hátáról a fekete förtelmet.

- Kimber! - süvítette.

Vörös tűz lobbant a közelében, de ő hárított Leah kardjával, majd rávetette magát a füstön átsejlő, fekete palástos alakra. Ezúttal a Rém nem volt elég fürge. Háttal a Croagh-nak szorítva megpróbált balra elosonni, miközben ujjai tüzet okádtak, de Rone utolérte. Lesújtott Leah kardja, a Rémből egy marék hamu maradt.

A világ elcsendesedett, csupán Susmus tüsszögött mély hangon, miközben jelenésként suhant a homályon át Rone felé. A füst lassan elszállt, ismét látni lehetett a párkányt és a lépcsőt. A párkányt eltakarta a zúzalék, a Croagh-ból hiányzott egy jókora darab, ott, ahol a párkánnyal érintkezett - és ahol a Mordrém állt, amikor Cogline kesztyűt dobott neki.

Rone gyorsan körülnézett. Eltűnt a Rém és a fekete fertelmek is. Azt nem tudta, elpusztultak-e, vagy lezuhantak a mélybe, mindenesetre nem lehetett látni őket.

- Rone!

Sarkon fordult. A párkány túlsó végéről Kimber sántikált feléje, aprón és fülig kormosan. A fiatalembert szökőárként öntötte el a harag és a megkönnyebbülés.

- Az összes kifordított subájú szent nevére, Kimber, miért... - Mert Susmus is megtette volna értem ugyanezt. Hol van nagyapa?

Rone lenyelte a mondanivalója maradékát. Együtt kutatták át a romhalmazt, és meg is találták Cogline-t a meredély szélén. Félig eltemette egy kupac omladék, és olyan fekete volt, mint a Rémekkel folytatott tűzharc hamuja. Rohantak kiszabadítani. A vénember arca és karja megégett, haja leperzselődött, és tetőtől talpig ellepte a korom. A szeme be volt csukva, és mintha nem lélegzett volna.

- Nagyapa! - súgta a lány, megérintve Cogline arcát.

- Ki az! - rikoltotta a vénség olyan váratlanul, hogy a lány és a felföldi ugrott egyet. Dobálni kezdte kezét - lábát. - Ki a házamból, birtokháborítók! Ki az otthonomból! - Fölpattant a szemhéja. - Kislány! - motyogta elhaló hangon. - Mi történt a fekete fenékkel?

- Elmentek, nagyapa! - mosolygott Kimber. Sötét szeme felragyogott a megkönnyebbüléstől. - Jól vagy?

- Jól? - méltatlankodott Cogline. Határozottan bólintott, bár elég fejbe vermek látszott. - Hát persze hogy jól vagyok! Csak egy kicsit meg vagyok keveredve. Segítsetek felállni!

Rone mélyet lélegzett. Ezer szerencséd, vénember, hogy egyáltalán éltek a lánnyal, gondolta sötéten. Közösen talpra állították Cogline-t, aztán elengedték, hogy lássák, meg tud-e állni magától. A vénember úgy festett, mint akit egy hamugödörből kotortak elő, egyébként sértetlennek látszott. A lány boldogan átölelte, majd sepregetni kezdte róla a hamut.

- Nagyapa, óvatosabbnak kell lenned! - korholta. - Nem vagy olyan gyors, mint szoktál. Legközelebb lefülelnek a járkálók, ha megint el akarsz szaladni mellettük!

Rone hitetlenkedve csóválta a fejét. Kinek van indoka a feddésre? Az öregembernek vagy a lánynak? Már Brinnel is elgondolkoztak ezen annak idején, amikor...

Észbe kapott. Brin! El is felejtette Brint! A Croagh-ra pillantott. Ha a lány eljutott idáig, valószínűleg le is ment a Maelmordba. Neki is ott a helye.

Elfordult Kimbertől meg a nagyapjától, és rohant oda, ahol a párkány a lépcsővel érintkezett. Még mindig markolta Leah kardját. Mennyi időt vesztegetett el itt? Utol kell érnie Brint, mielőtt túlságosan közel kerülne ahhoz, ami a völgyben várja...

Megtorpant. Susmus elébe lépett, eltorlaszolta az utat a lépcső felé. A lápi macska egy darabig bámulta az ifjút, aztán lecsüccsent és pislogott.

- Tágulj innen! - förmedt rá Rone.

A macska meg se moccant. A felföldi tétovázott, majd ingerülten lépett egyet. Susmus kissé fölhúzta a felső ajkát, és mély hangon morgott.

Rone azonnal megállt. Megfordult, haragosan nézett a lányra. - Kimber, vidd el az utamból a macskádat! Lemegyek!

A lány szelíden szólongatta a macskát, de az rá se hederített. Kimber értetlenül sietett hozzájuk, lehajolt Susmushoz, vakargatta az állat hatalmas fejét, füle tövét, nyakát, lágyan duruzsolt neki. A macska hízelegve törleszkedett úrnőjéhez, és bársonyosan dorombolt, de nem mozdult. Kimber fölegyenesedett.

- Brin jól van - mosolygott Rone-ra. - Lement a verembe.

A fiatalember megkönnyebbülten bólintott. - Akkor nekem is utána kell mennem.

- Neked, felföldi, itt kell maradnod - csóválta meg a fejét Kimber. - Itt? - meredt rá Rone. - Képtelenség! Brin egyes-egyedül van ott lent! Utánamegyek!

De a lány ismét megrázta a fejét. - Azt már nem. Ő nem akarja. A Kívánságdalt használta, hogy megakadályozza. Susmust tette meg őrzőjének. Senki sem mehet át itt, még én sem.

- De hát a te macskád! Küldd már arrébb! Mondd meg neki, hogy muszáj! A mágia csak nem lehet ilyen erős!

A kópé arcocska nyugodtan fordult feléje. - Rone, itt nem csak a mágiáról van szó. Susmus ösztönei azt mondják, hogy Brin helyesen járt el. A macskámat nem a varázslat köti meg, hanem az esze. Tudja, hogy a veszély, amely a völgyben várakozik, túlságosan félelmetes. Nem fogja engedni, hogy lemenj.

A felföldi dühös hitetlenkedéssel nézett a lányra, majd az óriás macskára, aztán ismét a lányra. Most mitévő legyen?

RÉSZEG ÖRÖM forró árja söpört át rajta, éltető vérként lüktetett ereiben. Úgy szippantotta be önnön mélységeibe, mint hatalmas folyó az apró levelet. A lélek árapályában vakító látomások összemosódó képei, hangjai, aromái cikáztak, hol fényesen és gyönyörűn, hol sötéten és torzan. Semmi sem volt olyan, mint régen, hanem új, egzotikus és csodálatos. Az önfelfedezés utazása volt az érzések és gondolatok határain túl, Brin Ohmsford létezésének egyetlen indoka.

Énekelte a Kívánságdalt, amelynek muzsikája táplálékot, támaszt, életet adott neki.

Mélyre jutott a Maelmordba, messze túl volt a Croagh-on és az életen. Egy másik világban járt, és miközben buzgón próbált hasonulni, ez a világ feléje nyúlt, és magához vonta.

A bűz, a forróság, a rothadás átölelte, és megtalálta benne lelkéből lelkedzett gyermekét. Göcsörtös ágak, torz folyondárok, elvadult bokrok, felmagzott gyomok töltekeztek a zene új életre támasztó varázsitalával, és megcirógatták a lányt, miközben tovasuhant közöttük. Brin valahonnan messziről érezte a simogatást, és elmosolyodott.

Olyan volt, mintha nem lenne többé. Egy apró része tudta, hogy iszonyodnia kellene a dolgoktól, amelyek ráfonódnak és imádattal törleszkednek hozzá. De ő most átadta magát a Kívánságdal muzsikájának, és már nem az volt, akit Brin Ohmsfordnak hívtak. Érzéseit és gondolatait, mindent, ami Brin Ohmsforddá tette, fekete álarccal takarta el a mágia. Távoli helyről visszasodródott szellemtestvér volt, ugyanolyan pokolravaló, mint az, amely várta. Olyan fekete lett, akár a Maelmordban elfajzott élet. Egy lett vele. Ide tartozott.

Egy részecskéje tudta, hogy Brin Ohmsford nem létezik többé, mert átváltoztatta a Kívánságdal mágiája. Ez a rész tudta, hogy Brin önként tette magát mássá, mert ily fertelem nem viselhető el másképp, és addig nem tér vissza önmagához, amíg meg nem találja az utat a gonoszság szívéhez. A Kívánságdal félelmetes mámora és részegsége azzal fenyegeti, hogy végleg ellopja önmagától, megfosztja ép eszétől, és mindörökre azzá varázsolja, amit játszik. E csodás és különös ábrándok a vesztére fenekedő téboly tőrei csupán. Az egykori Brinből már csak az a szilánk maradt, amelyet még mindig féltő gonddal takargatott; minden más a Maelmordnak lett gyermeke.

Eltűnt, majd ismét feltűnt a mocsári erdő fala, de nem változott semmi. Árnyak osontak hozzá, puhán, mint a fekete bársony, és némán, mint a halál. Az eltakart ég szürkülő borongással jelezte, hogy közeledik az este. Ment a lány a sötétség és hőség fojtogató útvesztőjében, hol a Maelmord sziszegő szuszogásának ütemére vonaglottak és imbolyogtak fatörzsek, ágak, szárak. Ez a sziszegés volt az egyetlen hang a várakozó, feszült csendben, egyébként semmi sem utalt járkálókra, sötét szolgáikra vagy az Ildatchra, amely éltette őket.

Ment tovább, hajtotta az énje mélyrétegeiben elbújt emléksziporka. Találd meg az Ildatchot, suttogta vékony hangján. Találd meg a Sötét Mágia Könyvét. Az idő értelmetlenné morzsolódott. Egy órája van itt? Régebben? Volt egy olyan furcsa érzése, hogy időtlen idők óta. Mindig is itt volt.

Messze-messze a rengetegben, szinte érzékelhetetlen távolságban valami lebucskázott a szirtekről a verembe. A lány érezte zuhanását, hallotta, hogyan sikolt, mikor a Maelmord rátapad, összeszorítja, felmorzsolja és befalja. Evett a halálból, ivott a vérből, és még többet akart.

Suttogó intés fuvallat.a csapta meg. Az elhomályosuló múltból ismét fölmerült Allanon, magasan, görnyedten. Fekete haja megőszült, sovány arcára barázdákat húzott a vénség. Így nyúlt Brin felé a szakadék túlpartjáról, amelyet a lány nem hidalhatott át. Szavai esőcseppként fröccsentek szét az ablak üvegén, amely zárva maradt a lány előtt. Vigyázz! Hatalom a Kívánságdal, olyan hatalom, hogy még én se láttam hozzá foghatót! Óvatosan használd! Hallotta a szavakat, látta szétfröccsenni őket az üvegen, és megnevettette a látvány. A druida alakja összezsugorodott és eltűnt. Jut eszébe, álmélkodott, hiszen Allanon meg is halt. Örökre eltűnt Négyföldről.

Visszahívta. A druida eszébe juttatna valamit, amit elfelejtett. Jött is Allanon, előviharzott a párából, hosszú léptekkel átkelt a közöttük tátongó szakadékon, erős keze gyöngéden megpihent Brin vállán. Szeme bölcsességet, akaratot sugárzott; olyan volt, mintha igazából sohasem ment volna el, mintha mindig is itt lett volna. Ez nem játék, súgta. Sose volt az! Vigyázz! Ő pedig megrázta a fejét. Megmentő vagyok és pusztító, felelte súgva. De ki vagyok én? Mondd meg nekem! Mondd...

Tudatának szövedéke meggyűrődött, Allanon kísértete elszállt, a lány a Maelmordban találta magát. A verem nyugtalanul morajlott, a sziszegésbe elégedetlen zöngék vegyültek. Megérezte a pillanatnyi változást, és ez fölháborította. Brin azonnal visszaváltozott a dologgá, amelyet teremtett. Felszárnyalt a Kívánságdal, ismét lecsillapította, elandalította az erdőt. A nyugtalan háborgás megszűnt.

A lány visszasiklott a semmibe, és elnyelette magát a Maelmorddal. Az árnyékok sötétedtek, fogyott a fény. A verem hangosabban zihált. Felforrósodott a rokonság érzése, amelyet a Kívánságdal hozott létre. A lány lélegzete elfúlt a várakozástól. Már közel volt - közeledett ahhoz, amit keresett! Vérként tódult a szívére a sejtés, és Brin még szenvedélyesebben énekelt. A Kívánságdal fölszárnyalt a borulatban, és a Maelmord repesve válaszolt.

A dzsungel fala szétvált. Brin egy széles, árnyékos tisztáson állt, amelyre fák, bokrok, folyondárok vetettek hurkot. A tisztás közepén omladozó, ősrégi torony sejlett a homályban. Falán fiatornyok törték meg a pártacsipke fogazott csigavonalát. Sivár és élettelen volt, akár a csupasz csont. A tornyot nem takarták el a lombok; az erdő elhúzódott tőle, mintha érintése maga lenne a halál.

Brin megállt, és rábámult a toronyra. A Kívánságdal várakozó suttogássá tompult.

Itt! Itt a gonoszság szíve! Az Ildatch!

Szorosabbra húzta magán a mágikus palást redőit, és elindult a találkozóra.

XLIII.

