TOLNAI PANKA

Zűrös

hétvége

Copyright © Tolnai Panka, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

A szerző elérhetősége:

www.facebook.com/tolnaipanka

A kiadó elérhetősége, webshop:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Felelős kiadó: Fejős Éva

Felelős szerkesztő: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN: 978-615-5469-50-3

Már megint ez a hülye álom. Egy olyan szobában ülök, amelynek se ablaka, se ajtaja. Ennek ellenére rajtam kívül mindenki ki-be járkálhat, csak én nem tudok szabadulni. Végigtapogatom a falakat, hátha találok egy titkos kijáratot, de semmi. Fogoly vagyok. Balázs és Bius mellettem ül, beszélgetünk, nevetgélünk, aztán hirtelen eltűnnek. Utánuk akarok menni, de amikor hozzáérek a falhoz, a szoba zsugorodni kezd, rajtam pedig egyre jobban eluralkodik a pánik. Mindig akkor ébredek fel, amikor a szoba már majdnem összezárul.

1.

Úgy lököm ki a suli ajtaját dühömben, mint egy megtermett akcióhős. Már épp lendületet vennék, hogy belerúgjak egy hatalmasat a korlátba, amikor meglátom Balut.

– Meglepi! – mosolyog.

Nem számítottam rá, de persze azonnal a nyakába ugrom, a karjaiban pillanatok alatt megnyugszom.

– Neked nem órán kellene lenned? – kérdezem.

– Az előadásokon hála az égnek nincs jelenléti – vonja meg a vállát. – Nem köt le túlságosan egy falra vetített harcsabajszos parasztember furulyaszólója, úgyhogy inkább megpattantam.

Elnevetem magam.

Balázsnak meg sem fordult a fejében, hogy néprajz szakra menjen, mindössze annyi történt, hogy elírta a felvételi lapon a kódszámot, ami alapján rögzítik a jelentkezést. Elég nagyot nézett, amikor megkapta az értesítést. Persze azonnal elkezdte szívatni mindenki, szülinapjára köcsögdudát, fokost, különböző sípokat meg karikás ostort kapott… még a szülei is meglepték poénból egy csángó népviselettel.

Balu vette a lapot, aztán mindenki legnagyobb meglepetésére úgy döntött, lesz, ami lesz, elkezdi a sulit, és majd félévkor megpróbál szakot váltani. Eredetileg ének-zenére jelentkezett, ami tökéletesen illik hozzá, tekintve hogy marha jól dobol és még hangja is van.

De hogy miért tudok róla ennyi mindent?

Csak mert június harmadika óta hivatalosan is járunk. Szép dátum, ezen a napon ezerkétszázvalamennyiben teljes napfogyatkozás volt, néhány száz évvel később Farkas Bertalan sikeresen visszatért az űrből, aztán nem is olyan régen megszületett Rafael Nadal, a kedvenc teniszezőm. Tudom, hülye szokás ez a dátumcsekkolás, de úgy szeretem nézegetni a Wikipédián.

– Mi a gáz, Roni? – kérdezi.

Hihetetlen, hogy még csak pár hónapja járunk, mégis azonnal tudja, ha bajom van. Innen is látszik, hogy minket egymásnak teremtettek.

– Semmi – mondom, és újra átölelem.

– Aha. Chuck Norris is megirigyelte volna azt a mozdulatot, amivel meg akartad semmisíteni a korlátot. Szóval?

Nem akarok nyafkának és hisztisnek tűnni – a drámakirálynőség igen távol áll tőlem –, úgyhogy a lehető legvisszafogottabban mondom el a napomat.

– Totál szívás ez az év – húzom el a számat. – El sem tudom mondani, mennyire vártam, hogy végre végzős legyek, de ez minden, csak nem jó. Irgalmatlan mennyiségű tananyagot kell bevágnunk, a tanárok meg folyton arról papolnak, hogy az érettségin múlik a jövőnk, úgyhogy kapjuk össze magunkat.

– Ez nálunk is így volt – nyugtat Balázs. – Dosztojevszkij hetente mesélt rémtörténeteket az érettségiről…

– Mégis felszabadultan járkáltatok a suliban, mindenki irigykedett rátok.

– Vagy csak úgy tűnt… Én is paráztam, de azzal nyugtattam magamat, hogy hamarosan vége, és többé nem kell hallgatnom a hülyeségeket.

– Igen, most sokkal izgalmasabb tantárgyaid vannak. Hímzés, tojáspatkolás, kenyérsütés… – nevetem el magam. – Tanultatok már kalocsai mintát fűzni gyöngyből?

– Ha szeretnéd, olyan pártát csinálok neked, hogy hét faluval odébbról is a csodájára járnak – húzza ki magát.

Annyira jó, hogy nem veszi magára ezeket a kis ugratásokat.

– Viszont kétlem, hogy az érettségi miatt akartad kidönteni a korlátot. Szóval, mi az igazi ok?

Durva, hogy ennyire átlát rajtam, azt hittem, sikerült eltitkolnom.

– Életem legszarabb edzésén vagyok túl, pedig ez még csak az első idén – sóhajtok.

– Hallgatlak.

Elmondva gyerekesen és hülyén hangzik, nekem azonban ez tényleg sokat jelent. Elsős korom óta pingpongozom a sulis csapatban, méghozzá marha jó eredményekkel. Annyi érmem meg serlegem van, hogy alig férnek el a szobámban, ám ennek most vége.

– Először is, a Nemzetközi Diákkupát Magyarországon rendezik meg, úgyhogy lőttek az idei külföldi utazásnak. Másrészt annyira leromlott a kondim, hogy három perc kocogás után úgy lihegtem, mint egy mopsz a maraton után. És van még valami: mivel Detti elballagott, új párt kaptam.

Egyéniben sosem törtem babérokra, de Balu egykori osztálytársával minden létező kupát bezsebeltünk. Szavak nélkül is megértettük, mit akar a másik, de Detti egyetemistaként már a BME csapatát erősíti.

– Tudod, kit sózott Tibi bá a nyakamba? Hédikét – sóhajtok, de Balázs arckifejezése nem változik. – Azt ne mondd, hogy még sosem meséltem róla!

– Nem – ingatja a fejét.

– Másodikos, összesen száznegyvenkilenc centi és egyenesen életveszélyes. Ma kétszer is fejbe vágott az ütővel, a labdát pedig még véletlenül sem találja el. De tényleg, mintha valami láthatatlan mező venné körül, ami taszítja a műanyagot. Edzés után könyörögtem Tibi bának, hogy tegyen mellém inkább egy zsámolyt, de csak annyit felelt, hogy ne vonjam kétségbe a döntését. Annyira elkeserítő, hogy így kell befejeznem a sulis sportpályafutásomat… Nem is lehetne ennél rosszabb ez a nap – mondom, aztán meglátom Lizát és Laurát, amint elégedett mosollyal jönnek kifelé a suliból.

Mindeddig elsétáltunk egymás mellett, év eleje óta viszont valamiért rám szálltak és állandóan a sarkamban vannak. Azt már megszoktam, hogy az edzésen folyamatosan szerencsétlen Hédikén röhögnek, de engem a gimis létem alatt még senki sem szekált, főleg nem nálam fiatalabbak.

– Szeva, Ronika! – köszön gúnyosan Liza.

– A következő edzésre hozz bőven zsepit, csak hogy legyen mibe sírni! Már ha nem lépsz ki a csapatból. Hidd el, mindenki megértené, köztudott hogy Detti nélkül lúzer vagy! – veti oda Laura.

Most is úgy néznek ki, mint az ikrek, mindketten olyan fönt kötötték meg a copfjukat, hogy egy kilencvenes évekbeli fitneszedző is megirigyelné. Csoda, hogy nem szakad le az arcuk.

– Nektek is szép napot – fintorgok feléjük.

– Ezek meg kik? – kérdezi Balu, miután hallótávolságon kívülre kerülnek a szörnyecskék. – Az egyiket mintha már a sulin kívül is láttam volna valahol.

– Említésre sem méltó idióták – morgom.

– Ha egy amerikai filmben lennénk, ők lennének a Nagyon Rosszindulatú Lányok?

– A Nagyon Rosszindulatú Lányok, Akik A Végén Remélhetőleg Meglehetősen Megütik A Bokájukat. Már ha van igazság a földön – teszem hozzá.

– Előbb-utóbb csak visszanyal a fagyi – puszilja meg Balu a homlokomat. – De hogy addig se szomorkodj, hoztam neked csokit! Ahogy elnézem, igencsak rád fér.

Egy hatalmas, étcsokival bevont marcipánszeletet nyom a kezembe.

– Köszönöm – mosolyodom el, és azon nyomban fel is bontom.

Balázs mindig nevet rajtam, hogy még Gombóc Artúrnál is rosszabb vagyok, de nem tudok ellene mit tenni, főleg nem edzés után. Ilyenkor egy hat méter hosszú Twixet is simán befalnék pár perc alatt.

– Kiagyaltad, melyik a legkönnyebb tantárgy? – kérdezi Balu a buszon, ahol kivételesen még helyünk is akad.

– Tessék?

– Érettségi. Megvan már a választott tantárgy? Mintha tegnap úgy búcsúztunk volna el, hogy egész éjjel töprengeni fogsz.

– Tessék? – kérdezek vissza újból.

– Ne tegyél úgy, mintha nem hallanád – vigyorodik el.

A gondolattól is irtózom, hogy hamarosan négyévnyi tananyagból kell felelnem. El sem tudom képzelni, hogy ennyi tudás belefér valakinek a fejébe, ráadásul tanulni is egyre jobban utálok. Annyi jó dolog van az életben, sajnálom az időt arra, hogy a szobámban gubbasszak és használhatatlan adatokkal tömjem a fejemet.

– Ma kellett leadni a jelentkezési lapot, úgyhogy a kocka el van vetve. A földrajz lesz a befutó.

– Föci? Meg mertem volna esküdni rá, hogy a tesit ikszeled.

Én is, de anya nem engedte. Azt mondta, hogy az nem rendes tantárgy, úgyhogy válasszak magamnak valami olyat, aminek némi haszna is van. Érveltem, hogy a sok mozgás miatt feszesebbek lesznek az izmaim, jobb a kondim, és ezáltal hosszabb ideig fogok élni, de nem hatotta meg.

– Három év, három vékonyka tankönyv, viszonylag egyszerű tananyag. Bár már a vasérc jelére sem emlékszem – felelem, aztán Balázs vállára hajtom a fejemet, mire a velünk szemben ülő néni zavartan kinéz az ablakon. Úgy viselkedik, mintha legalábbis vadul smárolnánk.

Őrület. Már ezt sem lehet a buszon?

Miután leszállunk, sétálgatunk egy kicsit a parkban, csakhogy minél több időt tölthessünk együtt. Örülnék neki, ha néha át is jöhetne hozzánk, de már az is elég durva volt, amikor felvázoltam anyának, hogy járok Balázzsal. Kis híján infarktust kapott, pedig azért annyira nem meglepő, ha valaki közel tizennyolc évesen pasizik. A nagy bejelentés után természetesen azonnal fényképet kellett mutatnom róla – erre készültem, a bőrdzsekis profilképe helyett a gimis tablóképét kerestem elő –, aztán anya kérdések ezreit tette fel minden témában. Még olyanokat is tudni akart, hogy ha Balázs elhelyezkedik az első munkahelyén, akkor szeretne-e még aznap szerződést kötni valamelyik magánnyugdíjpénztárral.

A válaszokat kétkedve fogadta, de amikor mondtam, hogy a szerelmem egy dzsesszbandában dobol, felcsillant a szeme. Úgy van vele, hogy aki tud kottát olvasni és ilyen intelligens zenét játszik, az rossz ember nem lehet. Aztán jött a suli-téma. Nagyot nyeltem, mert teljesen biztos voltam benne, hogy a néprajzot büfészaknak gondolja, de hála az égnek, tévedtem. Anya órákig papolt a kultúra és a hagyomány fontosságáról, nem hittem a saját fülemnek. Egészen addig azt hittem, anya népi műveltsége kimerül annyiban, hogy nagyon finom paprikás krumplit főz bográcsban.

A lényeg, hogy laza három óra vallatás után többé-kevésbé megbékélt a helyzettel és áldását adta a kapcsolatunkra. Persze felállított néhány új szabályt, de Balázsért bármire képes vagyok.

Az első mindössze annyi, hogy folyton elérhetőnek kell lennem telefonon és az SMS-ekre is választ kell küldenem tíz percen belül. Ez tartható, bár Tibi bá elég furcsán nézett, amikor telefonnal a kézben jelentem meg edzésen.

A második parancsolat szerint csakis nyilvános helyen találkozhatok Baluval. Hát persze… majd pont be is fogom tartani…

A harmadik új generációs szabály viszont elég kemény. A lényege az, hogy ha hármasnál rosszabb jegyet viszek haza, akkor egy egész hétig nem randizhatunk Baluval. Értem én, hogy anya ezzel akar ösztönözni a tanulásra, de azért ez mégiscsak kegyetlen húzás még a hírhedten vaskalapos anyámtól is. Hét nap Balu nélkül olyan lenne, mintha évekre száműznének egy lakatlan szigetre, ahol csak üres kenyeret és vizet kapnék, már akkor is majd’ megőrülök a hiányától, ha egyetlen napig nem látom. Nincs más választásom, össze kell kaparnom azokat a hármasokat.

– Beülünk még egy kicsit a cukiba? – kérdezem.

– Kevés volt a marcipán? – húzza fel a szemöldökét Balu. – Pedig ennél nagyobbat sehol sem találtam.

– A lényeg az, hogy együtt legyünk. Na meg egy forró csoki mindig befér.

– Jól hangzik, de rohannom kell próbára. Már így is elkéstem – néz rá az órájára.

– Néptáncpróba? – kérdezem vigyorogva.

– De vicces a naccságos asszony! – pödri meg Balu a nemlétező bajszát. – Tomiékkal van randim.

– Tomékkal?

Nem ér ugyan meglepetésként, hogy Balu a dzsesszbanda mellett a gimis együttesében, a Ginger Deerben is játszik, de mostanság annyira ritkán találkoznak, hogy úgy gondoltam, szépen csendben feloszlottak, csak elfelejtett említést tenni róla.

Tomról is elég fura híreket hallani. Azt mesélték, hogy a tavalyi balatoni házibulijáról a nagybátyja még csak nem is tudott, Tom a nyaraló kulcsát egy családi összejövetelen csórta el. Már ez is milyen gáz… Mindössze pár nap alatt ő és a vendégek teljesen leamortizálták azt a gyönyörű villát: újra kellett füvesíteni csaknem az egész kertet, pótolni a ritkaságszámba menő halakat, amelyeket Tom viccből a Balatonba dobált, a méregdrága bőrgarnitúra több helyen kiszakadt, szobrok dőltek fel, festmények sérültek, számtalan kristálypohár összetört, na meg a nagybácsi hatalmas és különleges italkészlete is elfogyott. Szerencsére én akkor már nem voltam ott.

Azt mondják, ezt még el is tűrte volna az öreg, de amikor meglátta, hogy összegraffitizték a garázsban álló ősrégi, nagy becsben tartott Ladáját, eldurrant az agya. Kezdésnek Tom olyan sallert kapott, hogy gyakorlatilag nekiesett a konyhapultnak. Persze a nagybácsi nem oldotta meg ennyivel az ügyet, Tomnak büntetésből most az öreg baromfi-feldolgozó üzemében kell dolgoznia. Fehér kezeslábas, vászonsapka, cipővédő, ahogy a nagykönyvben meg van írva. A világ semmirekellője próbálta kihúzni magát, de mivel sehová sem vették fel a 2,0 átlagú érettségijével, a szülei is belementek a büntibe.

– Azt hittem, a Ginger Deernek lőttek – mondom Balunak.

– Tominak ez az egy dolog maradt az életében, amire egy kicsit is büszke lehet, úgyhogy ragaszkodik hozzá. Igaz, hogy sokat nem próbálunk, de néha összefutunk.

Hát, igen. Vége a giminek, Tom többé már nem menő. A lányok nem állnak sorba a kegyeiért, és mivel megcsalta Dettit, egyedül maradt. Senki sem akar egy folyton cigiző, csirkeszagú fiúval járni, aki olyan alpárian beszél, mint egy komplett útépítő gárda.

– És te? Te még akarod a Ginger Deert?

– Na, ezt legalább egy hónapja nem kérdezted már – nevet. – Jó néha egy kis zúzós zenét játszani, de inkább már csak nosztalgiából.

– Hát, akkor jó mulatást – ölelem meg Balázst.

– Holnap találkozunk – csókol meg.

– Már alig várom.

Oké, kicsit nyálas, de mentségemre szóljon, tényleg fülig szerelmes vagyok Baluba. Többször is hátranézek, miközben az utcánk felé baktatok, úgy bámuljuk egymást, mintha utoljára tehetnénk.

2.

– Csendet kérek, óra van! – kel ki magából Nikita.

– Egészen pontosan még négy percig. Azaz kétszáznegyven másodpercig, ami annyi, mint százhúsz szorozva kettővel. Vagy nyolcvan szorozva hárommal. Emellett elmondható, hogy a kettőszáznegyven egy páros, háromjegyű egész szám, amely osztható eggyel és önmagával, kettővel, hárommal…

– Cserfalvi Félix, ezt azonnal fejezze be!

Nikita olyan ideges, hogy a földhöz vágja a krétát. Nem csodálom, Félix tényleg elég rendesen terrorizálja már a becsengetés óta, folyamatosan beleszól mindenbe. Meg kell hagyni, elég jól szórakozom, Nikitát egy pillanatig sem tudom sajnálni.

Tavaly kis híján megbuktatott, csakis az isteni csodának – meg Bius korrepetálásának – köszönhetem, hogy megkaptam a kettest. Ez az ódivatú, arrogáns nő valamiért még elsőben kinézett magának, és azóta csak nehezíti az életemet. Elég érdekes, hogy a többi tantárgyból nincs különösebb gondom, egyedül a matekkal szívok.

Amikor elnevetem magam Félix egyik poénján, Nikita úgy rám ordít, mintha egy kisgyerek lennék, aki épp a konnektorba akarja dugni az ujját. A többiek nyugodtan röhöghetnek, az nem izgatja.

– Négy perc? Rendben. Akkor diktálom az otthon megoldandó példákat. Lássuk csak… – veszi kezébe a feladatgyűjteményt. – Negyvenedik, negyvenegyedik, hatvannegyedik, nyolcvantól nyolcvankilencig…

– Ezek a feladatszámok? – érdeklődik Anita, az osztály strébere.

Ő az egyetlen a teremben, aki szorgalmasan jegyzeteli a hallottakat.

– Feladatok? – mosolyodik el Nikita kéjgyilkos módjára. – Nem, ezek oldalszámok. Köszönjék meg Félixnek, hogy a téli szünetet matematikával töltik.

– Kösz, Félix – szólal meg Uborka, de már megint rosszkor.

Nikita nagyjából a fél könyvet feladja leckének, úgyhogy már most tudom, hogy ennek kisegyes lesz a vége. Fegyverrel sem kényszeríthetnek rá, hogy ezt a rengeteg példát megcsináljam.

– Tanárnő, ennyi feladatot lehetetlen megoldani! A többi tantárgyból is egy csomó leckét kaptunk – próbálkozik Bius.

– Talán előbb kellett volna gondolkodni, hogy milyen hangnemben beszélünk egy tanárral – néz fel jeges tekintettel. – De amúgy is ráfér magukra a gyakorlás, hamarosan itt az érettségi.

– Azért addig még sok idő van hátra – feleli Bius.

Van egy tippem, hogy csak időhúzásból, Nikita addig sem tud beszélni.

– Sok? Majd meglátja, milyen hamar elszalad ez az év. Hipp-hopp itt a május, aztán többé nem látjuk egymást.

– De várom már! – sóhajtom a kelleténél hangosabban.

Kicsengetnek, Nikita pedig köszönés nélkül kiviharzik a teremből.

– Boldog karácsonyt a tanárnőnek is! – szól utána Félix. – Hogy esne rád egy hóember – teszi hozzá halkabban. – Vagy inkább hatszor tíz a huszonharmadikon hóember.

– Nagyon szépen köszönjük, hogy miattad szív az egész osztály – fordul Anita Félix felé. – Lehet, hogy téged nem érdekel, de számomra ez hatalmas időkiesés. Már beütemeztem, melyik tételeket tanulom meg a szünetben, most tervezhetem át miattad. Legalább egy fél napot igénybe vesz ez a rengeteg feladat.

– Felet? Mi vagy te, számológép? Egy hét alatt sem tudnám felírni még az adatokat sem – legyint Félix.

– Szerintem osszuk el a leckét – mondja Bius. – Akkor mindenkire jut néhány példa. Megcsináljuk, aztán elküldjük egymásnak mailben.

– Köszönöm, de én ebből kimaradok. Kötve hiszem, hogy Félix vagy Veronika akár egyetlen feladatot is helyesen oldana meg – jelenti ki Anita.

Hé, most én hogy jövök ide? Tény, hogy igaza van, két egyjegyű számot sem tudok rendesen összeadni, de miért kell ezt felhánytorgatni?

Szerencsére a többieknek tetszik az ötlet, úgyhogy Biusnak hála, szétosztjuk a feladatokat.

– Mi ez a nagy szervezkedés? – kérdezi az ofő.

A nyüzsgésben fel sem tűnt, hogy becsengettek az idei év utolsó órájára. Alapból etikánk lett volna, de a suli hagyományainak megfelelően ilyenkor mindenki osztálykarácsonyozik.

– Csak arról beszélgettünk, hogy elénekeljük-e a Mennyből az angyalt a tanár úrnak – vágja rá Félix.

– Remek. Hallgatom – kacsint az ofő.

Nyilván ő is tudja, hogy az ötlet még csak fel sem merült bennünk, eddig mind a három közös karácsonyon bojkottáltuk a dalolást, pedig még olyan év is volt, hogy az ofő magnót hozott magával. Uborka rázendít, mi pedig – miután kinevettük magunkat –, beszállunk mellé. Bármelyik tehetségkutatóba bekerülhetnénk, legalábbis abba a részbe egészen biztosan, ahol a leggázabb versenyzőket vonultatják fel.

– Oké, oké, oké – állít le bennünket Andor tanár úr, mielőtt elkezdhetnénk a második versszakot. – Inkább kezdjük az ajándékozást. Ki lesz az első?

– Én! – pattan fel Uborka. – A tanár urat húztam.

Másodperceken belül a tanári asztal mellett áll egy akkora dobozzal, amibe egy nagyobb mikró is beleférne.

– Hála az égnek! – súgja Bius.

– Ne is mondd…

Uborka ajándékai általában olyan fárasztóak, hogy rendesen fizikai fájdalommal járnak.

– Köszönöm szépen – teszi maga mellé Andor a csomagot.

– Ez így nem ér, ki is kell bontani!

A tanár úr bólint, aztán nekilát a csomagolás eltávolításának. A hatalmas dobozban egy kisebb, abban egy még kisebb doboz lapul, és ez így folytatódik nagyon sokáig. Uborka eszelős vigyorral néz ránk, mire mi csak a fejünket fogjuk. Egyedül Anitának újdonság ez az ősrégi, elcsépelt poén, de ő köztudottan csakis tudományos műsorokat néz a tévében.

Végül Andor egy tollat talál az utolsó dobozban, amiről hamarosan kiderül, hogy arcon lövi vízzel azt, aki írni próbál vele.

Ezt követően Andor bá néhány szép szó kíséretében átad Marcinak egy óriási tábla csokit – remélem, majd kapok belőle én is – meg egy ajándékzacskót, amely tele van a legkülönfélébb kacatokkal. Lézer pointer, ősrégi tamagocsi, távirányítós kisautó, csavarhúzó, bicska… és ez csak néhány dolog a sokból.

– Azta! Ezek azok a cuccok, amiket a tanár úr elkobozott tőlem az évek alatt! Kösz, Andor bá, már le is mondtam róluk! – mosolyodik el Marci.

– A lézer az enyém, haver! – szól közbe Félix. – Meg azt a csavarhúzót is én hoztam otthonról, amikor szét akartuk szedni a padokat.

Miután az ofő csendre inti a fiúkat, az ajándékozás folytatódik. Marci Anitát húzta, Anita Félixet, Félix pedig Biust.

– Boldog karácsonyt így előre is – kotor elő Félix egy nagyon szépen becsomagolt dobozt. – De szerintem csak otthon bontsd ki.

– Köszönöm – öleli meg Bius sokkal hosszabban, mint az ilyenkor indokolt.

Ezek szerint lemaradtam valamiről? Már régóta gyanús, hogy bejönnek egymásnak, az utóbbi időben állandóan együtt lógnak, de már itt tartanak? Oké, hogy Bianka rögeszmésen titkolja a magánéletét, de nem teheti meg, hogy ezt elhallgatja előlem.

– Én téged húztalak – fordul felém Bius.

– Akkor ezért nem akartad elmondani! – világosodom meg.

Próbáltam belőle kihúzni, de még piskótatekercsért cserébe sem árulta el.

– Egy kis túlélőcsomag a szentestéhez – nyújt át egy ajándékzacsit.

Legkedvesebb barátnőm tényleg tudja, mire lesz szükségem néhány nap múlva: egy A/5-ös füzetbe beragasztotta az összes fényképet, amit talált Baluról a neten.

– Ó, de cuki vagy, ez nagyon király! – ölelem magamhoz, aztán már nézegetem is a képeket, amelyeket egyébként már vagy kétezerszer láttam.

– Khmm – köszörüli meg Andor bá a torkát. – Haladjunk tovább, ha kérhetném.

– Ja, persze! – pirulok el.

Nem volt könnyű dolgom, ugyanis Uborkát húztam. Szívem szerint egy jó vastag ragasztószalaggal leptem volna meg, hogy beragaszthassa a száját, de mégiscsak valami olyat kellett kitalálnom, aminek ő is örül. Épp Balázsra vártam, amikor megpillantottam egy ócska könyvesbolt kirakatában a tökéletes ajándékot: viccgyűjtemény, de abból a fajtából, ami már a kutyának sem kell.

– Roni, ez baromi jó! – csillan fel Uborka szeme, amikor meglátja, hogy mit rejt a rénszarvasos csomagolás.

Azon nyomban felolvas néhány irtó fárasztó viccet, amelyen természetesen egyedül ő röhög.

Az ajándékozás után a többiek lelécelnek, én azonban még maradok egy utolsó edzésre, mivel Tibi bá ragaszkodott hozzá, hogy ma is komoly munkát végezzünk. Semmi forgózás, semmi ökörködés, azt mondta rendes, kőkemény órára számítsunk.

– Ráérsz egy picit? – kérdezem Biust. – Csak két kérdés.

Tudni akarom, hogy mit kapott Félixtől, na meg hogy mégis mi van közöttük.

– Szorri, de rohanok a menhelyre – vágja ki magát. – Mindjárt kezdődik a karácsonyi nyílt nap, ilyenkor mindig marha sokan jönnek.

– Hát, jó – húzom el a számat. – Öcsi is ott lesz?

– Aha, biztos. Majd később beszélünk – mondja, aztán olyan sebességgel indul el, hogy maga Superman is megirigyelné.

***

Liza és Laura szemében azonnal felcsillan a gonoszság, amikor belépek az öltözőbe.

– Szia, Ronika! – vigyorognak bárgyún. – Felkészültél a csúfos vereségre?

– Egész éjjel sírtam a párnámba, de közben azért szakítottam időt rá, hogy gyártsak nektek egy-egy elismerő oklevelet. Úgy irigyellek benneteket, amiért ilyen ügyesek vagytok, légyszi, hadd nézhesselek titeket!

A lányok értetlenül néznek egymásra, aztán úgy döntenek, hogy mégiscsak bemennek a terembe. Nehogy már leoltson két harmadikos…

– Ezt jól megmondtad nekik! – dicsér meg Hédike a háttérben.

– Nem is vettelek észre.

– A zuhanyzóban voltam. Nem szeretek Lizáék előtt öltözni, mert mindig nevetnek rajtam. Inkább megvárom, amíg kimennek, jobb a békesség.

– Ne is törődj velük – tanácsolom.

– Szerinted is gáz vagyok?

Hédike kétségbeesetten néz rám.

– Nem.

– Komolyan?

Na jó, ez már kezd sok lenni, mindig is utáltam a lelki szemetesláda szerepkört. Na meg nem is jeleskedem benne.

– Hédike, nincs veled semmi baj egyetlen dolgot leszámítva…

– Széles a csípőm? – mered rám ijedten.

– Nem. Biztos azért cseszegetnek, mert… hogy is mondjam… még van hová fejlődnöd. Talán többet kellene gyakorolnod.

Úgy nullától huszonnégy óráig, de ezt már persze nem teszem hozzá, Hédike így is sok oltást kap a többiektől.

– De én úgy igyekszem – szomorodik el.

– Lehet, hogy a módszer rossz.

Lizáék kajánul vihognak meg pusmognak, amikor belépünk a terembe.

– Köszöntsük hatalmas tapssal a legújabb csodapárost! – szólal meg Laura. – Ebben az évben egészen biztosan rengeteget olvashatunk még róluk a suliújságban… a viccrovatban – teszi hozzá gúnyosan, mire a többiek röhögni kezdenek.

– Laura, negyven felülés! – parancsol rá Tibi bá a szertár ajtajából. – Edzésen nincs ordítozás, a társait pedig ne szekírozza!

– Örömmel, edző bá, ennyit megért – mondja Laura, aztán mosolyogva elvégzi a felüléseket.

Miután felállt, futunk néhány kört, aztán Tibi bá bejelenti, hogy háziversenyt rendezünk. Klassz, csak ez hiányzott.

– Párosban is? – érdeklődik Liza.

– Még szép.

– Remek – húzza kaján mosolyra a száját.

– Mi a taktika? – kérdezi Hédike halálos komolysággal.

– Lássuk csak… Próbáljuk meg visszaadni a labdát – felelem.

– Oké – bólint határozottan, mintha valamelyik Rendőrakadémiában kapott volna szerepet kadétként.

Hédike tényleg aranyos lány, csak az a rejtély, hogy mi a fenét keres itt…

– Egyénivel kezdünk – jelenti ki Tibi bá. – Egyenes kiesés, huszonegyes meccsek, két szett.

Ahogyan a házi versenyeken mindig, Tibi bá egy megfordított zsámolyba dobálja a neveket, majd jól megkeveri és kihúzza az első cédulát.

– Veronika – olvassa fel a nevemet. – Az ellenfeled… – kezdi, aztán kihúz még egy papírt – …Laura. – Máris kezdhetitek.

Ennek őszintén örülök, Laurának iszonyú gyenge a fonákja, úgyhogy ha erre koncentrálok, simán elkenem. Amikor szembeáll velem, érdekes módon elnémul, csak akkor nagy a szája, amikor Lizácska is vele van. Jellemző…

Stella felül a bordásfalra, ő számolja a pontokat.

– Kezded a szervát? – kérdezem Laurától, miután pötyögtünk kicsit.

– Nem kell az alamizsnád, játsszuk le rendesen! – ráncolja a homlokát.

– Ahogy akarod…

Az első meccs 21-3, a második 21-2-re végződik.

– Nehogy azt hidd, hogy ezzel végeztünk! – veti oda Laura, miközben kezet fogok vele.

– Visszavágót akarsz, vagy módszeresen elversz az öltözőben vizes törülközővel? – érdeklődöm.

Komolyan nem tudom, mire céloz, ahogyan azt sem, honnan jött ez a gyűlölet.

– Verés? Nem piszkolnám be veled sem az ütőmet, sem a kezemet – jelenti ki. – A páros mérkőzéseknél viszont égni fogsz, mint a rongy, ezt már most megígérem.

– Hát, ehhez nem kell orákulumnak születni – mosolyodom el.

Valójában nagyon frusztrál a helyzet, de nem akarom kimutatni ennek a hiénának.

– Jól van gyerekek, kezdjük a párosokat! – kurjantja el magát Tibi bá.

– Edző bá, várhatnánk még két percet? – szólal meg Laura. – A suliújságosok szeretnének írni a versenyről, mindjárt itt lesznek.

– Mindig jó, ha népszerűsítik a sportágat – feleli Tibi bá. – Viszont ha fényképeket is készítenek, akkor megfésülködöm – mondja, aztán elvonul a szertár melletti irodának nevezett helyiségébe.

– Honnan tudják a suliújságosok, hogy verseny van? – érdeklődik Hédike.

– Biztosan kaptak egy fülest valakitől – vonja meg a vállát Laura.

– Képes voltál idehívni a kis barátaidat, csakhogy írjanak rólad két szót?

A suliújságosoknak még akkor is könyörögni kell, ha valami rangos versenyre megyünk, tökéletesen hidegen hagyja őket a pingpong.

– Miért? Talán tilos közvetíteni egy iskolai sporteseményt? Ne feledd, Roni, mosolyogj a fényképeken!

Amikor megjelennek a magukat riporternek képzelő harmadikosok, Tibi bá ünnepélyes megnyitót tart. Vicc az egész, komolyan. Azon meg már meg sem lepődöm, hogy a fotós szinte csak minket fényképez, hatalmas szorgalommal vakuzik az arcomba úgy öt másodpercenként. Nem kérdés, Liza és Laura simán megnyeri a versenyt, és életükben először felállhatnak a technika szakkör által barkácsolt dobogóra. A magaslati levegőtől meg is részegülnek, akkora az arcuk, mint egy túlfújt strandlabda.

– Ennyire azért ne legyen nagy a mellényetek – szólok vissza, amikor épp alázni próbálnak egy gyerekes beszólással. – Ez csak egy háziverseny.