A TORONY sötétségébe vezető ajtó fáradtan lógott a törött, rozsdás csuklópántokon, fája meghasadozott a vénségtől. Az árnyasvölgyi lány beburkolózott a dalba, és átlépte a küszöböt. Sűrű homály fogadta, mégis látott, mert a romos falak résein fátyolos derengésféle szökött át vékony szálakban. Csizmája nyomán puha felhők kavarodtak föl a kőpadlóra ülepedett por vastag szőnyegéből. Hűvös volt, mintha ide nem találna utat a dzsungel forrósága és bűze.

Lépései lelassultak. Folyosót látott, amely elkanyarodott a homályban. Mintha belső figyelmeztetésnek engedelmeskedne, még egyszer megfordult, és gyanakvó pillantást vetett a csimbókos szövedékre, amely elfüggönyözte a tornyot.

Aztán elindult. Hőhullámként öntötte el a mágia hatalma, és ő úszott benne. Végigment a kanyargós folyosón, szinte észre sem vette a páraként gomolygó porfelleget. Egyszer megfordult a fejében, hogyhogy nincs lábnyom ezen a folyosón, holott a Mordrémek is erre járnak, aztán gyorsan elfelejtette a gondolatot.

Lépcső vezetett a magasba. Brin lassan kapaszkodni kezdett. Végeérhetetlen lépcső volt. Suttogó hangok szólongatták, hangok, amelyeknek nem volt forrása, a levegőből születtek, amelyet belélegzett. Körülzsongta a suttogás. Árnyékok szűrődtek egymásba. Kísértetként suhant szobáról szobára, szétbontva magát, hogy a kövek magukba ihassák, hogy ezzel a toronnyal is elvegyülhessen, mint a Maelmorddal. Érezte a befogadás fokozatait. A Kívánságdal mágiája tette, az hitette el a rejtőző gonosszal, hogy ami közelít, egylényegű...

A lépcső véget ért. Barlangszerű, kupolás rotunda küszöbén állt, amely szürkén és üresen merült el az árnyékban. A

Kívánságdal zenéje magától tompult suttogássá, a levegő hangjai elhallgattak.

Brin belépett. Alig tudatosodott benne a mozgás, még mindig úgy rémlett neki, hogy úszik. Az árnyékok félrehúzódtak előle, és mikor a szeme alkalmazkodott, látta, hogy a kerek szoba nem üres, mint először hitte. Ott, majdnem eltűnve a homályban, egy emelvény állt, az emelvényen pedig egy oltár. Lépett egyet. Valami feküdt az oltáron, valami irdatlan, szögletes, és olyan sötét, mintha belőle áradna a feketeség. Még egyet lépett. Idegei pattanásig feszültek.

Az Ildatch!

Előbb tudta, mintsem fölismerte volna, mit lát. Ez az Ildatch, a gonoszság szíve! A Kívánságdal ereje fehéren izzott át a lány testén.

Gondolatok tajtékos áradatában gázolt keresztül a szobán, kígyóként visszagöngyölődve önmagába. A Kívánságdal zenéje méregtől csöpögő sziszegéssé vékonyodott. A szoba kitágult, a falak addig húzódtak vissza az árnyékba, míg semmi sem maradt a világból a könyvön kívül. Brin felhágott az emelvény lépcsőjén és az oltárhoz sietett, amelyen a csukott könyv hevert. Vén volt és kopott, zöldesfeketére sötétedett rézkapcsai mocskos, repedezett bőrkötést szorítottak. Olyan irdatlan és iszonytató volt, mintha öröktől fogva kísérné az emberiséget.

Egy pillanatig ácsorgott fölötte. Kiélvezte az izgalmas pillanatot, amikor végre a keze közé kaphatja.

Utána nyúlt és megragadta.

...Sötét gyermek...

Belőle susogott a hang. Ujjai megdermedtek a szennyes kötésen. ...Sötét gyermek... A Kívánságdal suttogássá halkult, aztán elnémult. Mire a lány észbe kapott, a torka összeszűkült, elzárta a muzsika útját. Némán állt az oltár előtt, még mindig markolva a könyvet. A suttogás szaggatottan visszhangzott benne, minden visszhang egy hurok, hogy ne mozdulhasson.

... Már vártalak, sötét gyermek! Azóta várlak, hogy kiléptél anyád ölének kapuján, elf mágia gyermeke! Mindig is egyek voltunk, kötelékünk erősebb a vérnél, erősebb a húsnál! Szellemünk számtalanszor megérintette egymást, és bár sohasem ismertelek, és nem ismertem útjaidat, mindig tudtam, hogy eljössz egy napon...

Érctelen fahang volt, nem férfié, nem is nőé, hanem hímnős, az élettelenségig hiányzott belőle az indulat és az érzelem. Brinnek a csontja is fázott tőle. Az az én, amelyet valahol mélyen még mindig óvott és takargatott, rémülten hőkölt hátra.

... Sötét gyermek...

Pillantása ide-oda röpködött a terem árnyai között. Honnan beszél, aki szólítja? Miféle lény nyűgözi le így? Tekintete iszonyodva hullott vissza a vénséges könyvre. Ujjpercei kifehéredtek, olyan görcsösen szorította. A bőrkötésből perzselő hőség áradt...

...Én vagyok, sötét gyermek. Egyenrangú veled. Élek. Mindig éltem. Mindig akadtak, akik életet adtak nekem. Mindig akadtak, akik az életüket adták nekem...

Brin szája hangtalan tátogásra nyílt. Az égés átterjedt a kezéből a karjába, és nem állt meg ott.

... Ismerj meg engem! Vagyok az Ildatch, a sötét mágia könyve, a tündérek korában született. Vénebb vagyok az elfeknél, olyan vén, mint az Ezüst-folyó királya, ősi, mint a Föld! Akik alkottak, akik alakot adtak nekem, akkor tűntek el, amikor felvirradt a földön a tündérek és az ember hajnala. Egykor csak része voltam a világnak, a láthatatlan, kinek nevét sötétben mondták ki csupán. Voltam a titkok összessége. Majd e titkokat formába öntötték, leírták és tanulmányozták azok, kik ismerni akarták hatalmamat. Mindig jöttek, akik ismerni akarták hatalmamat, én pedig ott voltam nekik minden korokban, és megajándékoztam titkaimmal azokat, akik osztozni akartak bennük. Teremtettem mágikus lényeket, és adtam hatalmat. Ám soha, senki sem volt olyan, mint te...

A szavak izgatottan, csábítóan suttogó visszhangja hullott levélként pörgött az árnyasvölgyi lányban. Most már egész testét bizsergette a hőség, mintha kohó kitárt ajtajából lehelne rá.

... Sokan voltak előtted! A druidákból születtek a Koponyahordozók és a Boszorkánymesterük. Megtalálták bennem a keresett titkokat, és azzá lettek, amivé akartak. De a hatalom én voltam! Az emberfajok kitaszítottjaiból csírázott a Mordrémek vetése. Ám a hatalom ismét csak én voltam. A hatalom mindig én vagyok! Öröktől fogva létezik a fenséges látomás, hogy mit kellene tenni a világgal és lakóival, és minden alkalommal azok lelkében válik valóra, akik készek használni a lapjaimba zárt erőt! A látomás minden alkalommal híjával találtatik, és a látó elbukik. Sötét gyermek, lásd egy pillanatra, amit adhatok!...

Brin keze, mintha önálló akarata lenne, vigyázva kinyitotta Ildatch könyvét. Peregni kezdtek a pergamen lapok. Szavakat susogott a szöveg, amelyet idegen írásjelekkel írtak, az emberiségnél ősibb nyelven, puha és titkolózó hangon beszélt a betű. Az árnyasvölgyi lány kitáruló lelke rögtön értette, mit mond. Innen is egy csipet, onnan is egy csipet a mágia sötét, iszonyú titkaiból.

Majd ahogyan kinyilatkoztatták magukat, szintoly hirtelen el is tűntek, kísértő emlékük maradt csupán. A pergamen lapok visszahullottak, a kapcsok összefogták őket. Brin keze, amely még mindig markolta a vaskos könyvet, reszketni kezdett.

... Ez csupán morzsája annak, amim van! Hatalom, sötét gyermek! Hatalom, amelyhez képest eltörpül a druida Bronának és követőinek ereje! Oly hatalom, amely mellett semmivé lesznek a Mordrémek, kik most járulnak hozzám! Érezd a hatalom árját! Érezd érintését!.

A hőség végigperzselte a lányt. Nagyobb és erősebb len tőle.

... Ezer éven át használtak aszerint, ahogyan sorsod és tieidnek sorsa parancsolta. Családod ellenségei ezer éven át idézték hatalmamat, és próbálták elpusztítani azt, ami a tied. Belőlem fakad minden, ami erre a helyre és ebbe az időbe hozott. Én teremtettelek annak, aki vagy; én adtam alakot életednek. Oka van mindennek, sötét gyermek; ennek is van oka. Érzed, mi az az ok? Nézz magadba!...

Váratlanul figyelmeztető suttogást hallott, és emlékezni vélt egy deresedő, szúrós szemű, szálas, fekete köntösű alakra. Szólt valamiről, ami ámít és megront. Brin veszkődött egy darabig az emlékkel, de nem talált nevet hozzá. Aztán a testét perzselő forróság és az Ildatch beszédének "kísértő visszhangja elhomályosította a látomást.

...Nem látod magadat? Nem látod, mi vagy? Nézz magadba!. ..

Még mindig szenvtelen, hideg fahangon beszélt, de most volt benne valami türelmetlenség, amely kifacsarta Brin agyából a gondolatokat. A világ elködösült, most mintha azon a valamin által látott volna, amivé a Kívánságdal mágiája tette.

... Egyek vagyunk, sötét gyermek, ahogyan kívántad. Sohasem volt szükség az elf mágiára, mert vagy, aki vagy, és mindig is az voltál. Ezért vagyunk egyek. Mágiából született kapcsolatok tesznek azzá, akik vagyunk, mert nem vagyunk többek a mágiánál, amelyet hordozunk - te a hús-vér testedben, én a tintával írott pergamenben. Életünk össze van kötve, és azért történt minden, hogy itt találkozzunk. Erre várok ezer év óta!...

Hazugság! A szó átvillámlott Brin agyán, aztán kialudt. Gondolatai megzavarodva pörögtek, értelme széthullott. Még mindig úgy markolta a könyvet, mintha az életét rejtené az Ildatch, és furcsán meggyőzőnek találta a testetlen hang beszédét. Valóban elrendeltetett a kötés; valóban van egyesülés. Ő olyan, mint az Ildatch, a része, a rokona.

Gondolatban a druida nevét kiáltotta, vergődött, hogy megtalálja az emléket, amely elveszett. A tűzhullám elsodorta, és újból megszólalt a hang:

... Mindezekben az években téged vártalak, sötét gyermek! Az időn kívüli időből jöttél el hozzám, és most már a tied vagyok. Lásd, mit kell tenni velem! Súgd meg nekem!. ..

Brin agyában összeálltak a fekete szavak a látomás vörös gőzében. Sikítani akart, de a hang megakadt a torkában.

.. . Súgd meg, mit kell tenni velem!...

Nem!Nem!

...Súgd meg, mit kell tenni velem!...

Könnyek szöktek a lány szemébe, és leperegtek az arcán.

Használnom kell téged, válaszolta.

RONE DÜHÖSEN ELROHANT a Croagh-tól, sarkon fordult, visszajött. Két kezén kifehéredtek az ujjpercek, olyan erővel szorította az ében penge markolatát.

- Ami sok, az sok! Vidd azt a macskát az utamból, Kimber! - parancsolta, de nyomban lelassult, amikor Susmus feléje fordította bozontos fejét.

A lány ismét megrázta a fejét. - Nem tehetem, Rone. Susmus ebben az esetben a saját eszére hallgat.

- Fütyülök a Susmus eszére! - robbant ki a felföldi. - Ez csak egy állat, aki nem hozhat ilyen döntéseket! Úgyis elmegyek mellette, ha tetszik neki, ha nem! Úgyse hagyom, hogy Brin egyedül legyen a veremben!

Fölemelt karddal indult volna a macska ellen, ám ebben a pillanatban megrendült a föld a Maelmordban, és a rengés végiggyűrűzött a hegyen. Olyan erős volt, hogy a felföldi és a lány beletántorodott. Amikor visszanyerték egyensúlyukat, rémülten siettek a sziklák peremére.

- Mi történt ott lent? - suttogta Rone aggodalmasan. - Mi történt, Kimber? - Hát gondolom, járkálók. - Cogline kiköpött. - Talán a sötét mágiát idézték, hogy felhasználják a lány ellen.

- Nagyapa! - haragudott meg Kimber.

Rone tajtékozva sarkon fordult. - Vénember, ha azért történik valami Brinnel, mert engem feltartóztat ez a macska...

Elnémult. Görnyedt árnyékok füzére tűnt fel a késő délután félhomályában a Croagh lépcsőjén. Egymás után szálltak alá Szürkevég ólom tornyaiból, közeledtek a csigalépcsőn a párkányhoz, Rone és társai felé.

- Mordrémek! - súgta a felföldi.

Susmus máris megfordult, és lekuporodott, ugrásra készen. Cogline levegő után kapott.

Rone szótlanul bámult fölfelé. A sötét vonal egyre hosszabb lett. Rengetegen voltak!

- Mögém, Kimber! - mondta halkan.

Aztán fölemelte a kardot.

HASZNÁLNOM KELL TÉGED... használnom kell... használnom... A szavak úgy ismétlődtek Brin tudatában, mint egy rábeszélő litánia, az értelmet fenyegetve elárasztással. De még így is megmaradt egy parányi látszata a logikának, amely túlsivalkodta a kántálást:

Völgy leánya, ez a sötét mágia! Ez az a gonosz, amelynek elpusztítására jöttél! Ám ez nem vehette föl a harcot a könyv érintésével, perzselő tüzével. A hang ismét hurkolt egyet a kötélen:

...Mi más vagyok én, mint a bölcsesség leckéinek összessége, amelyet korokon át gyűjtögettek a halandók hasznára? Nem vagyok sem rossz, sem jó, én csak létezem. Összegyűjtött, könyvbe foglalt tudás mindenkinek, aki tudni akar. Azok életéből, akik velem varázsolnak, elveszem azt, amit kapok, de én csak a tükörképük vagyok. Gondolkozz, sötét gyermeki Kik voltak azok, akik használni akartak engem? Mily célokra?Te nem vagy olyan, mint ők„.

Brin megfeszülő izmokkal markolta a könyvet. Ne hallgass rá! Ne hallgass rá!

... Ezer éven át és még annál is tovább ellenségeid kezében voltam. Most te állsz az ő helyükön, és oly esélyt kapsz használatomra, mint még senki! Ugyanaz a hatalmad, mint nekem. Ismered a titkokat, amelyeket oly sokan alkalmaztak helytelen célokra. Gondold el, mi mindent kezdhetnél ezzel a hatalommal, sötét gyermek! Az életet és a halált önthetnéd új alakba azzal, ami én vagyok! Kívánságdal szövetsége az írott szóval, mágiáé a mágiával - mily csodálatos lenne! Érezhetnéd, mily csodálatos, csak ki kellene próbálnod...

Nem volt itt szükség próbára. Brin már átélte a Kívánságdal mágiájában. Hatalom! Elsodortatta magát vele, és kéjelgett édességében. A világ fölé emelkedett, amikor a hatalom magába ölelte, és tetszése szerint engedhette volna magához vagy söpörhette volna el azokat, akik a világon élnek. Mennyivel többet tehetne - vagy érezhetne -, ha övé lenne még ennek a könyvnek a hatalma is?

„Néked adatik minden hatalom! Minden! Légy, ami akarsz, és tedd a világod azzá, amilyennek lennie kell! Annyi mindent tehetnél, és nálad úgy is lenne, ahogy kell, nem úgy, mint azoknál, akik előtted jártak! Benned megvan az erő, ami belőlük hiányzott. Te az elf mágiából születtél. Használj engem, sötét gyermek! Menj el mágiád és mágiám határáig! Egyesülj velem! Erre vártam, ezért jöttél. Nekünk eleve így rendeltetett! Elrendeltetett!...

Brin feje lassan ingott. Azért jöttem, hogy megsemmisítsem, hogy véget vessek... Bent minden egész eltörött, mint a kőhöz csapott üveg. Iszonyú hőhullámok nyargaltak át rajta, és úgy érezte, nem tartozik a testhez, amely magába akarja zárni.

... Van tudásom, amelyet adnék. Van ihletem, amely felülmúlja a halandók minden álmát. Azzá tehetne, amivé lenni akarsz! Az egész életet át lehetne alakítani olyanná, amilyennek lennie kellene, amilyenné te is álmodod! Pusztíts el, és fölöslegesen elpusztul minden, ami vagyok. Pusztíts el, és semmi sem válik valóra abból, ami lehetne. Sötét gyermek, tartsd meg azt, ami jó, és tedd a magadévá!„

Allanon, Allanon...

Ám a hang belefojtotta a néma sikolyt.

...Lásd, sötét gyermek! Az, amit igazából meg akarsz semmisíteni, mögötted áll! Fordulj meg, és nézd. Fordulj meg és lásd.„

A lány sarkon fordult. Palástos járkálók sorjáztak elő az árnyékból, magas, fekete, baljós kísértetek. Bevonultak a rotundába, és megtorpantak, látván Brint, kezében a mágia könyvével. Az Ildatch megint suttogott.

... A Kívánságdal, sötét gyermek! Használd a mágiát! Pusztítsd el őket! Pusztítsd el őket...

Úgyszólván gondolkodás nélkül cselekedett. Védelmezőn magához ölelte az Ildatchot, és megidézte a mágiáját. Jött sebesen, úgy áradt belőle, mint a vízözön. Felkiáltott, a Kívánságdal széttörte a torony sötét csendjét, szinte tapinthatóan szelte át a rotunda homályát, hangrobbanásba foglalta a járkálókat, akik egyszerűen megszűntek létezni. Még csak hamu se maradt utánuk.

Brin visszatántorgott az oltárhoz. Testében a Kívánságdal mágiája elvegyült a könyv mágiájával.

... Érezd, sötét gyermek! Érezd a hatalmat, ami a tied! Eltölt téged, és én a része vagyok. Mily könnyen esnek majd el előtted ellenségeid, ha ezt az erőt idézed! Tudsz még kételkedni abban, aminek lennie kell? Ne gondold többé, hogy másképp is lehet. Ne gondold többé, hogy különbözünk. Vegyél engem és használj! Pusztítsd el a rémeket és a fekete lényeket, kik szembeszállnának veled. Tégy engem a magadévá. Adj nekem életet...

Az énnek az a mélyen elzárt része még mindig felvette volna a harcot a hanggal, de a test már nem volt az övé. Az a mágiáé volt, és ő foglyul esett a koporsójában. Megújultan emelkedett ki önmagából, otthagyva az énnek azt a morzsáját, amely még mindig tudta az igazságot. Addig tágult, míg betöltötte a szűk cellát. Kevés itt a hely! Neki az a tér kell, ami kint várja!

Hosszú, megkínzott nyögés tört fel a torkán. Kinyújtotta a karját, és a magasba emelte az Ildatchot.

...Használj engem. Használj engem...

Brinben építkezni kezdett a hatalom.

XLIV.

FOGYTAK Jair talpa alatt a Croagh fokai, bár a fiú, miközben inaszakadtából próbált nem lemaradni Settengőtől és a fegyvermestertől, minden grádicsnál úgy érezte, hogy ez lesz az utolsó lépése. Izmai görcsöltek és fájtak, a seb fájdalom-nyilakat lövöldözött a testébe, egyre jobban fölemésztve maradék erejét. Hörögve zihált, a tüdeje égett, napbarnított arcán patakokban csorgott a verejték. Valahogy mégis tartotta a lépést. Meg se fordult a fejében, hogy ne ezt tegye. Csak fölfelé nézett, a lépcső és a korlát csigavonalára összpontosított, miközben kapkodta a lábát a kőből kinagyolt grádicsokon. Tudta, hogy a szirtek és az erőd fölött jár, hogy a mélyben egyre jobban elhalványodik a távolodó Szürkevég és a Ravenshorn. Azt is tudta, hogy a félhomályos völgyre már a közeledő este borít fátyolt. Képek villantak látótere szélén, hogy azonnal el is merüljenek a feledésbe, mert most semmi sem számított, csupán a kapaszkodás, és az, ami a lépcső végén várta. Az Égi Forrás. És Brin. Újra rátalál majd a forrás vizében. Meg fogja tudni, mi történt vele, és miben kell segítenie a testvérének. Az Ezüstfolyó királya azt ígérte, megtalálja a módját, hogy visszaadja Brint önmagának. Hirtelen megcsúszott, mert csizmája egy málladozó fokra hágott. Elesett, lenyúzta a tenyeréről a bőrt. Felpattant és rohant tovább, rá se hederítve a horzsolásaira. Előtte Settengő és Garet Jax nyargalt kifáraszthatatlan könnyedséggel - az utolsók a kis csapatból, amely elindult északra Culhavenből. Keserű harag öntötte el a völgylakót. Szikrák pattogtak .a szeme előtt, alig kapott levegőt, majdnem összerogyott a fáradtságtól. De már nemsokára véget ér az út. Váratlanul jobbfelé vágódott a Croagh kőből faragott kígyója. Előttük tőrként hasított a szürkülő égbe a kopár csúcs, amelyre igyekeztek. A lépcső eltűnt egy sötét barlangszájban, amely a hegy belsejébe nyílt. Alig tíz fok volt hatra. Garet Jax intett, hogy várjanak. Hangtalanul felsuhant az utolsó grádicsokon a Croagh tetejére, és kilépett,a párkányra. Egy darabig állt, vékony alakja fekete árnyként rajzolódott a délutáni égre. Mintha nem is lenne ember!, hasított bele a fiúba a gondolat. Olyan, mint aki nem erre a világra való!

A fegyvermester megfordult, a völgylakóra szögezte szürke szemét, és intett. - Siess, fiú! - mormolta Settengő. Felvergődtek az utolsó grádicsokon, és megálltak Garet Jax mellett. A barlang torka fenyegetően ásított rájuk; az irdatlan odú mennyezetének hasadékain elmosódó, fátyolos kévékben hullott be a fény. A közelükben mozdulatlan fekete tócsába gyűlt az árnyék.

- Innen semmit se lehet látni! - morogta Settengő, és már lépett volna előre, ám Garet Jax visszarántotta. - Várj, gnóm! - parancsolta. - Van itt bent valami... valami, ami vár...

Elnémult. Nyomasztó, halálos csönd lett. Még mintha a völgybeli párát borzoló szél is elhallgatott volna hirtelen. Jair visszafojtotta a lélegzetét. Csakugyan volt itt valami, ami várakozott. Érezte.

- Garet... - kezdte halkan.

- Cssss!

A barlangszáj szikláiról levált egy árnyék, és Jairnak még a csontja veleje is megfagyott. Az árnyék hangtalanul osont a homályban. Ilyet még egyikük se látott. Nem volt se gnom, se Rém, hanem egy drabális lény, nagyjából emberforma, az ágyékán vastag szőr, kezén-lábán horgas, hosszú karmok. Sebhelyes, állatias pofájában kegyetlen sárga szem villogott, szélesre tátott szájából rengeteg tépőfogat vicsorított a három emberre. Kijött a fényre és megállt. Nem fekete volt, mint a járkálók, hanem veres.

- Mi ez? - súgta Jair émelyegve.

A Jachyra váratlanul fölvonított. A hangja olyan volt, mint az ocsmány nevetés.

- Az álom, völgylakó! - kiáltotta Garet Jax. Szikár arca furcsa, vad fénybe borult. Lassan leengedte kardját, a sziklára támasztotta az acél hegyét, majd Jairhoz fordult. - Az út vége - mormolta.

- De Garet, micsoda... - csóválta a fejét a völgylakó értetlenül.

- Az álom! A látomás, amelyről azon az esős estén meséltem, mikor először beszélgettünk az Ezüstfolyó királyáról! Az álom, amely hívott, hogy jöjjek veled keletre, völgylakó - itt van!

- De álmodban egy tűzlényt láttál... - makogta Jair.

- Tüzeset, igen - abban az alakban jelent meg! - vágott a szavába Garet Jax. Lassan kiengedte tüdejéből a levegőt. - Mostanáig azt hittem, hogy talán, valamilyen megfejthetetlen okból félreértettem, amit láttam. De az álomban, mikor álltam a tűz előtt, és elhalt a hang, amely megmondta, mit tegyek, a tűz felkiáltott, mintha élne. A kiáltás hahotára emlékeztetett - olyan kiáltás volt, amilyet ez a lény hallatott! - Szürke szeme kigyúlt. - Völgylakó, ez az a harc, melyre ígéretet kaptam!

A Jachyra lekuporodott, és kifelé araszolt a barlangból. Garet Jax fölkapta a kardját. - Te harcolni akarsz ezzel az izével? - döbbent meg Settengő.

A fegyvermester rá se nézett. - Menjetek a közelemből.

- Rendkívül gyatra ötletnek tartom! - A gnóm határozottan ijedtnek látszott. - Nem tudsz semmit erről a fajzatról! Ha mérges, mint az, amelyik megtámadta a határvidékit... - Gnóm, én nem Helt vagyok. - Garet Jax mereven nézte a közeledő Jachyrát. - Én a fegyvermester vagyok, és még sohasem veszítettem csatát.

Fagyos tekintete egyetlen pillanatra megkereste őket, azután visszatért a Jachyrához. Jair már sietett volna hozzá, de a gnóm durván megmarkolta a vállát, és visszarántotta. - Ezt ne! - förmedt rá. - Magának akarja a harcot? Legyen az övé! Még sohasem veszített csatát? Az eszét annál inkább elveszítette!

Garet Jax a Jachyra felé osont a párkányon. - Gnóm, vidd a völgylakót a barlangba, és keressétek meg a forrást! Akkor csináljátok, amikor a lény rohamoz. Tegyétek, amiért jöttünk! Emlékezzetek a fogadalomra.

Jair őrjöngött. Helt, Foraker, Edain Elessedil, mind elestek, csak hogy ő eljuthasson az Égi Forráshoz! És most Garet Jax is?

Már késő volt. A Jachyra ismét vonított, és Garet Jaxra vetette magát, olyan sebesen, hogy csak egy elmosódó csík látszott belőle. Kaszaboló karmokkal esett neki a fegyvermesternek, ám a fekete alak úgy röppent félre az útjából, mintha valóban nem lenne súlyosabb egy árnyéknál. Kardja belehasított a támadóba, sebesen, akár a gondolat, egyszer, majd még egyszer. Az üvöltő Jachyra meghátrált, hogy felkészüljön az újabb rohamra.

Garet Jax sarkon fordult. Sovány arca égett, szürke szeme villámlott az izgalomtól. - Menj, Jair Ohmsford! - kiáltotta. - Amikor újra támad, akkor menj! Settengő rángatni kezdte Jairt. A völgylakó tombolt. Nem megy!

- Fiam, torkig vagyok veled! - ordított rá a gnóm.