– Most egy háziverseny, legközelebb a kerületi, a budapesti, végül pedig a nemzetközi – vonja meg a vállát Liza. – Nézd meg jól ezt az érmet, ilyen színű neked már sosem kerül a nyakadba. Szeretnéd megfogni?

Inkább a nyakát szeretném megfogni jó erősen, de kordában tartom az indulataimat.

– Köszi, majd otthon nézegetem a sajátjaimat.

Oké, kicsit dedós beszólás, de néha nálam is elszakadhat a cérna.

A teremből kifelé menet látom, hogy Lauráék interjút adnak, közben pedig marhára röhögnek a frissen készült fényképeken. Irtó rossz érzés, de nem adom meg nekik az örömet, hogy fancsali képet vágok.

– Ne haragudj, amiért ilyen béna voltam – áll elém Hédike az öltözőben.

– Nem gáz – legyintek. – Mindenkinek lehet rossz napja.

– Köszi – motyogja. – Mielőtt elmész, szeretnék boldog karácsonyt kívánni. Sütöttem mézeskalácsot, válassz egyet! – nyújt felém egy aprócska kosarat.

Állati profin kidekorált ütők, pingpongasztalok, emberek és labdák sorakoznak egymáson, a Vörösmarty téri kézműves vásárban is megállnák a helyüket.

– Ezeket te csináltad? – képedek el.

Hédike bólint.

– Rámehetett az egész hétvégéd.

– Csak néhány óra. Kisgyerekként is már sokat figyeltem anyát. Ragadt rám ez-az a porcukron kívül is, ugyanis cukrász.

– Köszönöm – mondom, miután kiválasztok egy ütőt, amely kísértetiesen hasonlít a sajátomhoz.

– Reméltem, hogy kiszúrod, ezt direkt neked szántam – mosolyog Hédike, aztán a többieket is végigkínálja.

Még Lizáékat is.

– Egy kicsit több fahéj mehetett volna bele – fintorog Liza.

– Meg amúgy elég kemény is – szólal meg Laura.

Hédike arca elkomorodik.

– Ti tényleg ennyire parasztok vagytok, vagy csak úgy tesztek? – kérdezem.

– Nahát, a mindeddig veretlen Verácska a szárnyai alá vette lúzer Hédikét? Azt kell mondjam, gyönyörű páros vagytok. Öribari-karkötőt mikor adtok egymásnak? – röhög Liza.

– Inkább neked kéne adni néhány nevelőcélzatú pofont…

– Azért vagy ilyen kemény, mert egy néprajzossal jársz? – vigyorog Laura.

A hír, hogy Balázs rossz helyre jelentkezett, olyan gyorsan körbeért a suliban, mint az, hogy járunk.

– De nekem legalább olyan pasim van, akivel szeretjük egymást – vonom meg a vállam.

Laurát épp egy hete dobta ki a barátja, méghozzá az egész suli szeme láttára.

– Ez övön aluli volt – vörösödik el Laura. – De a helyedben én nem vigyorognék, Balázs előbb-utóbb úgyis le fog pattintani.

– Te meg miről beszélsz?

– Hidd el, biztos forrásból tudom!

Na persze, majd pont neki fogok hinni. Biztos csak féltékeny a boldogságunkra.

Mint majdnem mindennap, összefutok öcsivel a parkban. Guszti – a fekete eb, aki napról napra egyre hatalmasabbra nő – póráz nélkül, fegyelmezetten lépdel az öcsém mellett, csak hébe-hóba megy oda egy bokorhoz, hogy megszagolja vagy épp megjelölje. Szerencsére a tesóm komolyan gondolta ezt a kutya-dolgot, úgy neveli Gusztit, mintha a gyereke lenne, heti hatszor hozza el a menhelyről. Igaz, a robotos játékot sem felejtette el teljesen, de legalább már nem az a hülyeség tölti ki az egész életét. Remélem, anya hamarosan megengedi, hogy végleg örökbe fogadhassuk.

– Mi újság? – kérdezem az öcsém.

– Viszem vissza Gusztit a menhelyre.

– És milyen volt a rendezvény? – kérdezem.

– Milyen rendezvény?

– A karácsonyi örökbe fogadós nap, vagy mi – bizonytalanodom el.

– Ma?

– Aha.

– Ma nem volt semmi, az majd csak a két ünnep között lesz.

Nahát. Ezek szerint Biusnak mégsem a menhely miatt kellett sietnie. De akkor mégis miért? Mióta divat, hogy a barátnők titkolóznak egymás előtt? Oké, hogy vannak privát dolgai, de igazán megbízhatna bennem…

– És amúgy mi ez a rosszkedv?

A vak is láthatja, hogy valami gáz van az öcsémmel, a tartása vetekszik Quasimodóéval, és az arca sem éppen felhőtlen örömről árulkodik.

– Semmi. Csak azt mondták a suliban, hogy nekem nincs is igazi kutyám. Hogy Gusztit csak kölcsönzöm, mint egy takarítógépet. Meg hogy csöves.

Hát igen, a hetedikes fiúk kegyetlenek.

– Kik mondták?

– Kevin meg a hülye haverjai. De levertem egyet Kevinnek az irodalomkönyvvel, úgyhogy utána csendben maradtak.

Micsoda? A tesómból ekkora harcos lett? Eddig kerülte az ilyen helyzeteket.

– Jól csináltad – veregetem meg a vállát.

Egy Kevin nevű fiú csak ne piszkálja az öcsémet, az az én kiváltságom.

– Még intőt is kaptam – húzza ki az ellenőrzőjét a farzsebéből.

– Miért van nálad?

– Hogy anya még véletlenül se találja meg karácsony előtt. A végén még nem kapnám meg az ajándékokat.

– Húha, te tényleg kezdesz felnőni – mosolyodom el.

Tisztelt Szülő!

Fia egy szünetben kialakult vita hevében bántotta az osztálytársát, aki ennek következtében egy teljes tanórán keresztül az orvosi szobában lábadozott. Ezért osztályfőnöki intőben részesítem. Kérem, magyarázza el gyermekének, hogy az erőszak nem megoldás.

– Kevin az orvosiba került? – húzom fel a szemöldökömet.

Az igen.

– Csak az orra vérzett – feleli ártatlanul. – Rosszul találtam el a könyvvel, nem akartam valójában beverni neki – magyarázkodik. – Bár aki bántja a kutyámat, az számítson a legrosszabbra – húzza ki magát büszkén. – Örüljön neki, hogy nem Gusztival látogattam meg.

– Azért ettől még nem lettél akcióhős! Anya elől meg tényleg rejtsd el az ellenőrzőt, mert ebből oltári nagy ügyet fog csinálni. Szerencséd, hogy az utolsó tanítási napon kaptad, ilyenkor a tanárok már nem telefonálgatnak.

3.

Bármennyire is szerettem volna fehér karácsonyt, huszonnegyedikén arra kelek, hogy eső kopog az ablakpárkányon. Pontosabban arra, hogy anya az ajtómon. Ráadásul a hülye álom már megint nem hagyott nyugodtan aludni, éjszaka többször is felriadtam. Kezdek begolyózni?

– Fent vagyok! – szólalok meg kissé rekedten.

– Várlak a konyhában – közli.

Ilyenkor általában nem terített asztalhoz és frissen facsart narancsléhez invitál, de már hozzászoktam, hogy hétvégenként segítenem kell kaját készíteni. Összeszedem magam és álmosan kicsoszogok a konyhába.

– Kislányom, karácsony van, vegyél már fel valami normális ruhát!

– Főzéshez? – kerekedik ki a szemem. – Minek?

– Ez a nadrág akkor is borzasztó, ha parkettázáshoz öltöztél volna fel.

– Muszáj?

– Mindegy – legyint anya. – De estére azért cseréld át valami normálisra.

– Tudom, tiszteljem meg ennyivel apát meg a nagyit…

– A nagyi idén nem jön, váratlanul úgy döntött, hogy a nagynénédéknél karácsonyozik.

– De azért küldött sütiket?

A kérdésre nem is kell válaszolnia, az asztalon három tálca édesség sorakozik. Elveszek egy diós kosárkát, de anya rám szól.

– Majd reggeli után.

– Nem lehetne ez a reggeli? – próbálkozom.

– Legalább egy fél szelet kenyeret egyél…

– Öcsi hol van?

– Elszaladt Gusztiért.

– Örülök, hogy velünk fog karácsonyozni. Mármint a kutya. Édes kis dög – mondom, majd feszülten figyelem anya reakcióját.

– Nagy mókamester, annyi szent. És hála az égnek, egyre fegyelmezettebb. Már csak azt kéne neki megtanítani, hogy töröljön lábat, mielőtt bejön, mert naponta többször fel kell mosni miatta.

– Anya, Guszti egy kutya…

– Okos állatok. Nem is olyan régen néztem egy műsort, ahol tüzes karikákon ugráltak át. Ha azt meg tudják tanulni…

Anya és az állatos műsorok? Mióta néz ő ilyeneket önszántából? Ahogy én tudom, csak a politikai beszélgetések meg a Szulejmán kötik le a figyelmét.

– Apa mikor jön?

Alig várom már, hogy megérkezzen, beszélni akarok vele a rémálmomról. Talán ő segíthet.

– Estére ígérte magát.

Reggeli közben anya egy hatalmas reklámszatyrot vesz ki a hűtőből. Már a szagáról tudom, hogy hal van benne. Fúj. Nyúlós, nyálkás, büdös, hideg, pikkelyes és szálkás. Sajnos az egész család imádja a halászlét, így karácsonykor ez nem hiányozhat az asztalról. Anya évről évre megkóstoltatja velem, nem akarja belátni, hogy utálom. Csak egy kis levet, egy falatka halat, legalább az ikrából egyél egy keveset…

– Ezt nézd, milyen gyönyörűséges pontyot kaptam! – emeli fel anya a nagyjából négykilós halat.

Ahogy a kezében tartja, kinyílik a szája.

– Fúj – csak ennyit tudok mondani.

– Ideje neked is megtanulnod, hogyan kell előkészíteni. A te korodban már régen én passzíroztam.

– Anya, ha nekem egyszer lesz egy konyhám, abba legfeljebb halrudacskák jöhetnek be, de azok is csak ritkán. Nincs az a pénz, amiért hozzányúlnék ehhez az állathoz.

Még próbálkozik egy kicsit, de végül belátja, hogy ezúttal még makacsabb vagyok, mint szoktam.

– Akkor fadíszítés.

– Megegyeztünk – jelentem ki.

Bármit megcsinálok, csak ne kelljen szagolnom a halat.

– És még valami! – szólal meg, miután egy bárddal lecsapta a ronda, ám mégiscsak szerencsétlen ponty fejét. – Arra gondoltam, hogy holnap átjöhetne hozzánk Balázs ebédre. Kíváncsi vagyok rá, kivel tölti a lányom az összes létező szabadidejét.

Hűha.

Erre fel kell készülnie Balunak és nekem is, egy aprócska hiba is végzetes lehet a jövőnkre nézve. Anya az összes diktátornál keményebb, főleg ha pasikról van szó. Nyilván az sem véletlen, hogy az utolsó pillanatban szól.

– Ez komoly? – kerekedik ki a szemem.

– Csak ha nincs más dolga. Egy néprajz szakos zenésznek biztos rengeteg programja akad karácsony tájékán. Koncertek, betlehemezés…

Kis híján elröhögöm magam, amikor elképzelem Balázst a napkeleti bölcsek egyikének öltözve, de anya fürkésző tekintetét látva inkább komolyságot erőltetek magamra. Ahogy tudom, Balu karácsonykor rendszerint otthon ül, és tömi magába a szaloncukrot meg a bejglit. A családi összejöveteleket mindig náluk tartják meg, úgyhogy megússza az utazgatást és a kényelmetlen feszengést a rokonok kanapéján.

– Megkérdezem – vigyorodom el, és már megyek is a szobámba.

– Adjon Isten, Boldizsár! – írok rá Balura fészbukon.

A válasz nem várat sokat.

– Ki az a Boldizsár?

– Én vagyok a Boldizsár, aki szerecsen király – pötyögöm lelkesen, miközben dúdolom magamban a dallamot.

– Ittál? :)

– Anya ki is nyírna. Ennyire még nem puhítottam meg.

– Mi a helyzet?

– Egész nap a konyhában robotolok majd.

– Legalább nálatok lesznek jó kaják.

– Ja, halászlé, aminek már a szagát sem bírom…

– Pedig nincs is annál királyabb…

Ha ezt anya megtudja, azon nyomban szentté avatja Balázst.

– Van kedved megkóstolni? :) A szomszédok áradoznak róla.

– ?

– Anya kábé öt perccel ezelőtt meghívott holnap ebédre.

– ??

– Én is így reagáltam.

Válaszképpen megcsörren a telefonom.

– Ez komoly? – kérdezi köszönés nélkül.

– Persze ha épp betlehemezel, akkor a világért sem akarunk megzavarni – mondom.

– Tudod, hogy ráérek – feleli.

– Akkor ezt vehetem igennek?

– Igen. De milyen ajándékot vigyek?

– Magadat.

– És anyukádnak?

– Egy lakatot a szobájára, hogy bármikor meg tudjak lépni hozzád – felelem csuklóból, aztán átbeszéljük a stratégiát, mivel igen nehéz óráknak nézek, illetve nézünk elébe.

Anya valószínűleg úgy fogja faggatni Balut, mint egy CIA-ügynök.

– Azt hiszem, beletelik egy kis időbe, amíg átnézem a hosszú távú befektetéseket és kiderítem, hogy melyik autó a legbiztonságosabb, úgyhogy most megyek… Holnap találkozunk – mondja. – És szeretlek! – teszi hozzá.

– Én is téged! – vágom rá. Mindennél jobban – ezt már csak gondolom.

Persze nem tudom magamban tartani, hogy a szerelmem végre átjöhet hozzánk, azonnal felhívom Biankát, és miután kiörvendezem magamat, elhadarom az összes aggályomat.

– Nyugi, ha nagy a gáz, akkor megcsörgetsz, én pedig felhívlak, hogy nagy szükségünk lenne rád, mert… nem tudom, mondjuk feldőlt a karácsonyfa és ledöntött egy szekrényt is, amit nem tudunk ketten felemelni… Még akár a hörcsögöt is belekeverhetem… És akkor mindketten átjöttök.

– Nincs is hörcsögöd – mosolygok.

– De akár lehetne…

– Köszi, cuki vagy. Milyen volt a nyílt nap?

– Nyílt nap? – kérdez vissza.

– A menhelyen.

– Mikor?

– Tegnap. Tudod, amiért úgy siettél…

– Ja, az! Egész jó – mondja, de azért érzem a hangjában a bizonytalanságot. – Viszont most mennem kéne, anyu szólt, hogy segítsek neki – vágja ki magát.

Klassz. Nem értem, miért titkolózik, akkor is mellette állnék, ha kiderülne róla, hogy valójában egy gyíkember, aki meg akarja semmisíteni a bolygót. Mindenesetre nem akarom ráerőltetni magamat, Biusnál ez rossz taktika. Előbb-utóbb csak elmondja. Legalábbis bízom benne.

Kár, hogy anya már meg sem próbálja elhitetni, hogy az angyalka hozza a karácsonyfát, szaloncukor-kötözés helyett sokkal szívesebben huppannék le a kanapéra, hogy nyolcvanadjára is végignézzem a Reszkessetek betörőket.

– Feladat van, tesó! – szólok oda az öcsémnek.

– Nem érek rá – feleli rutinosan.

– Meg kell mutatni Gusztinak a robotos játékot? – húzom fel a szemöldökömet. – Ne szórakozz, fel kell díszíteni a fát!

– Nekem így is tetszik.

– De így nem jó.

– Akkor csináld meg egyedül – vonja meg a vállát.

– Az égősorhoz ketten kellünk.

– Szívás…

Oké, ennyi. Nem hagyhatom, hogy így beszéljen velem az öcsém, már így is olyan néha, mint egy kis terrorista. Odamegyek a tévéhez, és egy elegáns mozdulattal kikapcsolom. A képernyő elsötétedik, a robotok eltűnnek.

– Normális vagy?! – kel ki magából. – Egy küldetés közepén jártam!

– Szívás…

Nem csak ő tud flegmázni.

– Azonnal kapcsold vissza!

– Majd ha feldíszítettük a fát. Ennyi idő alatt már összeköthetted volna a szaloncukrokat…

– Utálom a szaloncukrot, és azonnal kapcsold vissza a tévét! – kiabál.

Ezt már anya is meghallja, konyharuhával – és hallal – a kezében jelenik meg az ajtóban.

– Gyerekek, tudjátok, karácsony van! Legalább most ne veszekedjetek!

És igen. Ismét elhangzott a mondat, amely minden egyes évben legalább százszor. És különben is, mintha ez a nap annyival másabb lenne a többinél. Rendben, a szeretet ünnepe, de azért nem kell mindent szó nélkül elviselni.

– Na, gyerünk!

– Hova? – kérdezi az öcsém ártatlanul, mintha nem tudná. – Anya nem mondta, hogy segítenem kell, csak azt, hogy ne veszekedjünk.

Rettentően sajnálom, hogy nem Peruban élünk. Állítólag a karácsony náluk egybeesik egy másik ünneppel, aminek az a lényege, hogy miután jól berúgnak, verekedni kezdenek. Pontosabban adnak egymásnak néhány jól irányzott pofont, és ezzel el vannak intézve az éves sérelmek.

– Ne szórakozz, egész nap semmi mást nem kell csinálnod! Gyere már!

– Nem.

Jó. Én megpróbáltam szép szóval és észérvekkel, de itt más módszerre van szükség.

– Szerintem jobban járnál, ha segítenél…

– Mert?

– Van néhány olyan infóm, amiről csak ketten tudunk a családban. Suli, verekedés… ha érted, mire célzok.

– Ezt nem teheted!

– Nem? Te megteheted, hogy egész nap csak döglesz és nem csinálsz semmit?

Tudom, hogy nem szép dolog a zsarolás, de semmi kedvem összeszurkálni a kezemet a fenyőtüskékkel.

– Fiú vagyok, nekem nem kell házimunkát végeznem.

Ha ezt a mondatot Bianka hallja, öcsi biztosan repül úgy négy kilométert – miután kitakarította az egész házat –, de igazság szerint ez a hozzáállás engem is felbőszít.

– Választhatsz – mondom tök nyugodtan. – Vagy feldíszíted a fát tejesen egyedül, amíg én a kanapén ücsörgök és tévézni fogok, vagy megcsinálom én. De akkor garantálom, hogy anya éneklés helyett ordítani fog veled karácsony szent napján. Nos?

Anya szerencsére ki sem mozdul a konyhából, úgyhogy még a lábamat is felteszem a dohányzóasztalra. Csatornáról csatornára kapcsolok, de nem találok semmi érdekeset, ráadásul a gondolataim folyton a holnapi ebéd körül keringenek.

Úgy hatvan lehetséges katasztrófát képzelek el: Balázs megfullad egy halszálkától, a kutya felugrik az asztalra és mindent lesöpör, anya utálni fogja Balut már az első perctől kezdve…

***

Mire apa megérkezik, a vacsi is elkészül. Bár már réges-régen elváltak anyával, a karácsonyt a mi érdekünkben mindig együtt töltjük. Nekem jó ez így, utálnám, ha választanom kéne kettőjük között, ahogyan azt is, ha menetrendszerűen az egyik évben itthon kellene karácsonyozni, a másikban meg Siófokon apával és a barátnőjével.

– Szia, tökmag! – ölel meg apa, amikor ajtót nyitok. – De jó illatok vannak!

– Éhes vagy?

– Viccelsz? Egész nap nem ettem, kell a hely a halászlének.

Apa leveszi a cipőjét – ha nem így lenne, anya vele is kiabálna –, aztán a nappaliba sétál, ahol az öcsém valami ünnepi küldetésben vesz részt a virtuális barátaival.

– Szép lett a fa – mondja apa.

– Kösz – motyogja öcsi, aztán megnyom egy gombot az irányítókaron, és kilő egy rakétát.

Csodálatos ünnepi játék, tényleg.

– Azokat a szaloncukrokat direkt raktátok ilyen lentre? – mutat apa néhány lila csomagolású édességre.

– Rumos-diósak, csak Guszti szereti – feleli az öcsém.

– Megnézed a szobám? – kérdezem apától.

– A szobád? – néz rám furán.

Megértem, utoljára valószínűleg nyolcévesen kérdeztem ilyet. Akkor a plüssöket és a babákat mutattam meg, most viszont azért hívom félre, hogy tudjak vele négyszemközt beszélni.

– Mi a baj? – huppan le az ágyamra.

Most vagy apa rendelkezik természetfeletti képességekkel, vagy az én arcomra van ráírva, hogy valami nem stimmel.

– Szaloncukor? – nyújt felém egy kókuszosat.

– Vacsi előtt?

– Vacsi előtt, vacsi után, bármikor. Ez csak csoki – vonja meg a vállát. – De persze anyádnak nem kell róla tudnia.

Apa hozzám hasonlóan kenterbe veri Gombóc Artúrt, ketten együtt nem csak Charlie csokigyárát, de magát Charlie-t meg az umpa-lumpákat is felfalnánk egy nap alatt.

– Nem, köszi – felelem most mégis.

– Na, áruld el, mi nyomja a lelkedet.

– Néhány hónapja van egy visszatérő rémálmom – kezdek bele.

Apa figyelmesen végighallgat, aztán a vállamra teszi a kezét.

– Ez csak álom, tökmag.

– De az álmok mindig jelentenek valamit. Eleinte én sem foglalkoztam vele, de már nagyon idegesítő. Azt olvastam a neten, hogy az álomképeket vissza lehet vezetni egy múltbéli traumára.

– Azért nem kell mindent komolyan venni.

– Valamit viszont igen. Azon a napon álmodtam először ezt az egészet, amikor anyáról meséltél.

Apa azonnal tudja, melyik beszélgetésről van szó, ugyanis megmerevednek az arcizmai.

A tavaszi szünetben – egy igencsak félresikerült buli után – kibuktam, hogy anya ketrecben tart és minden lépésemet figyeli, és valamiért minden bánatomat apára zúdítottam. Már ott tartottam, hogy leköltözöm hozzá Siófokra, de végül apa elárulta, hogy anya azért félt engem ennyire, mert elrabolták és napokig fogva tartották tizenhét éves korában. Ennél többet viszont nem árult el, ráadásul megesketett, hogy sosem beszélek róla anyával vagy az öcsémmel.

– Azt hittem, ezt a témát lezártuk – jelenti ki apa halálosan komolyan. – Vannak dolgok, amiről jobb nem tudni.

– De ha megtudom, mi történt…

– Sajnálom.

– De…

– Roni. Anyád jól van, más nem számít. Mindenkinek jobb, ha nem bolygatjuk a múltat. Már így is túl sokat árultam el neked.

– De…

– Vacsora! – szól ki anya a konyhából.

– Gyere, legalább kóstold meg a halászlét! Csak egy kanállal, hátha idén már szereted – ugrat apa.

– Esély sincs rá, hogy valaha eláruld?

– Nincs – csóválja a fejét apa. – Esetleg akkor, ha szerzel valahonnan igazságszérumot és a kávémba csempészed.

Szomorú vagyok, kissé dühös is, mégsem tudok haragudni rá. Viszont valahogy ki kell derítenem, mi történt.

Miután asztalhoz ülünk, anya elénk teszi a hatalmas fazék gőzölgő halászlét. A tesóm és apa akkorát nyelnek, mintha egy hete nem ettek volna, én viszont igyekszem minél kevesebbszer levegőt venni.

– Ez pedig a tiéd – rakja elém anya a személyre szabott előételem. – De biztos, hogy nem kóstolod meg a levest? Csak egy kanállal, hátha…

– Nem, köszönöm – hárítok. – Se most, se jövőre.

Vacsora után figyeljük apát, ahogyan kávét készít. Nem bízta a véletlenre, még egy kisebb kávéfőzőt is hozott magával, azt mondja, hogy anyáéval nem lehet elérni a kívánt ízhatást és minőséget. Még jó, hogy nem a kenyérre ilyen háklis, vajon akkor egy egész kemencét cipelne a csomagtartóban?

– Én is megkóstolhatom? – kérdezi öcsi.

– Nem – feleli anya. – Tizennégy éves vagy. Semmi szükség rá, hogy már most hozzászokj a koffeinhez.

– Egy kortytól nem lesz semmi baja. És amúgy is, karácsony van – veti be apa a jolly joker-mondatot.

– De csak keveset – emeli fel anya a mutatóujját.

Apának mosolyra húzódik a szája, imádja, ha a kávéról beszélhet.

– Először megszagoljuk – mondja. – Na, milyen? Érzed a füstös, mély aromát?

– Hát, olyan kávéillatú – vonja meg a vállát az öcsém.

– Most szürcsölj bele, és úgy nyeld le, hogy a szájpadlásodhoz nyomod a nyelved – magyarázza apa.

– Fúj, de keserű! – fintorog, és már nyúl is a nagyi hókiflije felé.

– Nem is tettél bele cukrot? – érdeklődik anya.

– Kóstolásnál magát a kávét kell érezni. Van olyan fajta, amit aztán lehet ízes… – kezd bele apa, de anya belé fojtja a szót.

– Jól van, nekem most el kell mennem egy kicsit.

– Tegyek bele tejet és cukrot? – kérdezem az öcsémet.

– Attól finomabb lesz?

– Biztos.

Kiveszem a tejesdobozt a hűtőből, de mielőtt még az asztalra tenném, megszólal a csengő. Az angyalka csengője, úgyhogy azonnal a nappaliba vágtatunk. Anya persze úgy jön le a lépcsőn, mintha ő is meglepődne a fa alá tett ajándékokon, de nálunk ez is hozzátartozik a karácsonyhoz.

– Nahát, itt járt a Jézuska! – tárja szét a karját.

Öcsi már indul is egy óriási csomag felé, amire az angyalka szép nagy betűkkel ráírta a nevét, de anya még éppen időben megállítja.

– Előbb énekelni kellene a Jézuskának – jelenti ki, aztán a fához lép, és meggyújt néhány csillagszórót.

Éneknek nem nevezhetően elhümmögjük a Mennyből az angyalt, majd miután boldog karácsonyt kívánunk egymásnak, nekilátunk az ajándékozásnak.

Öcsi egy méretes kutyaházat hámoz ki a csomagolópapír alól.

– Ez nem azt jelenti, hogy Guszti végleg nálunk marad – magyarázza anya –, csupán arról van szó, hogy ha itt a kutya, legyen saját helye az udvaron.

Oké, innen már tényleg csak egy lépés, hogy a kutyának ne kelljen mindennap a menhelyen aludnia.

Öcsi a szokásos zoknik mellé egy kiegészítőt kap a robotos játékához, apa kávés cuccokat, anya parfümöt, Guszti pedig egy jókora füstölt csontot, amivel azonnal a kanapé mögé vonul. Mindenki boldogan mosolyog, én viszont egyetlen ajándékot sem látok, amire Vera, Veronika, Verácska vagy éppen Roni lenne írva.

– Kipróbálhatom a játékot? – néz az öcsém anyára.

– Szerintem akad még itt valaki, aki nem nézte meg az ajándékát.

Kérdőn nézek anyára, a csomagolópapír-darabokon kívül semmit sem látok a fa körül.

– A talp alatt mintha lenne még valami – mutat rá anya egy borítékra, amire valóban az én nevemet nyomtatták.

Izgatottan nyitom fel, nem tökölök azzal, hogy szépen kapargassam fel a leragasztott fület. Fogalmam sincs, mi lapulhat benne, idén anyáék még csak meg sem kérdezték, mit szeretnék. Egy oklevélszerű papírt húzok ki a borítékból, amin azonnal megpillantom a pár utcára lévő autósiskola logóját.

Járművezetési tanfolyam Harmati Veronika részére.

Azta! Ez nagyon állat! Már alig várom, hogy vezethessek!

– Most már játszhatok? – szakítja félbe öcsi az örömujjongásomat, miközben csodálkozva nézi, ahogyan anyánkat és apánkat ölelgetem.

Az öcsém – és persze Guszti is – a nappaliban maradnak, mi viszont kimegyünk a konyhába beszélgetni egy kicsit. Apa csak este kilencig marad, de megígéri, hogy még találkozunk az ünnepek alatt.

Bár semmi kedvem, segítek anyának rendet tenni a konyhában – elvégre mégiscsak karácsony van –, aztán nézzük, ahogyan az öcsém halomra öli a robotokat. Igazán meghitt, hamar el is megyek aludni.

Miután alaposan áttanulmányoztam a Biustól kapott fotóalbumot, magamra húzom a takarót, és elképzelem a holnapot. Hogy Balázs itt lesz. Ugyanarra a lábtörlőre lép majd rá, mint én, az enyém mellé akasztja a kabátját. Ugyanazzal a szappannal mosunk kezet, megnézi a kádat, amiben fürödni szoktam. És persze a szobámat is.

Várjunk csak!

Balu megnézi a szobámat. Azt nem lehet!

Ide nem engedhetem be, kiröhögne, ha meglátná a plüssmackóimat vagy a posztereimet a falon. Felkapcsolom a villanyt, és rádöbbenek, hogy nagyjából az egész szobámat el kell tüntetni. Legszívesebben most azonnal nekilátnék a gyerekes dolgaim felszámolásához, de anya biztosan nem örülne, ha az éjszaka közepén pakolásznék. Legyen már reggel!

***

Öt óra negyven. Tuti kiröhögöm, ha valaki azt mondja, hogy a téli szünetben akár csak egyszer is felkelek önszántamból ilyen korán, most mégis ez történik. Egész éjszaka hánykolódtam, csupán tízpercekre tudtam elaludni, ráadásul akkor is a már-már megszokott rémálmot álmodtam. Fáradt vagyok, majd leragad a szemem, de nincs mese, tűrhető állapotba kell hozni a szobát délutánra.

A fürdőben találok egy flakon matricaoldót, remélhetőleg ezzel el tudom tüntetni az alsós koromban felragasztott garfieldos és egyéb mesés szörnyűségeket a szekrényről. A barbapapás a leggázabb – tekintve, hogy a nagy rózsaszín pacába még valami fiúnevet is beleírtam –, úgyhogy azzal indítok. A használati utasítás szerint csupán be kell fújni a matricát, néhány percig rajtahagyni a vegyszert, aztán egy nedves szivaccsal egyszerűen letörölni. Aha, persze. Tíz percig hagyom hatni a rettenetesen büdös löttyöt, de még így is izomból kell dörzsölni Barbapapát, hogy lejöjjön.

Másfél óra súrolás után a matricák eltűnnek, azonban a kontúrjuk megmarad. Ez alapvetően nem gáz, mindössze három pónilovat lehet felismerni. Oké, mégiscsak gáz.

A Balázzsal kapcsolatos – vállalhatatlannak minősített – cuccokat egy üres cipősdobozba teszem, azt pedig az ágyneműtartómba rejtem a Hello Kitty-s ágyneműm társaságában. A posztereket is egytől egyig leszedem a falról, bár talán van köztük olyan együttes, amit Balázs is szeret. Csupán egy Majmok bolygójás moziplakátot hagyok fent, de azt a világ összes pénzéért sem venném le. A filmet ugyan hatalmas baromságnak tartom, na meg azok a fegyveres majmok is halál parák, ám az a plakát olyan emlék, amely mindig mosolyt csal az arcomra. Tulajdonképpen bosszúból nyúltuk le Biussal, amiért a jegyszedő srác véletlenül kiverte a kukoricát a kezemből, és még csak bocsánatot sem kért. Sőt elfordította a fejét és magyarázni kezdte a másik jegyszedő fiúnak, hogy ki akarja tenni a plakátot a szobájában, mert akkora hatással volt rá a film. Nem volt mit tenni, kifelé menet elcsórtuk.

A plakát ugyan fennmarad, de még így is négy dobozt töltök meg a kacatokkal. Rendben, így már bejöhet Balu. Elégedetten nyúlok végig az ágyamon, aztán meglátom, hogy a csilláromon olyan porréteg ékeskedik, amit Drakula gróf is megirigyelne. Odáig már nem jutok el, hogy letöröljem, egy pillanat alatt elalszom, és az álombörtönömben találom magam.

***

– Reggeli! – kopog be anya.

– Nem vagyok éhes – nyöszörgöm kimerülten.

Anya erre rögtön benyit a szobámba.

– Tíz óra, Verácska!

– Akkor sem.

– Nahát, költözöl? – hökken meg.

Ahogy körbepillantok, tényleg olyan. Szinte semmi sem maradt a helyén a bútorokon és a rég nem használt festőállványomon kívül, a gyerekszoba helyére egy lepukkant koleszszobát varázsoltam. De mégis mit tehetnék? Fessek villámgyorsan absztrakt képeket? Mondjuk ez nem is hülyeség, tulajdonképpen örülnék neki, ha úgy nézne ki a szobám, mint egy galéria.

– Szedd össze magad, aztán gyere enni – kér anya.

A konyha felé masírozva már tudom, hogy bundás kenyér fogad az asztalon, ez az illat eltéveszthetetlen. Öcsi egy hatalmas szeletet majszol, és ahogy látom, Guszti sem marad ki a jóból.

– Nem úgy volt, hogy asztaltól nem kap enni? – kérdezem.

Anya már az első napon felállította a szabályt, hogy a kutya nem kunyerálhat, mi pedig nem adhatunk neki semmit evés közben.

– De csinált érte feladatot! – mentegetőzik öcsi. – Meg amúgy is, karácsony van – teszi hozzá.

Rengeteg bundás kenyeret tömök magamba, a gyomromban lévő olajmennyiségben akár krumplit is lehetne sütni. Legszívesebben visszamennék a szobámba és elővennék valami jó könyvet, de megígértem anyának, hogy segítek neki. Mielőtt azonban belekezdenék az önkéntes robotolásba, ráírok Balázsra.