A Jachyra ismét rohamozott, Garet Jax ismét kitért a támadás elől, karcsú pengéje megvillant, ám ezúttal késett egy töredékmásodpercet. A Jachyra karmai felszakították a zekéje ujját, és belemartak a húsába. Jair feljajdult, és kitépte magát Settengő markából.

A gnóm egy rántással maga felé fordította és megütötte. Ökle állcsúcson találta a fiút. Vakító fény villant, aztán elfeketedett a világ. Az utolsó, amire emlékezett, az volt, hogy zuhan.

AMIKOR MAGÁHOZ TÉRT, Settengő térdelt mellette. A gnóm ülő helyzetbe rántotta, majd kíméletlenül megrázta. - Állj föl, fiú! Felállni!

Olyan durván és indulatosan parancsolta, hogy Jair azonnal feltápászkodott. A barlang mélyén voltak, nyilván Settengő hozta be. Itt már nem volt más fény, csak az, ami a mennyezet résein szűrődött át. A gnóm maga felé penderítette a völgylakót.

- Egyáltalán mi járt a fejedben?

- Nem hagyhattam... - makogta a fiú még mindig szédelegve.

- Egy kis trükkös mentőakció, mi? - fojtotta belé a szót Settengő. - Nem értesz te semmit, az égvilágon semmit! Hat mit képzelsz, miért jöttünk ide? Játszadozni? - Ónszürke volt dühében. - Fiú, itt már réges-rég döntöttek életről és Ónszürke! Ezen te nem változtathatsz. Nincs jogod! A többiek -mind egy szálig - azért haltak meg, mert nem lehetett másképp! Így akarták! Mit gondolsz, miért?

A völgylakó megrázta a fejét. - Én... . - Érted! Készek voltak meghalni, mert hittek benne, hogy ide kell jönnöd! Mindahányan! Még én is... - Gyorsan észbe kapott, és fújt egyet. - Ugyan sokat ért volna, ha előadod az életmentőt, és megöleted magadat! Azt lett volna csak az okos dolog,! - megpördítette Jairt, és lökdösni kezdte maga előtt. - Elég időt pocsékoltam arra, hogy olyan dolgokra tanítsalak, amelyeket tudnod kellene - időnk pedig nincs! A többiek, ok voltak az igazi védelmezők, akik legalább annyira vigyáztak rám, mint rád! A völgylakó félig megfordult. - Settengő, mi történt Garettel? ,A gnóm sötéten csóválta a fejét. - Harcolja a megígért harcát. Ahogy óhajtotta. - Türelmetlenül meglökte Jairt. - Találd meg gyorsan azt a kutat, fiú! Találd meg, és tedd, amit tenni jöttél. Legyen már valami értelme ennek az elmebajnak!

Jair rohant és nem szólt többet. Arca égett a szégyentől. Megértette a gnóm haragját. Esztelenül viselkedett, nem gondolt rá, hogy bajtársai mit áldoztak föl érte. A szándék lehetett nemes, de az ítélőképesség ugyancsak levizsgázott.

Az árnyékok eltakarodtak a szikla széles hasadékán betóduló, párás, megfáradt napfény elől. A barlang padlóján, egy tágas medencében büdös fekete víz bugyogott, amelyet ki tudja miféle erő sajtolt föl idáig több ezer ölnyi kövön át a föld mélységeiből. A medence egyik végének vágatából a szortyogó lé belecsobbant a sziklafal nyílásához vezető, kopott vályúba, ahonnan alávetette magát egy szurdokvölgybe, hogy Ezüst-folyóként kezdje el hosszú útját nyugat felé.

A gnóm és a völgylakó elővigyázatosan lassított, tekintetük ide-oda röppent a barlang sötét zegzugain és fülkéin, amelyek homály - és permetfüggönyt akasztottak magukra. Semmi se mozdult, csak a víz futott feketén, a rettenetes, mirigyesen gőzölgő ár, amely rotyogva böffent föl a forrásból. Mindent eltakart a Maelmord bűze, mint egy szemfedél.

Jair megtette az utolsó lépéseket a medencéhez, amely az Égi Forrás volt valamikor. Milyen fonáknak tűnt most ez a név. Nincs többé Ezüstfolyó, gondolta szomorúan, míg a beszennyezett vizet nézte. Hogy fogja ezt visszaváltoztatni az öregember mágiája? Lassan az ujjasa alá nyúlt, és megkereste az Ezüstpor apró tasakját, amely elkísérte a hosszú keleti úton. Megoldotta a zsinórt, és belenézett a szütyőbe. Olyan, mint a közönséges homok.

És ha csak homok... ?

- Ne lacafacázz már! - förmedt rá Settengő.

Jair a medence széléhez lépett, a büdös, nyúlós iszaptól fuldokló, fekete vízhez. Az nem lehet, hogy homok legyen! Nagyot nyelt, Brinre gondolt .. .

- Dobd már! - üvöltött Settengő.

Jair keze a magasba vágódott, és meglendítette a zacskót. Az Ezüstpor széles ívben hullott a fertőzött forrásba. Repültek sötét tasakjukból a parányi szemcsék, szikrát vetettek a fényben, és a szikrákból tűz lobbant, amikor megérintették a vizet. Vakító ezüst lángfal nyúlt a magasba a sötét forrásból. Jair és Settengő hátrahőkölve takarták el káprázó szemüket.

- A mágia! - kiáltotta a völgylakó.

Az Égi Forrás vize fortyogva - sziszegve lövellt a magasba, bőrig áztatva a két embert, akik a medence mellett kushadtak, friss széllel árasztva el a barlangot. A gnóm és a völgylakó megilletődve bámulták, és nem hittek a szemüknek. Az Égi Forrás kristályosan, üdén gyöngyözött a sziklából. A bűz és a mételyes feketeség eltűnt. Az Ezüstfolyó megtisztult.

Jair kapkodva kiakasztotta nyakából az ezüstláncra fűzött látókristályt. Most nem habozott. Felszökkent a medence melletti apró sziklapúpra. Tisztán hallotta, amint az Ezüstfolyó királya mondja, mit kell tennie Brin megmentéséért.

Megmarkolta a kristályt, és letekintett a medencére. Ebben a pillanatban szertefoszlott minden fáradtság és fájdalom.

A medencébe dobta a láncot és a golyót. Vakító villám lobbant, még annál is kápráztatóbb, mint ami az Ezüstporból támadt, és a barlang fehér tűzbe borult. Jair rémülten esett térdre, hallotta Settengő rekedt kiáltását, és egy pillanatig azt hitte, borzasztóan elrontott valamit. Ám a fény visszahullott a forrásba, a víz pedig olyan sima és átlátszó lett, akár a tükör.

A választ! Mutasd meg a választ!

A víztükörben földerengett egy kép. Először szétfolyt, aztán összetömörült, és egy barlangszerű toronyszobát mutatott, egy penésszínű fényben úszó, nyomasztó helyiséget. Jair hátrahőkölt. A szoba egyre szélesedett, mintha húzta volna magába a fiút.

Aztán meglátta a testvére arcát...

BRIN OHMSFORD érezte, hogy a szemek nézik, látják, milyen, és mi lesz belőle. Bár vastagon be volt bónyálva a mágiába, amióta építkezett benne az Ildatch hatalma, a szemeket megérezte, és az ő pillája is felpattant.

Távozz tőlem!, vonította. Én a sötét gyermek vagyok!

Ám az a parányi része, amelyet nem rontott meg a mágia, ismerte a szemeket, és segítségért rimánkodott. Agyában bilincseiket törték a rab gondolatok, és menedéket keresve, sikoltva futottak, mint a nyáj a vadászó farkasfalka elől. Látta menekülésüket, és vad haragra gerjedt. A szerterajzó, szökevény gondolatok után nyúlt, és egyenként összezúzta őket. Agyonverte a gyerekkort, az otthont, a szülőket, a barátokat, az összes darabját annak, aki volt, mielőtt megtudta volna, hogy mi lehet.

Olyan keserves jajgatásra fakadt, hogy még a sötét torony vén kövei is reszkettek a bánatáról. Mit tett?! Most úgy szenvedett, annyira bántotta a kár, amelyet okozott! Az Áltató jövendölését hallotta a tisztánlátás villanásában. Valóban azért jött a Maelmordba, hogy itt lelje halálát. De nem azt a halált, amelyre számított. Itt az énje fog elpusztulni a mágia tőrében. Maga küldi magát a pokolra!

Ám még az iszonyú felismerés sem bírhatta rá, hogy elengedje a könyvet. Rabja lett a mágiának, amely árvízként gyűlt és emelkedett benne. Görcsösen kapaszkodott az Ildatchba, hallgatta suttogását, amint kecsegtet és biztat szenvtelen hangján. Elfelejtette a fájdalmát. A szemek tovatűntek. Már csak a hang volt, amelyre nem lehetett nem hallgatni, a hang, amely megmutatta a világot...

Az ÉGI FORRÁS medencéjénél Jair hátrahőkölt a látomástól. Ez tényleg Brin volt? Kétely és iszony rázta, de ráparancsolt magára, hogy nézzen vissza a jelenésre, amelyet a víz vetett föl. A nővére volt, de annyira eléktelenedett, hogy alig lehetett ráismerni - torzképe csupán a valamikori embernek. Elszakadt önmagától, pontosan, ahogy az Ezüstfolyó királya mondta!

De hát Allanon! Hol van Allanon? Hol van Rone? Cserbenhagyták Brint, úgy, ahogyan az öccse is cserbenhagyta, amikor késve érkezett az Égi Forráshoz?

Könnyek patakzottak Jair Ohmsford arcán. Bekövetkezett, amit az öregember előre látott! Minden úgy történt, ahogy megjósolta! Iszonyú elkeseredés lett úrrá a völgylakón. Ő az egyetlen, aki megmaradt! Vége mindenkinek - Allanonnak, Brinnek, Rone-nak, a culhaveni kis csapatnak!

- Mit művelsz, fiú? - hallotta Settengő kiáltását. - Gyere már vissza, és használd azt a kevés...

Jair becsukta fülét és lelkét a folytatás elől, szemét rászögezte a forrás fantomjára. Brin az, akit lát, akkor is, ha torz. A testvére az, aki lement a Maelmordba; az Ildatch magához csalta, és megrontotta a mágiával, amelyet Brinnek kellett volna elpusztítania.

Oda kell mennie hozzá. Ha késő is, meg kell próbálnia segíteni Brinen.

Fölidézte magában az Ezüstfolyó királyának utolsó ajándékát. „Egyetlenegyszer folyamodhatsz a Kívánságdalhoz úgy, hogy valóságot ad, és nem káprázatot."

Lerázott magáról zűrzavart, iszonyt, rémületet, reménytelenséget, és énekelt. Fölszárnyalt a Kívánságdal muzsikája, betöltötte a barlang csendjét, Settengő torkára forrasztotta a tiltakozást. Fáradtság és fájdalom semmivé fakult, amikor Jair elkiáltotta a kívánságát. Az Égi Forrás fölött ismét felragyogott a fehér fény, és a víz a magasba lövellt.

Settengő siketen és vakon bukdácsolt arrébb. Mire vissza mert nézni, Jair Ohmsford eltűnt a fényben.

XLV.

VOLT EGY PERC, amelyben Jair Ohmsford mintha kilépett volna önmagából. A fényben volt, és mégis a fényen kívül. Anyagtalan szellemként hatolt át kövön és téren, körülötte vadul forgott a világ. Képek villantak fel az örvénylő anyagból. Ott volt Settengő, sárga, darabos arcával, hüledező hitetlenkedéssel bámulta a medencét, amelyből Jair elszállt. Ott volt Garet Jax, véresre marcangolt, fekete alakjával, sovány arcán izzó eltökéltséggel, élethalálharcban a veres szörnyeteggel. Szürkevég csarnokaiban gnóm vadászok futkostak tébolyult zavarodottsággal, keresve a betolakodókat, akik valahogyan elillantak előlük. Helt holtan hevert a kapusházban, testét kard és dárda döfte át. Forakert és az elf herceget bekerítették...

Ne többet!

Sikoltva szaggatta ki a szavakat a dalból. A képek elmaradtak. Lefelé rohant a Kívánságdal síkos csúszdáján. Oda kell érnie Brinhez!

Közeledett a Maelmord gubanca. Látta, hogyan süllyed és emelkedik a sötét massza, mintha élne, hallotta lélegzésének undorító sziszegését. Szirtfalak süvítettek mellette, és az őserdő széttárta karjait, hogy magához ölelje a hulló fiút. A rémült Jair alábucskázott a Maelmordba; a tátogó pofa összecsukódott, benyálazta büdösséggel és párával. Aztán minden eltűnt.

LASSAN ocsúdott. Szemét sötét lepel takarta, feje szédült. Pislogott, mire visszatért a fény. Már nem a Kívánságdal örvénye forgatta, nem is a Maelmord sötét szövedékében zuhant. Az utazás véget ért. Romos toronyfalak fogták körül. Ott állt a látomásban, amelyet az Égi Forrás medencéje mutatott.

- Brin! - súgta rekedten.

Erre megfordult egy alak, amely az árnyék és a szürkületi fény palástjába öltözött. Keskeny keze görcsösen markolt egy fémkapcsos, vastag könyvet.

Torzképe volt a hajdani lánynak; úgyszólván a felismerhetetlenségig kivetkőzött önmagából. Elragadó, változékony szépsége kővé fagyott. Vértelen kísértet len belőle, nyúlánk alakja csonttá aszott, sarlóvá görbedt a sötétségben. Jair elszörnyedt. Mit műveltek vele?

- Brin! - szólította ismét, elcsukló hangon.

Az Ildatch iszonyú varázsgubójában, amely rohanva sietett egyesülni az ő mágiájával, Brin alig vett tudomást a lényről, aki magányosan ácsorgott a toronyszoba túlsó végében, és őt szólította, halk, ismerős hangon. Egy pillanatra átverekedte magát a mágia pókselyemrétegein a mélybe menekült értelemig, és az emlék életre kelt. Jair! A pokol minden ördögére, ez Jair!

Ám a sötét mágia ismét megszorult rajta, és visszalopta magának. Az erő hulláma elmosta a felismerést, visszavitte oda, ahová maga juttatta magát. Kétely és gyanakvás kígyózott benne, miközben az Ildatch üres hangja figyelmeztetően suttogott.

...Ez egy gonosz lény, sötét gyermek! A Mordrémek ámítása! Ne engedd magadhoz. Pusztítsd el!...

Nem, ő Jair. Valahogy ide jött. Jair...

...El akarja lopni a hatalmat, amely a mienk! Meg akar ölni bennünket!...

Nem, ő Jair... ide... jött...

...Pusztítsd el, sötét gyermek! Pusztítsd el!...

Brin semmit sem tehetett. Ellenállása felmorzsolódott, és ijesztő jajkiáltás tört ki a torkából. Ám Jair meglátta testvére szemében a hirtelen gyűlöletet, és máris énekelt, mágiájának pajzsa mögött lopózva ki önmagából, hogy csak egy képmás maradjon utána. Még így is hajszál híján úszta meg. A kép és mögötte a szikla szétmállott a hangrobbanástól, az utórezgés a kőpadlóhoz teremtette a fiút. Por és szemét örvénylett a félhomályban, az ősi torony megrázkódott az összecsapás erejétől.

Jair óvatosan föltérdelt, és megbújt a porfüggöny mögött. Egy pillanatig még azt is kétségbe vonta, hogy helyesen használta a harmadik varázslatot. Olyan egyértelműnek tűnt, mikor meglátta Brint az Égi Forrás medencéjében. Tudta, hogy a testvéréhez kell mennie. Most itt van nála, de mitévő legyen? Ahogy az Ezüst-folyó királya is megmondta, Brin elszakadt önmagától. Felismerhetetlenné torzította az Ildatch sötét mágiája. És nemcsak ő változott meg, de a Kívánságdala is. Rettenetes erejű fegyverré lett, amelyet képes az öccse ellen fordítani, mert már azt se tudja, kicsoda, mert elfelejtette Jairt. Hogyan segítsen rajta, amikor Brin el akarja pusztítani őt?

Egyetlen pillanatot szánhatott a dilemmájára. Fölállt. Allanon talán lenne olyan erős, hogy szembeszálljon ekkora hatalommal. Rone talán lenne olyan fürge, hogy elillanjon előle. A culhaveni kis csapat létszámfölénye legyűrhetné talán. Ám ők nincsenek többé. Nincs, aki mellette álljon a bajban. Ami segítséget kaphat, egyedül magától várhatja.

Átsurrant a piszkos porfüggönyön. Ha egyáltalán segíteni akar Brinnek, először az Ildatchtól kell elválasztania.

Kitisztult a levegő, alig tizenkét méterre állt tőle Brin árnyalakja. Azonnal énekelni kezdett, élesen zöngő Kívánságdallal küldte a suttogó kérlelést. Brin, az a könyv túl nehéz, túlságosan súlyos, engedd el, Brin! Ejtsd le!

Testvérének keze egy pillanatra lehanyatlott, fejét töprengve lehorgasztotta. Úgy tűnt, hami fog rá az illúzió, elengedi a könyvet. Ám akkor vad düh torzította el az aszott arcot, és Kívánságdalának vijjogása szétszaggatta Jair kérlelését.

A völgylakó megtántorodott. Ismét próbálkozott, ezúttal tűzzel; sziszegése nyaldosó lángnyelveket lobbantott a könyvön. Brin üvöltött, mint egy vadállat, de úgy szorította magához az Ildatchot, mintha a tulajdon testével akarná elfojtani a tüzet. Feje rándulva fordult jobbra-balra, pillantása ide-oda vágott. Jairt kereste. Meg akarta találni, hogy varázserejével elpusztítsa.

A fiú megint változtatott a dalon, ezúttal gomolygó füstfelhők illúzióját gerjesztve. Ám Brint csak pillanatokra bolondíthatta el. Jair visszatáncolt a fal tövében, hogy más irányból közelítsen. Ismét énekelt, áthatolhatatlan sötétségbe borítva Brint. Gyorsabbnak kell lennie Brinnél! Ki kell zökkentenie!

Lidércként cikázott a torony árnyékai között, kipróbálta minden trükkjét, a meleget, a hideget, a sötétet; a fényeset, a fájdalmasat, a dühítőt. Brin kétszer sújtott le rá, hatalmának lángostora kétszer teremtette földhöz Jairt. Zavartnak, valahogy bizonytalannak látszott, mintha nem tudná eldönteni, használja-e teljes egészében a hatalmat, amelyet fölidézett. De mindeközben egyszer sem engedte el az Ildatchot, úgy szorította magához, mintha az élete függne tőle, hangtalanul motyogott neki. Próbálkozhatott Jair, amivel akart, mégsem énekelhette ki a könyvet Brin kezéből.

A ledorongolásra gondolt, amellyel Settengő úgy megszégyenítette. Ez már valóban nem játék!

Gyorsan fáradt. A harc, amellyel utat vágtak az Égi Forráshoz, a seb, a Kívánságdal hosszas használatával járó idegfeszültség felmorzsolta az erejét. Őt nem táplálta a sötét mágia, mint Brint, neki nem volt egyebe az elszántságnál, és attól félt, hogy az nem lesz elég. Ide-oda kígyózott a homályban, egy rést keresett a testvére védelmén. Hörögve kapkodta a levegőt, és alig állt a lábán.

Kétségbeesésében úgy használta a Kívánságdalt, mint Culhavenben, amikor megteremtette a törpe tanácsnak Allanont. Karját kinyújtva, feketén, félelmetesen lépett elő a druida a rommá vert szoba árnyékaiból. Engedd az Ildatch könyvét, Brin Ohmsford! , parancsolta a mély hang. Ejtsd le!

Az árnyasvölgyi lány az oltárnak tántorodott, a felismerés megvilágította az arcát. Önkívületben mozgó ajakkal motyogott az Ildatchnak, mintha figyelmeztetné. Majd ellobbant a fölismerés fénye. Magasba emelte a könyvet, és dühösen vonító dalra fakadt. Allanon széthullott.

Jair láthatatlanná susogta magát és tovasurrant. Kezdett kétségbeesni. Hát semmi sem segíthet Brinen? Semmi sem hozhatja vissza? Mit tegyen? Lázasan próbálta fölidézni magában, mit mondott az öregember: vesd utána a látókristályt, és megkapod a választ. De miféle választ? Kipróbált mindent, ami eszébe jutott! Felhasználta a Kivánságdalt minden álságra, amelyet ismer! Mi maradt még?

Álljunk csak meg! Álság!

Nem álság - hanem valóság!

Már tudta a választ.

A TÁMADÓ MORDRÉMEK vörös tűzgyűrűt gyújtottak Rone körül, ám villámaik lesiklottak a kardról. A szürkületi ég hátterén sötét kígyó tekeredett le a Croagh-on a szirtekről és az erődből. Füstben és ködben lapultak a járkálók a lépcsőn, fél tucat kar egyszerre ontotta a mennyköveket a felföldire, aki megtántorodott az erőtől. Kimber mögötte kuporgott, kezével védve arcát és szemét a forróságtól és a repkedő szilánkoktól. A lépcső árnyékában meglapuló Susmus bősz visítással kapkodott a fekete alakok után, ha le akartak osonni a lépcsőn.

- Cogline! - üvöltötte a felföldi elkeseredetten, a vénséget keresve a füst és a láng örvényében.

A Mordrémek lassan araszoltak feléje. Túl sokan voltak, túlságosan erős volt a mágiájuk. Rone egy szál maga nem állhatott meg ellenük.

- Cogline! A macska rúgjon már meg!

Fekete palástos alak csapott le a magasból, mindkét kezéből lángokat szórva. Rone hatalmas ívű csapással hárította a villámokat. Ám a járkáló túlságosan közel volt, még a robbanáson át is hallani lehetett a sziszegését. Ekkor Susmus előszökkent búvóhelyéről, s magával rántotta a fekete lényt. A lápi macska és a Mordrém eltűntek a láng és a füst szökőkútjában.

- Cogline! - s üvöltötte a felföldi.

A görnyedt vénember váratlanul előkacsázott a gomolygó füstfelhőkből. Fehér haja röpködött. - Kitartás, idegen! Majd mutatok én a feketéknek olyan tüzet, amely igazán éget!

Háborodottan vonítva egy marék jegecet vágott a Mordrémekhez. Az obszidiánként villogó kristályok felrobbantak, mikor keresztezték a tűz piros fonalait, és vakító, fehér lángokat okádtak az égnek. A hegyoldal rengett, egész darabok szakadtak ki a lépcsőből, és vitték magukkal a Mordrémeket.

- Égjetek csak, fekete fenék! - sipította Cogline boldogan.

Ám a járkálókat nem lehetett ilyen könnyen lerázni. Sötét árnyként szálltak vissza a magasba, ujjaik vörös villámokkal döfték át a porfüggönyt. A megperzselt Cogline fölvisított és eltűnt. Lánggyűrű lobogta körül a felföldit meg a lányt. A járkálók egyszerre rontottak rájuk. Rone ősei csatakiáltását harsogva közéjük vágott az ében pengével. Két járkáló azonnal porrá lett, ám a többiek nem hátráltak. Karmos mancsukkal megmarkolták a pengét, és hanyatt lökték a felföldit.

Aztán körülvették.

A KÖNYVET MAGÁHOZ SZORÍTVA, a mágia áramlásának feszültségétől kimerülten, az ellentmondásos érzésektől elcsigázottan állt a dobogón, az Ildatch oltára előtt. Sötétedett a toronyszobában, a levegőben vastagon állt a por. Az a valami még mindig itt volt, az a valami, amely úgy bosszantotta őt, mert felvette az ő Jair öccsének az alakját. Fel akarta kutatni, el akarta pusztítani, de valahogy nem sikerült. Valahogy tökéletlenek voltak benne a mágiák - mintha valamiért nem akarnának elegyedni. Pedig ők egyek a könyvvel. Össze vannak kötve. A hang még mindig azt suttogta, hogy így van, és suttogott a hatalomról, amely kettejüké. Akkor miért esik olyan nehezére használni a hatalmat?

...Harcolj vele, sötét gyermek! Állj ellen! Add át magad...

Akkor felrobbant körülötte a levegő; annak a mágiája, akire vadászott, áttört a poron meg a homályon, és egyszerre tucatnyi példányban töltötte meg a szobát az öccse alakjával. Körülvették az alakmások, siklottak a félhomályban az emelvény felé, a nevét kiáltották. Megrendülten tántorodott vissza. Jair! Csakugyan itt vagy? Jair!

...Gonoszak, sötét gyermek! Pusztítsd el őket! Pusztítsd...

Engedelmesen elsújtotta mágiája villámát, bár valahol mélyen még mindig tudta, hogy az Ildatchnak nincs igaza. A Kívánságdal megtöltötte a barlangszerű szobát. Sorra hullottak szét a képek, és ez olyan volt, mintha újra és újra megölné Jairt, őt zúzná szét minden alkalommal. Ám a képek egyre jöttek, egyre közelebb, kezüket nyújtották, megérintették...

Brin felsikoltott. Karok ölelték át, hús-vér, meleg, élő karok, Jair ölelte magához. Igazi volt, nem képzelt, élő, és a Kívánságdallal beszélt hozzá. Képek öntötték el Brin lelkét, képek arról, hogy kik ők és kik voltak, képek a gyerekkorról, a közös életről, ami volt, és ami van. Ott volt Árnyasvölgy, ahol felnőtt, az összebújó deszkaburkolatú házak, terméskő tanyák, zsúptetős kunyhók, a falusiak estebédhez készülődtek, előre örülve a családi vacsora és a baráti összejövetel apró örömeinek. A fogadó úszott a gyertyák és az olajlámpák fényében, kihallatszott a diskurálás meg a nevetés. Feltűnt az otthona, az árnyékban elnyúló sövények és ösvények, a vén fák őszi lombja izzott a fáradó alkonyfényben. Markáns arcú apja bátorítóan mosolygott, anyja simogatásra nyújtotta barna kezét. Ott volt Rone Leah és a barátai és... Egyenként kerültek vissza a támasztékok, amelyeket kirántottak alóla és könyörtelenül összezúztak. Derűsen, balzsamosan és valami különös, tisztító erővel fürdették a képek, tele szeretettel, bátorítással, és ő sírva borult az öccse vállára.

Az Ildatch hangja belészúrt.

... Pusztítsd el! Pusztítsd el! Te vagy a sötét gyermek...

Ám Brin nem pusztította el. Alámerült a képek hullámába, amely az emlékezet behantoltnak hitt forrásából fakadt, és érezte, hogyan tér vissza az a személy, aki ő volt valaha. Elveszett része helyet követelt magának. A mágia kötele meglazult, kioldódott, lehullott.

Az Ildatch hirtelen megrémült.

...Nem! Nem szabad elengedned! Szorítanod kell engem! Te vagy a sötét gyermek...

Dehogy az! Most már tudta. Átlátott a rátukmált hazugságok szövetén. Ö nem a sötét gyermek!