– Jó reggelt, uram! :)

– Magának is, kisasszony! – érkezik a válasz.

– Ugye nem felejtetted el, milyen szép napra ébredtünk?

– Arra gondolsz, hogy végre nem szakad az eső?

Tényleg. Eddig ki sem néztem az ablakon. Örülnék neki, ha inkább havazna, de már az is haladás, hogy csónak nélkül el tudok jutni az utca végéig.

– Arra, hogy ma páratlan programod lesz.

– Ja. Felváltva fogok dobolni és kajálni egész nap. Sőt, a bátyám tegnap kapott egy üveg atomkirály viszkit. Megígérte, hogy még idén kiürítjük, nem akarja magával cipelni kenguruföldre.

Ezer százalék, hogy csak ugrat, tuti nem felejtette el a meghívást.

– Oké, akkor nem is zavarlak. Pusszantás.

Rövid szünet.

– Köszi. De az is lehet, hogy négy körül beugrom hozzád. :) – Viszki előtt vagy után?

– Az eszemre vagy a szívemre hallgassak?

– Az eszedre ;) Anya mindkettőnket kinyírna.

Tuti, hogy Balu is izgul, épp eleget meséltem már neki anyáról. Szegényt valahogy úgy képzelheti el, mint a Vasorrú bába, a hétfejű sárkány és Tolkien Banyapókjának nagyszerű keverékét, aki egy rossz szó után leharapja az ember fejét. De csak miután jól megkínozta.

Délután kettőkor csengetnek, nekem pedig megáll a kezemben a kanál, amivel a túrókrémet kevergetem. Az nem lehet, hogy Balu máris ideért, ilyen fejjel nem láthat meg. Még le sem zuhanyoztam, és a hajam is úgy áll, mintha megrázott volna a mosógép.

– Kinyitnád, Verám? – kérdezi anya.

– Muszáj? – Az á betűt jól elnyújtom, néha nem árt egy kis nyávogás. – Miért én?

– Mert én éppen a húst panírozom.

– És az öcsém?

– Gusztit sétáltatja.

Amikor meglátom a vendégeket, a fejem tetejéig szalad a szemöldököm, ugyanis egy népviseletbe öltözött csapat áll az ajtó előtt, akik még egy igazi bárányt is hoztak magukkal.

– Adjon isten, kedves hölgyem, áldott és békességes karácsonyt kívánunk! A Butykos Népzene csoport tagjai vagyunk, mindahányan itten állunk kiskegyed előtt. Megengedi nékünk, hogy énekeljünk néhány dalt megváltónk tiszteletére?

– Ki az, Vera? – jelenik meg anya a hátam mögött.

A kérdés hallatán a méretes szőrmekucsmát viselő, pödört bajszú fiú elmondja újra a betanult szöveget. Meg mernék esküdni rá, hogy anya elegánsan, ámde határozottan elküldi őket, de tévedek: még be is hívja őket a nappaliba. És akkor még ő beszél nekem az elővigyázatosságról? Simán lehet, hogy az ártatlan külső csupán álca, és a fiúk valójában bűnözők, akik ki akarják pakolni a házat. Ez annyira abszurd.

Szerencsére a félelmem alaptalan – talán nem kéne annyi krimit olvasni –, a srácok énekelni kezdenek a karácsonyfa tövében. Kicsit bizarr ez a rögtönzött kórus a báránnyal, de tulajdonképpen jól nyomják. Időközben öcsi is hazaér Gusztival, hozzám hasonlóan értetlenül, utóbbi kissé izgatottan áll a kórus-jelenség – és a bárány – előtt.

Amikor a koncert véget ér, anya ad némi kápét és egy-egy pohár pálinkát a srácoknak, akik láthatóan mindkettőt örömmel fogadják.

– Jó tudni, hogy vannak még ilyen fiatalok, mint maguk – mondja. – Látjátok, gyerekek, ezt hívják hagyományőrzésnek. Nem mindenkit csak a számítógépes játékok érdekelnek – fordul felénk.

– Köszönjük szépen, nagyságos asszonyom! – feleli a kucsmás. – Lenne esetleg valaki ismeretségének körében, akit meglátogathatnánk még ezen a szent napon?

Anya beajánlja a szomszéd nénit, bár szerintem ő még az ajtót sem nyitja ki nekik, annyira fél mindentől. Legutóbb a postásra is kihívta a rendőrséget, pedig már vagy húsz éve ő jár felénk.

– Áldott karácsonyt kívánunk az egész családnak! – köszönnek el a srácok.

– Ez most így mi volt? – kérdezi öcsi megszeppenve.

– A múlt visszajött a jelenbe. Lehet, hogy tényleg létezik időutazás.

***

Balázs négy óra öt perckor érkezik meg. Úgy teszek, mint aki épp regényt olvas, könyvvel a kezemben nyitom ki a bejárati ajtót. Nem kell tudnia, hogy valójában már vagy negyed órája anya szobájából figyelem, mikor jön végre. Azt meg főleg nem, hogy négyszer öltöztem át. Azonnal a nyakába ugrom, csak egy hosszú ölelés után nézem meg alaposabban.

– Veled meg mi történt? – nyitom tágra a szememet.

A haja lefésülve, a megszokott parfümöt nem érzem, de ez még mind semmi. Kopott – ámde a végletekig menő – bőrdzsekije helyett valami ősrégi télikabát van rajta, alatta pedig, ha jól látom, egy homlokig begombolt kockás ing. És akkor a libafos színű kordnadrágot meg a régimódi bőrcipőt még meg sem említettem.

– A farsangi bulit egy utcával arrébb tartják – nevetem el magam. – És általában februárban.

– Nem értelek, kedvesem. Én csak egy átlagos néprajzos fiú vagyok – kacsint rám.

– El kell ismernem, zseniális húzás. Csak nem tudom, hogy bírom ki röhögés nélkül.

Anya és öcsi a nappaliban várnak ránk, és ahogy érzem, a halászlé is melegszik. Balázs illedelmesen bemutatkozik, nem is látszik rajta, hogy zavarban van. Öcsivel már ismerik egymást, néhányszor összefutottunk vele a parkban.

– Jó a séród – vigyorog. – Fodrásznál jártál?

Ha elszólja magát, esküszöm, odaadom a játékkonzolját a rászoruló gyerekeknek, őt pedig Afrikába küldöm postán. Szerencsére leesik neki, miért lépek észrevétlenül a lábára.

Néhány pillanatnyi kínos csend után megszólal a kapucsengő.

Ezúttal szerencsére öcsi nyit ajtót, így legalább nem kell egy pillanatra sem egyedül hagynom Balázst anyával.

– Apa? – nézek rá, mint aki szellemet lát.

– Mondtam, hogy jövök még az ünnepek alatt – vonja meg a vállát. – Na meg egy ilyen találkozót a világért sem hagynék ki. Dr. Harmati Sándor vagyok, Vera édesapja – nyújtja a kezét Balu felé.

– Pintér Balázs. Örülök, hogy megismerhetem.

Az asztal ez alkalommal díszesebb, mint szentestén, anya a házban fellelhető összes angyalkaszobrot felsorakoztatta a végtelenül csicsás szalvéták mellett. Mintha a Lila akác közben élnék.

– Szereted a halászlét, Balázs? – érdeklődik apa.

– De még mennyire!

– Látod, Verácskám, rajtad kívül mindenki megeszi. Biztos, hogy nem kóstolod meg? Egy icipicit. Csak a levét…

Klassz, kezdődik elölről.

Kaja közben Balázs megvitatja apával, hogy mennyi csípős kell a levesbe, aztán anya bombázni kezdi a kérdéseivel.

– Jól tudom, hogy néprajz szakos vagy?

– Igen – bólint.

– Akkor biztosan tudod, milyen motívumot festettek a tányérokra…

Vizsgáztatás? Ne már…

– Ha jól látom, kalocsai. Nagyon szép munka. Kézzel készítették?

– Igen. Örülök, hogy van olyan fiatal, aki becsüli még a valódi értékeket – néz ránk anya szemrehányóan.

Balázs mintha nem is lenne önmaga, idétlenül mosolyog. Komolyan, csak a fogszabályzó hiányzik róla meg néhány pattanás. Mindenesetre az ujja köré csavarta anyát, és most csakis ez számít.

– Miért esett épp a néprajzra a választásod? – kérdezi apa.

– Nem is tudom. A családunkban mindig is fontos volt a hagyományőrzés.

A mondat hallatán innom kell egy kortyot az őszilevemből, de kis híján az orromon jön ki. Balázs és a hagyományőrzés? Húsvétkor minden évben a Bryan életét nézik, szenteste pedig ajándékozás előtt AC/DC-t játszanak a próbateremmé alakított garázsukban. Balázs dobol, a bátyja és az anyukája gitározik, apukája pedig énekel. Bár, ha úgy vesszük, ez is egyfajta hagyományőrzés. Nincs is meghittebb pillanat, mint amikor a család közösen játssza el a You Shook Me All Night Longot.

Összességében a vártnál sokkal jobban telik a délután. Balu válaszol anya minden hülye kérdésére a megtakarításoktól kezdve a pásztordalokig, egyedül csak akkor látom rajta, hogy elfojt egy mosolyt, amikor anya áradozni kezd a váratlanul betoppant népi kórusról.

– Behoznád a desszertet? – kéri meg anya az öcsémet.

– Persze. – Ezúttal nem vág pofákat, biztos Balu miatt. – Gyere Guszti, futás kifelé! – csettint.

Készítem a gyomromat a nagyi istenkirály sütijeire, de az öcsém tálcák helyett egy gyönyörű tortát egyensúlyoz a kezében.

Basszus, nekem ma van a szülinapom!

Annyira stresszeltem a nagy találkozás miatt, hogy még csak eszembe sem jutott. Na, nem mintha amúgy nagy felhajtás lenne körülötte, így jár az, aki ilyen szerencsétlen napon született. Már arra sem emlékszem, mikor kaptam utoljára tortát.

– És akkor most legyél szíves kívánni és elfújni a gyertyákat! Lehetőleg mind a tizennyolcat egyszerre – mosolyog apa, miután a tűzijáték elaludt.

– Igenis! – felelem boldogan.

Ez aztán jófejség anyától, hogy pont mára hívta át Balázst.

– Mit kívántál? – érdeklődik öcsi.

– Azt, hogy… azt, hogy nem mondom meg, mert nem fog valóra válni.

A torta természetesen isteni finom, két hatalmas szeletet is eszem belőle.

– Köszönöm, nagyon cukik vagytok – mondom.

– Hát, igen. A szülők már csak ilyenek – vigyorog apa. – És az ajándék még hátravan. Anyáddal arról beszéltünk, hogy ha megszerzed a jogosítványt…

– És vállalható eredménnyel leérettségizel – szúrja közbe anya.

– Akkor esetleg beszélhetünk egy autóról.

– Egy igazi kocsiról?! Wow! – ujjongok.

Egyből elképzelem, hogy felpakolunk, és elindulunk csak úgy bele a nagyvilágba. Letekert ablakok, ordító zene, barátok… Azt hiszem, életem legjobb nyarának nézek elébe.

– Túlzásokba azért nem kell esni, már most mondom, hogy csak valami egyszerű és olcsó járgányról lehet szó – figyelmeztet anya.

– A lényeg, hogy legyen négy kereke és guruljon – vigyorgok, mint a vadalma.

– Nekem is van ám egy meglepetésem – ad át egy borítékot Balázs egy puszi kíséretében.

Meglepődöm, hogy az arcomra kapom, de tulajdonképpen érthető. Egy visszafogott néprajzos, aki minden szabadidejét a dzsessznek szenteli, már csak ilyen…

Koncert-, mozi-vagy színházjegyre tippelek, ám egészen más rejtőzik a sárga borítékban.

– 1 éjszaka a Dunakanyar egyik legszebb kulcsosházában – olvasom.

– Remélem, ráérsz január második hétvégéjén – kacsint Balázs. – Úgy szombat délutántól vasárnap estig.

– Hogy a fenébe ne! – ölelem át.

– Megnézhetem? – zavarja meg anya az idillt.

Velem ellentétben ő minden egyes betűt elolvas.

– Leányfalun?! – húzza fel a szemöldökét. Arca szigorúbb, mint Schwarzeneggeré a Terminátorban. – Ezt azért nem ártana átbeszélnünk – jelenti ki anya.

– Ugyan, a lányod épp most vált jogilag nagykorúvá – kel a védelmemre apa.

– Jogilag talán igen. De ez korántsem jelenti azt, hogy felnőtt. Ráadásul Leányfalu… Ha valaki, te aztán igazán megérthetnél.

– Úgy tudom, nincs a világ végén – szólalok meg.

Meg amúgy is, mi az, hogy nem akar elengedni? Most már tényleg a magam ura vagyok, nem szólhat bele az anyám, hogy hova mehetek és hová nem. Rá sem merek nézni Balázsra, annyira szégyellem magamat. Tök gáz, hogy anya még előtte is képes így viselkedni. Vajon tudja, hogy ezzel engem éget rommá? Igazán megvárhatta volna, hogy egyedül legyünk.

– Bocsánat, ha kellemetlenséget okoztam, nem ez volt a cél – mondja Balu. – Természetesen nem úgy gondoltam, hogy kettesben megyünk Ronival. Bianka és Félix is velünk tartana.

– Na látod! – tárja szét apa a karját. – Többen lesznek, vigyáznak egymásra…

– Légyszi, anya! Mindennél jobban szeretnék elmenni.

– Azt elhiszem – csóválja a fejét. – Ki az a Félix?

– Bianka unokatestvére – vágom rá.

Semmi szükség, hogy azt higgye, dupla randi lesz.

Némi hallgatás után anya nagy nehezen belemegy, de csakis azzal a feltétellel, ha pár óránként életjelet adok magamról.

– Ha ragaszkodsz, hozz…

– Ragaszkodom – jelenti ki. – Ragaszkodom és elvárom.

Ezek után nem csoda, hogy Balázs félve szólal meg.

– Igazándiból lenne még valami. Ami azt illeti, rendeztünk Roninak egy szülinapi partit.

– Karácsonykor?! – Anya szeme villámokat szór. – De hisz ez egy szent ünnep! Karácsonykor nem mulatozik az ember, hanem a szeretteivel tölti a szabadidejét.

Ez kész, anya már Balázst is ki akarja oktatni.

– Nyilván Verácska jól érzi majd magát a barátai körében, akik egyben a szerettei is – mondja apa két korty kávé között.

– Ne tessék aggódni, az egész helyet lefoglaltuk, idegenek nem jöhetnek be! – próbálkozik Balázs.

– Anya, ugye tudod, hogy még sosem volt igazi szülinapi bulim?

– Mert karácsony szent napján születtél.

– És erről én tehetek?! – kelek ki magamból.

– Hangnem, kisasszony!

– Ne csináld már, légyszi!

Mivel apa is az én pártomat fogja, anya gyötrelmesen, de végül belemegy.

– De nagyon vigyázz rá! – adja ki az utasítást Balázsnak.

– Hazakísérem, és le sem veszem róla a szememet egész este.

– Ez a minimum.

– Anya, azt ugye tudod, hogy nem Harlemben élünk?

– Ebben ne legyél olyan biztos, bármi megtörténhet.

4.

Balu semmilyen részletet nem hajlandó elárulni, így fogalmam sincs, milyen ruhát vegyek fel. Kisestélyit? Síkabátot? Népviseletet? Végül egy sima farmer, felső, bokacsizma kombó mellett döntök, csak valamivel több kiegészítőt és sminket teszek fel, mintha suliba mennék. Nem szeretnék senkit sem túlöltözni, az vérciki.

Izgulok, hová megyünk, meg persze az is nagyon érdekel, hogy kik lesznek ott.

– Verácskám, kerüld az alkoholt! – mondja anya egy tizenöt perces eligazító beszéd végén.

– Anya, ma lettem tizennyolc. Erre azért koccintani fogok…

– Jó, de csak egy pohárral igyál.

– Ezt nem tudom megígérni.

És nem is akarom. Ez olyan lenne, mintha kijelenteném, hogy ötös leszek matekból. Persze nem az a terv, hogy ájulásig vedelek és másnap Zacher Gábor hangjára ébredek, de azért szeretnék ünnepelni.

– Ne igyál más poharából, és mindig figyelj a sajátodra! Manapság nem lehet tudni, mindennap kitalálnak valami új kábítószert. És ha már itt tartunk, drogot se fogadj el!

– Anya, nem vagyok sem ötéves, sem hülye.

– Ne tessék aggódni, vigyázok rá! – mondja Balu, nem is tudom, hányadszorra.

– Merem remélni. Na, menjetek, érezzétek jól magatokat! Éjfélkor találkozunk.

– Éjfélkor?! – rökönyödöm meg.

– Szerintem ma kivételesen tovább is maradhatsz – szólal meg apa. – Ha a fiatalember hazakísér, az a néhány óra úgysem számít sokat.

– De…

– Nem lesz semmi gond – fojtom anyába a szót.

– De akkor se hajnalban gyere haza!

***

Miután a tesómnak négyszázadjára is elmagyarázom, hogy nem jöhet velünk, végre elszabadulunk otthonról. Komolyan, egyszerűbb megszökni egy szigorúan őrzött börtönből.

– Anyukád tényleg nem egyszerű eset – nevet Balu, amikor odaérünk a buszmegállóhoz.

– Nekem mondod? És régebben ennél sokkal rosszabb volt.

– Bele sem merek gondolni.

– Elárulod, hová megyünk?

– Majd meglátod.

– Naaa, csak egy kerületet mondj! Légyszi! – nyávogom.

– Aki kíváncsi, hamar megöregszik – húz magához és érdemi válasz helyett inkább megcsókol.

Fogalmam sincs, mennyi idő telik el, amíg a busz megérkezik, rendszerint elveszik az időérzékem, ha Baluval vagyok. Nagy tömeg nincs, rajtunk kívül csupán ketten utaznak, de ez talán nem is meglepő, karácsonykor tényleg otthon lógatja az ember a lábát. Rekordidő alatt érünk be a Blahához, ahol szintén szokatlan üresség fogad. Mintha az ufók kiirtották volna a fél várost. Még galambot sem látok annyit, mint szoktam, bár erről inkább a tél tehet.

– Itt most teszünk egy kis kitérőt a Mekibe – szólal meg Balázs.

Hihetetlen, hogy az még ilyenkor is nyitva van.

– Nem ízlett a halászlé?

– Dehogynem, csak ebben a cuccban nem mutatkoznék tovább, ha nem baj – mutat az anya-kompatibilis szerelésére.

– Nem csodálom – nevetek. – Bár már szinte meg is szerettem. Igazán cuki vagy ebben a kibolyhosodott kötött pulcsiban.

– Egész délelőtt a haverjaimhoz rohangáltam, hogy adjanak pár ronda göncöt – vigyorodik el. – A pulóver az egyik csoporttársam pincéjéből származik, ez az ízléstelen makkos cipő pedig Songokuéknál pihent egy kartondobozban.

– Ilyen sok időt töltöttél ezzel? Azt hittem, a szekrény mélyéről került elő ez a rengeteg gyöngyszem.

– A szekrényből? Apám úgy röhögött, amikor meglátott, hogy le kellett ülnie. Nálunk mindig is a bőrdzseki volt a divat, még a nagypapámnál is. Rendesen menekülnöm kellett, hogy ne készítsenek rólam fényképet – mosolyog Balu.

Milyen állat lehet egy ilyen család! Oké – anyát leszámítva –, nekem sincs okom panaszra, de Baluék annyira különlegesen élnek és annyira tesznek a szabályokra.

Amíg Balázs átöltözik, rendelek egy kólát és leülök az egyik asztalhoz. Tök érdekes látni az emberek sajnálkozó arcát, ahogy a körútról benéznek. Biztosan azt hiszik, egy magányos fiatal lány vagyok, aki egyedül tölti a karácsonyt egy gyorsétteremben. Pedig ha tudnák… Elmélyedek a gondolataimban, hogy vajon milyen sok dolgot láthatunk elsőre teljesen másnak, még az sem tűnik fel, hogy Balázs időközben mellém ül.

– Föld hívja Ronit – szólal meg.

– Bocsi, kicsit eltűnődtem.

– Vigyázz, mert a végén még bölcsész lesz belőled, aztán ódákat írsz a kiskrumplihoz!

– Biztos érdekes vers lenne.

– Mehetünk tovább? Részemről kész vagyok – jelenti ki Balu.

És valóban. A haja végre normálisan áll, farmert, magas szárú tornacipőt, rendes pólót és bőrdzsekit visel.

– Egyvalami még hiányzik.

– Lövessem ki az orromat? – viccel.

– Kezdésnek a parfüm is elég lesz. Olyan fura volt, hogy nem éreztem az illatodat.

Balázs a dzsekije zsebéből előhúzza az üveget, befújja magát, én pedig azonnal odabújok hozzá, az sem érdekel, ha nekem is férfiszagom lesz. Sőt, legalább magammal viszem az illatát.

A Király utcánál szállunk le a villamosról, utána pedig még sétálunk egy darabig.

– Jól sejtem, hogy közöd van a váratlanul betoppanó népi kórushoz? – kérdezem Balut.

– A mihez?

– Amiről anya beszélt. A srácok a báránnyal.

– Nekem? – mutat magára, de a szeme nevet. – Reméltem, hogy nem dobja ki őket, mert akkor ugranak a folklorisztika tételeim.

Kiderül, hogy Balázs üzletet kötött néhány csoporttársával, akik már évek óta házalnak karácsonykor, hogy összeszedjenek egy kis zsebpénzt szilveszterre. Vagyis az óév búcsúztatására, ahogy ők mondják. Ők nem buliznak, hanem mulatnak, ahogyan poharuk sincs, csak butykosuk vagy kupájuk.

– A srácok panaszkodtak, hogy az utóbbi két évben egyre bizalmatlanabbak az emberek és nem engedik be őket a lakásukba. Mondtam nekik, hogy adok pár tuti címet a kidolgozott folklorisztika tételekért cserébe.

– Ügyes – nyugtázom.

– Felírtam hármat, de jöttek a szöveggel, hogy három a magyar igazság, meg egy a ráadás, úgyhogy adnom kellett még egyet. Remélem, a többieknél is sikerrel jártak, különben el kell olvasnom egy bődületesen unalmas könyvet, ami vastagabb, mint a Trónok harca.

– Szurkolok.

Kicsit félelmetesnek tűnik az egyetem, mindenkitől azt hallom, hogy annyi a tananyag egy félévre, mint négy év alatt a gimiben. Detti is el van havazva, amióta elkezdődött a sulija, még egyszer sem tudtunk találkozni. Nem is tudom, Tom unokatestvérei hogy nem buknak meg mindenből, ők állandóan csak buliznak.

– Itt jobbra – szólal meg Balu, amikor odaérünk egy kapualjhoz. – Megérkeztünk.

Ezelőtt még sosem jártam itt, de ilyen anya mellett ez nem túl meglepő. Kicsit le vagyok maradva, a legtöbb szórakozóhelyről még csak azt sem tudom, hogy melyik kerületben van, a többiek viszont azt is megmondják, hogy melyik helynek mi a specialitása és mit érdemes rendelni.

– De jól néz ki! – ámulok el.

– Mint egy romkocsma – bólint Balázs. – Viszont éjfélig az egész csak a miénk.

– Én még sosem jártam ilyenben – nézek körbe, mintha legalábbis a Notre-Dame-ban lennék.

Miután a két ogre méretű kidobó beenged minket, egy körudvarba érünk. Mindenhol szedett-vedett székek és asztalok, matricák és firkák a falakon, néhol egy-egy törött virágcserép, benne valamiféle zöld növénnyel. Meg persze oldalt egy hatalmas pult, ahol egy teremtett lelket sem látok a pultoslányon kívül.

– Ott fel a lépcsőn – mutat Balu a lépcsőház irányába.

– Ez az egész ház egy nagy szórakozóhely?

– Aha. A másik oldalon még kis termek is vannak, ahol mindenféle előadásokat tartanak. A pincében alter zenét játszanak, arra a részre meg csocsóasztalokat meg régi videojátékokat tettek – kalauzol.

– Ez állati!

Ahogy haladunk felfelé a simára koptatott lépcsőn, hallom, hogy valakik beszélgetnek. Azonosítani nem tudom őket, a hatalmas lépcsőház nagyon torzít.

– Meglepetééés! – kiáltják.

A berendezés ugyanolyan, mint lent, ez a rész mindössze annyiban különbözik, hogy sötétebb van és kisebb a bárpult. Na meg, hogy marha sokan ülnek az asztalok mellett, akiket mind ismerek és szeretek. Hihetetlen, hogy ennyien eljöttek.

Bianka, Félix, Marci, Detti – végre találkozunk –, Songoku, néhány pingpongos, osztálytársak, két unokatesóm, meg pár olyan arc, aki még csak kicsit sem ismerős… Összesen huszonhárman vagyunk. Wow.

– Ide, ide! – mutogat Bius maga mellett két helyre. – Fenntartottam az ünnepeltnek és kísérőjének.

És kísérőjének, ez aranyos.

– Hol voltatok eddig, talán társastáncon? – nevet Félix.

Ahogy elnézem a társaságot, senki sem szomjas már, legalábbis tiszta tekintetet alig látok.

– Sokat vártatok ránk? – kérdezem.

– Tulajdonképpen csak másfél órát késtetek a megbeszélthez képest – felel Songoku.

Szerencsére semmi rosszallás nincs a hangjában.

– Bocsika, az én hibám – dörmögi Balu, majd elmeséli, hogy át kellett öltöznie a Blahán.

Hálás vagyok, amiért magára vállalja, valójában anya faggatózása miatt értünk ide későn.

– Nem kellett volna fáradnod, mi elfogadunk olyannak, amilyen vagy – mosolyodik el Songoku. – Nyugodtan vedd fel a kötött pulcsit, ha abban jobban érzed magad.

Egy kicsit még szívatják Balázst, aztán lekapcsolódik a villany, és egy talpig feketébe öltözött pultossrác egy hatalmas tortát hoz be. Tyű. Két torta huszonnégy órán belül, ez igen! A gyertyák elfújása meglehetősen sokáig tart, ugyanis amint elalszanak, újjáélednek a lángok. Van egy sejtésem, ki állhat ennek a hátterében, úgyhogy körbepillantok a teremben. Igen, Uborka a térdét csapkodja, annyira röhög az egyik sarokban.

– Mit kérsz inni? – kérdezi Balu, miután kiosztottam a sütit.

– Olyat, az marha jól néz ki! – mutatok az egyik asztalon álló befőttesüvegre.

Kábé olyan, mint amiben a csemegeuborkát lehet megvenni, azonban savanyúság helyett citrom-és narancskarikák, valami rózsaszínes folyadék meg egy csomó szívószál van benne.

– Nem túl okos választás, elég aljas pia – súgja. – Egy még hagyján, de ha kérsz utána még egyet, tuti kiesik az este.

Aha, ez nem hiányzik, életem első szülinapi bulijára emlékezni akarok.

– Kár. Azt hittem, valami felturbózott limonádé. Azt iszom, amit te.

– Sört?

– Akkor mégsem. Valami mást.

– Nagyon határozott vagy.

– Legyen rozéfröccs, azt legalább ismerem.

– Igenis, hölgyem.

Amint Balu feláll, Detti mellém telepedik. Semmit sem változott, amióta utoljára láttam.

– Boldog szülinapot, Roni! – ölel meg. – Olyan jó, hogy végre találkozunk!

Persze hallottam róla néhány dolgot, például hogy összejött egy mérnökhallgató sráccal és bekerült az egyetemi pingpongcsapatba, de élőben beszélgetni azért mégiscsak más, mint csetelni.

– Köszi, hogy eljöttél. A pasid is itt van?

– Még szép – mutat egy srácra, aki Songokuval beszélget, és mellesleg tök máshogy néz ki, mint a fészbukos profilképén. – Ugye, milyen cuki? Máté főnyeremény. Komoly, intelligens, de közben szórakoztató is. Nem olyan, mint az a beképzelt majom.

Nyilvánvalóan Tomra gondol, úgyhogy rá sem kérdezek.

– Képzeld el, amikor kidobtam, csak legyintett meg flegmázott, aztán másfél hónap múlva úgy könyörgött, mint egy éhes kiskutya! Elég szánalmas látványt nyújtott, nem is tudom, hogy szerethettem bele egy ilyen srácba. Azóta meg állítólag tökre lezüllött. Szutykos kocsmákba jár, piál, játékgépezik, sportfogadásokat köt…

Fintorgok.

– Nem tetszik a rozéfröccs? – kérdezi Balu, aki éppen akkor teszi elém az italokat.

– Jaj, dehogynem! – mosolygok rá. – Csak Detti elég undi dolgokat mesél.

Nem hozom szóba Tomot, mert tudom, hogy Balu kedveli őt. Vagy sajnálja, sosem tudom eldönteni.

– Akkor én nem is zavarlak benneteket, odaülök egy kicsit a srácokhoz – feleli.

Persze mielőtt elmegy, ad egy puszit, nehogy hiányom legyen.

– Hogy ti milyen cukik vagytok!

– Hallod, Roni, zavarhatok egy kicsit? – lép hozzánk Uborka.

Kezében egy félig üres befőttesüveget szorongat, és ahogy elnézem, nem teljesen ura a mozdulatainak. Világos vászonnadrágját telibe öntötte a rózsaszín löttyel, de láthatóan ez egy kicsit sem zavarja. Imbolyog, dülöngél, csoda, hogy nem vágódik hanyatt.

– Figyelj csak… Boldog szülinapot meg minden. – Erősen kell koncentrálnom, hogy ki tudjam venni a szavait. – Készültem neked egy viccel is, csak mára, csak most. És csak neked, úgyhogy Bianka, kérlek, fogd be a füledet.

Fel sem tűnik neki, hogy Detti ül mellettem.

– Hallgatlak – mosolygok.

Elég vicces ilyen állapotban látni Uborkát, de azért remélem, lesz, aki hazakíséri és otthon sem dönti ki a karácsonyfát.

– Hogy hívják Columbo húgát?

– Hogy?

– Ballonka. És tudod, miért? Mert Columbo Ballonka bátyja.

Jézus. Ezt tuti abból a könyvből szedte, amit tőlem kapott. Talán mégsem volt olyan nyerő ajándék, tartok tőle, hogy a jövőben még sok ilyen fárasztó viccet kell végighallgatnom. Illendőségből persze nevetek, bár kétlem, hogy Uborka bármit is érzékel belőle.

– Menjünk csocsózni! – tartja fel a mutatóujját.

A cs betű már nem megy neki olyan jól, inkább s-nek hallatszik. Szerencsére Félix, Marci meg egy számomra ismeretlen ember kapva kap az ötleten. Együtt indulnak el, így legalább Uborka nem zakózik le a lépcsőn.

Iszonyú hamar elrepül az idő, még a csocsóasztalig sem jutok el, amikor a kapuban álló kétajtós szekrények kezdik beengedni az embereket. Hihetetlen, hogy mennyien akarnak partizni karácsonykor. Azt hittem, ilyenkor mindenki otthon ül vagy a rokonokat látogatja, de be kell látnom, hogy ez koránt sincs így. Sőt, külföldiek is érkeznek szép számmal.

A hely pillanatok alatt megtelik, felpezsdül az élet: a DJ játszani kezd, mi pedig táncolni. Nekem semmit sem mond a srác neve, a zenéket sem ismerem, Bius azonban oda meg vissza van a gyönyörtől.

– Komolyan, mintha az otthoni playlistemet tette volna be! – vigyorog. – Végre valaki, aki rendes indie zenét játszik.

Aha, szóval ez az indie zene. Láttam már sokszor Bianka posztereit, de csak hébe-hóba mutatott néhány számot.

– Eljössz velem a mosdóba? – kérdezem Biust, amikor Uborka breakelni próbál mellettünk.

– Aha.

Legjobb barátnőm bekísér, de ki is fordul, amikor meglátja az állapotokat. Oké, tényleg nem olyan, mint egy ötcsillagos hotelben, de gondolom, többek közt ezért is hívják romkocsmának a helyet.

Épp szappant nyomnék a kezembe, amikor valaki a karomnál fogva berángat az egyik fülkébe. Nem tudom, mi történik, csak azt érzem, hogy koppan a fejem az elválasztófalként szolgáló farostlemezen.

– Ide figyelj, te kis ribanc! Azonnal fejezd be, amit csinálsz!

Mi van? Ki a bánat lehet ez? Olyan közel van, hogy egy vörös hajzuhatagon kívül semmit sem látok. Ezer százalék, hogy összetévesztett valakivel.

– Neked meg mi a bajod? – hámozom le a kezét a karomról.

– Szerinted?

Így, hogy kicsit távolabb áll és konkrétan nem a leheletét lélegzem be, felismerem. Semmi kétség, ez a lány Balázs bekattant exbarátnője, Eszter. Balu már majdnem egy éve szakított vele.

– Beszélnél érthetően? Rohadtul nem tudom, mit akarsz tőlem! És az sem normális dolog, hogy szó nélkül berángatsz egy vécéfülkébe.

Nem tudom, honnan ez a fene nagy bátorság, biztos a rozéfröccsökből merítettem erőt. Eszter vagy egy fejjel magasabb nálam, az őrült tekintetéből kiindulva pedig bármire képes.

– Örülj, hogy a fejed nem a vécékagylóban végezte, te szutyok! – fújtat. – Először és utoljára mondom, szállj le Balázsról!

Tehát még mindig itt tartunk.

– Ezt nem te döntöd el – felelem diplomatikusan.

– Szerintem meg igen. Amíg nem kerültél be a képbe, boldogok voltunk, de te tönkretettél mindent. Balázs és én szeretjük egymást, úgyhogy jobb lesz, ha nagyon gyorsan kiszállsz ebből a háromszögből. Úgysem akar tőled semmit, csak egy kis csitri vagy. Nézz magadra! Egy igazi nő nem járkál tornacipőben és nem hord idióta karkötőket.

Oké, tény, hogy Eszter valószínűleg egy divatlapból szedte az összeállítását és sokkal csinosabb nálam, de azért ne sértegessen már…

– Ha gondolod, odamehetünk Baluhoz és megbeszélhetjük, mi a helyzet.

– Ha gondolod, most azonnal kitéphetem az összes hajszáladat – sziszegi. – Ez a kettőnk ügye.

– Azért talán neki is van egy kis beleszólása…

– Na figyelj ide, kislány, csak egyszer mondom el! Áltathatod magad, de Balázs úgyis visszatalál hozzám. Csakis én tudom neki megadni azt, amire igazán szüksége van, ezt ő is be fogja látni. Úgyhogy ideje, hogy lekoccolj. Érted?

Jézus. Ez a csaj teljesen hibbant.

– Azt kérdeztem, érted?! – ordítja.

– Ha ettől boldog leszel, igen – felelem.

– Helyes.

Mielőtt Eszter kivonul a mosdóból, jelzésértékűen leönti a cipőmet valami színes piával. Már csak ez hiányzott, nincs is jobb annál, mint átázott zokniban bulizni. Pislogni sem tudok a döbbenettől, perceken keresztül a csap előtt állok és folyatom a csuklómra a hideg vizet. Miután megnyugszom, és nem remegek már, kimegyek, hogy elmeséljem a történteket Biusnak. Azt mondta, megvár a mosdó előtt, de néhány nagyon hipszternek öltözött lányon kívül senkit sem látok a környéken. Biztosan megunta a várakozást és visszament a többiekhez.

A lépcső felé veszem az irányt, de közben meglátom, hogy Bianka a kijárat felé siet nagykabátban. Átverekedem magam a tömegen, szerencsére még időben odaérek.

– Baj van? – kérdezem.

Bius aggodalmas tekintettel néz rám, szemében félelem csillog.

– Ne haragudj, az előbb írtam SMS-t, azt hittem, láttad. Most el kell mennem, minél előbb oda akarok érni.

Sosem láttam még ilyen kétségbeesettnek.

– Bius, mi történt?

– Lilike… Anya hívott, hogy bent vannak az ügyeleten. Megint fulladt.

Basszus. Fél éve derült ki, hogy Bianka óvodás kishúgának elég komoly asztmája van.

– Menjek veled? – kérdezem.

– Nem, köszi, Félix elkísér, már kint vár. Majd beszélünk – mondja, majd hátat fordít.

– Hívj fel mindenképpen! – kiabálok utána.

Nagyon izgulok Lili miatt, remélem, nem esik semmi baja. Bianka elvesztette néhány éve az apukáját, összeroppanna, ha a húgával is történne valami.

Nem tudok mást tenni, visszasétálok az asztalunkhoz, és próbálok mosolyogni, mintha semmi sem történt volna.

– Már kezdtem azt hinni, hogy leléptél valaki mással – integet Balu.

Épp Songokuval, Dettivel és a barátjával beszélget. Egy kupacban az egyetemisták.

– Gondolkodtam rajta, de ma illetlenség volna – mosolygok, de még én is érzem, hogy elég halványan.

– Jól vagy? Minden oké?

– Persze. Csak egy kicsit álmosodom. Miről dumáltok?

Terelem a témát, mert igazság szerint nem akarok beszélni neki erről a kis közjátékról sem most, sem később. Balu mindig feszült lesz, ha szóba kerül Eszter.

– Épp azon tűnődünk, hogy lehet-e olyan fejőgépet tervezni, ami őrzi is a csordát…

– Aha, persze – ülök Balázs ölébe.

– Csak zenéről volt szó – felel Songoku, hogy érdemi választ is kapjak.

Egy kicsit dumálok vele a sulijáról, meg hogy mennyire jól érzi magát. Elmeséli, hogy már a második hónapban bekerült egy csapatba, akikkel mindenféle elektronikai izéket gyártanak.

Amikor már senkinek sincs kedve táncolni, elhatározzuk, hogy indulunk. A buli is leült, na meg kettő múlt. Lecsekkolom a telefonom, de Bianka még nem adott hírt a húgáról. Remélem, csak elfelejtett… Bezzeg anya! Már vagy négy üzenetére kellett válaszolnom.

Mindannyian indulásra készen ácsorgunk, egyedül Uborka gubbaszt a sarokban. Láthatóan eléggé betett neki a rózsaszín izé.

– Mókamesterrel mi lesz? – kérdezi Balázs.

– Majd én intézem – szólal meg Marci.

Szokás szerint kapott az apukájától taxicsekket, hogy ne kelljen szívnia az éjszakai járatokkal.

– Elbírsz vele egyedül? – kérdezem.

– Uborkával? Fél kézzel is – vigyorog.

Biankához hasonlóan Balu is ragaszkodik az éjszakai kajáláshoz. Én meglennék nélküle, bár tény, hogy állati jólesik egy kolbászzsírtól csöpögő pizzaszelet a sok fröccs után. Kábé öt falatból bekebelezem az egészet, csak utána jut eszembe, hogy szeretnék ma még puszit adni Balunak. Inkább a sajtosat kellett volna választanom.

– Valakinek van egy rágója? – kérdezem a többieket.

– Rágó? Elrontanád a pizzát egy rágóval? – húzza fel a szemöldökét Songoku.

Hát, igen. Ez egy alapvető különbség a fiúk és a lányok között.

Jóllakottan, ráérősen baktatunk az éjszakai busz megállója felé, aminek eredményeként csodálatosan le is késsük a kettő ötvenötöst. Nem érdekelne, csak azért gáz, mert a zoknim még mindig nedves, és nem akarok emiatt felfázni.

– Fél óra múlva jön a következő – állapítja meg Balu.

A srácok találnak egy üres sörösdobozt, amivel azon nyomban focizni kezdenek. Mivel elég hideg van, mi is beállunk Dettivel, bár ami azt illeti, egyszer sem találom el a labdát.

– Azt hittem, a két csodapingpongos ügyesebb ennél – jegyzi meg Songoku.

– Tényleg, mi van a csapattal? – kérdezi Detti.

Annyi más témánk volt, hogy a pingpongról meg is feledkeztem.

– Inkább hagyjuk – legyintek.

– Most már még jobban érdekel.

Amikor elmondom, hogy az új párom Hédike, Detti fuldoklik a nevetéstől. Természetesen ő sem hiszi el, hogy Tibi bá őt rakta mellém.

– De most komolyan? Legalább nőtt pár centit a nyáron?

– Nem. És bénább is, mint valaha.

– Az lehetetlen.

– Hát, legutóbb kiütötte a labdát a tesiterem ablakán. A felső ablakán. Szerinted?

– Vigyázz! – kiált Máté, de már későn, a sörösdoboz pont fejbe találja Dettit.

– Ne haragudj, szívecske, véletlen volt – öleli át Dettit a pasija.

– Semmi gáz, legalább egyszer eltaláltam a dobozt – nevet.

A buszon ezúttal sincsenek többen, mint az idefelé úton, akár a kapaszkodókon is csimpaszkodhatnánk. Detti és Máté három megálló után elköszön, a kopott kék busz pedig teljesen kiürül, amikor Baluval és Songokuval mi is leszállunk a park mellett.

Jó, hogy két srác is van mellettem, ugyanis olyan tejköd ereszkedett a környékre, hogy a darkosok sírnának örömükben. A fákon árválkodó leveleket olykor-olykor megzörrenti a szél, de amúgy tökéletesen mozdulatlan minden. Már csak egy holló baljós károgása meg egy elhagyatott temető hiányzik, és teljes a kép.

– Várjatok, csinálok néhány képet! – szólal meg Songoku. – Ezek a fényviszonyok kegyetlen jók.

El kell ismernem, nem mindennapi dolog, ahogyan a lámpa fénye a ködbe vész, de számomra inkább félelmetes, mint szép. Songoku feláll egy padra, lehasal a földre, utána félig felmászik egy póznára, minden nézőpontból megörökíti a karácsonyinak közel sem nevezhető látványt.

– Mehetünk – jelenti ki úgy hatvan fotó után.

– Te is erre? – kérdezem.

Eddig úgy tudtam, a másik irányban lakik.

– Aha, még lófrálok egy kicsit.

– Csak rád ne találjon egy vérfarkas – motyogom.

– Nem kell aggódni, olyan erős a telóm vakuja, hogy ha a szemébe villantok, egy hétig csak foltokat lát – nevet.

Már majdnem kiérünk a parkból, amikor surrogást hallunk a hátunk mögött. Eleinte azt hiszem, csak egy galamb szállt le, de hamar rájövök, hogy a madarak egyrészt nem ilyen hangosak, másrészt éjszaka általában alszanak. Legalábbis a galambok igen.

Ezek lépések.

Vadul kalapál a szívem, és a srácokon is érzem, hogy nyugtalanok. Még a beszélgetést is felfüggesztik.

Megszorítom Balu kezét.

– Nem kéne megnézni, ki az? – suttogom.

Balázs egy padhoz húz, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne az éjszaka közepén csak úgy lehuppanni pár percre. Mivel marha nyirkos és hideg, a támlára ülünk. Balu a balomon, Songoku a jobbomon, mint két testőr.

A léptek zaja erősödik, a sűrű ködben azonban az égvilágon semmit sem látunk.

– Mi van, ha ki akar rabolni?

– Nem fog.

– És ha fegyve…

– Nyugi, nincs – feleli Balu, bár elég bizonytalanul.

Egy sziluett kezd kibontakozni, tőlünk alig néhány méterre. Pont úgy támolyog, mint egy zombi. Ha egyedül lennék, most minden bizonnyal megállna a szívem, és a hajnali kutyasétáltatók találnának rá a holttestemre, de a fiúk jelenléte erőt ad.

– Tök részeg a tag – állapítja meg Songoku.

– Szerintem észre sem fog venni minket – súgja Balázs.

Valóban így történik, az alak egyszerűen elsétál – illetve elcsoszog – mellettünk. Szegény. Biztosan jó oka van rá, hogy ilyen állapotba hozta magát karácsonykor.

– Figyi már, ez nem Tom? – kérdezi Songoku. – Ember nincs a Földön, aki rajta kívül fényvisszaverőt rak a bakancsára.

– Tomi! – kiált Balu, de az alak egyre csak távolodik.

Már alig látni.

– Tomi! Te vagy az? – Balázs leugrik a padról és utánasiet. – Mi van, haver? Mit csinálsz te itt?

– Járkálok.

A szavak vontatottan hagyják el – ezek szerint – Tom száját. Mit mondjak, nélküle is el tudtam volna képzelni a tizennyolcadik születésnapomat és a karácsonyt.

– Hol hagytad a dzsekidet? Meg fogsz fagyni.

– Talán a Kapufában. Vagy valahol a Hungárián. Vagy mittomén. Leszarom, nekem már úgyis mindegy – vonja meg a vállát. – Szétesett az egész életem, miért pont a dzsekim izgasson?

– Na jó, elmondom mi lesz. Szépen velem jössz, és hazamegyünk – mondja Balu, miközben kitúrja a kötött pulcsit a hátizsákjából.

Azt gondolom, Tom tiltakozni fog, de szó nélkül felveszi a világ legocsmányabb pulóverét. Fura, ez egyáltalán nem vall rá.

– Van egy cigid? – kérdezi Tom.

– Tessék.

– Elég szarul nézel ki, haver – állapítja meg Songoku.

– Te is itt vagy? Meg te is? – néz rám. – Nocsak. Mondd meg a barátnődnek, hogy még mindig szeretem. Vagy nem tudom.

– Ideje hazamenni – szólal meg Balázs.

– Menjen a tököm haza… Minek? Hogy megint a képembe vágják az összes hibámat? Hogy elmondhassák, hogy én csak egy semmirekellő ingyenélő vagyok? Egy púp a hátukon? Hagyjál már ezzel a hülyeséggel… Amúgy sem lakom már otthon.

– Oké, akkor odamegyünk, ahol az ágyad van.

– Oda nehezen. A dzsekiben volt a lakáskulcsom.

– Akkor nálunk alszol – jelenti ki Balázs.

Rendes tőle, hogy így pátyolgatja Tomot, bár én egy csepp sajnálatot sem érzek iránta. Éveken keresztül a sárba taposott maga körül mindenkit, és csakis magával törődött. Azt hitte, neki mindent szabad, hogy kedvére elvehet bármit. Most fordult a kocka. Az egykor menő gitáros gyerek lecsúszott, de erről csakis ő maga tehet. Úgy fest, az élet mégiscsak igazságos.

– Hogy kerülsz ide? – kérdezi Songoku.

– Nem tudom. Egy ideje már sétálgatok. Kanyarodok erre, kanyarodok arra, egyik útról a másikra… Egyáltalán, hol vagyok?

– Az most tök mindegy. Induljunk.

Balu félrehív és bocsánatot kér, amiért nem kísér egészen a kapunkig. Azt persze nem hagyja, hogy egyedül mászkáljak – már csak azért sem, mert megígérte anyának –, így Songoku lesz a testőröm erre a hatalmas, másfél utcányi távra.

– Boldog szülinapot még egyszer! És sajnálom, hogy így ér véget – mondja, majd megcsókol.

– Na, még mindig a kiscsajjal nyomulsz? Azt hittem, csak megdöntöd és csá – szólal meg Tom.

Hülye tahó.

***

Halkan nyitom és zárom az ajtót magam után – egy profi betörő is megirigyelne –, nem akarok felébreszteni senkit. Néma csendben veszem le a kabátom és a cipőmet, de anya ott terem az előszobában.

– Jól szórakoztál?

– Igen – felelem.

– Háromnegyed négy van.

– Egy kicsit elhúzódott a hazaút. Lekéstük az éjszakait – füllentem.

– Nem válaszoltál a legutolsó üzenetemre.

– Bocsi, biztos nem hallottam meg.

Mi lehet a telefonommal? Nem az első alkalom, hogy elfelejt jelezni, pedig elvileg semmi baja. Mindegy, majd megkérem valamikor Songokut, hogy nézzen rá, ő ért az ilyen dolgokhoz.

– Balázs már elment?

– El.

Nem kell tudnia, hogy Songoku kísért haza, a végén még azért is kivágná a balhét.

– Ettél?

– Igen, pizzáztunk.

– Helyes. Ha még éhes lennél, maradt a vacsorából.

– Köszi, de most lefekszem aludni.

Ahogy végigsétálok a nappalin, a hátamban érzem anya tekintetét. Tuti azt vizslatja, mennyire megyek egyenesen, rosszabb, mint egy amcsi zsaru. Átöltözöm – a zoknim még mindig vizes Eszterke jóvoltából –, és bebújok az ágyamba. Ezúttal nem bajlódom a fogmosással, hulla vagyok. Mint mindig, alvás előtt még csekkolom a telefonomat. Arra számítok, hogy Balázs küld egy jó éjszakát SMS-t, de csak Biustól érkezik helyzetjelentés.

Semmi komoly, Lili már mosolyog. Bent tartják éjszakára, de azt mondták, ne aggódjunk. Szorri, hogy úgy elrohantam. Boldog szülinapot, és tényleg ne hari!

Hogy is haragudhatnék? Lili a világ legcukibb óvodása, Bius pedig gyerekkorom óta a legjobb barátnőm még akkor is, ha nem árulja el, hogy kavar Félixszel.

Felteszem a telómat töltőre, aztán végigpörgetem a napot.

Micsoda szülinap! Micsoda karácsony! Ismerkedős vacsora, irtó klassz ajándékok, buli, őrült exbarátnő alaptalan fenyegetése, aggodalom Liliért, váratlan találkozó Tommal… Ennyi minden egy hét alatt sem szokott történni velem.

5.

Elérkezett az év utolsó napja, úgyhogy ennek örömére reggel óta petárdáznak az utcánkban. Felfoghatatlan számomra, mi a jó abban, hogy valami durran egy hatalmasat, egy normális, kellően barázdált agyú egyénnek szerintem eszébe sem jutna ilyen marhaságokat dobálni. Mivel még csak nyolc óra, próbálok visszaaludni, hogy friss legyek este, de még úgy sem sikerül, hogy a fejemre húzom a takarót és befogom a fülemet a párnával.

Öcsi – mint kiderül – már hajnalban elhozta Gusztit a menhelyről, de a szerencsétlen állat ki sem mer bújni a kanapé mögül. Retteg a petárda hangjától, amiben csak az a furcsa, hogy a tesóm számítógépes játékának a zaja egyáltalán nem zavarja.

– Mit csinálunk este? – kérdezi.

– Azt nem tudom, hogy te mit csinálsz, én partizni megyek – jelentem ki büszkén.

Végre ezt is megéltem. Az ismerőseim – még Uborka is – évek óta eljárnak otthonról ilyenkor, nekem viszont tizennyolc évet kellett várnom rá, hogy anya elengedjen egy igazi, hamisítatlan szilveszteri házibuliba.

Első körben arra gondoltam, hogy elmehetnénk valami gigantikusan nagy partiba, ahol több ezer emberrel együtt számolhatunk vissza éjfélkor, de Balu azt mondta, hogy ezek a helyek mind trék, és állandóan balhéznak egymással a tök idegen emberek. Ő eddig kétszer volt ilyenben, egyszer a kabátja tűnt el, egyszer pedig bunyóznia kellett, pedig nem is akart. Osztottunk, szoroztunk, végül abban egyeztünk meg, hogy Balázs egyik csoporttársához megyünk, akinél állítólag minden évben olyan házibuli van, amit hónapokig emlegetnek a vendégek. Úgy indítanak, hogy a bútorokat összetolják, és még külön DJ-t is hívnak, hogy ne kelljen senkinek sem egész este a számítógép mellett ülnie és cserélgetni a YouTube-videókat.

– Én is mehetek? – kérdezi az öcsém.

– Nem.

– De miért nem?

– Mert ez felnőttbuli. Ide csak tizennyolc éven felüliek jöhetnek.

El sem tudom mondani, milyen remek érzés kiejteni ezeket a szavakat.

– Ez nem igazság! – húzza el a száját.

– Az élet sokszor igazságtalan.

– Azért megkérdezem anyát.

– Rajta!

Bevett módszer az öcsémnél, hogy hátulról támad, ám ezúttal teljesen biztos vagyok benne, hogy anyának esze ágába sincs a nyakamba sózni. Őt ugyan nem félti annyira, mint engem – csak mert fiú –, de azért tizennégy évesen még tényleg korai szilveszteri buliba menni.

– Majd meglátjuk – feleli, aztán Guszti kutyával a konyhába indul.

Elégedetten vigyorgok, de aztán eszembe jut, milyen mesét adtam be anyának. Mivel egy vad buliba még így sem engedne el önszántából, egy kicsit mást mondtam neki a partiról. Az ő fejében az a verzió él, hogy egy hagyományőrző óévbúcsúztató mulatságra megyünk Baluval a néprajzos kispajtásaihoz. Vagy két órám ráment, amíg rendesen utánaolvastam a régi népszokásoknak. Egy csomó fura hagyományt találtam, csak sajnos a legtöbb kivitelezhetetlen egy békási panelban. Legalábbis egy birkanyájat igen nehézkesen fordítanánk meg a hetediken. Végül csak annyit mondtam anyának, hogy összeülünk páran – fiúk és lányok vegyesen –, majd tettetett izgalommal elmeséltem, hogy fokhagyma-kalendáriumot készítünk és gombócot főzünk a csajokkal, csak hogy megtudjuk a leendő férjünk nevét.

– Persze, Vera meg elmehet oda, ahová csak akar! – hangzik fel a konyhában.

Ha tudná, mennyire nincs ez így…

– A nővéred évekkel idősebb nálad és amúgy is nagykorú – áll ki anya életemben először mellettem.

– De én is akarok menni!

– Majd néhány év múlva…

– De én most akarok!

– Az osztálytársaid is a szüleikkel töltik az év utolsó estéjét.

– Van, aki nem… – próbálkozik az öcsém.

Ezek szerint még nem tudja, hogy anyánál ez az érv tökéletesen hatástalan.

– Elég nagy baj, hogy tizennégy évesen elengedik őket.

– Miért? Már van személyi igazolványunk!

Húha. Kuncogni kezdek a nappaliban, ez a beszélgetés egyre jobb. Vajon én is ilyen kis csíra voltam ennyi idősen?

– Az csak egy okirat, kisfiam, egy műanyag kártyától senki sem lesz felnőtt. Hidd el, a saját érdekedben maradsz itthon!

Jaj. Ennél jobb szöveg tényleg nem jutott eszébe? Amikor velem hadakozott ezeken a dogokon, még sokkal kreatívabb volt, a lelki fenyítés olyan formáit vetette be, hogy még a közel-keleti terroristák is könyörögnének a receptért.

– Nézd csak meg a bulizó osztálytársaidat pár év múlva! Te gimnáziumba mész, ők pedig jó esetben a szakmunkásképzőbe. Árkot szeretnél ásni egész életedben?

– Nem – morogja öcsi. – De attól még elengedhetnél Verával.

– Azt hiszem, ezt megbeszéltük – zárja le a vitát anya. – Egyébként is, vigyáznod kell Gusztira. Nem azt mondtad, hogy ma azért alszik itt, mert nagyon fél a petárdáktól?

Nocsak, az öcsém beleesett a saját csapdájába?

– Most már nem fél annyira – jelenti ki. – Megszokta.

Hát, ez elég gyengusz visszavágás.

Az öcsém pár pillanat múlva sértődötten rongyol ki a konyhából, Guszti kutya pedig értetlenül ballag utána. Megsimogatom a buksiját – mármint a kutyának –, hogy ne legyen ennyire megilletődve, mire azonnal eldobja magát, hogy akkor már a hasát is vakargassam egy kicsit. Szerintem órákon keresztül el tudná viselni.

Gonosz mostohának érzem magam, amiért nem simogatom tovább az ebet, de nincs mese, készülődnöm kell, méghozzá duplán. Első körben egy konszolidált outfitet kell felvennem, ami anyának is megfelel, másrészt viszont össze kell készítenem – és ügyesen a táskám mélyére rejtenem – a particuccokat is, kardigánban és bumszli cipőben mégsem állíthatok be egy szilveszteri buliba. Ja, és akkor arról még nem is beszéltem, hogy valószínűleg a buszon vagy a parkban kell sminkelnem, bár ebben már akad némi gyakorlatom. Anya a szempillaspirálon kívül sokáig semmit sem engedélyezett, úgyhogy csak parki sminkkel – Biussal így neveztük el – tudtam eltüntetni az időnként megjelenő pattanásokat.

Épp azon tűnődöm, melyik cipőm illik legjobban a kicsit elegáns, de azért mégsem túlságosan felsőmhöz, amikor megcsörren a telefonom. Balu keres. Mintha telepátia lenne közöttünk, én is most akartam már hívni.

– Mi a helyzet? Kész vagy már? – kérdezem.

– Ami azt illeti, igen – Balu nagyon komoly. – Itt állok a kaputok előtt. Ki tudnál jönni egy percre?

– Most? – kérdezek vissza zavartan.

Arról volt szó, hogy csak este hétre jön értem.

– Baj van?

– Csak gyere ki, légyszi – kéri.

Nem törődöm vele, hogy melegítőben és kapucnis pulcsiban vagyok, ahogyan azzal sem, hogy a hajamat kócos lófarokba kötöttem össze. Valami nem stimmel Balázzsal, sosem hallottam még így beszélni. Anya természetesen észreveszi, amint a cipőmet veszem, úgyhogy rögtön érdeklődik, hová tartok.

– A ház elé.

– Miért?

– Baluért – felelem egyszerűen.

– Azt hittem, csak hétre jön. De ugye nem ilyen szerelésben akarsz elmenni itthonról?

Erre inkább nem is válaszolok, csupán a szememet forgatom. Anya sem gondolhatja komolyan, hogy kiteszem itthonról a lábamat ilyen cuccban…

– Jól van, csak érdeklődtem – mondja.

Ott marad velem, amíg kinyitom az ajtót, gondolom, hogy meggyőződjön róla, tényleg Balázshoz megyek. Klassz, hogy ennyire megbízik bennem…

Balu valóban a kapuban áll, kordnadrágban és egy irdatlanul ronda kabátban. Oké, hogy anyának ez szimpatikus, de a szomszédok már tuti hülyének néznek.

– Mi a gáz? – kérdezem egy puszit követően.

Megszokásból a szájára adnám, de Balu még időben elfordítja az arcát. Persze amikor anya végre becsukja az ajtót, kapok egy rendeset is.

– Nem tudom, hogy kezdjek bele…

Tényleg gondban lehet, úgy bámulja a betont, mintha onnan puskázhatna. Mi történhetett? Meghalt valaki? Leégett a házuk? Vagy… és ekkor a legrosszabbra gondolok: velem van baja?

– Szerinted mennyire lenne gáz, ha ma nem mennénk el a buliba?

– Őszintén? Nagyon.

– Aha. Ettől tartottam – vakarja meg a fejét. – Én sem így terveztem, de úgy érzem, nem tehetek mást.

– Te meg miről beszélsz?!

Mielőtt Balu felelhetne, anya jelenik meg az ajtóban.

– Nem jöttök be, gyerekek?

– Köszönöm, de csak egy percre tartom fel Verát – feleli Balázs színlelt mosollyal.

Megvárja, amíg anya visszamegy a házba, csak utána folytatja.

– Figyelj, tudom, hogy az utolsó utáni pillanatban szólok, de közbejött valami. Tomi felhívott és nagyon ki van bukva.

– Tom? Tom miatt mondod le az első közös szilveszterünket?

Nem vagyok számonkérő típus, de azért ez sok.

– Ne haragudj. Tényleg nagy lehet a gáz nála, fél órán keresztül bőgött a telefonban. Alig bírtam kihúzni belőle egy értelmes szót.

Bőgött? Tom? Abban a gyerekben érzések is laknak? Milyen különös.

– Nincs hová mennie, egész este egyedül lenne, úgyhogy megígértem neki, hogy átugrok hozzá. Tartok tőle, hogy különben hülyeséget csinálna.

– Aha. Tom egész életében kizárólag hülyeségeket csinál.

– Aggódom érte. Mondanám, hogy gyere te is, de tudom, hogy nem igazán kedveled.

– Most már még kevésbé – biggyesztem le a számat.

Hihetetlen, hogy még a távolból is tönkre tudja tenni életem első szilveszteri buliját! Legszívesebben felhívnám és jól beolvasnék neki, de szerencsére még a telefonszámát sem tudom.

– Sajnálom – ölel meg Balázs. – De még nagyon sok szilveszterünk lesz, amit együtt tölthetünk.

– Megígéred? – kérdezem a ronda kabátjába fúrva a fejemet.

Nagyon nehéz visszatartani a sírást.

– Meg.

– Akkor jó szórakozást – motyogom.

– Ez minden lesz, csak szórakozás nem. Szerintem én vagyok az egyetlen, aki még szóba áll vele.

– De erről csakis ő tehet – kezdenék bele, de Balu belém fojtja a szót.

– Mindenki megérdemel egy második esélyt.

***

A háttérben szóló ostoba kabarét mindeddig viccesnek találtam, most viszont csak bárgyún vigyorgó, idióta alakokat látok a tévében. Szánalmas, hogy ezen a napon mindenki kényszerből boldog, egyetlen csatornát sem találok, ahol az emberek ne örülnének valaminek. Tudom, nagyon rendes húzás Balázstól, hogy össze akarja kaparni Tomot a romjaiból, de kicsit neheztelek rá, amiért egyedül kell töltenem az év utolsó estéjét.

Egyedül.

Magányosan.

Rosszkedvűen.

– Valóban? – szólal meg egy hang a fejemben.

Tulajdonképpen Balu nélkül is elmehetnék, elvégre vannak barátaim és saját akaratom is. Már loholok is a szobámba, hogy felhívjam Biust.

– Szia! Mit csinálsz ma?

– Gondolom, bulizom, ez egy ilyen nap – feleli.

– És mit szólnál, ha veled tartanék?

– Tessék?!

Nem csoda, hogy meglepődik, napok óta áradozom róla, milyen jó lesz Baluval várni az éjfélt.

– Mi történt? – kérdezi, mire röviden felvázolom a helyzetet.

Csendben hallgat végig.

– Ez igen. Mindjárt visszahívlak, megkérdezem a főnököt.

Mármint a menhely vezetőjét, merthogy mint minden évben, Bius most is velük tölti a szilvesztert. Izgatottan várom a hívását, de sajnos hiába. Kiderül, hogy valami étterembe mennek, ahol már december elején lefoglaltak minden helyet, meg amúgy is nekem, mint külsősnek egy csomó pénzt be kéne fizetnem. Valami jótékonysági bál, vagy mi a szösz, úgyhogy talán nem is gond, ha kimaradok belőle, a puccparádé és a tombola sosem hozott lázba.

Nyugtatom magam, hogy még semmi sincs veszve, Dettire tuti számíthatok.

– Szia! – kiabál a telefonba.

A háttérben elég hangosan szól a zene, alig hallom a barátnőm hangját. Ez jó jel, ezek szerint ők már most is partiznak. Ott a helyem.

– Jó a buli? – kérdezem.

– Elég állat! – nevet. – Dél óta nyomjuk.

– Szerinted befér még egy ember?

– Akár tizenöt is. Jöttök?

– Csak én. Mi a cím?

– Pill, megkérdezem.

Szeretem Dettiben, hogy csak ritkán kérdezi meg a dolgok miértjét. Hallgatom a zenét, a sikongatásokat és a bulizó embereket, már alig várom, hogy én is odaérjek.

– Na, itt is vagyok – szólal meg Detti. – Írod?

– Aha.

– Mondjuk nem nehéz megjegyezni. Rózsa út 2., Kazincbarcika.

– Kazincbarcika? – húzom fel a szemöldökömet.

Hol van az egyáltalán?

– Ja, Máté rokonainál vagyunk. Ha felszállsz most egy vonatra, éjfélig simán ideérsz, csak pár óra az út.

– Aha – szomorodom el. – Szerintem ez most nem fog menni.

– Ha meggondolod magad, itt vagyunk holnap délutánig.

– Köszi, cuki vagy. Boldog új évet!

– Neked is!

Tulajdonképpen megtehetném, hogy kamuzok anyának és levonatozom a világ végére, de ahogy ismerem magam, kapásból lebuknék. Na meg semmi értelme, hogy betoppanjak egy olyan buliba, ahol valószínűleg már mindenki kifeküdt.

Nincs mit tenni, marad a lúzerség, itthon töltöm a szilvesztert, mint a dedósok. Nem akarom, de kicsordul az első könnycsepp. Aztán a második és a harmadik is, fél órán keresztül csak fekszem az ágyamon és bőgök. Miért pont velem történik ez? Mindig az nem jön össze, amit a legjobban szeretnék.

Hat negyvenkor úgy állítok be a konyhába, mint akiből kiszívták az életerőt.

– Nem kéne készülődnöd? – kérdezi anya.

Ahogy látom, az utolsó simításokat végzi a lencsefőzeléken.

– Nem megyek sehová.

– Nocsak… – áll meg a fakanál a kezében. – Megtudhatom az okát?

– Balázsnak közbejött egy váratlan családi dolog – felelem.

Így a legegyszerűbb.

– De nem történt nagy baj, ugye?

Dehogynem. Az történt, hogy itthon fogok pusztulni egész este. Ez nem elég komoly?

– Nem. Csak váratlanul vendégek állítottak be hozzájuk.

Elég szar kifogás, de anya nem kérdez róla többet.

– Akkor jó. Már azt hittem, összevesztetek valamin. Olyan rendes gyerek, kár lenne érte. Próbáld meg visszafogni magadat, és ne hisztizz előtte. Nem lenne jó, ha…

– Anya! – szólok rá egy kicsit erélyesebben az indokoltnál. – Ne haragudj, de ma nem akarom ezt hallgatni! Így is a béka segge alatt érzem magam.

– Ugyan, Vera! Nem áll meg a Föld forgása, csak mert kihagysz egy bulit.

– De. Megáll – vetem oda színtelen hangon.

– Majd elütjük együtt az időt. Csinálunk virslis falatkákat, előszedjük a társasokat és készítek gyümölcssalátát…

– Bocs, anya, de most semmi kedvem hozzá. Inkább a szobámban leszek.

Nem vonz a program, tizennyolc évesen többre vágyik az ember lánya egy likőrrel ízesített gyümölcssalátánál.

– Pár perc és kész a malac, legalább vacsorázz velünk! Jobb kedved lesz, meglátod.

– Nem vagyok éhes – felelem.

– Ha szeretnéd, készíthetünk fokhagyma-kalendáriumot is.

Csak egy hajszálon múlik, hogy nem kérdezek vissza, mi a fenéről beszél. Bár, ha belegondolok, a mostani helyzetnél még az is jobb volna, ha Balázs haverjaival csuhébabát készítenénk.

Akkor legalább vele lehetnék.

***

Úgy egy órán át nézem a plafont, azt remélve, hogy Balázs mégiscsak felhív, de semmi. Még csak hírt sem ad magáról. Felállok és céltalanul lődörgök a raktárszerű szobámban, ami tökéletesen tükrözi a hangulatomat. Mindenfelé dobozok hevernek, a polcok pedig csaknem üresen állnak. Még hozzá sem nyúltam, mióta karácsonykor – tök feleslegesen, mert Balu be sem jött – összepakoltam.

– Oké, Roni, ez baromság – mondogatom magamnak, amikor visszadőlök az ágyamra.

Teljesen értelmetlen, hogy önsajnálatba zuhanjak. Nem azért, mert az év utolsó napja van, nem azért, mert anya azt mondta, és nem azért, mert rajtam kívül mindenki jókedvű. Balázs szavai adnak reményt, melyek a fejemben visszhangoznak: még nagyon sok szilveszterünk lesz, amit együtt tölthetünk.