Mintha sűrű ködből bontakozott volna ki Jair arca. Ismerős vonásai elmosódtak, majd kiélesedtek, és halkan mondott valamit.

- Úgy szeretlek, Brin! Úgy szeretlek!

- Jair - súgta a lány.

- Tedd meg, Brin, amiért ide küldtek. Amit Allanon mondott. Tedd meg gyorsan.

Utoljára emelte a feje fölé a könyvet. Ugyanúgy nem volt sötét gyermek, mint ahogy a könyv sem volt a szolga, amelynek állította magát. Azt mondta, Brin lesz az ura a hatalmának, de hazudott. Élő ember nem lehet ura a sötét mágiának, csak a rabszolgája. Hús és vér még a legnemesebb szándékkal sem egyesülhet a mágiával, mert a végén úgyis elpusztítja minden használóját. Most már tudta. Hirtelen páni félelem pattant feléje a könyvből. Ez él és érezni képes; hát akkor érezzen! Megrontotta volna őt, kiszívta volna belőle az életet, mint ahogy annyi emberrel megcsinálta, és olyan sötét korccsá torzította volna, amilyenek a járkálók, vagy még őelőttük voltak a Koponyahordozók meg maga a Boszorkánymester. Ráuszította volna Négyföldre, hogy borítsa sötétségbe ismét...

Nagy lendületet vett, és elhajította a könyvet. Az Ildatch iszonyú erővel csapódott a torony kőpadlójához. A kötés elszakadt, a lapok széthullottak.

Akkor Brin Ohmsford rázendített. Hevesen és keményen csapott le a Kívánságdal a könyv maradványaira, tehetetlen porrá őrölve az Ildatchot.

A CROAGH MELLETT, a Szürkevég alatti sziklákon Rone érezte, hogy a Mordrémek karmos mancsa elengedi a kardpengét, mintha olyan tűz perzselte volna meg őket, amelynek nem parancsolhatnak. A palástos alakok hátrahőköltek, majd vonaglani kezdtek a szürkületi fényben. Egyszerre sivítottak föl rettegő iszonyattal. Végig a Croagh-on, le a sziklapárkányig, ahol Rone próbálta visszatartani őket, úgy rángatóztak a Mordrémek, akár a rongybabák.

- Rone! - sikoltotta Kimber Boh, és elrántotta a fiatalembert a vakon bukdácsoló fekete lények közeléből.

A Rémek ujjai lángra lobbantak, tűz csapott ki a csuklyájuk alól. Szétestek, mint a törött cserépfigurák, mállottan hullottak a párkány kövére, és nem voltak többé.

- Rone, mi történt velük? - súgta Kimber Boh rekedten.

A fiatalember, még mindig Leah kardját markolva, lassan feltápászkodott, és megrázta a fejét. A megviselt Susmus rémalakként merült föl a füst és por lomhán csapkodó függönye alól.

- Brin - mormolta a fiatalember, válaszul Kimber kérdésére. Hitetlenkedve csóválta a fejét. - Brin volt. A hegyoldal akkor kezdett borzongani a Maelmordból érkező földlökésektől.

BRIN OHMSFORD kimerülten bámulta a torony fekete kövét, amelyre finom por szitált: az Ildatch maradványai.

- Itt a te sötét gyermeked! - suttogta gyűlölettel, könnyekben ázó arccal.

A föld hullámot vetett, a vén falak megrázkódtak. A kő és a gerenda megroggyant, repedezett, morzsálódott a rengésektől. Brin fölkapta a fejét, és hunyorgott, mert por és malter záporozott a fejére.

- Jair! - kiáltotta.

Ám öccse már elillanóban volt, húsa, vére szétoldódott a híg levegőben, visszaváltozott jelenéssé. Hitetlenkedve bámult, és mintha mondani akart volna valamit. Árnyalakja lebegett még egy pillanatig a torony félhomályában, majd szertefoszlott.

Brin megdöbbenten nézett utána. Akkor zuhogni kezdtek körülötte a torony kőkockái, és ő tudta, hogy nem maradhat. Most, hogy véget ért az Ildatch gonosz varázsa, meghal minden, amit alkotott.

- De én élni fogok! - súgta Brin Ohmsford vadul.

Magára csavarta köpenyét, sarkon fordult, és kirohant az üres szobából.

XLVI.

EZÜSTVILLÁM csapott ki az Égi Forrás medencéjéből, és a gnóm riadtan hőkölt hátra. Olyan vakítóan, kápráztatóan áradtak a remegő sugarak, mint mikor hajnalban megérinti a napkorong a sápadó éjszakai szemhatárt. Végigrohantak a barlang sötét árnyékai közön, fehér zsarátnokká hullottak, aztán kialudtak.

Settengő összerázkódott, hátranézett. A kőmedence mellett ott állt nyúzottan és megviselten Jair Ohmsford.

- Fiú! - rikoltotta a gnóm, egyszerre megkönnyebbülten és aggódva. Rohant a völgylakóhoz. Jair megtántorodott a kimerültségtől, a gnómnak kellett elkapnia.

- Nem tudtam kihozni, Settengő! - suttogta. - Próbáltam, de nem volt elég erős a varázs! Ott kellett hagynom!

- No, no! Fújd csak ki magad egy kicsit! - mordult rá Settengő, mert a völgylakó szavai egymásba botlottak. - Ülj le ide a medence mellé.

A sziklafalnak támasztotta Jairt, majd mellétérdelt. A völgylakó ránézett. - Lementem a Maelmordba, Settengő! Vagy legalábbis egy részem lement. Használtam a harmadik varázslatot, amelyiket az Ezüst-folyó királyától kaptam, hogy segíthessek Brinen. Fölvitt a fénybe, aztán kiemelt önmagamból - mintha ketten lennénk! Lementem a verembe, ahol a látókristály megmutatta Brint. Ott volt egy toronyban, és nála volt az Ildatch! De úgy megváltoztatta, Settengő! Olyan len, olyan... borzasztó...

- Csigavér, fiú! Most már nyugodj meg! - Settengő fürkészőn nézett rá. - Tudtál segíteni rajta?

Jair bólintott, nyeldekelt. - Megváltozott, de én tudtam, hogy ha feléje tudnám nyújtani a karomat, ha csak megérinthetném, és ő is megérinthetne, akkor rögtön nem lenne semmi baja. A Kívánságdalt használtam, hogy megmutassam, ki volt, és mit jelentett nekem... azzal üzentem neki, hogy mennyire szeretem! - Majdnem elsírta magát. - Ő pedig elpusztította az Ildatchot - porrá változtatna! De mikor megette, a torony düledezni kezdett, és valami történt a mágiával. Nem tudtam vele maradni. Nem tudtam visszahozni magammal. Próbáltam, de minden olyan gyorsan történt! Brin csak úgy... eltűnt, és én itt voltam megint...

A térdére hajtotta a fejét és hüppögött. Settengő megmarkolta a völgylakó vállát kérges, durva kezével, és megszorította.

- Fiú, a legtöbbet tetted érte, amit tehettél. Mindent megtettél. Nem hibáztathatod magad, amiért nem voltál képes többre. - Megcsóválta gyűrött fejét. - Azt a hétszázát, én nem is értem, hogyhogy még élsz! Azt hittem, elvesztél a mágiában! Nem is vártam, hogy még viszontlátlak! - Váratlanul átölelte Jair vállát. - Hiszen neked több a kurázsid, mint nekem - súgta -, de még mennyivel több!

Félszegen elhúzódott, olyasmit morogva, hogy az ember fia már azt se tudja, mit csinál ebben a zűrzavarban. Akart mondani még valamit, ám ekkor mély morajjal megrendült a föld, és gyökeréig megrázkódott a hegy.

- Mi az már megint? - kiáltotta Settengő, hátranézve az árnyékokba burkolózó járatra, amelyen idejöttek.

- A Maelmord - vágta rá Jair. Sietve feltápászkodott. Vállsebe lüktetett, fájt. A medence falának támaszkodott, és a gnómba kapaszkodott, hogy el ne essen. - Vissza kell mennünk Brinért, Settengő. Egyedül van ott lent. Segítenünk kell neki!

A gnóm rettenthetetlenül mosolygott. - Hát persze hogy segítünk, fiú! Te meg én. Kihozzuk a testvéredet! Lemegyünk abba a fekete kútba, és megkeressük! Most pedig fogd át a vállamat, és kapaszkodj!

Jair rátámaszkodott a gnómra, és elindultak a lépcsőhöz. Szürkeségbe öltözőn a világ, a nap elmerült a hegyek mögött. Haldokló fény apró szilánkjai hulldogáltak a szikla réseiből, és feloldódtak a szürkületi árnyékokban. A két bajtárs rendíthetetlenül törtetett előre. A földlökések folytatódtak, lassan, kitartóan, mint baljós figyelmeztetés a fogyatkozó időre. Szikladarabokkal kevert föld záporozott körülöttük, a por párafüggönyként állt a mozdulatlan esti levegőben. Közeledő viharra emlékeztető, mély morgás hallatszott a messzeségből.

Aztán kiléptek a barlang sötét torkából a sziklapárkányra, amely a Croagh-hoz vezetett. Keleten már kikönyökölt a bársony égre a hold és egy fürt csillag. Árnyékcsipke hullott a kőre, papíron szétfolyó tintapacaként nyelte magába a sápadó fény utolsó szeleteit.

A fényárnyék közepén hevert Garet Jax.

Settengő és Jair megrendülten siettek felé. A fegyvermester véresre marcangolt, fekete alakja egy sziklabokornak támaszkodott, keze még mindig markolta a vékony kardot. Szeme csukva volt, mintha aludna. Settengő letérdelt mellé.

- Meghalt? - súgta Jair. Alig bírta kinyögni.

A gnóm közelebb hajolt a fekvő alakhoz, majd fölegyenesedett. Lassan bólintott. - Igen, fiú, meghalt. Végre talált valamit, ami őt is megölheti - valamit, ami olyan jó, mint ő. - Vonakodó hitetlenkedés csengett a hangjában. - Hát, elég serényen és elég sokáig kereste, nem igaz?

Jair nem felelt. Arra gondolt, hányszor mentette meg az életét a fegyvermester, olyan alkalmakkor, amikor senki más nem lett volna képes. Garet Jax, az ő védelmezője.

Sírt volna, ha tud, de már nem maradtak könnyei.

Settengő feltápászkodott, nézte a mozdulatlan alakot. - Sokszor spekuláltam, mi lenne az, ami tényleg meg tudná ölni - mormolta. - Mindig arra lukadtam ki, hogy olyasminek kellene lennie, amit gonosz mágia teremtett. Olyan nem lehet, ami ebből a világból való. Az neki nem ellenfél. - Megfordult, és aggodalmasan pislogott. - Vajon mi lett a veres izével?

A völgy morajlott, a hegy reszketett. Jair alig vette észre. - Elpusztította, Settengő. Garet Jax elpusztította. És mikor az Ildatch porrá lett, a sötét mágia magába szippantotta a vereset.

- Hát gondolom, így is történhetett. - Így történt. Egész életében erre a viadalra várt. Mindent jelentett neki. Nem veszíthette el. A gnóm szúrósan pillantott rá. - Fiú, azt nem tudhatod biztosra. Nem tudhatod, felért-e azzal a valamivel. - De tudom, Settengő - bólogatott Jair. - Tudom. Ő felért mindennel. Ő volt a legjobb. Egy hosszú percig hallgattak, aztán a gnóm is bólintott. - Hát igen, úgy vélem, tényleg az volt.

A hegy ismét megrendült, a vastag kő visszhangzóan morajlott. Settengő megfogta Jair karját, és szelíden megfordította. - Itt nem maradhatunk, fiam. Haladéktalanul meg kell keresnünk a nővéredet.

Jair egy utolsó pillantást vetett a fegyvermester mozdulatlan alakjára, majd erővel eltépte róla a tekintetét.

- Isten veled, Garet Jax - suttogta.

A lépcsőhöz futottak, és lefelé indultak a Croagh-on.

ROHANT BRIN a Maelmord párás, homályos útvesztőjében, végre kiszabadulva az Ildatch tornyából. Erős lökések rázták a völgyet, hullámaik a hegycsúcsokig csaptak. A sötét mágia távozott a vidékről, és nélküle a Maelmord sem élhetett. Már nem pihegett, és a fajtalan életről árulkodó sziszegés elnémult.

Hol vagyok?, riadozott a lány. Szeme ide-oda nyilazott a sűrűsödő homályban. Hová lett a Croagh?

Tudta, hogy reménytelenül eltévedt. Abban a pillanatban történt, amikor kimenekült a toronyból. A völgyre leszállt az este, és Brin egy temetőben volt, ahol egyformának látszott minden sírkő, és nem mutatkozott ösvény. Láthatta az iszalag és az ágak szövevényén át a vermet övező bérceket, ám a Croagh elrejtőzött a sötétségben. Foglyul esett a Maelmord útvesztőjében.

Legyengítette a Kívánságdal folyamatos használata, és a hosszú utazás a veremhez. Most utat tévesztett, és már nem vezette a mágia. A szűnni nem akaró rengés arra figyelmeztetett, hogy pusztulás vár a Maelmordra, és mindenre a völgyben. Nem maradt egyebe a lelkierején kívül, az hajtotta, hogy keresse meg a menekülés útját.

Lába alatt ijesztő hirtelenséggel horpadt be a föld. Brin megbotlott, majdnem elesett. Összeomlóban volt a Maelmord, és ha egyszer elsüllyed, őt is viszi magával.

Fáradtan lihegve megállt. Mi értelme tovább menni? Vaktában futkos összevissza. Most még a Kívánságdal feldicsért mágiája se menthetné meg. Miért hagyta el Jair? Miért ment el? Kétségbeesés fogta el ettől a szörnyű árulástól, kétségbeesés, meg esztelen harag, ám ő leküzdötte őket, mert tudta, értelmetlen és nem tisztességes ilyeneket érezni. Ha Jair elhagyta, azért tette, mert nem volt választása. Az, ami hozta, el is vitte a testvérétől.

Vagy talán nem is Jair volt az, amit ő az öccsének hitt, és meg se történt az egész, amit látott és érzett. Talán nem volt egyéb egy tébolyodott lázálmánál. ..

- Jair! - sikoltotta. Jajkiáltásának visszhangja elfúlt a rengés morajában. A föld, amelyen állt, még mélyebbre süppedt.

Elszántan, konokul megfordult, és ment tovább. Most már nem szaladt, mert a futáshoz is fáradt volt. Barna arca megkeményedett a dactól, és kivert a fejéből minden gondolatot azon kívül, hogy tennie kell egyik lábát a másik elé. Azért sem adja föl. Azért is megy tovább. Ha majd nem bír két lábon járni, akkor mászik, de meg nem áll.

Hirtelen egy árnyék szökkent feléje a kusza sötétségből, egy óriási, karcsú, kísérteties árnyék. Brin felkiáltott a rémülettől. Hatalmas, bajszos fej törleszkedett hozzá, fénylő kék szem hunyorgott üdvözletet. Susmus! Hitetlenkedő hálával borult a lápi macska bozontos nyakába, és restelkedés nélkül sírt. Susmus eljött érte!

A lápi macska máris fordult és indult, magával húzva a lányt. Brin belemarkolt az állat nyakának bozontjába, és bukdácsolva követte Susmust. Így menekültek a haldokló dzsungel útvesztőjén át. A moraj és a rengés erősödött. Korhadt ágak hullottak ropogva. A szikkadt föld megnyílt, a hasadékok áporodott, orrfacsaró gőzt lövelltek. Sziklák váltak le a völgyet szorító szirtfalakból, és alábucskáztak a sötétségbe.

Valahogy mégis elérték a Croagh-ot. Váratlanul ugrott elő a homályból a kőkígyó, amely a völgyből tekeredett fölfelé az éjszakába. Az óriás macska felszökkent a lépcsőre. Brin csak egy lépéssel maradt le mögötte. Bukdácsolva szedte a grádicsokat. A föld már harsogott, a lökések szoros egymásutánban rázták a Croagh-ot. Brin térdre esett. Alatta repedezett és hasadozott a kő. Egész szakaszok törtek ki a Croagh-ból, és lebukfenceztek a verembe. Ne még!, sikította hangtalanul. Addig ne, amíg nem vagyok szabad! Susmus túlbömbölte a morajt, Brin vonszolta magát a nagy macska után. Alattuk venyigeként roppantak darabokra az óriásfák. A nap eltűnt a szemhatár mögött, kihunyt az utolsó halovány sugár, a föld árnyékba takarózott.

És ott volt a párkány, és ő kivergődött a kőre, hangosan kiáltva a köréje sereglő árnyalakoknak. Karok nyúltak érte, elrántották a leomló lépcsőtől, távolabb a szakadéktól. A könnyes szemű Kimber ölelgette és összecsókolta, kópé arcocskája ragyogott az örömtől. Cogline motyogott és dohogott, miközben egy koszos ronggyal törölgette Brin arcát. És ott volt Rone; naptól barna, sovány arca űzött és zúzott, ám szürke szemében lángol a szerelem. Brin nevét súgta, átölelte és magához szorította a lányt, aki csak most merte elhinni, hogy biztonságban van.

ALlG NÉHÁNY PERC MÚLVA megérkezett az Égi Forrástól Jair és Settengő is, akik kétségbeesetten siettek volna Brin keresésére. Volt nagy hüledezés, megkönnyebbült kiáltozás. A testvérek egymás nyakába borultak.

- Hát mégis te voltál az, aki eljött hozzám a Maelmordba! - suttogta Brin a könnyein át mosolyogva, miközben öccse haját simogatta. - Te mentettél meg, Jair!

A fiú hozzásimult, hogy ne lehessen látni a zavarát. Odajött Rone, és átölelte mindkettejüket. - Tigris, a macska rúgjon meg, neked otthon kellene lenned a Völgyben! Hát te sose azt teszed, amit mondanak?

Settengő félszegen félrehúzódott, mímelt gyanakvással lesve a három fiatalt, akik nem győztek betelni az ölelésekkel és a csókokkal, a nyiszlett vénembert, az erdei lányt és a mellettük nyújtózó, hatalmas lápi macskát. - A legbődületesebb bagázs, amellyel életemben találkoztam! - dünnyögte.

A föld akkorát morajlott, mintha a menny dörögne, és a rengések összetörték az egész Croagh-ot. Aláhullott a verembe, és nem volt többé. A kis csapat a párkány szélére sietett, és kileselkedett a homályba. Szilánkos hold-és csillagsugár szőtte át a sötétséget. A Maelmord verme süllyedni kezdett az árnyékok hullámverésében. Egyre mélyebbre csúszott a földbe, mintha futóhomok szippantaná be, vitte magával az összemorzsolt földet, sziklát, haldokló erdőt. Az árnyékok megnyúltak, összefolytak, és már a holdfény sem találta nyomát annak, ami volt valaha.

A Maelmord örökre eltűnt.

XLVII.

Az ősz letelepedett a föld asztalához, a színek csillogtak és ragyogtak a langyos napsugárban. Tiszta, hűvös nap volt a keletföldi erdőkben, ott, ahol a Surrogó alávetette magát a Wolfsktaagról a mélykék ég alatt. Hajnalban hóharmat hullott, amelyből még mindig maradtak széles foltok a, magas fűben, a kemény földön, a parti mohos sziklákon, noha már kezdtek beleolvadni a tajtékos vizek párájába. Brin megállt a vizek partján, hogy összeszedje gondolatait. A barátok kis társasága egy hete volt úton a Ravenshornból. Miután az Ildatch pusztulásával eltűnt a sötét mágia és minden fajzata, a Szürkevéget védő gnóm vadászok szétszaladtak a fellegvárból, vissza a törzseikhez, az erdőkbe és a hegyekbe, ahonnan elhurcolták őket. Brin, Jair és barátaik egyedül. maradtak a romos, kihalt erődben. Megkeresték a határvidéki Helt, a törpe Elb Foraker és az elf Edain Elessedil herceg holttestét, majd megadták nekik a végtisztességet. Csupán Garet Jaxot hagyták ott, ahol elesett, mert a Croagh összedőlése elvágott minden utat az Égi Forráshoz. Talán így is van helyesen, mondta Jair ünnepélyes komolysággal, hogy a fegyvermester ott nyugodjék, ahová más halandó nem teheti be a lábát, és a sírja is olyan rendkívüli legyen, amilyen az élete volt. Azt az éjszakát a fellegvártól délre, a Szürkevég alatti erdőkben töltötték, és Brin akkor mondta el a többieknek, mit ígért Allanonnak: vissza fog térni hozzá, ha teljesítene küldetését, és elpusztította az Ildatchot. Most, hogy vége a nagy utazásnak a Maelmordba, még egyszer utoljára fel kell keresnie Allanont, mert vannak még kérdések, amelyek válaszra várnak, és dolgok, amelyeket tudnia kell.

Ők pedig vele tartottak, ahányan voltak: Jair öccse, Rone, Kimber, Cogline, Susmus, a lápi macska, sőt még Settengő, a gnóm is. Lekísérték a Ravenshornból, délről megkerülték a hegyeken át az Ódon-fenyér sivár térségeit, újból átkeltek a Toffer-tarajon a Darklin-hátság rengetegébe és a Kandallókő völgyébe, majd addig követték nyugat felé a kanyargó Surrogót, míg meg nem érkeztek a kis vízmosáshoz, amelyben Allanon megvívta az utolsó csatát. Egy hétig tartott, míg ideértek, és a hetedik estén tábort verhettek a vízmosás partján.

Brin mozdulatlanul állt a didergős kora reggelben, és nézte az áradó vizeket. Barátai türelmesen várakoztak mögötte a vízmosás árkában. Nem kísérték el a folyóhoz, mert Brin nem akarta. Ez olyasmi, amit egyedül kell elvégeznie.

Hogyan hívjam? Énekeljek neki? A Kívánságdal mágiáját kell használnom, abból fogja tudni, hogy itt vagyok? Vagy hívás nélkül is eljön, mert tudja, hogy várom?

A Surrogó, mintha csak neki válaszolna, megállt. A víz olyan sima lett, akár az üveg. Körös-körül csend borult az erdőre, sőt, a zuhatag távoli morgása is halkult, majd elnémult. A Surrogó szelíden gyöngyözni kezdett, gyűrűzött és buborékolt, mint az üst, majd egyetlen tiszta, csengő kiáltás törte meg a hallgatást.

Allanon szálegyenesen, magasan, ösztövéren emelkedett ki a Surrogóból, és elindult a mozdulatlan vízen. Fölemelte a fejét, sötét szeme szúrósan tekintett ki a fekete csuklya árnyékából. Nem olyan volt, mint Bremen, a teste inkább szilárdnak látszott, mint áttetszőnek, róla nem csüngtek köd - . foszlányok és a halotti lepel rongyai, mint apjának szelleméről. Brinnek az a furcsa gondolata támadt, hogy olyan, mintha még mindig élne. Mintha sohasem halt volna meg.

A lány közelébe érve megállt a levegőben, a Surrogó vize fölött . .

- Allanon - súgta a lány.

- Már vártalak, Brin Ohmsford - felelte a druida halkan.

A lány alaposabban szemügyre vette, és meglátta a fekete paláston át a folyóvíz puha, derengő csillogását. Ekkor már tudta, hogy Allanon valóban meghalt, és ez csak a szelleme.

- Vége, Allanon - mondta. Hirtelen nehezére esett a beszéd. - Az Ildatch eltöröltetett.

A csuklyás fej kissé meghajlott. - Eltörölte a föld színéről az elf mágia, amely a Kívánságdalban öltött színt és alakot. Ám egy még ennél nagyobb hatalom is hozzájárult a pusztulásához, völgy leánya, mégpedig a szeretet - a testvéri szeretet. Az öcséd annyira szeret, hogy nem bírt cserbenhagyni, még akkor se, ha késve érkezett.

- Igen, és a szeretet is, Allanon.

- Megmentő és pusztító. - A sötét szempár elkeskenyedett. - Mágiád ereje mindkettővé tett, és te láthattad, mily rontó hatalom egy ilyen erő. Oly iszonyú a kísértés, és oly nehéz az ellenállás. Figyelmeztettelek, ám a figyelmeztetés nem volt elég. Rútul megbuktam veled.

A lány hevesen rázta a fejét. - Nem, te nem, Allanon! Én buktam meg magammal.

A druida keze előbújt a palást alól. Brin átlátott ezen a kézen. - Nincs sok időm, Brin Ohmsford, tehát figyelj jól! Nem tudtam annyit a sötét mágiáról, mint kellett volna. Magamat ámítottam, úgy, ahogyan az Áltató is megmondta. Annyit tudtam, hogy a Kívánságdal mágiája az lehet, aminek apám mondta - átok és áldás -, tehát a hordozója egyszerre lehet pusztító és megmentő. Ám neked van szíved és eszed, én pedig azt gondoltam, nem lehet olyan nagy baj, amíg ez a kettő melletted áll. Nem ismertem föl az Ildatch igazságát, nem jöttem rá, hogy a sötét mágia félelmetesebb lehet azoknál, akik arra lettek, hogy hordozzák. Mindig is a könyv volt az igazi veszély, megrontója a Boszorkánymestertől a Mordrémekig mindenkinek, aki használta. Rabszolgái lettek az Ildatchnak, amely több volt, mint egy köteg mágikus feljegyzés, összefűzve, bekötve. Az Ildatch élt, és a mágia csalijával használta föl a saját céljaira azokat, akik a hatalmát akarták.

Allanon közelebb hajolt. Sötét köpenyének szélén átszűrődött a napfény, mintha a szövet kirojtosodott volna. - Kezdettől magához akart csábítani téged. Ám előbb próbára akart tenni. Minél többször énekelted a Kívánságdalt, annál jobban a hatalmába kerített a mágia igézete. Ráeszméltél, hogy van valami természetellenes a folytonos varázslásban, ennek ellenére mindegyre használnod kellett. Én pedig nem voltam ott, hogy elmagyarázhassam, mi történik. Mire leereszkedtél a Maelmordba, már nagyon hasonlítottál a könyv szolgálóira, és el is hitted, hogy így kell lennie. Az Ildatch akarta, hogy ezt hidd. Meg akart kaparintani. Melletted még a Mordrémek hatalma is eltörpült, mert ők nem születtek bűverővel, mint te. Benned olyan fegyverre talált az Ildatch, amely félelmetesebb volt minden szolgájánál, még a Boszorkánymesternél is!

Brin hüledezve bámult a szellemre. - Akkor mégis igazat mondott abban, hogy régóta vár? Hogy össze vagyunk kötve?

- Ez torzító féligazság! - figyelmeztette Allanon. - Lélekben eléggé közel kerültél ahhoz, amilyennek ő akart, hogy elhitesse veled, valóban szorongásaid sötét gyermeke vagy.

- De a Kívánságdal azzá is tehetett volna...

- A Kívánságdal tehet téged... bármivé.

Brin meghökkent. - Még mindig?

- Még mindig. Mindenkor.