Ahhoz ugyan nem gyűjtök elég erőt, hogy kimenjek anyáékhoz és jópofizzak, a hátam közepére sem hiányzik a sok hülye műsor meg az öcsém önelégült feje, viszont kitaláltam magamnak egy programot, ami egy időre kellően leköti a figyelmemet.

– Anya, hol van a padláskulcs? – kérdezem.

– Nocsak, előjött a troll a barlangjából?

Troll. Mi van? Letrolloz a saját anyám?

– Tudod, mi az a troll?

– Olyasmi, mint a medve – feleli.

– Ja. Csak épp négyszer akkora és arról híres, hogy mérhetetlenül együgyű és ronda. Szóval kösz.

– Jaj, kicsim, nem úgy gondoltam. Azt hittem, ez valami divatos szleng.

Ahogy ezt anya kimondja, a tesóm berohan és lenyúl egy pár virslit a pultról.

– Köszöntem – mondja, aztán már söpör is kifelé a konyhából.

– Na, erre mondják, hogy trollkodás – mutatok rá a lényegre.

– Akkor már ezt is tudom. És az mit jelent, hogy joló?

Oké, ezt még én sem veszem be, hogy anyámat tényleg érdekli. Meg amúgy is, kinek mondaná? A dögunalmas munkatársainak, akik egyszer merészségből nem három, hanem csak két példányban fénymásolták le az aktákat?

– Nem tudom, mit jelent – sóhajtom. – De szerintem te tudod, hol a padláskulcs. Felvinném a cuccaimat.

– Pont ma? Szilveszter van, ilyenkor nem szabad házimunkát végezni, mert…

– Kisöpörjük a házból a szerencsét – fejezem be a mondatot.

A netes kutakodásnak hála, elég járatos lettem a témában.

– Inkább játsszunk valamit!

Rendes anyától, hogy életkedvet akar lehelni belém, de ami nem megy, azt nem kell erőltetni.

– Inkább pakolnék. Tudod, új év, új élet… Ideje, hogy eltüntessem a gyerekes dolgokat a szobámból.

***

Még szerencse, hogy nem cseréltem át a mackónadrágot, a padláson olyan kosz van, hogy nézni is rossz. Mindenhol por, pókhálók – remélem a pókok ilyenkor téli vagy inkább örök álmot alszanak –, használhatatlan kacatok, lommal teletömött szekrények… Talán még az első cumimat is megtalálnám.

– Vettél fel kabátot? – kiabál fel anya, mire ijedtemben beverem a fejemet az egyik gerendába.

– Igen – szólok vissza.

– Jól van! Vigyázz a fejedre!

Köszi.

Hamar felcipelem a dobozaimat, az viszont marha jó kérdés, hogy hová tegyem őket. Megtehetném, hogy egyszerűen bepasszírozom oda, ahol akad némi hely, de nem akarom szó szerint tönkretenni a gyerekkoromat. Egy ideig biztosan nem hoznak még lázba a plüssmacik és a gimis emlékeim, húsz év múlva azonban tuti szuper lesz nosztalgiázni. Biztonságos helyet kell találnom, ahol megmaradnak az eredeti állapotukban.

Kinyitok egy hatalmas piros szekrényt, de azzal a lendülettel vissza is zárom, hogy ne essen rám egy mázsányi régi könyv. Bepróbálkozom még néhány tárolóval, de a legtöbbe egy gyufaszálat is csak nehezen tudnék beletuszkolni, anya roskadásig pakolta mindet. Csak tudnám, mire kellenek még ezek a limlomok… Legalább három házat be lehetne rendezni ezzel a sok holmival, a kenyérpirítón át a szőnyegporolóig egyszerűen minden megtalálható a padlásunkon. De komolyan, több cuccunk van, mint egy hipermarketnek.

Tovább keresgélek, és ezúttal nem is sikertelenül. Illetve mégis. Az utolsó szekrényben akad ugyan némi hely, csak éppen a polcok hiányoznak belőle. Nincs más választásom, a kacatok tetejére kell dobálnom az eddigi életem emlékeit.

Hacsak…

Hacsak nem nézek körül a padlás legmélyén. Természetesen tisztában vagyok vele, hogy nem fog rám rontani semmiféle földöntúli rémség vagy egy sereg megvadult denevér, mégis gyerekkorom óta kerülöm azt a részt: elsősorban, mert kiégett az izzó és semmit sem lehet látni, másrészt meg mi a fenéért járkálnék a padlásunkon. Nem vagyok sem mániákus gyűjtögető, sem szellem, sem pszichopata.

Leszaladok a nappaliba egy elemlámpáért, hogy ne kelljen a vaksötétben tapogatóznom. Anya és a tesóm épp tanítják Gusztit, úgyhogy addig nem szabadulok, amíg nem nézem meg, hogyan szalad a kutya a fekhelyére.

– Nagyon ügyes vagy – simogatom meg a fejét –, de nekem most mennem kell.

– Éjfélkor azért lejössz koccintani? – érdeklődik anya.

– Persze – nyögöm ki nehezen, mivel valójában semmi kedvem hozzá.

– Akkor tíz perc múlva gyere! És húzd fel a cipzárt a kabátodon, így meg fogsz fázni! – adja ki az év remélhetőleg utolsó utasítását.

A padlás mélyén egy Oscarra jelölt horrorfilmben érzem magam. Már épp visszafordulnék, amikor rájövök, hogy egy fokozattal feljebb is lehet kapcsolni a zseblámpát. Így már kicsit – mondjuk egy hangyacsápnyival – barátságosabb a légkör, úgyhogy folytatom a keresgélést. Hamarosan találok is egy szekrényszerű valamit, amibe be tudok pakolni egy csomó cuccot. Megvilágítom az oldalait, hátha azért üres, mert valami hibája van, ám ekkor észreveszek valamit a fal mellett.

Egy ládát.

Első pillantásra egy kupac lomnak nézem azt is, csak akkor derül ki, hogy micsoda valójában, amikor lerakodom róla a régi porszívót, egy zsák rongyot meg néhány szatyrot, amibe ki tudja, mit pakolt anya.

Mi lehet benne? Na meg egyáltalán, mit keres itt egy ilyen láda? Úgy néz ki, mintha egy kalóz rejtette volna el a kincsét a padlásunkon. Amikor puszta kézzel letörlöm róla a vastag porréteget, felrémlik bennem az összes régen olvasott kalandregény és rémtörténet, úgyhogy remegő kézzel nyúlok felé. Először úgy tűnik, hogy zárva van, de szerencsére csak berozsdásodott az évek alatt.

Hangos, baljós nyikorgással nyílik ki a láda, kincs helyett azonban csupán papírokat és kacatokat látok. Unottan túrok bele, ám hamar felfedezem, hogy mégiscsak értéket találtam.

Ezek a dolgok anya emlékei.

Méghozzá azok, amelyekről azt állította, hogy költözéskor elvesztek. Szerelmes levelek, díszes füzetbe írt naplók, egy-egy csecsebecse – amit biztos a barátaitól és a fiúitól kapott –, na meg az ellenőrzői. Irtó kíváncsi vagyok, vajon tényleg olyan jó tanuló volt-e, mint ahogyan állítja, azonban megpillantok a ládában egy kivágott újságcikket, ami ennél is jobban felkelti az érdeklődésemet.

Ilyet csakis nyomós okkal tesz el az ember, úgyhogy tuti fontos.

Óvatosan veszem a kezembe a megsárgult papírt, nem szeretnék kárt tenni benne. Ezek a régi dolgok olyan könnyen sérülnek, jobb vigyázni velük.

Biztonságban az eltűnt gyerekek Egy szerencsés véletlennek köszönhetően mindhárom Budapesten eltűnt tizenéves épségben megkerült. A tinédzsereknek ugyanazon a hétvégén veszett nyomuk, ám a korábbi feltételezésekkel ellentétben kiderült, nem önszántukból mentek el otthonról.

– Példátlan esettel állunk szemben, de szerencsére senkinek sem esett bántódása – nyilatkozta a rendőrség szóvivője.

A gyerekeket az éjszakai órákban rabolták el, ezt követően napokon keresztül fogva tartották őket egy padláson. A fiatalok elmondásuk szerint rettenetesen érezték magukat, még élelmet is alig kaptak. „Nem tudtuk, mi lesz velünk. Nagyon féltünk, minden éjszakát átsírtunk, és csakis egymásra támaszkodhattunk” – olvasható az egyik sértett vallomásában.

A gyerekek végül elszöktek, majd azonnal beszámoltak a történtekről a helyi rendőrőrsön. Pontos személyleírást adtak a fogvatartókról, ám a helyszínre érkező rendőrök már senkit sem találtak a lakatlannak vélt nyaraló területén…

– Verácska! – hasít a csendbe anya hangja. – Hamarosan éjfél, gyere le koccintani!

– Mindjárt! – szólok vissza rekedten.

Ez nagyon durva. Tudtam persze, hogy rossz dolog történt anyával, de azt nem hittem volna, hogy ennyire. Ezek után érthető a folyamatos aggodalma, egy ilyen után ki sem merném tenni a lábamat az utcára úgy soha többet.

– Mit ügyködsz? – hangzik a kérdés egész közelről.

Ezer százalék, hogy megölne, ha meglátná, amint a cuccai közt turkálok, úgyhogy villámgyorsan visszarámolok, de előbb a másodperc töredékénél is sebesebben készítek egy fényképet a cikkről, aminek a felét sem tudtam elolvasni. Egy hajszálon múlik, hogy nem bukom le.

– Mit csinálsz? – jelenik meg anya mögöttem.

Hihetetlen, hogy nem botlott meg semmiben zseblámpa nélkül, én még úgy is majdnem zakóztam néhányat, hogy végig világítottam magam elé.

– Csak pakolom a régi dolgaimat – felelem remegő hangon.

Nagyon remélem, hogy nem veszi észre a szekrény mögé vezető lábnyomokat.

– Hova tetted őket?

– Ebbe a szekrénybe – mutatok a dobozaimra. – De már kész is vagyok.

– Helyes. Gyere, hamarosan beköszönt az új év. Balázs miatt meg ne szomorkodj, mindenkinek közbejöhet valami – vigasztal.

– Aha, jó… – motyogom, majd szótlanul követem a nappaliba.

***

Az öcsém úgy felpörgött, mint aki egy raklap energiaitalt döntött magába, a kanapén ugrál és számolja vissza az év utolsó másodperceit. Attól ilyen boldog, hogy – mivel már van személyi igazolványa – ő is felnőttpezsgővel koccinthat. Emlékszem, én is örültem, amikor először ihattam rendes pezsit anya egyik féltve őrzött kristálypoharából, de azért ennyire talán nem őrültem meg.

– Három, kettő, egy… Boldog új évet! – visítja a tesóm, majd megöleli anyát, engem és persze a kutyát is. – Hol a pezsgő?

– A konyhában – feleli anya. – De még várd meg a Himnuszt.

Az öcsémnek komoly erőfeszítésbe telik, hogy mozdulatlanul álljon két percig, de nagy nehezen azért teljesíti anya kérését. Ilyenkor rendszerint elmormolom magamban a fogadalmaimat, de most le sem tudom venni a szememet anyáról. Ki kell derítenem, mi történt pontosan.

– Egészségedre, Vera! – koccintja öcsi a poharát az enyémhez.

Észre sem vettem, amikor a kezembe nyomta.

Az öcsém egy pillanat alatt lehúzza a pezsit, aztán amikor anya nem figyel oda, tölt magának még egy pohárral. Normál esetben még a sajátomat is nekiadnám, csakhogy láthassam, hogyan játssza az agyát részegen, de most sokkal komolyabb dolgok foglalkoztatnak. Apa megígértette velem, hogy anyának sosem beszélek a történtekről, de annyira furdalja az oldalamat a kíváncsiság, hogy az már nem emberi. Tudni akarom a részleteket, és tudni akarom azt is, hogy anya miként élte meg ezt az egészet.

– Menjünk tűzijátékot nézni! – emeli fel a tesóm a mutatóujját, mintha gyakorló alkoholista volna egy lepukkant kocsmában.

– Menjetek csak, én vigyázok Gusztira – mondom anyának.

Szegény kutya a kanapé alatt gubbaszt, biztosan nagyon fél. Na meg van egy olyan érzésem, hogy ez alkalommal nem varázsolnának el a színes fények.

Amikor visszajönnek, eszem néhány falatot az ilyenkor kötelezően elfogyasztandó malacból és lencséből, aztán elköszönök anyáéktól.

– Csak most kezdődik a hajnali talk show. Amit úgy szeretsz.

– Egy kicsit megfájdult a fejem – füllentem.

– Ha Balázs miatt, akkor…

– Nem miatta – szakítom félbe anyát, bár tény, hogy nagyon rosszulesik, amiért még csak fel sem hívott.

Sőt, ha jobban belegondolok, egyetlen barátomtól sem kaptam B.Ú.É.K. üzenetet. Ez ám a lúzerség. Látom magam előtt, ahogy mindenki hatalmasat partizik, a buli hevében nyilván nekem sem jutna eszembe írogatni.

Már épp magamba zuhannék, amikor meglátom, hogy mégsem felejtettek el, csak ez a hülye telefon szórakozott már megint. Az SMS-ek megjöttek, csak épp a kijelzőn nem látszódott. Egy csomó üzenetet kaptam.

Természetesen a Balutól kapottakat nyitom meg először: fél tizenegykor írt egy boldog új évet SMS-t, majd tizenegykor egy későbbi üziben megmagyarázta, hogy nem fog tudni felhívni éjfélkor, mert akkor Tom még jobban kiakadna. Aztán fél tizenkettőkor és éjfélkor is érkezett egy-egy szívecske, csak úgy jelzésképpen.

Válaszolok Balunak, ahogyan apának, Biusnak, Dettinek, Félixnek, Hédikének meg a többieknek is. Nagyon cukik. Balázst persze inkább felhívnám és órákig cseverésznék vele, de megértem, hogy most nem lehet. Illetve nem értem meg, de próbálok úgy tenni, mintha nem zavarna Tom.

A vicces versikék elküldése után benyomom a fészbukot, de hamar rájövök, hogy csak a szívemet fájdítom. Bulizós szelfik, állati menőn feldíszített szórakozóhelyek, jókedvű, bár kicsit összefüggéstelen és nyelvtanilag sem tökéletes posztok fogadnak, úgyhogy inkább kilépek. Én legfeljebb csak azt tudnám kiírni, hogy már megint itthon ülök, és irigykedem az emberiség kilencvenkilenc százalékára. Meg hogy anya marha finom malacot sütött, de ez még az öcsémtől is elég égő volna.

Ledobom a telefonomat az ágyra, mire megnyomódik oldalt a fényképező gombja. Ez tuti jel, valami felsőbb erő is azt akarja, hogy olvassam el még most a ládában talált cikk folytatását. Biztonságban az eltűnt gyerekek, rugaszkodom neki ismét. Marha nehéz kivenni a szavakat, a vaku miatt a fénykép egy ufó észleléskor készített fotóra hasonlít a legjobban.

Akárhogy próbálkozom – mindenféle szűrőt is ráteszek a képre –, a cikk további része tökéletesen olvashatatlan, ráadásul a vége le is maradt. Hihetetlen, hogy ilyen béna vagyok, ha nem fotózom le a cikkhez tartozó képet is, simán elolvashattam volna az egész szöveget. Valamivel jobban érdekelt volna, mint a házról készített ősrégi fénykép.

Elhatározom, hogy egy arra alkalmas időben visszamegyek a padlásra, egyszerűen muszáj tudnom, mi történt anyával. Na meg tuti akadnak még érdekességek abban a ládában…

A sarokban árválkodó festőállványomat nézegetem, amikor üzenetem érkezik. Bízom benne, hogy Balu az, de sajnos nem.

Hogy hívják Stallone dublőrét? Pótszilveszter :D

Boldog Új Évet, Roni! És még egyszer kösz a könyvet.

Elképesztő, hogy Uborka fárasztó SMS-ét egyből megkapom, ezt bezzeg kijelzi a telefon. Mit vétettem vajon a sors ellen?

6.

Január elsején én kelek a legkorábban a barátaim közül, legalábbis még senki sem posztolt magáról semmit. Mondjuk nem csoda, hajnali négykor még úgy pörgött az üzenőfal, mint amikor valami lényeges történik a suliban.

A népi hiedelmek szerint egész évben azt csináljuk majd, amit ma, úgyhogy igyekszem félretenni a rosszkedvet, nem akarok a maradék háromszázhatvannégy napon is depisen ücsörögni az ágyam szélén.

Festeni fogok, fogalmazódik meg bennem.

Reménykedem benne, hogy nem száradtak még be a festékek – meg abban is, hogy van itthon valamennyi –, idejét sem tudom megmondani, mikor vettem utoljára ecsetet a kezembe. Rajzórán többnyire grafittal dolgozunk ebben a tanévben, már amikor nem valami művtöris videót nézünk.

A temperák megvannak, csak a narancssárga kövült bele a tubusba, de az teljesen mindegy, bármikor ki tudom keverni. Kikészítem az ecseteket, a kedvenc műanyag poharaimba hozok egy kis vizet, aztán megakadok. Vászonra vagy papírra? Meg úgy egyáltalán, mi a nyavalyát fessek? A szobát a rémálmomból? Balázst? Portrét Gusztiról?

Lesz, ami lesz, határozom el.

A létező összes színből nyomok egy keveset a palettára, aztán mindenféle terv nélkül húzok pár elnagyolt vonalat a vászonra. Hamar belelátok egy kissé szögletes szívet, mellette pedig egy madarat. A szabályos körvonalakkal és az árnyékolással mit sem törődve, ecsettel, kézzel, zsepivel esek neki a vászonnak, egy bő óra alatt el is készülök.

– Ébren vagy, Verácska? – kopog be anya.

– Már rég – felelem.

Amikor meglátja a festményt, megdörzsöli a szemét, mint aki nem lát jól.

– Ez meg mi?

– A gondolataim képi kivetülése – válaszolom roppant tudományosan.

Anya erre csak annyit reagál, hogy legközelebb inkább rajzlapra és vízfestékkel vetítsem ki a gondolataimat, mert ez így elég gazdaságtalan.

– Nem tetszik? – kérdezem, bár pontosan tudom, hogy anya az absztrakt művészet minden formájától ódzkodik. – Pedig ki szeretném tenni az ágyam fölé.

– A te szobád, azt csinálsz vele, amit szeretnél – nyögi ki.

Nahát. Ilyet sem hallok tőle gyakran, biztos csak azért mondja, hogy a babona kedvéért ma ne vesszünk össze semmin.

– De szellőztess ki, olyan vegyszerszag van, mint egy festéküzemben!

– Igenis – felelem.

A reggelinél öcsém eljátssza a hattyú halálát, másnaposnak tetteti magát. A haját összeborzolta, a pizsamáját még véletlenül sem vette át, homlokát pedig úgy támasztja a karjával, mint Bruce Willis a legkeményebb filmjeiben. Igazán mókás látványt nyújt.

– Mi van, öcsém?

– Ég a pokol – feleli rekedten, mire elröhögöm magam.

– Ezt meg hol hallottad?

– Nem hallottam sehol, így érzem magam. Durva volt a tegnap este.

– Megártott a sok virsli?

Le sem lehet törölni a vigyort az arcomról, az öcsém tényleg úgy tesz, mint aki keményen végigpiálta az éjszakát.

– Az az átkozott pezsgő… – motyogja, majd egy zsemle felé nyúl.

– Ilyenkor nem a legjobb ötlet kajálni. Főleg nem Nutellás zsemlét – jegyzem meg halkan.

– Nem?

Láthatóan egy pillanatra sikerült kizökkenteni a szerepéből.

– Én a helyedben sós paradicsomlevet innék és uborkát meg mustárt ennék hozzá. Az majd rendbe tesz. De ha biztosra akarsz menni, egy pohár tejet is letolsz.

– Ez tuti?

– Tuti. Balu mondta.

Iszonyatos erőfeszítésembe kerül, hogy egyetlen arcizmom se ránduljon, miközben kimondom ezt a bődületes baromságot. Látom az öcsémen, hogy a háta közepére sem hiányzik neki ez a tartalmas és finom menü, ám kellően makacs ahhoz, hogy csak azért is letuszkolja. Vastagon kenem meg a zsemlémet mogyorókrémmel, miközben figyelem az öcsém szenvedését.

– Na jó, nekem most le kell feküdnöm – jelenti ki, miután leküzdött úgy három deci tejet meg néhány kovászos uborkát mustárral. – Egy fikarcnyi erőt sem érzek magamban, teljesen lenulláztam magamat tegnap.

– És Guszti? – érdeklődik anya. – Vissza kéne vinni a menhelyre.

– Majd én elsétálok vele – mondom.

Nem szokásom az öcsémnek ingyen szívességet tenni, de most tényleg megjött a kedvem egy kis újévi mászkáláshoz.

– Ez igazán rendes tőled – mondja anya.

– Igen, így viselkedik egy felelősségteljes felnőtt, aki tisztában van vele, mennyi alkoholt ihat kellemetlen következmények nélkül – mosolygok.

– Csak kiadtam magamból a fáradt gőzt – játssza meg magát tesóm. – Egy férfi életében kell néhány ferde este.

Ez kész. Tuti megnézett valami hiperkemény akciófilmet, csakis onnan tanulhatta ezeket a tesztoszteron-mondatokat.

Kettesben maradunk anyával, úgyhogy megragadom az alkalmat. Azt ugyan megígértem apának, hogy sosem kérdezek rá a történtekre, de ha anya mondja el magától, akkor az teljesen rendben van.

– Anya, te mikor voltál utoljára szilveszteri buliban?

– Amikor pár éve a nagyi vigyázott rátok. A munkatársaimmal befizettünk egy színházi estre – feleli pakolászás közben.

– De az nem buli, hanem színház. Én igazira gondolok. Mondjuk egy házibulira.

– Verácskám, az én koromban ez már nem divat.

– És amikor fiatal voltál? Gimis korodban gondolom, te is mentél ide-oda…

– Miért érdekel ez téged? – ráncolja a homlokát anya.

– Csak úgy. Baj?

– Én gimnazista koromban hétvégenként a nagyinak segítettem. Takarítás, befőzés, mosás… Mikor mit. Meg persze tanultam.

Aha. Kamu.

– Egyáltalán nem is mentél sehová?

– Kislányom, az én időmben nem volt szokás a züllés. Mi kulturáltan szórakoztunk. Legfeljebb délután összeültünk és zenét hallgattunk.

– De azért csak előfordult, hogy egy kicsit többet…

– Nem. Nem fordult elő – jelenti ki anya.

Az arca olyan szigorú, hogy nem is merek többet kérdezni. Valahogy máshogy kell kiugrasztanom a nyulat a bokorból.

– Gyere, Guszti, sétálunk egy kicsit! – akasztom le a vastag bőrpórázt az előszobai fogasról.

A kutya lázba jön és annyira ugrál örömében, hogy kis híján feldönt. Alig bírom rácsatolni, egy pillanatra sem képes megállni egy helyben.

– Nyugi, nyugi! Ül! – adom ki az utasítást, ahogy az öcsém szokta.

Guszti egy pillanatra rám néz, de marhára nem érdekli, mit mondok neki. Remek. Ismét bebizonyosodott, hogy mennyi tekintélyem van.

Ahogy kilépünk a kapun, a kutya veszettül húzni kezd. Nem is hittem, hogy egy ekkora állatban ilyen erő lakozik, teljes testsúlyból kell tartanom, hogy ne rántson magával. Próbálom persze nyugtatni, osztogatom a parancsszavakat, hogy a lábam mellett jöjjön, de mintha meg sem hallaná, úgy rángat a park irányába, mint egy husky, akit elkapott a versenyszellem.

Alig telik el két perc, és már fáj a csuklóm, úgyhogy a biztonság kedvéért inkább rátekerem a pórázt a kezemre. Még csak az kéne, hogy Guszti meglépjen. Először öcsi esne nekem, aztán Bianka, aztán a menhely vezetője.

A parkban látok néhány ismerős arcot, az újévi séta legalább akkora hagyomány a környéken, mint a tűzijáték meg a malacevés. Ismeretlen ismerősök. Köszönni ugyan nem szoktunk egymásnak, de marha gyakran találkozunk. A galambetetős néni a nevéhez hűen galambokat etet, a sokgyerekes anyuka – akinek évről évre tényleg mindig eggyel több gyereke van – a játszótérre igyekszik az öt lurkójával, aztán a mindig siető csivavás csávó is megjelenik a képben.

Öcsi itt már el szokta engedni Gusztit, hogy futkározzon egy kicsit, de én nem merem. Szinte látom magam előtt, hogy elkergeti a galambokat, ráugrik a nénire, halálra rémíti a totyogó gyerekeket, végül pedig a saját stílusában – tehát mint egy tank – játszani kezd a reszkető, pulóverbe öltöztetett csivavával.

Egyenesen áldás, amikor Guszti megáll szaglászni, rendesen számolom, hány métert kell még megtenni a menhelyig. Épp a csuklómat rázogatom, amikor egy hang megszólal mögöttem. Persze azonnal tudom, kicsoda.

– Boldog új évet!

A hang tulajdonosa nem tétovázik, megpuszilja hátulról a nyakamat. Kiráz a hideg.

– Neked is – fordulok meg. – Minek köszönhetem a látogatást?

– Azt mondták a csoporttársaim, hogy egész évben azt fogjuk csinálni…

– Amit ma – fejezem be Balu mondatát.

– Te ezt tudtad? – húzza fel a szemöldökét.

– Te talán nem?

– A hiedelmek és babonák szerintem csak a jövő félévben jönnek. De bármikor faragok neked egy furulyát – vigyorog.

– Azt megnézném – ölelem meg úgy, hogy lehetőleg Guszti ne rántson magával.

– Egy ideje már nézem, ahogy szenvedsz a kutyával – ölel meg Balu. – Fogjam a pórázt?

– Jó lenne, köszi. De tényleg, hogy kerülsz ide? – kérdezem.

Közben elindulunk, pontosabban fogalmazva a kutya sétál tovább.

– Látni akartalak. Épp hozzátok tartottam, gondoltam, megleplek.

– Jobb, hogy itt futottunk össze, le sem tagadhatnád, hogy hosszú volt az éjszaka.

Mosolygok, de nem szívből.

– Végül ott aludtam Tominál.

– Jól érezted magad? – érdeklődöm.

– Egy kicsit sem. Fogalmam sincs, hogyan tudnék segíteni neki.

– Aki nem akarja, azon nem lehet – jelentem ki.

– Persze, csak szar látni, hogy ilyen rövid idő alatt gallyra teszi magát. Ráadásul már tényleg mindenki elpártolt tőle, Kareszék bejelentették, hogy végeztek a Ginger Deerrel. Képzelheted, hogy érintette, neki tényleg csak a zene maradt meg az eddigi életéből.

Őszintén szólva örülök, hogy ezennel hivatalosan is feloszlottak, de nagyon rossz érzés látni Balut, ahogyan szomorkodik.

– És ha keresnétek egy új énekest meg egy basszusgitárost?

– Én is gondoltam rá, de az már nem lenne ugyanaz, mi így voltunk egy banda – sóhajt. – Kareszék viszont már nem bírják nézni Tomi züllését.

– Ennyire gáz? – kérdezem.

– Ennyire. Tomi egy belső udvarra néző ócska garzont bérel egy omladozó bérházban, az egész nincs húsz négyzetméter. Szedett-vedett bútorok, ágy helyett matrac, a lámpa is csak egy csupasz égő a falban. Ráadásul a szomszédok is olyanok, hogy bármelyik percben értük jöhet a TEK.

– A szülei nem segítenek neki?

Fura, hogy a gazdag budai gyerek, aki mindent megkapott, idáig süllyedt.

– Összerúgta a port az apjával, amikor elkezdett a csirkeüzemben dolgozni, úgyhogy nem beszél vele. Biztos próbált neki segíteni, de mindenkit eltaszít magától.

– Ez durva.

– Az. Valamelyik nap majd beszélek a faterjával.

– Remélem, tudsz segíteni.

– Én is – mondja Balu zárszóként. – De most inkább vidámabb dolgokról beszéljünk. Hogy telt a szilvesztered?

Ez tényleg vidámabb téma?

– A világ legjobb partija volt, de ami ott történt, az ott is marad – hangzik a kitérő válaszom.

– Jövőre összehozunk valami felejthetetlent, ígérem – simít végig Balu az arcomon.

Egy pillanatra megállunk, hogy Balázs legalább a dzsekijét átcserélje. Elég furán mutat kordnadrág-bőrdzseki kombóban, de tulajdonképpen mondhatjuk, hogy végtelenül egyedi.

– Így egy fokkal jobb – borzolom össze a lefésült haját. – Bár már kezdelek megszokni így is. Lehet, hogy nekem is be kéne szereznem néhány cuccot, hogy jól mutassunk egymás mellett?

– Eszedbe ne jusson! – nevet.

Amikor a kutya meglátja a menhelyet, azonnal visszafordul és elindul a másik irányba. Szegényt úgy kell ráncigálni. Elvileg jól tartják ott is, de Guszti szerintem már minket tekint a falkájának, elvégre nem telik el nap, hogy ne lenne nálunk. Legszívesebben hazavinném, megszakad a szívem, ahogyan belenézek a kérlelő barna szempárba.

– Nem tudok mit csinálni, Gusztikám. Hidd el, anyának ennél sokkal különb szabályai is vannak! – simogatom meg a fejét. – Holnap öcsi tuti jön érted.

Mintha megértette volna, leszegett fejjel botorkál be mellettem a kennelhez.

– Az ott Bianka? – mutatok a telephely túlsó végébe.

A menhelyes pasi igennel felel, úgyhogy Baluval elindulunk felé. Nagyon nevetgél valakivel, de nem tudom kivenni, ki az. Amikor meglát bennünket, odasúg valamit a titokzatos ismeretlennek, aki erre beoldalog a kerítés mellett álló fészerbe.

– Nahát, ez aztán a meglepetés! – üdvözöl minket Bius halál vörös fejjel.

Zavarban lenne?

– Szia! Öcsi azt játssza, hogy másnapos, úgyhogy ma én hoztam Gusztit. Jó volt a szilveszter?

– Aha, egy csomó pénz összejött a menhelynek, a kaja finomra sikeredett és a zenekar is ügyesen játszott – hadarja. – Nem is számítottam rátok.

– Kivel beszéltél? – kérdezem.

– Egy másik önkéntessel. Csak sajnos most el kellett rohannia – feleli zavartan.

– A fészerbe?

– Ööö… aha. Van ott néhány kutya, akiket el kell látni.

Hát persze. Én pedig valójában a Holdon lakom, anyukám pedig a fogtündér.

– Pasi?

– Kicsoda?

– Akivel beszélgettél – húzom fel a szemöldökömet.

– Ja, ő. Hát, ööö… igen. Az – makogja.

Mintha magamat hallgatnám egy matekfelelésnél.

– Kértek egy kávét? – kérdezi, pedig pontosan tisztában van vele, hogy nem kávézom.

– Nem, köszi. Rohanunk – felelem.

Persze ez kamu, de látom Biuson, hogy egy értelmes szót sem fogok tudni beszélni vele semmiről, úgy néz ránk, mint aki szellemet látott. Lassan azért elmondhatná, miért viselkedik ilyen furin.

Otthon áll a bál. Anya fejmosást tart, a tesóm pedig – szerintem tettetett – megbánással ácsorog a konyhában. Elképzelésem sincs, mi történhetett egyetlen óra leforgása alatt.

– Úgy gondoltam, hogy ennél sokkal több ésszel áldott meg téged a jóisten.

– Bocsánat – hajtja le öcsi a fejét.

– Szerinted ez normális viselkedés?!

– Nem.

– Mégis, hogy gondoltad?

– Nem tudom.

– És ha valami komolyabb baja történik? Tisztában vagy vele, hogy mivel kiskorú vagy, én felelek érted?

– Bocsánat – hangzik el ismét az ilyenkor elvárt válasz. – Nem fordul elő többször.

– Azt remélem is! – csóválja a fejét anya.

– Mehetek a szobámba? – kérdezi öcsi.

Ügyes trükk, de tuti nem fogja megúszni a büntetést.

– Igen. Két hétig nincs robotozás, kérem az irányítókart!

– De…

– Nincs de! Lefogadom, hogy ez az agresszív játék tehet mindenről.

A tesóm húzza a száját, de persze nincs választása, oda kell adnia a kontrollert. Miután felvonul a szobájába, anya elmondja, mi történt, bár a beszélgetésből én is rájöttem.

– Épp a mosógépbe akartam betenni az öcséd nadrágját, amikor megtaláltam az ellenőrzőjét a farzsebében. Az egy dolog, hogy verekedett, azt viszont nem gondoltam róla, hogy még hazudik is nekem. Emlékszem, megkérdeztem tőle, mi volt az iskolában, de csak annyit felelt rá, hogy semmi különös. Márpedig egy osztályfőnöki intő igenis különös – sóhajt anya. – Nagyon remélem, nem akar a nyomdokaidba lépni.

– Tessék?

– Te is állandóan beírásokat hozol haza.

– Igen, Nikitától. De csakis tőle. Az a nő utál engem, már azért is figyelmeztetőt ad, ha ásítok a hülye óráján. Egyébként is, most inkább az öcsémre kellene haragudnod, nem mindig rám.

– Kislányom, én nem haragszom senkire, csupán féltem a testvéredet. Eddig semmi probléma nem volt vele.

– Mert eddig őt verték. Inkább örülj neki, hogy végre kiáll magáért.

– Az életben meg kell tanulni nyelni, az erőszak nem vezet sehová – jelenti ki anya.

A mondat második részével egyetértek, az elsővel viszont egy kicsit sem. Én azt tartom helyesnek, hogyha szólunk azért, ami nem tetszik, túlságosan is rövid az élet ahhoz, hogy mindenkinek behódoljunk és megfeleljünk a leghülyébb szabályoknak is. Ha nem tetszik valakinek, hogy kimondom a gondolataimat, nem kötelező barátkozni velem…

Szívesen megkérdezném anyát, miért kapott ilyen csekély büntetést az öcsém – én egy hasonló húzás után sokkal nagyobbat szívtam volna –, de azt hiszem, tudom a választ. Azért, mert neki az is elég nagy szívfájdalom, hogy nem irányíthatja a robotokat. Na meg a kicsike testvéremmel mindig is kivételezett anya.

– Ha már itt tartunk, neked van esetleg valami említésre méltó titkod? – kérdezi anya.

– Nincs.

Neked viszont van, de remélhetőleg már nem sokáig – gondolom.

– A leckéd kész?

– Persze.

Hát persze. Egy része talán igen, de holnapig még van időm. Amúgy is azt az elvet vallom, hogy inkább az utolsó pillanatban csinálom meg, akkor nagyobb eséllyel fogok emlékezni rá másnap.

– A matek is?

– Aha – felelem.

Még jó, hogy anya emlékeztet rá, már az is több óra lesz, amíg a többiek által átküldött feladatokat lekörmölöm a füzetembe.

***

Borzalmasan nehezen nyitom ki a szememet az első sulis napon. A szünet alatt tökéletesen elszoktam a korán keléstől, vagy háromszor nyomom be a szundit a telefonomon.

Anya azonban smasszer módjára sürget, háromszor is bekopog a fürdőbe, hogy nem aludtam-e el véletlenül a zuhany alatt, aztán még azt sem hagyja, hogy nyugiban befejezzem a reggelimet.

– Majd a kocsiban megeszed.

– A zabkását? – érdeklődöm.

– Kislányom, indulnunk kell.

Nincs mit tenni, bevágok két almát a táskámba.

– Majd a suliban megeszem.

– De ne tanórán! – emeli fel anya a mutatóujját.

Öcsi próbál láthatatlannak tűnni, de anyának hozzá is van pár keresetlen szava. Azt hiszem, egy ideig még hallgathatja a hegyi beszédeket reggelente.

– Na jó, befelé az autóba, mert elkésünk!

Az út a szokásos, anya nem áll meg a sarkon a stoptáblánál, mert szerinte abban a kereszteződésben még az életben nem jött balról autó, aztán a Hungária sarkán átcsúszunk a piroson, hogy a következő lámpa még épp zöld legyen.

– Hallgathatunk inkább zenét? – kérdezem, amikor már harmincötödjére mondják el ugyanazokat a híreket.

– Nem. Vezetés közben fontos, hogy mindig tisztában legyünk a legfrissebb információkkal. Ha tudod, hogy hol van dugó, akkor el is tudod kerülni.

– Azt mondják, a Keletinél áll a sor, menjünk másfelé.

– Nem tudunk másfelé menni, azt a részt állandóan feltúrják.

– Akkor még sincs értelme hallgatni az útinformot – vonom meg a vállamat.

– Rendben, átkapcsolom.

Megörülök, hogy az életben egyszer hatottam anyára, azonban csak annyit érek el, hogy egy másik hírcsatornára kapcsol, ahol a közlekedési infók helyett politikai vitát folytatnak. Reggel fél nyolckor, amikor gyakorlatilag még az is alszik, aki ébren van.

– Most nézd meg ezt a buszt! – idegeskedik anya, aztán szabályosan rákönyököl a dudára. – Hát normális, hogy így bevág az ember elé?

– Szerintem buszsávban vagyunk – jegyzem meg halkan.

– Még szép. Ezen a részen nincs kamera, és így legalább lehet haladni. Majd két sarokkal arrébb sávot váltunk.

Ettől már előre félek, anya úgy sorol át, hogy még véletlenül sem néz a tükörbe. Szerintem az sem tűnne fel neki, ha valaki éjszaka lelopná a visszapillantót. Az egyetlen szerencséje az, hogy a tragacsunk úgy füstöl és olyan hangos, hogy a többi autós inkább nagy ívben elkerül bennünket. De tényleg, egy húszéves piacozós csotrogány szebb állapotban van, mint a mi hétéves Opelünk. Anya egykor újonnan vette, de mostanra eljutottunk odáig, hogy egy matchboxot sem adnának érte cserébe. Horpadások, húzások díszítik mindenhol, na meg félévente más színű lökhárítók. Teljesen felesleges színre fújni, előbb-utóbb úgyis cserélni kell.

– Várod már a KRESZ-tanfolyamot? – kérdezi, miután lefulladunk a pirosnál. – Ez a hülye autó mindig ezt csinálja – indítja be újra.

– Persze – felelem lelkesen.

A játszótér – ahol mindennap összefutunk tanítás előtt a pingpongosokkal – teljesen üres a zuhogó eső miatt, úgyhogy a suliba sietek. Természetesen egy pillanat alatt elázom, a nagy rohanásban otthon hagytam az esernyőmet, amit az igazat megvallva mindig is utáltam. Állandóan beleütközöm vele az oszlopokba meg a járókelőkbe, arról nem is beszélve, hogy az eső mindig úgy esik, hogy vizes legyek, ernyő ide vagy oda.

Az iskolában talán még sosem láttam ennyi álmos és gyűrött arcot, gyanítom, mindenki aludt volna még néhány órát ebben a lucskos, szottyadt időben. Nem is lehetne ennél gyászosabb a nap, ráadásul a január végtelen hosszúsága amúgy is embert próbáló. Sehol egy nap szünet, sehol egy nemzeti ünnep, mindenki frusztrált, amiért karácsonykor felszaladt néhány kiló… Az egész olyan, mint egy soha véget nem érő hétfő. Ha Garfield iskolás lenne, most tuti eret vágna magán.

Azt gondolom, az osztálytársaim is mély letargiában ücsörögnek a teremben, de már messziről hallom Marciék harsány vihogását.

– Azt nézd meg, Roni! – mutat Marci Uborka felé, amint átlépem a küszöböt.

Először azt hiszem, csak a szokásos, hogy valamivel már a legelső napon beszívatták szegényt, de amikor ránézek, egyből megértem a röhögés okát. Uborka kínosan vigyorogva, de ami a legfontosabb, szemöldök nélkül ácsorog a terem közepén.

– Elaludtál egy házibuliban? – kérdezem.

– Baleset volt – magyarázkodik Uborka.

– Közlekedési? – érdeklődik Félix, aki valamivel utánam érkezik.

– Haver, kár hogy nem jöttél, garantáltan kihagytad az év legjobb poénját – magyarázza Marci. – Mondtuk Uborkának, hogy ha az öngyújtó lángjára ráfúj dezodorral, akkor már kész is a lángszóró. Hát, ez a végeredmény – mutat Uborkára.

Ezek szerint Félix nem a legjobb barátjával szilveszterezett? Nocsak.

– Jól van na, csak kíváncsi voltam, hogy tényleg igaz-e – teszi fel Uborka mindkét kezét.

– És kajakra belenéztél? – csóválja a fejét Félix.

– Hát, ja. Azt hittem, megint csak oltani akarnak.

– Rajzoljak neked szemöldököt? – kérdezem. – Messziről nem lenne olyan feltűnő. Talán akad egy fekete szemceruza a táskámban, bár egy kicsit el fog ütni a hajszínedtől.

Sőt, nem is kicsit.

– Aha, és a száját is töltsük fel, meg botoxozzuk be a homlokát! – röhög Félix. – Holnapra esküszöm, szerzek egy szőke parókát, és máris ő lesz a legjobb csaj az osztályban.

– Köszi, de majd visszanő. Egyszer. Remélem – motyog Uborka.

– Teremts divatot, és borotváld le naponta! – tanácsolja Marci.

– Ja, a keményvonalas sci-fi rajongóknál tuti sikert aratnál – jegyzi meg Félix. – Amúgy milyen óránk lesz?

– Matek – szólal meg Anita először az évben.

– Fúj – fintorgunk szinte mindannyian.

– Azt tudtátok, hogy a geometriatanár nem halmozza az élvezeteket, hanem élvezi a halmazokat? – vigyorog Uborka, mint a tejbetök.

– Ezt is abban a nagyszerű vicckönyvben olvastad? – érdeklődik Marci.

– Ja.

– Köszi, Roni, azt hiszem, ballagásig el leszünk látva jobbnál jobb poénokkal.

– Miért? Nekem tetszett – mosolyog Anita. – Szerintem aranyos.

– Uborka? – kérdezi Félix. – Hallod ezt, Ubi, lehet, hogy lesz csajod!

– Hogy te mennyire gyerekes vagy!– csóválja a fejét Anita. – Komolyan mondom, érthetetlen számomra, hogyan jutottál el a gimnázium negyedik osztályáig.

– Nekem meg az a furcsa, hogy neked nincs még két diplomád és minimum egy doktori disszertációd.

– A jelenlegi jogszabályok nem teszik lehetővé, hogy a diá…

– Cserfalvi Félix leveszi a sapkáját, jelentést kérek! – csukódik be az ajtó. – Nem hallják, jelentést kérek?! – vágja le Nikita a naplót az asztalra.

– Ki a hetes? – kérdezem.

– Nem érdekel, ki a hetes, Veronika, jöjjön ki és jelentsen!

Nikitának ezek szerint nem indult fényesen az év, a bérgyilkos keményebb, mint valaha.

– Nem hiányzik senki.

– Köszönöm, leülhet!

– Új pulóvere van a tanárnőnek? – kérdezi Félix. – Karácsonyra kapta?

Eddig fel sem tűnt, de valóban, nem láttam még Nikitán ezt az új darabot. Nem mondanám rá, hogy szép, mert egyenesen ocsmány, mint aki magára húzott egy felhőt.

– Díjazom a figyelmességet, de ez egy matematikaóra, nem traccsparti.

– Pedig nagyon csinos – mondja Félix. – Nagyszerű ötlet ruhát készíteni az áldozati bárányból – teszi hozzá halkan. – Jut eszembe, van valakinek kedve vattacukrot enni a Margitszigeten? Valamiért úgy megkívántam…

A megjegyzést nem tudom megállni röhögés nélkül, ahogyan a többiek sem.

– Mi olyan vicces, Veronika?

– Semmi. Csak örülök, hogy végre elkezdődött az iskola. Nagyon hiányzott már a tanárnő.

– Elő a füzetekkel, ellenőrizzük a házi feladatot! Feladatonként kérem a végeredményt, Anita kezdi.

– A kilences példa megoldása kilenc – húzza ki magát büszkén.

– Nagyon jó, tovább…

Egymás után diktáljuk be az eredményeket, Nikitának még csak sejtése sincs arról, micsoda összefogás áll a háttérben.

– A hatvannégy cére a helyes válasz az, hogy a természetes számok – olvassa Marci unottan.

– Nem – jelenti ki Nikita.

– Veronika?

Kibogarászom, hol tartunk, mintha nem ugyanaz állna a füzetemben.

– Nekem is az.

– Bianka?

– Én is így gondolom.

Nikita nem éri be ennyivel, szinte mindenkit végigkérdez. Lehet, hogy valaki tudna helyesen is válaszolni, csak sajnos fogalmunk sincs a kérdésről, a kutya sem hordja magával a matekkönyvet. Nehéz és vaskos, ráadásul szükség sincs rá az órán.

– Ne vicceljenek már, ezt a példát még egy általános iskolás is hibátlanul oldja meg! A helyes válasz a racionális számok. Tovább!

Van még néhány példa, amit sikerült rosszul megoldanunk, úgyhogy egyre kínosabb a helyzet. Az idő múlásával Nikita egyre idegesebb, robban is a bomba.

– Ennyire ostobának tartanak? Tényleg elhitték, hogy nem jövök rá, mi folyik itt? De tudják mit? Nekem mindegy, a maguk jövője múlik az érettségin. Mit szólnának hozzá, ha többet nem adnék az évben házi feladatot?

Szívesen jelezném, hogy ez lenne a tanárnő életének eddigi legjobb ötlete, de úgy ordít, hogy még Félix sem mer megszólalni.

– Nos? Senki nem mer megszólalni? Rendben. Akkor mától nincs lecke, de a mai teljesítményért az egész osztálynak beírom az elégtelent!

– De tanárnő, én megcsináltam mindet! – aggodalmaskodik Anita. – Tessék megnézni, odaadom a füzetemet!

Nikitát nem hatja meg az sem, hogy Anita sírva fakad, ő is ugyanúgy megkapja a karóját. Mit mondjak, engem is érzékenyen érint, nem tudom, hogyan fogom kimagyarázni anyánál.

– Örüljenek, hogy intőt nem kapnak mellé! Ilyen lusta bandát még az életemben nem láttam.

Az óra további részében Nikita felírja a feladatokat a táblára, aztán mindenféle kommentár nélkül megoldja. Kicsit para. Megszeppenve – és kissé rémülten – nézünk egymásra, egyedül Anita ír szorgosan. Lehet, hogy Nikita bekattant? Durva, hogy ennyire megsértődik azon, hogy nem töltöttünk hetvenöt órát a mateklecke megírásával. Amikor kicsengetnek, úgy viharzik ki a teremből, hogy a sebességtől szinte leszakad róla az új pulcsija.

– Nagyon szépen köszönöm nektek! – visítja Anita, aztán ő is kirohan.

Gondolom az ofőhöz vagy az igazgatóhoz megy, tuti nem hagyja szó nélkül az egyesét.

– Most mi a baj? – tárja szét a karját Félix. – Ha tényleg nem ad többet leckét, az elég karaj.

Az ebédlőben egy csomóan odajönnek hozzánk, az ötödik óra végére híre ment, hogy Nikita teljesen megőrült. Van, aki úgy tudja, hogy a tanárnő kivágta a naplót az ablakon, de olyan verziót is hallunk a másodikosoktól, hogy a bérgyilkos még a tanári asztalt is felborította dühében. Vicces, amikor a sulis pletykák ennyire elszállnak a valóságtól.

– Kéri valaki a sütimet? – kérdezi a szemöldök nélküli Uborka.

Szerintem ő az egyetlen az iskolában, aki nem szereti az édességeket.

– Hogy a viharba ne! – szólal meg Félix.

– Nekem is jöhet! – mondom.

– Nekem, nekem, nekem! – kéri Marci.

– Ide is csúsztathatod – mutat maga elé Bius.

Nem csoda, hogy mindannyian rámozdulunk, a mai menzakaja még a szokottnál is förtelmesebb, vegetaleves és resztelt máj. Az Újházy-tyúkhúslevesnek csúfolt löttyben nemhogy hús, egy árva karika sárgarépa sem úszkál, úgyhogy nem meglepő, hogy két kanál után feladom a harcot, és inkább a májjal próbálkozom. A krumpli – mint mindig – túlfőtt és sótlan, az ebédlői sószórót viszont nagy merészség lenne használni. Amúgy is elég sok rémtörténetet lehet hallani, de amióta tavaly Félixék rendszeresen levest öntöttek a műanyag kancsókba, már semmiben sem bízom meg.

– Lássuk csak… – simogatja Uborka az állát.

Szemöldök nélkül pont olyan látványt nyújt, mint a főgonosz, aki épp a világ elpusztításának módján töri a fejét.

– Hölgyeké az elsőbbség, úgyhogy a tietek – nyújtja felénk Uborka az islert.

Király! Enyém a fele.

– Köszönjük – mosolyog Bianka.

– Csak azért, mert csajok? – kerekedik ki Félix szeme. – Ne már!

– Vagy azért, mert mi veled ellentétben nem oltjuk mindennap halálra – harap Bius elégedetten a sütibe. – De ha szeretnéd, adok belőle. Csakhogy ne vádold Uborkát diszkriminációval.

– Á, annyiért nem érdemes rágni sem – fintorog Félix. – Meg elvileg anyám is süt ma valami csokisat, legalábbis tegnap egy csomó vajat meg kakaóport kellett hazacipelnem.

– Örömmel várjuk anyukád sütijét – szólok közbe.

– Majd hozok egyet és iszapbirkózhattok érte – vigyorodik el.

– Szeretnéd, mi? – reagál Bius.

– Álmodozni azért még szabad.

– Inkább arról meséljetek, hol szilvesztereztetek – szólal meg Uborka.

– Én a menhelyesekkel voltam – mondja Bius.

– Én meg nem nyilatkozom – tömöm a számba az utolsó falat islert, amit a lehető legsilányabb minőségű bevonómasszába mártottak bele.

– Félix? – érdeklődik Uborka. – Azt hittem, te is jössz Marciékhoz.

– Anyámékkal kellett mennem egy jótékonysági bálba. Öltönyben meg nyakkendőben – fintorodik el.

– És kinek adakoztatok? – érdeklődöm.

– Egy men… – kezdi, de elakad a szava egy pillanatra. – Egy mentőállomásnak – fejezi be végül.

Oké. Ezek szerint Biankával töltötte az estét, csak éppen mélyen hallgatnak róla. De miért?

– Na jó, nekem most mennem kell – jelenti ki Bius, amikor észreveszi, hogy méregetem őket.

– Hova? Nincs is több óránk.

– Nekem van. Biosz előkészítő.

– Így jár az, aki állatorvosnak készül – szólal meg Marci. – Mi otthon téblábolunk, te meg retteghetsz Szathmárynál.

– Valamit valamiért – vonja meg a vállát Bianka.

Sosem hatotta meg, ha szekálják valamiért. Sőt, valójában már le is érettségizett biológiából – emelt szinten és nyilván ötösre –, csak önszorgalomból jár be az órákra.

– A bioszról jut eszembe – tartja fel Uborka a mutatóujját. – Mi a különbség a légy és az elefánt között?

– Meg ne kérdezzétek! – temeti a kezébe az arcát Marci.

– Micsoda? – érdeklődöm már csak azért is.

– Az elefánt tudja magát legyezni, de a légy nem tudja magát elefántozni – vigyorodik el boldogan.

– Akkor szerintem menjünk – áll fel Félix az asztaltól. – Bianka bioszra, mi konzolozni, Roni gondolom Balázshoz, te pedig Uborka, remélem, még ma felgyújtod azt a vicckönyvet.

***

Alighogy felérünk az aulába, Liza és Laura olyan hévvel ront nekem, mintha én lennék Rihanna. Két centire állnak meg tőlem, kezükben pedig egy-egy magazint szorongatnak.

– Autogramot szeretnétek?

– Ami azt illeti, igen – vicsorít Laura.

Nahát. Beszedtek valamit?

– Gratulálok, Veronika, címlapra kerültél! – nyomja a képembe Liza a suliújságot.

Aula magazin, tizennegyedik évfolyam, első szám. Eddig semmi extra, de aztán meglátom a címlapfotót, amelyen Hédike épp véletlenül fejbe vág az ütőjével. Nem tudtam, hogy ennyire görnyedten is tudom magam tartani, ahogyan azt sem, hogy ilyen szarul áll a kék melegítőnadrágból és sárga pólóból álló pingpongmez. Épeszű ember ezt a fotót azonnal törli, de Laura barátai valószínűleg direkt szórakoznak velem.

– Nem kellett volna erről engem is megkérdezni? – érdeklődöm.

Az még oké, hogy az öltözőben meg a folyosón beszólogatnak, de azért az egész iskola előtt ne csináljanak már belőlem majmot!

– Tibi bá beleegyezett, hogy a háziversenyen készült fotókat korlátlanul felhasználhatják a suliújságosok, ha gondolod, megnézheted a nyilatkozatot – okoskodik Liza. – De a helyedben én inkább a cikk tartalma miatt aggódnék jobban…

– Hát, igen. Azt gondolom, tudod, hogy nézel ki, már ha van nálatok tükör. Mert néha nem úgy tűnik – mondja Laura.

– Ti amúgy ikrek vagytok vagy csak egyformán idióták? – kérdezi Bianka.

Rendes tőle, hogy megvéd, de ezekben a lányokban olyan mélyen gyökerezik a gyűlölet, hogy teljesen felesleges.

– Na, megszólalt a bolhaszedő is… Nem kéne neked valami loncsos kutyát fésülgetned inkább? Persze szép dolog, hogy segítesz a rászoruló állatokon, bár más választásod nincs is. Gondolom, a kóbor kutyákon kívül legfeljebb Roni áll veled szóba…

– Szeretek állatokkal beszélgetni, úgyhogy maradjatok még nyugodtan – vág vissza Bius.

– Hahaha. Hogy te mennyire vicces vagy! – túr bele Liza a mindig belőtt, derékig érő hajzuhatagába. – De ha már az állatoknál tartunk, legyen. Ti mondjuk lehettek ganajtúró bogarak vagy csótányok, mi pedig pillangók.

– Éjszakaiak? – kérdezem.

– Gyere, Liza, hagyjuk a gyerekeket, nekünk még dolgunk van!

– Kár, hogy mentek, mindig öröm, ha ilyen menő lányok gyűrűjében mutatkozhatok – biggyesztem le a számat. – Ha holnap behozom az emlékkönyvemet, rajzoltok bele valamit? Foghatnátok ketten együtt a ceruzát, akkor talán elég eszetek lenne hozzá, hogy lerajzoljatok egy házikót meg néhány madarat.

Erre már nem reagálnak semmit, felszegett fejjel – mintha egy láthatatlan zsinórral valaki a magasba húzná az orrukat – eltipegnek. Legnagyobb sajnálatomra egyikük cipősarka sem akad bele a padlólap repedéseibe, pedig nagyon szívesen végignézném, ahogyan valamelyik grácia végigszántja az aulát.

– Kíváncsi vagyok, mit írtak – mutatom Biusnak az egész oldalas cikket.

– Szerintem hagyd a francba! Ez pont olyan, mintha fizetett hirdetést olvasnál egy bulvárlapban, biztos lehetsz benne, hogy Lauráék diktáltak le minden egyes szót a kispajtásaiknak.

– Akkor is tudnom kell, miket hordanak össze, hamarosan az egész suli olvasni fogja – jelentem ki.

Leáldozott csillag

Minden jel arra mutat, hogy Harmati Veronika (12. c) az idei évben nem zsebeli be sorra a párosban elnyerhető asztaliteniszes díjakat. Korábban fogadni is mertünk volna a győzelmére, most azonban úgy tűnik, hogy a csillag leáldozott. Vagy talán eddig sem Verán múlt?

A karácsonyi háziverseny után megkérdeztünk két csapattagot, mi a véleményük a csúfos és meglepő vereségről. Komjáti Laura (11. a) és Teleki Liza (11. a) szomorúan nyugtázta, hogy a „csodapáros” nincs többé.

– Korábban rettentően szerettem nézni őket játék közben, sokat lehetett tőlük tanulni, de Detti elballagott, Vera pedig magára maradt. Így már nem tudja hozni a tőle megszokott formát, ráadásul láthatóan meg is törte lelkileg a párja elvesztése. Az edzéseken is egykedvű, sokszor ingerülten viselkedik új társával, Hédikével (Dobó Hedvig, 10. a), aki ezért még rosszabban játszik, mint általában – nyilatkozta Laura.

Ezt a hazugságot! Ennek a csajnak teljesen elmentek otthonról?!

– Hédike amúgy sem túl nagy szám, de Roni még a maradék önbizalmát is letöri – mondta Liza. – Elhiszem, hogy a hirtelen jött vereség elkeseríti, azonban nem a csapattársán kellene kitöltenie a dühét. Teljesen kifordult magából, az öltözőben sokszor attól tartok, hogy hozzám vágja az ütőjét.

Mi van?

Egy jó játékos támogatja a párját akkor is, ha a társa éppen hullámvölgyben van, ezt tudnia kellene. Nálunk is előfordul, hogy egyikünk gyengébben teljesít, mégsem esünk egymásnak – tűnődött el Liza. – Valószínűleg ez az oka, hogy mi nyertük meg a háziversenyt. Bizalom, tisztelet és támogatás. Ez a legfontosabb ebben a sportban.

– Ezt komolyan nem hiszem el! – csattanok fel. – Ha legközelebb meglátom ezeket a szörnyeket, kikaparom a szemüket! Én vagyok az egyetlen, aki valamennyire is törődik Hédikével! Mégis mit gondolnak magukról?

Bius kiszedi a kezemből az újságot, amit fehéredő ujjakkal szorítok.

– Várj, még nem olvastam végig!

– Nem is baj. Hagyd ezt a szemetet, csak felhúzod magadat – fogja meg a vállamat.

– Már tök mindegy, így is a plafonon vagyok. De ezek után lesz hozzájuk egy-két kedves szavam, az biztos! Engem ne járassanak le az egész suli előtt! És tudod mit? Megtanítom Hédikét rendesen játszani, ha addig élek is! Látni akarom a fejüket, amikor rommá veri őket.

– Nyugi, Roni, ez csak két rosszindulatú hisztis liba!

– Te ezt nem értheted! – préselem ki a szavakat, majd elviharzom.

Tisztában vagyok vele, hogy gyerekesen viselkedem, de egészen egyszerűen annyira elönt az indulat, hogy nem tudok mit tenni. Tuti, hogy Liza és Laura figyelnek valahonnan és röhögnek rajtam, talán jobb is, hogy nem látom meg őket, mert a végén még valami olyat csinálnék, amiért nemhogy az iskolából csapnak ki, de még be is börtönöznek pár évre. Csak tudnám, mivel érdemeltem ki ezt a különleges bánásmódot.

Már épp hazaindulnék, amikor meglátom Hédikét a másodikon.

– Láttad a suliújságot? – kérdezem tőle köszönés nélkül.

– Aha, mi vagyunk a címlapon – vigyorodik el. – Eddig még csak egyszer említették meg a nevemet a viccrovatban, most pedig egy egész oldalas cikk… Szerintem tök jó.

– De hazugság az egész.

– És?

– És? Tök megalázó dolgokat írnak rólad is – képedek el.

– A negatív reklám is reklám. A kerületi újság egyszer azt írta anya cukrászdájáról, hogy borzalmas, de utána mégis többen jöttek be – vonja meg a vállát Hédike mosolyogva.

– Ez nagyon szép, de én valahogy nem tudom pozitívumként megélni, hogy a világ bénájának állítanak be – csóválom a fejemet.

– Pedig van jó oldala is: ennél már csak szebbet írhatnak rólad. Vagyis rólunk.

Tulajdonképpen igaza van, ennél rosszabb nem is lehetne. De hogyan tanítom meg Hédikét pingpongozni? Egy elefánt is előbb gyakorolna be egy hip-hop koreográfiát, mint Hédike a szervát.

– Tudod mit? Letörjük a hárpiák szarvát. Holnaptól kezdve minden egyes délután gyakorolunk egy órát külön, aztán lesöpörjük Lauráékat a színről. Mit szólsz hozzá?

– Ha szeretnéd… én ráérek. Megígérem, hogy beleadok mindent, bár én inkább a játék öröméért szeretek pingpongozni.

Hogy lehet élvezni azt, hogy állandóan veszít? Persze, nem lehet mindig nyerni, de azért néha csak kell…

– Nagyszerű. Akkor holnap kezdünk.

– Oké – mosolyog Hédike. – Most viszont megyek, mert Doszti mindjárt ideér.

Egy kicsit felvidulok, hogy nekem kivételesen nincs hatodik órám, de azért még mindig remegek a dühtől Laurácska és Lizácska miatt.

– Tanár úr! Csak egy pillanat! – állok Dosztojevszkij elé.

– Villámgyorsan, Veronika, órám van.

– Az iskolai újságba bárki bármit írhat? Úgy értem senki sem ellenőrzi a tartalmát?

– Már hogyne ellenőrizné, szép is lenne… Minden egyes cikket átolvasok, csak a jóváhagyásom után kerülhet bele az aktuális lapszámba. Miért, mi a gond? – lepődik meg a kedvenc tanárom.

– Semmi. Csak éppen most olvastam egy igen hosszú értekezést arról, hogy mennyire béna és semmirekellő vagyok.

– Az iskolaújságban? – húzza fel a szemöldökét.

– Igen. Furcsállom, hogy az engedélyét adta egy ilyen lejárató, hazug valamihez.

Doszti végigsimítja a szakállát, valószínűleg az jár a fejében, hogy mit csinálna Dosztojevszkij ebben a helyzetben.

– Bevallom férfiasan, nem tudom, mire gondol. Csupán egyetlen helyen láttam a nevét, az asztalitenisz-verseny eredménytábláján. Sajnálom, hogy ezúttal nem úgy sikerült, ahogyan azt megszoktuk, de ettől még nem látom akadályát a végeredmény közlésének. Majd legközelebb jobban fog menni! – biztat.

– Pedig van egy cikk is rólam. Meg egy fotó, rögtön a címlapon…

– Ha jól emlékszem, a címlapon Laura nyakába akasztják az érmet – lepődik meg Dosztojevszkij. Ezek szerint mégsem ellenőrzi olyan alaposan az újságot. – Most mennem kell, de ígérem, hogy utánajárok.

***

Úgy tizenöten ülünk a KRESZ-tanfolyamra várva a kissé – na jó, baromira ódivatú – teremben, méghozzá halálos csendben. Zavar a némaság, de az ezer százalék, hogy én nem kezdek el beszélgetni sem a jobbomon ülő tupírmacával, sem a balomon lévő huszonéves sráccal, aki spárgaméretű terpeszben terpeszkedik. Ahogy a többiek, én is a falakra akasztott posztereket olvasgatom, közben pedig elképzelem, mennyire jó lesz beülni a saját kocsimba, amiben olyan zene szól olyan hangerővel, amilyet én akarok.

– Köszöntöm a kedves hölgyeket és urakat a kollégák nevében is! – szakítja félbe egy köpcös, nagy bajszú férfi az álmodozásomat. – A becsületes nevem Pásztor József, de még mielőtt tovább folytatnám, körbeszaladok és ellenőrzöm a befizetett csekkeket. Hátha valaki rossz ajtón kopogtatott – mosolyog a bajsza alatt.

Rajtam kívül mindenki egy sárga csekkdarabot mutat fel, egyedül én bohóckodom a cirádás utalványommal. Kicsit égő.

– Remek, csapjunk is a közepébe – csettint az oktató, majd hanyagul az asztalra dobja kordzakóját. Ahogyan ezt már korábban megjósoltam magamban, gondosan betűrt, rövid ujjú, kissé viseltes ing van rajta, amelynek zsebében egy golyóstoll körvonalait fedezem fel. – Azt már most leszögezem, hogy mi nem az a fajta autósiskola vagyunk, akik ledarálják a tananyagot meg a kötelező órákat, és kisebb-nagyobb összegért cserébe átengedik a tanulókat. Aki ilyenre vágyik, óra után ajánlok néhány iskolát, de szerintem mindenkinek az az érdeke, hogy a vizsgázó magabiztosan vesse bele magát a budapesti forgatagba, amely sokszor veszélyesebb, mint egy cápákkal teli medence.

Ha anya az utakon van, akkor mindenképp…

– Viszont jó hír, a tanulóink alig egyetlen százaléka okozott eddig balesetet az utakon, ez a statisztika pedig, úgy érzem, magáért beszél. Mi kizárólag olyan embereket engedünk a volán mögé, akik magabiztos elméleti és gyakorlati tudással rendelkeznek.

– Reprezentatív kutatás alapján mondja ezt? – érdeklődik a mellettem ülő tupírozott hajú.

– Parancsol, hölgyem? – kérdez vissza az oktató.

– Mi alapján készült el ez a statisztika? Tudja, szociológus vagyok, érdekelne a kutatás minden részlete.

A balomon ülő srác előrehajol, ránéz a nőre és fintorog.

– Az óra után elbeszélgethetünk róla – feleli Józsi bá zavartan. – De most haladjunk tovább, így is kevés az idő arra, hogy a KRESZ minden apró részletére kitérjünk. Jelentkezzen, aki már vezetett!

Négy kezet látok a levegőben. Gondolom, az nem számít, hogy hétéves koromban apu megengedte, hogy az ölében ülve tartsam a kormányt, miközben kemény tíz km/óra sebességgel repesztettünk az egyik siófoki mellékutcában, úgyhogy az enyém lent marad.

– Gratulálok, önök törvénysértést követtek el! A hatályos jogszabályok értelmében csakis az ülhet a volán mögé, aki rendelkezik érvényes vezetői engedéllyel.

– Nekem volt, csak bevonták, és most újra kell járnom a tanfolyamot – szólal meg egy borostás férfi a legutolsó sorban.

– Szabad tudni az okát?

– Azt inkább hagyjuk – legyint.

Az oktató bekapcsolja a projektort, ledarál még néhány hasznos infót, úgymint a vizsga helye, időpontja, a suli telefonszáma, meg hogy hol lehet megvenni a KRESZ-tankönyvet, aztán végre belekezdünk az érdemi részbe.

Úgy gondoltam, eleget ülök anya mellett ahhoz, hogy ismerjem a táblákat, de egy csomó olyat is látok, amelyet azelőtt még sosem. Oké, a vasúti átjáró meg az egyirányú utca nem okoz gondot, de a hülye színes nyilak kék háttéren meg a lovaskocsival behajtani tábla azért kifog rajtam. Mondjuk, Budapesten viszonylag kevesen közlekednek szekérrel. Mindezek után a jobbkéz-szabály következik, amelyet legalább olyan nehezen értek meg, mint amikor Balu megpróbálta elmagyarázni, mi is az a les a fociban. Eltűnődöm, anya megállt-e valaha ilyen helyzetben, hogy oldalra nézzen, de nem rémlik. Ezek szerint eddigi életemet csupán a szerencsének köszönhetem.