A palástos alak még közelebb jött. A lány egy pillanatig azt hitte, a szellem kinyújtja a karját, és magához öleli. Ám a sovány arc fölemelkedett. Allanon a lány mögött nézett valamit.

- Halálom megmondatott a Hadeshornnál. Bizonyos volt, hogy távoznom kell ebből az életből. Ám az Ildatch elpusztításával a sötét mágiának is távoznia kellett. Fordul az idő kereke, és a kor véget ér. Apám végre megszabadult és rálelt a nyugalomra,, amelyet oly rég megragadtak tőle; már nincsen hozzám bilincselve, nem köti fogadalma, amelyet Négyföld népeinek tett. - A csuklyás fej ismét lehajolt a lányhoz. - Most pedig én is megyek. Utánam nem jönnek druidák. Ám a remény, amelyet hordoztak, most benned rejtőzik.

- Allanon! - suttogta Brin, és megrázta a fejét.

- Hallgass rám, völgy leánya. Amikor homlokodat illettem a vérrel, és elmondtam a szavakat, átadtam neked a reményt. Te fogod hordozni, ahogy én tettem, és az apám tette. Ne ijedj meg tőle. Nem lesz ártásodra. A mágia utolsó szikrája most benned él és az öcsédben, a családotok vérében . . Ott is kell pihennie, háborítatlan biztonságban. Ebben a korban, amely most jön, nem lesz szükség rá. Ez a kor nem veszi hasznát. Más tanítás lesz különb és igazabb vezetője a fajoknak.

Ám figyelj! Jön még egy kor, az Ohmsfordok meg nem született nemzedékei után, amikor újra szükség lesz a mágiára; mert ismét fordul minden dolgokban az idő kereke. Ismét kell majd a remény, amelyet neked adtam, és akkor majd szólítani fogják Shannara házának gyermekeit. Azért a világért vigyázz jól a reményre!

- Nem, Allanon, én ezt nem akarom...

Ám az egy ellentmondást nem tűrő intéssel beléfojtotta a szót. - Már megtörtént, Brin Ohmsford. Mint ahogy velem tette az apám, én is kiválasztottalak téged - életem gyermeke.

A lány szótlan kétségbeeséssel meredt rá.

- Ne félj! - súgta Allanon.

Brin gyámoltalanul bólintott. - Majd megpróbálom.

A druida távolodni kezdett, a sötét alak egyre jobban feloldódott a napsugárban. - Brin, távoztasd el magadtól a mágiát. Ne használd többé, úgyse lesz szükség rá. Békélj meg magaddal.

- Allanon! - kiáltotta a lány. A jelenés visszasodródott a Surrogó közepére. Lába alatt puhán gyűrűzött a víz. - Emlékezz rám - mondta halkan. Lesüllyedt a folyóba és eltűnt. A Surrogó ezüstösen futott tovább. A parton álló Brin könnyes szemmel bámulta a vizet. - Emlékezni fogod rád, amíg élek! - suttogta. Megfordult és elment.

XLVIII.

HÁT ÍGY tűnt el a mágia Négyföldről, és váltak legendává a druidák és Paranor történetei. Egy ideig még sokan kardoskodtak amellett, hogy a druidák hús-vér emberek voltak, és halandó alakban járták Négyföldet, oltalmazva a fajokat; egy ideig még sokan bizonygatták, hogy létezett varázslat, és iszonyú harcok tomboltak a jó és a gonosz mágia között. Ám a hívők száma minden évvel apadt, míg végül csaknem elfogyott. Azon a reggelen, amelyen Allanon örökre eltávozott az élők világából, a kis társaság tagjai is búcsút vettek egymástól. Összeölelkeztek az illatos, őszi ragyogásban, istenhozzádot mondtak, és ki-ki ment a saját hazájába. - Hiányozni fogsz, Brin Ohmsford! - mondta Kimber, kópé arcocskáján ünnepélyes komolysággal. - És nagyapa is hiányolni fog, ugye, nagyapa? Cogline félszegen csoszogott szandálos lábával, és bólogatott, bár nem nézett közben az árnyasvölgyi lányra. - Hát egy kicsit - vallotta be kelletlenül. - Bár az a sok sírás és fogaknak csikorgatása, az nem fog hiányozni. Az nem. Persze voltak szép kalandjaink, leányzó, azok fognak hiányozni. Pók-gnómok, fekete járkálók és minden. Majdnem, mint a régi szép időkben... - mondta suttogásba fúló hangon. - Nekem is hiányozni fogtok mindketten - mosolygott Brin. - Meg Susmus! Legalább annyira köszönhetem az életemet neki is, mint nektek! Ha nem jön le értem a Maelmordba... - Megérezte, hogy szükség van rá - közölte Kimber határozottan. - Ha nem érezte volna így, nem szegi meg a tilalmadat. Úgy vélem, egészen különleges kapcsolatban álltok egymással, szorosabban, mint amelyet te alkottál a daloddal.

- De azért ne akarj visszajönni anélkül, hogy nem értesítesz előre! - vágott közbe Cogline. - Vagy amíg meg nem invitállak! Nem lehet berontani másokhoz csak úgy!

- Nagyapa - sóhajtott Kimber.

- Meglátogatsz majd? - kérdezte Brin.

A lány mosolyogva pillantott a vénségre. - Talán majd egy napon. Azt hiszem, most egy időre megülök a Kandallókőnél nagyapával és Susmussal. Elég sokáig voltam távol. Hiányzik az otthonom.

Brin hozzálépett és átölelte. - Nekem is hiányzik az enyém, Kimber. De találkozunk mi még. - Mindig a barátom leszel, Brin! - temette el könnyes arcát Kimber az árnyasvölgyi lány vállában. - És te az enyém - suttogta Brin. - Köszönök mindent. Isten áldjon, Kimber.

Rone ugyancsak búcsút vett nagyapától és unokájától, majd megállt a csücsülő Susmus előtt. A nagy lápi macska érdeklődve hunyorgott rá kék findzsaszemével.

- Igazságtalan voltam hozzád, macska - szólt a felföldi morcosan. - Neked ez valószínűleg nem jelent semmit, de nekem igen. Az én életemet is megmentetted. - Egy darabig fixírozták egymást, aztán Rone gyászosan sandított a többiekre. - Megfogadtam, hogy ezt elmondom neki, ha épségben kihozza Brint a veremből, de akkor is hülyén érzem magam, hogy itt állok, és így povedálok vele, hogy a macska... hogy a...

Elakadt a szava. Susmus ásított, és megmutatta összes fogát.

Tőlük tíz-egynéhány méterre a tipródó Jair is hülyén érezte magát, miközben zűrzavarosan kavargó érzelmeit próbálta megfelelő szavakba önteni.

- Na nézd, fiam! - förmedt rá a gnóm türelmetlenül. - Ne kerekíts ennek akkora feneket. Csak mondd ki. Isten áldjon.

Mondjad.

Ám Jair konokul rázta a fejét. - Nem bírom, Settengő! Ez nem elég! Mi annyi mindenen mentünk át együtt - attól kezdve, hogy kígyókat énekeltem rád, aztán bezártalak a ládába.

- Kérlek, ne emlékeztess! - horkant fel a gnóm.

- Már csak mi maradtunk, Settengő! - próbált magyarázkodni Jair, védekezőn keresztbe fonva a karjait. - Micsoda utakat jártunk meg, te, én és a többiek - de ők elmentek, és már csak mi maradtunk. - Megcsóválta a fejét. - Annyi minden történt, ezt nem intézhetem el egy közönséges istenhozzáddal!

Settengő sóhajtott. - Itt nem arról van szó, fiú, hogy soha többé nem látjuk egymást. Mi a baj, tán csak nem attól tartasz, hogy én is beadom a kulcsot? Gondolkozz már! Tudok én vigyázni magamra - egyszer már mondtam, emlékszel? Arra meg egy egész hónapot tennék a fekete veremben, hogy neked sose esik bajod! Amilyen átkozottul csalafinta vagy!

Jair akaratlanul elmosolyodott. - Azt hiszem, tőled ez kész bók. - Nagyot lélegzett. - Gyere vissza velem, Settengő! Gyere vissza Culhavenbe, és mondd el nekik, mi történt! Tőled kellene hallaniuk.

- Nem, fiam. - A gnóm lehajtotta durva arcát, és lassan csóválta a fejét. - Nem megyek oda még egyszer. Gnómokat még egy jó darabig nem látnak szívesen az Alsó-Anarban, bármik legyenek is az indokaik. Nem, a határvidékre megyek - legalábbis egy időre.

Jair bólintott. Félszeg csend támadt. - Hát akkor isten áldjon, Settengő. Addig is, míg megint eljössz. A gnómhoz lépett, és átölelte. Settengő habozott, aztán darabosan megpaskolta a völgylakó vállát.

- Ejnye már, fiú - nem is volt olyan nehéz, mi?

Mindenesetre nem volt sürgős neki, hogy lefejtse magáról Jair karjait.

BRIN, JAIR ÉS RONE több mint egy hét múlva léptek csak rá a macskaköves ösvényre, amely Ohmsfordék árnyasvölgyi házához vezetett. Alkonyodott, a nap a dombok mögé csúszott, az erdőre árnyékok borultak. A házakból kihallatszott a beszélgetés a csendes őszbe, és avar zizegett a hosszú fűben.

A tanyán már világot gyújtottak, mert sötétedett. - Brin, hogy fogjuk megmagyarázni ezt? - kérdezte Jair századszor.

Éppen a csaknem teljesen kopaszra vetkőzött szilvafáknál jártak, amikor fölpattant a bejárati ajtó, és előviharzott Eretria.

- Wil, megjöttek! - kiáltott vissza a házba, aztán rohant, hogy megölelgesse gyerekeit és ráadásul még Rone-t. Egy perc múlva jött Wil Ohmsford is. Megcsókolta Brint és Jairt, melegen kezet rázott Rone-nal.

- Kicsit nyúzottnak látszol, Brin - jegyezte meg szárazon. - Aludtál egyáltalán valamit, amíg Leahban voltál az öcséddel?

A testvérek egymásra sandítottak. Rone angyalian mosolygott, és a földet kezdte tanulmányozni. - Milyen volt a déli út, apa? - terelte Jair sietve másra a társalgást.

- Szerencsénkre sok emberen tudtunk segíteni. - Wil Ohmsford fürkészően nézett a fiára. - A munka alaposan megnyújtotta tervezett távollétünket, különben értetek mentünk volna Leahba, így azonban csak tegnap este tértünk haza.

Brin és Jair ismét egymásra sandítottak. Ezúttal az apjuk is észrevette. - Megmondanátok végre, hogy ki volt az az öregember akit küldtetek?

Brin szeme elkerekedett. - Miféle öregember?

- Hát az az öregember, Brin, aki az üzenetet hozta!

Jair összevonta a szemöldökét. - Miféle üzenetet?

Most előrelépett Eretria, enyhe rosszallással sötét szemében. - Amikor Kayprától délre azokat az eldugott falvakat jártuk, megkeresett bennünket egy leahi öregember. Tőletek hozott üzenetet, hogy több hétre elutaztatok a felföldre, tehát ne izguljunk. Különösnek is találtuk apátokkal, hogy Rone apja ilyen öreget válasszon hírvivőjének, de...

- Brin! - súgta Jair elkerekedő szemmel. - Kissé ismerősnek tűnt - szólalt meg hirtelen Wil. - Úgy éreztem, emlékeznem kellene rá valahonnan.

- Brin, én nem küldtem semmiféle... - kezdte Jair, aztán elakadt a szava. Minden szem őt bámulta. - Várjatok!... csak egy kicsit várjatok, csak... egy percet! - habogta. - Mindjárt jövök!

Berohant a házba, keresztülszáguldott az első szobán, meg sem állt a folyosón a konyháig. Azonnal a kandallóhoz ugrott, és megkereste a harmadik süllyesztett polcot. Eltávolította a laza követ, és benyúlt az üregbe.

Ujjai összezárultak a Tündérkövek ismerős bőrtasakján.

Egy pillanatig bambán ácsorgott, majd fogta a Köveket, és visszabaktatott a többiekhez, akik még mindig a macskaköves ösvényen várakoztak. Vigyorogva felmutatta a tasakot a meghökkent Brinnek és Rone-nak.

Nagyon hosszú csend lett, a tekintetek ide-oda jártak. Aztán Brin átölelte az egyik karjával az anyját, a másikkal az apját.

- Anya, apa! Azt hiszem, jobb lenne, ha most bemennénk, és leülnénk egy kicsit. - Elmosolyodott. - Jairral mondanunk kell nektek valamit.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Osztovits Levente igazgató

A tördelés az SZBÉ Bt. munkája

Nyomta az Alföldi Nyomda Rt.

Felelős vezető Gyögy Géza vezérigazgató

Készült Debrecenben, 200 l - ben

Szerkesztette Katona Ágnes

Felelős szerkesztő Gy. Horváth László

A kötetet Sz. Bodnár Éva tervezte

Műszaki vezető Fábián István

Készült 38,08 (N5) ív terjedelemben

ISBN 963 07 7008 3

TERRY BROOKS

SHANNARA - CIKLUSÁNAK

kötetei:

SHANNARA

AZ ELSŐ KIRÁLY

AKARD

A TÜNDÉRKÖVEK

A KÍVÁNSÁGDAL

SHANNARA ÖRÖKSÉGE

A LESZÁRMAZOTTAK

ADRlITDA

AZ ELF KIRÁLYNŐ

A TALIZMÁNOK

Az író a Shannara - regények folytatásán dolgozik...

Table of Contents

I.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV .

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV .

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.