– Ki tudja, mit tartok a kezemben? – mutat fel az oktató egy számomra nagyon is ismerős dokumentumot.

– Baleseti kárbejelentőt! – kiabálok be.

Végre egy olyan dolog, amiben otthon vagyok. Néhányszor már segítettem kitölteni anyának, úgyhogy bármikor megmondom, mit hová kell írni. Sőt még azt is, hogyan kell rárajzolni a négyzetrácsos részre a balesetet. Egy kocka a motor, kettő az autó…

– Így igaz. Reméljük, sosem lesz rá szükségük. És most megkérdezném, mi a teendő akkor, ha az elektromos jelzőlámpa sárga fényűre vált.

Bírom, hogy az oktató mindent szaknevekkel illet, külön tortúra rájönni, mire gondolhat.

– Nos?

– Gázt kell adni, hogy még időben átérjünk – felelem, mivel senki sem szólal meg.

– Tévedés – rázza meg a fejét József. – Mit tesz, ha gyalogosként át akar kelni az úttest másik oldalára, ám villog a zöld lámpa?

– Futok – mondom, mire a teremben többen elnevetik magukat.

Az oktató szép hosszú körmondatokkal magyarázza el, hogy miért közlekedem életveszélyesen, úgyhogy a továbbiakban inkább csak magamban válaszolok a kérdésekre. Az óra végére levonom a következtetést: lehetőleg csukjam be a szememet anya mellett és fohászkodjak, hogy túléljem az utat, ugyanis szinte egyetlen szabályt sem tart be.

– Nos, mára köszönöm a figyelmet, holnap találkozunk. Mindenkinek balesetmentes közlekedést kívánok! – búcsúzik el az oktató laza négy és fél óra után.

A többiek szedelődzködni kezdenek, én pedig várom, hogy kapjunk némi házi feladatot. Amikor Józsi bá kimegy, leesik, hogy csupa felnőtt emberrel vagyok körülvéve, akik valószínűleg önszántukból is előveszik a könyvet és bevágják a tananyagot. Ilyen egyszerű. Mennyivel jobb már ez így, itt tényleg azt tanuljuk, amit akarunk is… Kár, hogy jogsiból nem lehet érettségizni, a hátam közepére sem hiányzik a földrajz. Lemeztektonika, ásványi kincsek, fővárosok… Sokkal érdekesebb, hogyan kell beállítani a visszapillantó tükröt.

***

A parkban jut eszembe, hogy felhangosítsam a telefonomat, így csak ekkor látom meg Balu üzenetét.

Tudod már, mi az a stoptábla?

Mi az hogy – pötyögöm válaszként. – Már csak anyának kellene elmagyarázni. Hiányzol.

Te is nekem. Nagyon.

Már egy teljes napja nem láttam Balázst, és minden jel arra mutat, hogy csak holnap talizunk. Addig be kell érnem a Biustól kapott fotóalbummal.

Hazaérve furcsállom, hogy a kutya nem ugrik a nyakamba, amikor átlépem a küszöböt, már-már hozzászoktam, hogy az esti rutinprogramok közé tartozik a nadrágom szőr-és mancsnyomtalanítása.

– Helló! – köszönök az öcsémnek.

– Csákány – hangzik a válasz.

Csákány. Úgy tűnik, most ez a menő náluk. Gáz, de ez van. Annak idején mi is köszöntünk egymásnak csumival, ráadásul mindenféle titkos kézmozdulatokat is kitaláltunk hozzá. Őszintén örvendek, hogy kinőttem már ebből a korból.

– Guszti? – érdeklődöm.

– Ma kapta meg az éves kötelező oltást, úgyhogy azt mondták, egy-két napig pihenjen a kennelben. Lehet, hogy belázasodik, ezt nem lehet előre tudni.

– Mekkora szakértő lettél.

– Ja. Alaposan utánaolvastam. Meg amúgy is, állatorvos akarok lenni, mint Bianka.

– Jól kijöttök? – kérdezem némi hátsó szándékkal.

Hátha a tesóm tud valami olyasmit is, amit én nem.

– Aha – hangzik a kimerítő válasz.

Klassz. Ilyenkor bezzeg egy szót sem szól, de a számítógépes játékairól órákig hadoválja a hülyeségeket. A változatosság kedvéért most is ezzel tölti az idejét.

– Nem úgy volt, hogy két hétig le vagy tiltva? – kérdezem.

Anyára nem jellemző a következetlenség, ha kiszab egy büntetést, akkor az úgy is van, nála nincs olyan, hogy példás magaviselet miatt előbb szabadul az ember. Szerintem szobafogság idején akkor is ott kellene maradnom az ágyamon, ha épp egy hurrikán tépné le a tetőt és utána megvadult csincsillák akarnák átvenni a világ feletti hatalmat.

– Ja, de csak az irányítókart vette el. Szerinted mennyi idő alatt szereztem egy újat? – vigyorog. – Néha ugyan beragad a jobbra nyíl, de a semminél mégiscsak jobb. Két hét alatt behozhatatlanul lemaradnék…

– És ha lebuksz?

Becsülöm a bátorságát.

– Nem vagyok béna. A hangot direkt a minimumra vettem, hogy meghalljam anya kocsiját amikor befordul az utcába. Addig simán elmentem és kikapcsolom a konzolt – vonja meg a vállát.

Ügyes. Valóban az egész környék zeng, ha anya közeledik a tragacsával. Apa sokat győzködte karácsonykor, hogy vigye el egy rendes szervizbe és legalább az ékszíjat cseréltesse ki meg javíttassa meg a kipufogót, de anya szerint még jó így a kocsi, csak egy kicsit hangosabb az átlagosnál.

Egy kicsit. Mondjuk mintha egy űrhajóval közlekedne.

– Csinálsz valami kaját? – kérdezi az öcsém, miközben vadul öli a robotokat.

– Nincs itthon semmi?

– Nincs. Azt írta ki anya a hűtőre, hogy együnk szendvicset.

– Hogyhogy nincs még itthon? Lassan fél kilenc – nézek az órára.

– Színházba ment valami munkatársával.

Ja, tényleg. Reggel mondta is.

– Szóval? Szendvics? – tér vissza az eredeti témához.

– Mi van vele?

– Csinálsz?

– Nem vagyok a cseléded, és egyébként sem érek rá.

– Ne csináld már, Roni, úgy utálok a konyhában izélni! Meg amúgy is, a főzés női dolog, a fiúk autót szerelnek meg barkácsolnak.

– Akkor ha megszereled anya kocsiját, kapsz egy májkrémes szendvicset.

– Nagyon vicces.

– Nem vicc – jelentem ki.

– Jó, akkor megvárom anyát, és elmondom neki, hogy milyen gonosz vagy.

– Azért azt tartsd észben, hogy nekem is van miről beszámolnom – mutatok a stikában beszerzett irányítókarra.

Persze eszem ágában sincs beköpni, de egy kis fenyegetés nem árt meg. Tizennégy évesen kenjen már meg vajkrémmel egy kenyeret és tegyen rá két szelet párizsit… Én sem rohanok hozzá vagy anyához, ha elemet kell cserélni a távirányítóban.

– Az elég aljas húzás lenne – fintorog. – És amúgy meg nincs is semmi dolgod, csak Balázzsal akarsz enyelegni.

– Pakolnom kell a cuccaimat – felelem.

Méghozzá gyorsan, amíg anya nem ér haza. És nem is a saját cuccaimat, hanem az övéit, de ezt az információt magamban tartom. Ideje újra felnyitni a ládát és tüzetesen végignézni a benne rejlő kincseket, ennél nem lesz tökéletesebb alkalom.

Előtúrom a legnagyobb fényű zseblámpát, néhány perccel később pedig már a padláson kerülgetem a földön heverő cuccokat. Ezúttal félelemnek nyoma sincs bennem, határozott léptekkel haladok a padlás mélye felé, mint egy harcos amazon. Egyszer ugyan majdnem hasra vágódom, amikor beakad a lábam a gyerekkori nyuszis rollerembe, de még időben megkapaszkodom.

A biztonság kedvéért kinyitom a szekrényt, amibe a saját cuccaimat pakoltam, csakhogy bármikor úgy tehessek, a régi plüsseimet rendezgetem. Simán kinézem az öcsémből, hogy feljön utánam kémkedni, semmi szükség rá, hogy tudomást szerezzen anya sötét titkáról.

A szívem hevesebben ver, amikor az újságcikkre – és a többi kincsre – gondolok, nagyjából úgy izgulok, mint egy meccslabdánál. A ládát azonban zárva találom, egy vadonatúj lakat fénylik rajta. Ezt nem hiszem el! Még aznap vissza kellett volna jönnöm!

Éjfélkor még tágra nyílt szemmel bámulom a plafont, és ötpercenként fordítom meg a párnámat, hogy hideg legyen. Egyszer ugyan már elaludtam, de a hülye rémálom azonnal felkeltett. A kíváncsiság nem hagy pihenni, viszont a ládát per pillanat nem tudom kinyitni, ahhoz előbb meg kell találnom a kulcsot. Átnéztem ugyan az előszobaszekrényt, de ahogy azt gondoltam is, anya nem tette a többi közé. Lefogadom, hogy a nyakában hordja, mint Frodó a gyűrűt.

Azon tűnődöm, hogy ki tudhat még anya titkáról, amikor eszembe jut valami. Apa gyerekkoromban gyakran szedett ki belőlem mindenféle infót ezzel a módszerrel, hátha fordítva is működik. Még jó, hogy késő van, ilyenkor talán még hatásosabb is.

– Szia, tökmag! – veszi fel a telefont, ahogy mindig.

– Nem aludtál?

– Még nem.

– Kérdezhetnék néhány dolgot? A sulihoz kell.

– Ilyenkor?

– Aha. Épp a töri tételeket dolgozom ki – füllentem.

Apa keni-vágja a történelmet.

– Hallgatlak.

– Köszi. A görögök találták ki a demokráciát?

– Ha úgy vesszük, igen.

– Jól működött?

– Egy darabig.

– Mikor volt a fénykora?

– Krisztus előtt 444-ben. Periklész ideje alatt.

– A cserépszavazással azt döntötték el, ki legyen az új góré?

– Nem egészen. Inkább úgy kell elképzelni…

– Mindegy, köszi, ennyi elég. Már akkor is csaltak?

– Előfordult.

A kérdéseket egyre gyorsabban teszem fel, hogy apának ideje se legyen gondolkodni rajta.

– A polisz magyarul városállam?

– Igen.

– Minden athéni polgár egyenlő volt?

– Igen.

– Egy tízes skálán mennyire durva, ami anyával történt?

– Tényleg a saját módszeremet veted be ellenem?

Na puff.

– Verám, anyád megígértette velem, hogy erről sosem beszélek.

– De azóta már elváltatok.

– Ez nem mentség.

– Nem?

7.

Reggelre végre megérkezett az első rendes hó. Sietősen kapom magamra a létező legmelegebb ruháimat, ugyanis azon kevesek közé tartozom, akik imádnak havat lapátolni. Sokan panaszkodnak – még Balu is –, hogy nehéz és megerőltető, fáj a kezük és leszakad a derekuk, én azonban élvezem, hogy ellapátolhatom és lesöpörhetem a kocsifeljáróról.

Anya már előrelátóan kikészítette a ronda, ámde meleg cipőmet, amit csakis itthon veszek fel. A neonszínek már megfakultak, a tépőzár is bolyhos, de hólapátoláshoz így is tökéletes.

– Nem akarsz reggelizni? – kérdezi anya.

– Majd később – felelem, és már nyitom is az ajtót, hogy meggyúrjam az idei tél első hógolyóját.

Az a tervem, hogy berontok az öcsém szobájába és megdobom vele, azonban a robotvezér igencsak keresztülhúzza a számításomat. Amikor hozzászokik a szemem a vakító fehérséghez, egy fekete árny közeledik felém, hogy aztán teljes erejéből rám ugorjon, méghozzá parancsszóra. Guszti kis híján leteper a földre, alig bírom megtartani az egyensúlyomat.

– Jó trükk, mi? – kérdezi öcsi, aztán homlokon talál egy kövér hógolyóval.

Nem tétovázom, én is azonnal a fehérségbe nyúlok, de hiába. Az öcsém már jó előre betárazott, több tucatnyi hógolyót halmozott fel a kapu tövében, úgyhogy rendesen megsoroz. Csakis akkor van esélyem, ha megszerzem a muníciót, sajnos már elmúltak azok az idők, hogy könnyedén megfürdessem a hóban.

Végül anya véget vet a csatának.

– Befelé, reggeli! – szól ki.

Guszti azon nyomban berongyol a házba, van egy sejtésem, hogy egy perc múlva már a radiátor mellett fogja nyalogatni a jeges mancsait.

– Csak még egy kicsit! – könyörög öcsi.

– Verának lassan indulnia kell.

– Hova?

– Versenye lesz – felel helyettem anya.

Aztán pedig életem legszebb estéjét töltöm el Leányfalun, de ezt már nem teszi hozzá. Iszonyatosan várom – jobban, mint az összes karácsonyt együttvéve –, hogy végre együtt tölthessem az éjszakát Balázzsal. Romantikusan, kettesben, ám ami a legfontosabb, távol anyától. Az elmúlt hónapokban ugyan volt már köztünk Baluval ez-az, de még nem feküdtünk le egymással. Sőt, nekem ez lesz az első, úgyhogy kábé a torkomban dobog a szívem, ha az éjszakára gondolok. A barátaim már szinte mind túl vannak rajta – néhányan elég durva sztorikat meséltek –, egyedül én húztam idáig. Lehet, hogy régimódi vagyok, de nekem fontos, hogy tökéletes legyen a tökéletes személlyel. Balázs persze az, ezt már akkor is tudtam, amikor először ránéztem, ám nem akartam, hogy egy szimpla esős hétköznapon történjen meg. Az úgy olyan nem is tudom… olyan snassz. Nem arra vágyom, hogy mécsesek ezrei világítsák meg a rózsaillatú szobát, csak szeretném, ha egy szép emléket zárhatnék a szívembe, amire mindig szívesen emlékszem vissza. Úgy érzem, ez a kis kirándulás pontosan olyan lesz.

Mint minden egyes versenyem előtt, anya a szokásos reggelit készíti. Virsli, zsemle, jó sok ketchup és mustár, mindezek után pedig két szelet mogyorókrémes kenyér. A biztonság kedvéért vagy fél liter narancslevet is megiszom, elvégre kell az energia a meccsekre.

– Megvan mindened? – kérdezi, amikor már teljes menetfelszerelésben állok az előszobában.

– Igen – felelem, miután végigzongorázom magamban, hogy valóban így van-e.

A sulis mez, két cserepóló, cipő, ütő, hajgumik, kaja: pipa. Igazándiból álmomból felriasztva, csukott szemmel is össze tudnám dobálni ezt a néhány cuccot. Azonban van egy másik sporttáskám is, tele a legjobb ruháimmal. Nagy gonddal válogattam ki őket, most nem égethetem be magam azzal, hogy kinyúlt pizsamában jelenek meg, ahogyan a zoknim sem lehet lyukas. Ennek az estének tökéletesnek kell lennie. Szívesen kihagynám a versenyt, hogy egy kicsit előbb leérjünk Leányfalura, de anya azt mondta, hogy szó sem lehet róla. Első a kötelesség, utána a szórakozás.

A havat már nem kell letakarítani a kocsiról, öcsikével lehógolyóztuk a nagyját. Csak a szélvédő felső részén maradt egy kevés, amit már egyikünk sem ért el, de anya nem törődik vele, azt mondja, majd útközben lefújja a menetszél.

– A KRESZ-tanfolyamon azt mondták, hogy csak tiszta autóval szabad elindulni.

– Igazad van. Ott a kefe a csomagtartóban, megtennéd, hogy letisztítod?

Klassz.

– Mit hallottál még?

– Azt, hogy minden indulás előtt ellenőrizni kell egy csomó dolgot az autón. A fényszórókat, a féket, meg hogy megvan-e minden kötelező felszerelés.

– Így igaz – helyesel.

Érdekes, sosem láttam még, hogy reggel bármit is csinálna az autó körül, rendszerint csak beszállunk a kocsiba és elindulunk. Most akkor hogy is van ez?

– Alig van már benzinünk – mondom, miután ránézek a műszerfalra.

Okoskodásnak tűnik, hogy mindenbe beleszólok, de anya csak ebből veszi le, hogy figyeltem az órán.

– Van még bőven – legyint anya. – Ezer éve elromlott a visszajelző.

Nagyszerű. Nem kéne esetleg megcsináltatni?

– Akkor honnan tudod, hogy tankolni kell?

– Tudom, mennyi kilométert tettem meg a tankolás óta.

– Mennyit?

Anya a műszerfalra néz, majd összepréseli a száját.

– Ez azt mutatja, hogy hétszázat. Az viszont nem lehet, mert négyszázötven körül kiürül a tank. Na mindegy, majd belevilágítok elemlámpával.

Bekötöm magam, és reménykedem benne, hogy nem fogy ki félúton a benzin, semmi kedvem benzinkutat keresni a hóesésben. Az egy dolog, hogy imádom a friss havat, de a városban irtó ocsmány, amikor sáros latyakká válik a fehérség. Nem is értem, miért kell rögtön homokot szórni meg felsózni az utakat. Még szerencse, hogy a környékünkön nem takarítják rendesen, így legalább tényleg van egy kis tél-feelingem.

Az első bal kanyarnál anya megcsúszik egy jégfolton, aminek eredményeképp az autónk pontosan az ellenkező irányban áll meg, mint ahogy kéne neki. Talán mégsem ártana egy kis sózás…

– Látod, Vera, ezért fontos a téli gumi.

– Nekünk van?

– Nincs. Éppen ezért csúsztunk meg.

– Milyen tábla az ott, Verácskám? – kérdezi egy piros lámpánál.

– Várakozni tilos – vágom rá.

– És alatta?

Fehér alapon valami nyitvatartás-szerűség áll ott, meg egy pakoló ürge. Gyanítom, a rakodáshoz van köze, de nem akarok hülyeséget mondani.

– Passz, ilyet még nem láttam.

Várom, hogy anya elárulja, de halál csendben ül.

– Te sem tudod?

– Dehogynem.

– Akkor micsoda?

– Ez… ez kérlek egy kiegészítő tábla. De majd az oktató biztosan elmagyarázza – tereli el a szót.

– Ügyes legyél! – nyomja a kezembe az edzőcuccomat, amikor megérkezünk.

Megszokta már, hogy csak a rangosabb versenyeknél ül be a nézők közé, bár én ettől is könnyedén eltekintenék. Kifejezetten zavar, ha ismerősök is nézik a játékomat, olyankor sokkal idegesebb vagyok.

– A másik táskámat is megkaphatom? – húzom fel a szemöldökömet, miután anya lecsukja a csomagtartót.

– Milyen másik táskát?

– A másikat.

Semmi szükség magyarázkodásra, pontosan tudja, mire gondolok. Kelletlenül veszi ki, aztán végül a vállamra akasztja, de még az utolsó pillanatban is tétovázik.

– Nyugi, nem lesz semmi baj. Holnap este jövök.

– De ha valami van, azonnal telefonálj!

– Nem fogok, mert nem lesz semmi.

– Jó, de ha mégis…

– Anya, kérlek!

– Rendben. És ne felejts el válaszolni az üzeneteimre, a múltkor is a szívgörcsöt hoztad rám! Van nálad elég pénz?

– Igen.

– Iratok?

– Anya, mennem kell, mindjárt kezdődik a verseny – húzom ki magam, mielőtt kínosabbnál kínosabb kérdéseket tesz fel.

Rutinosan megyek be a hatalmas sportcsarnokba, a lábaim egyenesen a női öltöző felé navigálnak. Mivel a mi kerületünkben nincs olyan nagy terem, ahol mindannyian elférünk, ebbe a világvégi csarnokba kényszerülünk, ahol a budapesti fordulót is tartják. Na meg, mint kiderült, a Nemzetközi Diákkupát… Jó néhányszor megfordulok errefelé, még arra is emlékszem, hogy az italautomatán hányas gomb a forró csoki. Emlékszem, első alkalommal meglehetősen eltévedtem, egy takarítószer-raktárban kötöttem ki az alagsorban. A táblákat követtem ugyan, de valószínűleg részegen szerelték fel, vagy nagyon vicces kedvükben voltak a karbantartók. Most is sokan bámészkodnak, láthatóan ötletük sincs, merre menjenek.

– Szia! – köszönt Hédike az öltözőben.

Még van vagy fél óránk a kezdésig, mégis teljes harci díszben ücsörög a padon.

– Hogy vagy? Tudtál eleget aludni? Reggeliztél rendesen? Elhoztál mindent, amire szükséged lehet? Ha nem, akkor én betettem neked egy második ütőt, néhány labdát meg egy pólót is, bár kétlem, hogy jó lenne rád, de hát ki tudja – hadarja.

– Izgulsz? – mosolygok.

– Nagyon. Pedig tudom, hogy egy csomót gyakoroltunk…

Gyakoroltunk. Hát, igen. Nem is keveset, de mégsem eleget. Hogy hatékonyabbak legyünk, megkértem Stellát is, hogy segítsen, az olaszoknál töltött csereéve alatt tanult egy csomó új módszert. Örömmel vállalta, legalábbis az első találkozón még marha lelkesen mutatta meg Hédikének, hogyan találja el a labdát. Mindent az alapoktól kezdtünk, konkrétan úgy éreztem magamat, mint amikor a tesómat tanítottam a Balatonon. Illetve nem, az öcsémmel kapcsolatban némi sikerélmény is ért. Hédike iszonyatosan összpontosított, próbált mindent úgy csinálni, ahogy mondtuk, de sajnos semmi sem jött össze neki. Egyszer-egyszer a csodának köszönhetően átütötte a labdát a másik térfélre, de ennyi.

– Ne izgulj, teljesen felesleges – legyintek. – Attól legfeljebb csak rosszabbul megy a játék.

– Ha te mondod… Nem szeretnélek leégetni. Tudom, hogy neked milyen fontos a győzelem.

Az arca elkomorodik, kis híján el is sírja magát.

– Figyelj, akkor sincs semmi gáz, ha egyetlen pontot sem szerzünk ma. Hétfőtől gyakorolunk tovább, és egyre jobbak leszünk.

– Tuti?

– Tuti – felelem, bár egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy Hédike valaha is képes lesz megcsavarni egy labdát. – Nem nyerni jöttünk, hanem játszani.

Nehezen ejtem ki ezeket a szavakat, de Hédikének most erre van szüksége. Na meg magamat sem áltatom, hogy ma a dobogóra állhatok.

– Örülök, hogy te vagy a párom – mondja, majd átölel. – Olyan jólesik, hogy valaki törődik velem.

Eltűnődöm, Hédikének vajon milyen barátai vannak, de rá kell döbbennem, hogy folyton csak egyedül látom őt. Szegény.

– Miért nem inkább a pasidat ölelgeted? – kérdezi Laura harsányan.

Akkor is tudtam volna, hogy az ikrek léptek be az ajtón, ha meg sem szólalnak, már a szuszogásuk is olyan jellegzetes, mint Darth Vaderé.

– Balázska nincs itt, és kell helyette valaki más? – gügyögi Liza.

– Közöd nincs hozzá – felelem nyugodtan.

Velük ellentétben én nem rángatom el az összes ismerősömet, csakhogy legyen közönségem.

– Tehát tényleg nincs itt – mondja Laura. – És azt mondta, hogy hol van?

– Persze. A családjával – felelem.

Hátha így előbb szabadulok.

– Hát, édesem, ebben ne legyél olyan biztos, én egészen mást láttam – vigyorodik el. – Nem rosszindulatból mondom, de a kapcsolatotoknak hamarosan vége. Vagyis már most is vége, csak még nem tudsz róla. Gondoltam, szólok, hogy felkészülhess rá, amikor Balázs kidob, mint egy használt zsebkendőt.

Egy pillanatra minden izmom megfeszül. Honnan a fenéből szedi ezt Laura? Egyáltalán mit látott és hol? Tuti, hogy csak kitalálta.

– De elakadt a szava a kis Verácskának – biggyeszti le a száját Liza. – Ugye azért nem fogsz sírni?

– Ügyes tőletek, hogy így akartok felhúzni, de kár a gőzért. Elég szarul kamuztok – mondom erőltetett nyugalommal.

– Tagadd csak nyugodtan. De azért jusson majd eszedbe, hogy mi szóltunk – feleli Laura.

– Feltétlenül. Gyere, Hédike, nézzük meg az asztalokat!

– Amíg még emelt fővel megtehetitek – nevet Liza.

A terem, ahol két kosárpálya is elfér egymás mellett, tele van pingpongasztalokkal. Habár ez még csak a kerületi forduló, mindegyik mellett bíró ül, hogy ne legyen veszekedés a pontokon. Állítólag régebben egyszer-kétszer elszabadultak az indulatok, azóta biztonsági okokból így rendezik meg. Mondjuk, el tudom képzelni, micsoda hajtépés kerekedhet abból, ha összetalálkozik Liza és Laura egy másik Lizából és Laurából álló párossal. Brrr. Még belegondolni is rossz, hogy több lehet belőlük.

– Nézd csak, ott van anyukám! – mutat Hédike a lelátó felé.

Egy picike – még ültében is látszik, hogy az – nő vadul integetni kezd, majd néhány fotót is készít rólunk.

– Ide is kérünk egy mosolyt! – szólal meg mellettünk az egyik suliújságos.

– Ti már megint itt vagytok? Mi lenne, ha most inkább Lauráékról készítenétek sztárfotókat?

– Szeretnénk mindenkit megörökíteni.

– Hogy aztán összehordjatok rólunk mindenféle hazugságot? Hallottatok ti már újságírói etikáról? Vagy csak azt magyarázták el, hogy lehet katasztrofális fényképeket csinálni?

– Vigyázz, Vera ma nagyon kemény, úgy látszik, felszívta magát valamin! – fogja meg a suliújságos lány vállát Liza.

– Csak nem szeretném, hogy megint hazugságokat hordjatok össze rólam.

– Különben mit csinálsz, megint futsz Dosztihoz? – kérdezi Laura. – Amúgy elérted a célod, igazgatói intőt kaptunk mindketten. De még így is megérte, az egész suli röhögött rajtad.

– Csak megkérdeztem tőle, hogy szerinte rendben van-e egy ilyen cikk. Hidd el, ha bosszút akarnék állni, azt egészen máshogy tenném, nem ilyen gyerekes módszerrel. Ellentétben veletek, én már nem hordok pelenkát.

– Hajjaj, de menő itt valaki! – szólal meg Liza. – Arra vered a melled, hogy egy évvel idősebb vagy nálunk?

Kezdem komolyan felhúzni magam, úgyhogy inkább arra összpontosítok, hogy hamarosan együtt leszek Baluval. Akárhogy próbálkoznak a riherongyok, nem fogják tönkretenni ezt a napot, ahhoz túlságosan fontos számomra. Pingpong? Kit érdekel, ha Balázzsal lehetek Leányfalun…

– Látom, zajlik a csapatmegbeszélés – jelenik meg Tibi bá a szokásos melegítőjében.

– Így is mondhatjuk – motyogom.

– Na, lányok! – dörzsöli össze a kezét. – Megvan a sorsolás. Liza, Laura, nektek szerencsétek van, elég könnyű ágra kerültetek, ti viszont, Verám, már az első meccsen felköthetitek a gatyát.

Ránézek Tibi bá papírjára, és meglátom annak a két embernek a nevét, akik miatt egyszer majdnem kiestünk Dettivel. Fogalmam sincs, melyik suliba járnak, de ahogy körbenézek, azonnal kiszúrom őket, a terem végében álló asztalnál lecsapásokat gyakorolnak.

– Elég durvák – nyel egy nagyot Hédike.

– Majd lesz valami – felelem.

– Úgy látszik, a sors ezt valamiért így akarta, Ronika. De ha megbocsátasz, mi most megyünk és bemelegítünk. Mondanám, hogy majd a döntőben találkozunk, de szerintem mindannyian tudjuk, hogy erre annyi az esély, mint egy meteorit becsapódására. Pá, lúzerek! – int Laura.

Hogy is mondta Hédike, nézzem mindennek a jó oldalát? Oké. Talán nem annyira ciki, hogy a leendő aranyérmes párostól kapunk ki rögtön az első mérkőzésen.

Az első körben nem jut nekünk szabad asztal, így Tibi bá parancsára szurkolunk Lauráéknak. Ez mondjuk kimerül annyiban, hogy a lelátón ülünk és szörnyülködünk, mennyire taplók ezek a lányok. Roppantul élvezik, hogy gyenge párost sorsoltak melléjük, a meccs inkább hasonlít egy macska-egér játékra, mint egy tisztességes mérkőzésre. Liza kiváltképp paraszt módon viselkedik, esze ágában sincs a necces labdák vagy a csuszák miatt bocsánatot kérni.

– Hármas asztalhoz készül Harmati Veronika és Dobó Hedvig a Belvárosi Gimnáziumból – hangzik fel a hangszórókból.

Eljött az idő. Miután az ellenfeleink nevét is bemondják, a lelátón zúgolódás támad. Király, mindenki azt hiszi, egy érdekes meccset nézhetnek végig. Bár, tulajdonképpen nem tévednek nagyot, érdekesnek érdekes lesz, az ezer százalék.

Lopva körbepillantok, hátha meglátom valahol Balázst – elvégre annyiszor meglep –, de nincs a nézők között. Nem hittem el, amit Laura mondott, de azért sikeresen bogarat ültetett a fülembe. Mi van, ha mégis valami baj van? Annyi minden lehetséges: egy másik lány az egyetemről, lúzernek tart, már nem tetszem neki, egy komolyabb csajra vágyik…

– Minden rendben? – kérdezi Hédike.

– Ööö… aha. Persze – felelem.

Hálás vagyok neki, hogy visszaránt a valóságba. Körülöttem mindenhol emberek, a suliújságosok már vadul kattintgatják a fényképezőt, Liza és Laura pedig úgy helyezkedik el, hogy jól láthassuk egymást. Szánalmas.

– Ne legyél feszült, csak játssz lazán – ismételi el Hédike ugyanazt a tanácsot, amit én is adtam neki még az öltözőben.

– Kár, hogy ilyen hamar összekerültünk, de azért örülök a találkozásnak – nyújtja felém egyik ellenfelem a kezét. – Sok sikert!

Válasz helyett csak mosolyra húzom a számat.

– Bemelegítő két perc indul! – adja ki az utasítást a bíró, miután a kezembe nyomja a labdát.

A játék rémes, az első mérkőzésen három, a másodikon pedig mindössze öt pontot tudunk szerezni. Gyalázatos a teljesítményünk, és sajnos nemcsak Hédike részéről. Én is mélypontra kerültem, egészen egyszerűen nem vagyok képes a labdamenetekre koncentrálni. Egyrészt Balu jár a fejemben, másrészt az sem könnyíti meg a dolgomat, hogy az iskolai fotósok folyton villogtatják a vakut, Liza és Laura felbérelt emberei pedig bőszen huhognak minden labdamenet után. És mi van, ha Balázs tényleg szakítani akar velem?

– Fel a fejjel, gyerekek, legközelebb majd jobban sikerül! – lép hozzánk Hédike anyja a meccs után. – Hoztam nektek egy kis csokis sütit fájdalomdíjként, ez majd helyre teszi a lelketeket.

Milyen szép is volna, ha létezne olyan sütemény, ami egy csapásra elmulasztja a gondokat… Azt hiszem, hatalmas készleteket tartanék belőle otthon.

– Kösz, anyu, nagyon finom. Belga csokit tettél bele? – kérdezi Hédike.

– Ennyire érződik?

– Csak tipp – vonja meg a vállát Hédike, miközben elmajszolja a muffint.

Ha anya ilyen jól sütne, pillanatokon belül felszednék úgy kétszázharminc kilót.

Hamarosan Tibi bá is megjelenik, ilyenkor az a szokás, hogy még frissiben kielemezzük a játékot.

– Ez most nem jött össze – jelenti ki.

Homlokán izzadtság gyöngyözik.

– Hát, nem – értek vele egyet.

– Erre a teljesítményre a helyetekben nem lennék büszke. Az egy dolog, hogy a nehéz ágra kerültetek, de elvártam volna egy kis küzdelmet. Olyan könnyen engedtétek el a pontokat, mintha fizetnének érte.

Vékony csíkká kell préselnem a számat, hogy magamban tartsam a mondandómat. Talán jobban játszottam volna, ha nem Hédike mellett kell bohóckodnom, ezt Tibi bának is tudnia kéne. Nem elég, hogy biztosan elveszítjük a pontot, ha hozzákerül a labda, de még a saját testi épségemre is vigyáznom kell. Rendesen úgy ugrottam egy-egy ütés után hátra, mint akit megcsapott a villanypásztor.

– Bocsánat, edző bá – hajtja le a fejét Hédike. – Az én hibám.

– Egy csapatban nem létezik olyan, hogy te vagy én. A párosban közösen alkottok egyetlen embert, így együtt kell leküzdenetek minden problémát. Vegyetek csak példát Lizáról és Lauráról, érzik egymás minden rezdülését.

Tényleg a jégkirálynőket kell istenítenünk? Persze hogy egymásra hangolódtak, külön-külön még lélegezni sem tudnának, annyira együgyűek.

– A kistermet a jövőben is bármikor használhatjátok, és ami azt illeti, el is várom – jelenti ki Tibi bá. – Most viszont kezdődnek a fiúk mérkőzései. Ajánlom, nézzetek végig néhányat, sokat lehet tőlük tanulni!

Szívesen átöltöznék civilbe, de az egyéni mérkőzések még hátravannak. Az első pár meccs gyaloggalopp, de a végén mindenképpen összekerülök Stellával, így esélyem sincs az éremre. Lehet, hogy hülye hozzáállás, ám úgy vagyok vele, hogy ilyen feltételek mellett teljesen felesleges küzdeni. Persze odateszem magam valamennyire, de nem fogok vért izzadni minden egyes pontért.

Meg amúgy is, sokkal jobban érdekel, mi van Baluval.

A gyászos vereségünk után írtam neki egy üzit, megkérdeztem, hogy milyen a családi hepaj, de még nem érkezett válasz. Remélem, hogy csak némán felejtette a telefonját.

– Mi a helyzet, lúzerke? – huppan mellém Laura és az ikre. – Élvezet volt nézni, hogy ilyen csúnyán elvernek benneteket. Mondanám, hogy a budapesti fordulóban is szurkolok majd nektek, de ugye sajnos nem lehettek ott…

– Szar lehet, hogy téged csak az tud boldoggá tenni, ha rászállsz valakire. Inkább örülj annak, hogy nyertetek.

– Örülök is, de tudod, a legszebb öröm a káröröm. Sosem volt még ilyen vidám napom.

– Akkor elég szegényes életed lehet. De amúgy minek köszönhetem, hogy év eleje óta nem hagytok békén? Van valami oka is, vagy egyszerűen engem dobott a gép idénre?

– Hát hogyne lenne. Semmi sem történik ok nélkül.

Tényleg kíváncsi lennék rá, hogy mi a fenét ártottam ennek a két szélütöttnek, de sajnos jelenésük van a hatos asztalnál.

Két említésre sem méltó egyéni mérkőzés után kiesem, úgyhogy most már átöltözhetek végre. Tibi bá útközben elkap és lehord a föld alá, de őszintén szólva nem érdekel.

Miután lezuhanyzom, veszek magamnak egy forró csokit, aztán, mivel megpillantom Dettit, a lelátó felső részébe sétálok.

– Tibi bának tényleg elmentek otthonról, fel sem fogom, hogy tudott Hédikével párba tenni… – mondja.

– Mióta vagy itt? – kérdezem kedvetlenül egykori páromtól.

– Az eleje óta.

Furcsa, hogy nézőként érkezett, ilyen még sosem fordult elő. Detti még lázasan is beállt játszani, egyetlen mérkőzést sem hagyott ki a gimis évei alatt.

– Észre sem vettelek.

– Úgy ültem, hogy ne láss rám, nem akartalak idegesíteni.

– Aranyos vagy, de ennél rosszabbul aligha mehetett volna. Tudod, egy kicsit sajnálom, hogy nem buktál meg valamiből, akkor most is együtt játszhatnánk. És akkor azok sem vigyorognának úgy, mint a tejbetök – mutatok Lauráék felé.

***

Baluval úgy beszéltük meg, hogy fél egykor találkozunk a sportcsarnok előtt, már előre tudtam, hogy semmi kedvem sem lesz kivárni az eredményhirdetést. Drukkoltam, hogy Liza és Laura elbízza magát és valaki alaposan elkenje őket, de sajnos magabiztosan hozták az összes meccset, és így bejutottak a fővárosi fordulóba.

Fél egy előtt öt perccel Balázs még sehol sincs, pedig általában előbb szokott érkezni. Ha nem érkezik meg hamarosan, egy hóembert kell keresnie helyettem, a sapkámon és a kabátomon már így is megmaradt a szakadó hó. A parkoló autókon vagy tízcentis hóréteg áll, és azon sem lepődnék meg, ha látnék egy-két sífutót az úton. Egész más arcát mutatja így Budapest, most nyoma sincs a szemétnek, és a külváros sem tűnik olyannak, mint ahol megállt az idő negyven éve. Mintha valaki tejföllel borította volna be a várost, gyönyörű.

Amikor a zsebembe dugom a kezemet, hogy ne fagyjon le, érzem, hogy rezeg a telefonom.

Ne haragudj, de nem tudok odamenni. A pályaudvaron találkozunk. <3

Ennyi. Semmi magyarázat, csak a puszta tényközlés. Különös, ennél azért bőbeszédűbbnek ismerem Balut. Meg amúgy is, miért csak most ír? Már régen itt kellene lennie.

8.

Biusék a megállóban ácsorognak, mire odaérek az állomásra. Egy pillanatra megijedek, hogy elhagytam az edzős táskámat, de aztán rájövök, hogy Hédike magával vitte. Rendes tőle, amikor megtudta, hogy Leányfalura készülök, azonnal kivette a kezemből.

Bianka nem vesz észre, úgy fogja össze kapucniját az arca előtt, hogy csak egy vékony csíkon át érzékeli a külvilágot. A pályaudvar fedett, de a szél pont úgy fúj, hogy az összes hó a padokon landol.

– Ide, ide! – integet Félix.

Ő az egyedüli ember a világon, aki még ilyen időjárási körülmények között is baseballsapkát visel, ebben biztos vagyok. Már messziről látom, hogy a füle vörösebb, mint anya arca, amikor dühös.

– Ezek a mai fiatalok hogy kiabálnak! – mondja egy fejkendős néni egy másik fejkendős néninek. Hát, nem tudom. Sétálnának csak egyet a Blaha vagy a Nyugati környékén, sokkal cifrább dolgokat hallanának. – Ne is mondd! Jöhetne már a busz – feleli a másik néni, bár nem tudom, hogy kapcsolódik ez ide.

– Egyedül? – lepődik meg Bianka, amikor meglát.

– Balu is mindjárt ideér – mondom. – Legalábbis azt írta.

Azt hittem, már réges-régen itt lesz, egy köpésre lakik a pályaudvartól. Mi van, ha nem ér ide? A busz nyolc perc múlva indul.

– Tisztelt utasok! – női hangot hallunk a hangszóróból. – Tájékoztatjuk önöket, hogy a rendkívüli időjárási körülmények miatt a Budapest-Visegrád-Esztergom járat várhatóan negyedórás késéssel indul. Megértésüket köszönjük.

Király, Balázs nyert egy kis időt.

– Hihetetlen, Marikám! Leesik egy kis hó, és máris megáll az élet. Emlékszel, amikor derékig érő hóba kellett iskolába mennünk? Akkor még a kutya sem takarította az utakat, mi tapostuk magunknak az ösvényt – elégedetlenkedik az egyik néni. – Ezek meg sózzák és kotorják, mégis minden rosszabb, mint ötven éve.

Szeretem, amikor az öreg néniknek megszépül a gyerekkoruk, de azért ezeket a sztorikat fenntartással fogadom. Mellesleg tökre megértem a késést, sózás ide vagy oda, az utakon még a felezővonalat sem lehet látni. Kicsit olyan, mintha egy katasztrófafilmben lennénk.

A busz megérkezik, Balu viszont sehol.

– Ne aggódj, mindjárt itt lesz! – nyugtat Bius. – Biztosan csak a hülye hó miatt késik, vannak olyan járatok, amelyek el sem tudnak indulni.

– Nem hinném, hogy a metróalagútban zuhogna a hó.

A két fejkendős néni felmutatja a nyugdíjas-igazolványát, aztán elfoglalják jól kiérdemelt helyüket az első üléseken. Bírom, hogy a hatvan felettiek mindig odaülnek, de így legalább marad szabad hely hátul. Szeretnék már minél előbb leülni egy forrón izzó fűtéscső mellé, a lábujjaim teljesen elfagytak.

– Ha minden igaz, még érkezik egy bőrdzsekis fiatalember is, nálunk van a jegye – mondja Félix a buszsofőrnek, aki erre unottan biccent.

– Majd jelezzék.

Szerencsére még üres a négyes ülés, úgyhogy rögtön megrohamozzuk. Félix kerül menetiránynak háttal, Biussal azonnal rádobjuk a táskánkat a két jó helyre. Nem mintha rosszul lennék vagy ilyesmi, de azért mégiscsak kényelmesebb így, a vonaton is utálom, amikor háttal utazom és mindent utólag veszek észre.

– Mi van, ha nem ér ide? – kérdezi Félix.

A füle még vörösebb, mint eddig, biztos a hirtelen meleg miatt.

– Akkor jön a következővel – vágja rá Bius.

– Ha egyáltalán elindul ebben az időben – szólok közbe. – Lassan akkora hó lesz, mint az Északi-sarkon.

Baromira örülnék neki, ha betoppanna az utolsó pillanatban, szar lenne egyedül romantikázni.

– Amúgy Balun kívül tudja valaki, hogy pontosan hová megyünk? – érdeklődik Félix.

– Nem. A kuponszerűségen, amit kaptam, csak egy fénykép van a házikóról.

– Majd megkérdezzük a helyieket, biztosan tudják, merre kell menni – feleli Bianka.

Örülök, hogy ilyen barátokkal vagyok körülvéve, jelen pillanatban én annyira izgulok, hogy arra sem tudnék választ adni, mennyi kétszer kettő. Néha öt, vágná rá erre Uborka.

– Uborka elküldte a napi viccet – szólal meg Bius, mintha telepátia működne közöttünk.

Esélyünk sincs rá, hogy ne vegyük észre Uborka szösszeneteit, minden egyes szombat és vasárnap délután üzenetben küldi el a poénjait, hétfőtől péntekig pedig első óra előtt felírja a táblára, hogy senki se maradjon le. Olykor-olykor előfordul, hogy elmosolyodom, de általában gyengébb vicceket talál, mint amiket a humorosnak szánt skandináv rejtvények megfejtései adnak ki.

– Felolvassam? – kérdezi Bianka.

– Ne – fogja be Félix a vörös fülét.

– Jó, akkor felolvasom – vigyorodik el Bius. – De csak mert te is mindig így szoktad.

Mindig? Szoktad? Ilyen sokat találkoznak hétvégenként?

– Miért jó a hajléktalan barátnő?

– Alig várom a megfejtést – mondom.

– Azért, mert bárhol kiteheted.

– Ha-ha-ha-ha – nevet Félix erőltetetten, de úgy, hogy az egész busz zeng tőle.

A nénik persze azonnal hátranéznek és szemmel vernek.

Félix csak nevet, nekem viszont a hideg futkos a hátamon. Először Laura, utána a megmagyarázatlan késés, most meg ez a kritikán aluli poén… Ennyi véletlen nem létezik, a sors üzenni akar.

– Szerintetek mikor indu… – kérdezem, de a buszsofőr megadja a választ, mielőtt befejezhetném.

A piros lámpák felgyulladnak, a csengő megszólal, pár másodperccel később pedig kemény puffanással becsukódik az első ajtó.

A busz Balázs nélkül indul el.

– Na végre, ezt is megértük, Rózsikám! – kommentálja az eseményeket az egyik néni.

Alighogy kikanyarodunk a megállóból, megszólal a telefonom. Reménykedem benne, hogy Balu lesz az, de anya mosolyog rám a kijelzőn.

– Szervusz kislányom, minden rendben?

– Igen – felelem.

– Biztos? Furcsa a hangod.

– Csak zúg a busz – füllentem.

– Néztem az interneten, hogy van egy kis csúszás. Mondd meg a sofőrnek, hogy inkább lassabban menjen, az összes híradó tele van balesetekkel!

– Jó – mondom, bár anya sem gondolhatja komolyan, hogy óvatosságra intek egy buszsofőrt.

– Felöltöztél rendesen? Itthon hagytad a kötött pulcsidat.

Még szép. Egy dolog, hogy olyan meleg, akár a kályha, de annyira ronda, hogy legutóbb még a varjak is elrepültek, amikor kimentem benne az udvarra.

– Hoztam elég meleg ruhát.

– A többiek is?

– A többiek is.

Bius és Félix elnevetik magukat, amikor meglátják, hogy forgatom a szememet.

– Puszi anyunak! – tátogja Félix fülig érő szájjal.

– Lesz mit ennetek?

– Igen.

– Pénz van nálad?

– Igen. Még mindig.

Vagy tíz kérdésre felelek, amikor anya rákérdez Balura. Igencsak össze kell kapnom magam, ugyanis ritka rosszul hazudok. Ha rájön, hogy nincs velem a néprajzos testőröm, képes és azonnal kocsiba ül, ami számára és a forgalom összes résztvevőjére nézve is veszélyesebb, mint kötél nélkül bungee jumpingolni.

– Mi volt ez a hang? – kérdezi anya aggodalmasan.

– Fékezett a busz, és leesett egy táska a csomagtartóról.

– Fékezett? Miért fékezett? Baj van?

Ezt én is szeretném tudni, de semmit sem látok a sűrű hóeséstől. Félix feláll, kinyitja az ablakot és kidugja a fejét. A nyanyák persze azonnal megérzik a hőmérséklet-változást, irgalmatlanul sipákolni kezdenek, hogy jéggé fagynak és huzatot kapnak.

– Mi ez a hangzavar, Vera? – kérdezi anya.

– Nem tudom – felelem.

Az ajtó kinyílik, és egy fél hóember száll fel. Amikor lesöpri fejéről a havat – egyenesen a nénik gurulós szatyrára –, meglátom, hogy Balázs az. Vált néhány szót a sofőrrel, mutogat ránk aztán elindul felénk.

– Jól vagy? – érdeklődik anya.

– Persze – mosolyodom el. – Csak elénk lépett egy gyalogos.

Érzem ugyan, hogy valami nem stimmel, mégis boldogsággal tölt el, hogy láthatom Balázst.

– Látod, ezért kell vezetés közben fokozottan figyelni. Egy pillanat, és megvan a baj – oktat anya. – De hol is tartottunk?

– Balunál.

Állati jól néz ki csuromvizesen és a hidegtől kipirult arccal.

– Ó, igen. Odaadnád neki egy kicsit a telefont?

– Most?

– Miért, netán gond?

– Ugyan, dehogy.

Mielőtt Balázs akár egy szót is szólhatna, átadom neki a telómat. Kissé meglepődik, de amikor rájön, hogy anyával beszél, felveszi az illedelmes jófiú-imidzset és minden kérdésre kimerítően válaszol.

– Igen, van fűtés a faházban… igen, holnap délután… nem, vannak a közelben szomszédok… nincsenek vadállatok sem… térerő is lesz, ezt külön kihangsúlyozták…

A válaszokból következtetve anyának több thrillerre elegendő forgatókönyv lehet a fejében, mint Stephen Kingnek.

– Azt is mondd meg neki, hogy Godzillát már biztonságba helyezték – nevet Félix. – Meg hogy Hitchcock madarai most Afrikában telelnek. És hogy Freddy Krueger csak kitalált személy.

Csaknem elhagyjuk Budapestet, mire anya megnyugszik, és végre letehetem a telefont.

– Szorri a késésért – mondja Balu, majd ad egy puszit az arcomra. Az arcomra. Olyan hideg, mintha két napja a Mount Everesten sétálgatna. – Elhúzódott a program, nem tudtam meglépni.

– Hol voltatok, családi korcsolyapartin a műjégen? – kérdezem.

– Nem egészen – feleli kissé zavartan.

Akkor meg hol a viharban, kérdeznék rá szívem szerint, de nem akarok házsártos házisárkánynak tűnni. Na meg Biusék és a nénik előtt nem állok le veszekedni, az tuti.

– Biztos csipkét vertek, állítólag mostanában megint divatba jött – viccel Félix.

– Na persze – mosolyodik el Balu.

Látom rajta, hogy örül, amiért Félix elterelte a témát.

Anya ezúttal nem túlzott, amikor a telefonban a balesetekről beszélt, kábé ötpercenként látunk egy-egy árokba csúszott kocsit vagy két egymással üvöltöző sofőrt az út szélén. Szentendréig még úgy-ahogy gyorsan elérünk, utána viszont minden egyes fánál megáll a busz még akkor is, ha senki sem szeretne fel-vagy leszállni. Igazándiból nem érdekel a késés, hiszen azokkal vagyok, akiket szeretek, ráadásul a hófödte hegyek is gyönyörűek.

Balu viszont még az átlagosnál is szótlanabb. Megszoktam, hogy társaságban inkább a háttérben húzódik meg, de most még ránk sem figyel igazán, sokszor perceken keresztül bámulja a hóesést. Ha nem ismerném ennyire, azt mondanám, hogy eltűnődött valamin, de elég csak ránéznem, tudom, hogy baja van.

A normál esetben hatvanhét perces utat két és fél óra alatt sikerül megtennünk, tök sötétben érünk oda Leányfalura. Természetesen ugyanott szállunk le, ahol a nénik.

– Merre? – érdeklődik Félix.

– Az Erdész utcához – teszi fel Balu a sapkáját.

Mivel ennél többet nem tudunk, Bius megkérdezi a néniket, hogyan jutunk oda.

– Miért akarnak odamenni? – érdeklődik az egyikük, mint egy várvédő katona.

– Mert dolgunk van – feleli Balu Bianka helyett.

– Miféle dolguk?

Félix már nyitja a száját, de szerencsére időben megakadályozom egy jól irányzott hógolyóval. Senkinek sem hiányzik, hogy megsértődjenek és morcosan továbbálljanak, hiszen a tudás náluk van. Ők kábé tíz másodperc alatt útbaigazítanak, a mobilnettel viszont hosszú perceken keresztül bogarászhatnánk az útvonalat. Már ha ebben az ítéletidőben van térerő.

Némi faggatózás után megtudjuk, hogy csupán néhány utcát kell sétálni, aztán azt is, hogy ez a néhány utca mennyire meredek. Szuszogunk rendesen, ahogy caplatunk felfelé, de a látvány mindenért kárpótol. Legalábbis engem. Mintha csak egy mesében találnám magam, hóborította mézeskalács házak, békésen füstölgő kémények mindenütt. Az ablakokból meleg fény szűrődik ki, valahonnan frissen sült pogácsaillatot is hoz felénk a szél.

Megfogom Balázs kezét, de pár másodpercen belül elengedi és zsebre vágja.

– Bocsi, de nagyon fázik.

Oké, tényleg hideg, de az enyém nem. Azt hittem jól fog esni neki, hogy megmelegítem.

– Ahogy szeretnéd – felelem.

Komolyan nem értem, mi van.

– Srácok, ti már gondolkodtatok a vacsin? – érdeklődik Félix. – Ami engem illet, a vidéki levegő mindig meghozza az étvágyamat.

Nem hülye kérdés.

– Majd beugrunk egy boltba – feleli Balu.

Hamarosan megérkezünk az Erdész utcába, a nénik szerencsére nem vicceltek meg bennünket. Kissé meglep, hogy egy kulcsosház a falu közepén helyezkedik el, de kiderül, hogy csak a kulcsért ugrottunk be. Balázs vált pár szót a középkorú úrral, aki meg mert volna esküdni rá, hogy ilyen cudar időben eszünk ágában sincs odamenni, aztán elmagyarázza, merre találjuk a házat.

– Ha nem tudnának bemenni, a fészerben találnak hólapátot. Adjak egy rendes sapkát, fiatalember? – kérdezi Félixtől. – Csak mert ahogy elnézem, mindjárt letörik a füle. Vigyázni kell ebben az időben, könnyen jön a baj. Vagy ez most valami új divathóbort?

***

Kisebb kerülővel közelítjük meg a romantikus kulcsosházat, ahol a jelek szerint minden vár rám, csak romantika nem. Balázs továbbra is távolságtartó, és inkább Félixszel dumál. Még Biusnak is feltűnik a ridegsége, értetlenül néz rám.

– Összebalhéztatok? – suttogja.

– Nem tudok róla.

– Ott a bolt, csajok! – mutat Félix előre.

Amikor odaérünk, örömmel állapítom meg, hogy a bolt nemcsak bolt, hanem pékség is egyben. Mindig is imádtam a kis pékségeket, ahol nem egyen-lekvárospárnát, hangzatos hasékat és felfújt pogácsát árulnak tök drágán. A kínálat ugyan nem túl nagy, de a látvány önmagáért beszél.

Villámgyorsan megegyezünk, hogy mit eszünk vacsira, holnap reggelire és ebédre, aztán összeszedjük a szükséges hozzávalókat. Mivel Biust leszámítva egyikünk sem tud rendesen főzni – neki pedig semmi kedve a konyhában robotolni –, szendvicsben, péksütiben és hogy meleget is együnk, parasztrántottában állapodunk meg.

– Hány tojás kell? – érdeklődik Félix.

– Hányat szoktál enni otthon? – érdeklődöm.

– Hogyhogy hányat? Ahányat anyám elém tesz.

– Nem mondod, hogy még sosem csináltál magadnak rántottát! – kerekedik el Bius szeme.

– De nem ám! És nem is áll szándékomban – igazítja meg a sapkáját Félix.

– Ezt majd meglátjuk – vigyorog Bianka.

A pékárukat hagyjuk utoljára, mivel azokért külön kell sorban állni, bár mindössze ketten vannak előttünk.

– Ú, látjátok azokat a fánkokat?! – csodálkozom rá a polcon árválkodó három csokival borított csodára. – Ölni tudnék értük.

Erre a kijelentésre az előttünk álló nő hátrafordul.

Halványzöld, legalább két számmal nagyobb szőrös kapucnis kabátot visel, kikopott barna kordnadrágot, lábára pedig egy valaha fehér, csámpás hótaposót húzott. Arca elé a hideg miatt egy bordó-bézs textilsálat kötött, de a szeméről így is azonnal felismerem. Meg amúgy is, ilyen igénytelenül csupán egyetlen ember képes felöltözni ezen a bolygón.

– Tanárnő?!

Mintha rémet látnék. Lehetetlen, hogy Nikita pont most, pont ebben a boltban legyen! Valaki átkot küldött ránk, hogy még hétvégén is az ő fejét kell nézni?

– Sejtettem, hogy maga az, Veronika, a harsány hangról rögtön megismertem.

Szívesen elmondanám neki, hogy én miről ismertem meg, de akkor minden lesz idén, csak érettségi nem.

– Csókolom! – emeli meg a sapkáját Félix.

– Jó napot kívánok! Magára is fogadni mertem volna.

– Mi járatban a tanárnő? – kérdezi Félix. – Leugrott vidékre egy kis friss kifliért?

– Igen – feleli hűvösen. – Egy fél kilót a félbarnából, Szilvikém! Ha lehet, szeletelve – fordul a fehérbe öltözött eladóhoz.

Szilvikém? Ha így ismeri, akkor Nikita valószínűleg itt lakik.

– Szép nagy hó esett – szólal meg a lány.

– Az biztos – feleli Nikita.

– Bírja a tető? Steinéknél állítólag beszakadt.

– Az enyém nem – válaszol Nikita. – De most nem érek rá traccspartizni, rohanásban vagyok.

– Tényleg, mindjárt kezdődik a Vámpírnaplók – teszi egy zacskóba Szilvike a kenyeret. – Holnap meséld el, mi történt!

Félixből erre kitör a röhögés, de annyira, hogy be kell harapnia az öklét. Én is vigyorgok, az életben nem gondoltam, hogy Nikita ilyeneket néz. Vámpírnaplók? Oké, egy bérgyilkos nem áll messze egy vérszívótól, de ne már! Ez olyan, mintha én szombat reggelente a Teletubbies-ra ébrednék.

– Jaj, majd elfelejtettem! – fordul vissza Nikita a pulthoz. – Azokat a szép fánkokat is elvinném.

– Mind a hármat?

– Persze – feleli, majd olyan kárörömmel néz rám, amit utoljára Lauráék szemében láttam.

Ez a tett bosszúért kiált.

***

A kulcsosház közelében már nincs közvilágítás, de a hó úgy világít, hogy nincs is rá szükség. Csak mi vagyunk négyen és a csend, amely körülölel bennünket az erdőben. Pár száz méterre sétáltunk el a falu szélétől, mégis olyan, mintha Lappföldön járnánk. Csak a rénszarvasok és a Mikulás hiányzik a képből.

– Szerintem az ott a ház – mutat Balu előre.

Ha nem mondaná, talán észre sem venném, mindössze egy fekete árny látszik a fák között. És tényleg, ott áll előttünk egy rönkház, kerítés nélkül. A tulajnak igaza lett, a bejáratot valóban eltorlaszolja egy jókora hókupac.

Bármennyire is szeretnék lapátolni, a srácok nem hagynak, azt mondják, ez férfimunka, meg hogy szálka megy a kezembe. Marhaság. Félix kezében rosszul áll a hólapát, és olyan béna, hogy többet hátráltatja Balut, mint amennyit segít.

Felrémlik bennem a kép, amit a ház belsejéről mutatott Balázs, ám a villany felkattintása után egész más látvány tárul elénk. Ráadásul rettentő hideg is van, pedig arra számítottam, hogy végre lehámozhatom magamról a kabátot, a két pulcsit meg a vastag harisnyát, amit a naci alá vettem.

– Létezik, hogy itt hidegebb van, mint kint? – borzong meg Bius.

A bútorokból csak úgy süt a fagyos levegő, bár a hőmérő tizennégy fokot mutat.

– Aludhatunk a fészerben is – mosolyodik el Félix. – Majd hozzábújunk a vaddisznókhoz.

– Vannak vaddisznók? – csillan fel Bianka szeme.

– Az erdőben elvileg élnek, de nem hiszem, hogy beköltöztek a ház mögé – mondja Balázs.

– Kár – biggyeszti le a száját.

– De pókunk már van – mutatok a nappali asztalra.

– Fúj – fintorog Félix.

– Dehogy fúj! Ők is ugyanolyan élőlények, mint mi! – kel Bius a nyolclábú védelmébe. – Egyébként is ártalmatlan.

– Ettől függetlenül ki lehetne költöztetni az erdőbe? – érdeklődöm.

Nem mondanám, hogy pókfóbiás vagyok, de azért szeretem, ha ezek az állatok kellő távolságban pókoskodnak tőlem. Kicsit aggasztó belegondolni, hogy bármikor észrevétlenül megközelíthetnek, hogy beszőjenek és kiszívják belőlem az életnedvet. Na jó, lehet, hogy egy kicsit mégis pókfóbiás lettem.

– Mi jöttünk az ő területére, nekünk kell alkalmazkodnunk. Ha kitennénk, simán lehet, hogy a hirtelen klímaváltozás miatt meghalna.

– Hatalmas kár lenne érte… – sóhajt Félix.

Még szerencse, hogy Bianka nem hallotta meg.

Nincs mit tenni, a pókot a társaság tiszteletbeli tagjává avatjuk, elnevezzük Konrádnak, aztán feltérképezzük a házikót. A nappaliban egy kényelmes – ám annál hűvösebb – kanapé és két fotel, egy alacsony asztal és egy kandalló fogad, a falon tájképek és néhány trófea. Sosem értettem, mire jó, ha az ember legyilkol egy szarvast, kifőzi a fejét és felfúrja a koponyáját a falra, de ebben a környezetben valóban jól mutat. Bius persze hüledezik, de ő már csak ilyen.

A nappaliból négy ajtó nyílik. Egy a fürdőszobába, ahol a padlólap nagyjából jégből van, egy a konyhába, kettő pedig a hálókba.

Szerencsére nem kell feltenni a kérdést, hogy ki hol alszik, Balázs beviszi az egyikbe a cuccainkat. Ez a mozdulat mondjuk tökéletesen ellentmond az eddigi viselkedésének, de csak találok rá alkalmat, hogy rákérdezzek a miértre…

A konyha nagyon hangulatos, egy gáztűzhely, egy négyfős ebédlőasztal meg falvédő teszi otthonossá.

– Nem azt mondtad, hogy van fűtés? – kérdezi Félix Balutól. – Ha ezt tudom, még anyámék takaróját is becsomagolom.

– A kandallóra gondolhatott a csávó – feleli Balázs.

– Akkor gyújtsunk be!

– De addig is, hogy ne fagyjunk meg, melegítsük át magunkat belülről – mondja Balu, majd hamarosan két üveg vörösborral és egy forraltbor-fűszerkeverékkel tér vissza. – Fiúk fát vágnak, lányok főznek. Nos? – vigyorog.

– Látszik, hogy te már egyetemista vagy, mindenre gondolsz! – nevet Félix. – Ez valami különleges, tájjellegű bor?

– Persze. Én tapostam a szőlőt még a gólyatáborban.

Tök jó, hogy Balu ilyen jól viccelődik, engem meg még csak emberszámba sem vesz. Igazán élvezem a helyzetet.

A srácok pillanatok alatt begyújtják a tüzet, mi még a gázpalack beüzemelésével küszködünk, amikor ők már a kanapén fagyoskodva büszkén nézik a lángokat. Aztán persze hamar rájönnek, hogy ezek a fák tök hamar leégnek, úgyhogy kénytelenek még több tüzelőt hasogatni a mínusz kétezer fokban.

– Az nevet, aki utoljára nevet – állapítja meg Bius, majd nagyot kortyol az üvegből. – Meg kell kóstolni, hogy finom-e, mielőtt főznénk belőle.

– És?

– Finom.

Én is meghúzom, pár perccel később pedig bizseregni kezd az alkarom és a térdem.

– Nézd, szerintem itt jár az alkohol – mutatok a térdemre.

Kapásból találunk a szekrényben egy lábast, amibe beleöntjük a bort meg a fűszereket, aztán amíg az életmentő ital elkészül, csinálunk néhány szendvicset.

– Marha éhes vagyok – mondom Biusnak.

– Mikor nem? – vigyorog. – Még szerencse, hogy ilyen alkatod van, én ennyi kajától úgy néznék ki, mint egy bojler.

– Nikita is fel fog szedni néhány kilót, ha betermeli mindhárom fánkot – zsörtölődöm. – Hogy lehet ilyen paraszt valaki?

– Nem volt szép húzás – feleli Bius, miközben kenyeret szeletel.

Egész pofás szendvicseket gyártunk, akár egy hidegkonyhás cég is megirigyelhetné a műveinket. De tényleg, a végén még őzikét is alkotunk paprikából. A bornak köszönhetően már nem fázom, de ami még jobb, végre tudok Biussal dumálni. Innen tuti nem pattan meg valami hülye kifogással.

– Lili jól van? – kérdezem.

– Aha. Még a kórházban kapott új gyógyszereket, ezek hatásosak végre – feleli, és a biztonság kedvéért lekopogja az asztalon.

– Anyukád?

– Ő is rendben. Viszonylag. Szegénynek még mindig két állása van, de nem tudunk mit csinálni. Nem fogadja el azt a pénzt, amit a menhelyen kapok, pedig akkor talán ő is tudna egy kicsit pihenni.

Úgy sajnálom őket.

Biankának ötéves korában meghalt az apukája. Az anyukája rengeteget dolgozik, és mivel pénztárosként nem kap eleget, így másodállásban egy irodaházban takarít heti háromszor éjszakánként. Bius persze segít, ahol tud, gyakorlatilag ő neveli Lilikét. Ha nyernék a lottón, tuti nekik adnám a pénz felét, mert ha valakik, ők aztán tényleg megérdemlik.

– És te jól vagy? Mostanság alig dumálunk – mondom.

Tudom, hogy én is ludas vagyok, sok időt töltök Baluval, de azért mégiscsak egymás mellett ülünk a suliban és pár utcányira lakunk egymástól.

– Aha… – feleli.

Azt hiszi, megúszhatja ennyivel, de ezúttal nyíltan rákérdezek a dolgokra.

– És jártok már Félixszel, vagy csak járni fogtok?

– Csak barátok vagyunk.

– Én pedig a dalai láma.

Bianka elmosolyodik, aztán nagyot kortyol a borából.

– Miért olyan hihetetlen, hogy létezik barátság fiú és lány között?

– Mert nem létezik – vágom rá. – Előbb-utóbb valamelyik fél úgyis többet érez. Ez annyira közismert tény, mint hogy a Föld forog.

– Nem minden esetben.

– Dehogynem. Amúgy meg tök cukik lennétek együtt, és az is ezer százalék, hogy bejössz Félixnek.

– Gondolod?

– Tudom. Mint ahogyan azt is, hogy Balunak valami baja van velem.

Nem akartam ezt kimondani, de kicsúszott a számon. Mondjuk nem csoda, a verseny óta folyamatosan ezen agyalok.

– Tényleg furán viselkedik, mintha kerülne.

– Hát igen. Csak akkor miért jöttünk egyáltalán ide? Búcsúajándék? – tűnődöm el.

– Megjöttek a favágók! – vágja ki Félix az ajtót.

– Csukd be gyorsan, kimegy a meleg! – szól rá Bius.

– Van már kaja? Farkaséhes lettem ettől a sok fizikai munkától. És nézzétek, még a kezem is kisebesedett! Nem nekem találták ki a vidéki életet – sóhajt Félix.

Mindannyian az asztal köré ülünk, aztán egy koccintás után neki is látunk a szendvicseknek. Balunak külön csináltam egy olyat, amin matyó minta díszeleg paprikából és paradicsomból, de észre sem veszi. Klassz, végül is csak negyed órát dolgoztam vele, hogy a hülye paprika pont olyan szögben álljon, ahogyan kell, erre a pasim szótlanul ül és sorra tömi magába a kenyereket.

Félix ezzel szemben az egekig magasztal minket, kétpercenként megállapítja, hogy még soha az életben nem evett ilyen finom párizsis szendvicset.

– És a forralt bor is nagyon király, ezerszer jobb, mint amit a vásárokban árulnak.

– Mert azokat tablettásból csinálják – nyugtázza Balázs. – Tavaly láttam, mit öntenek az üstbe.

A telefonom pittyen, SMS érkezik anyától. Csak annyit kérdez, hogy jól vagyok-e és elég meleg-e a ház, úgyhogy gyorsan visszaírok egy igent, majd a zsebembe csúsztatom a mobilom. Remélem, azért nem akar kétóránként érdeklődni a hogylétem felől…

– Anyu csekkol? – kérdezi Félix.

– Még azt is kinézem belőle, hogy rám állított egy kémet.

– Például egy őzet – vigyorodik el Félix. – Vannak ilyenkor őzek, Bius?

– Miért ne lennének?

– Ez most komoly kérdés? – lepődöm meg.

– Mit tudom én, annyi állat alszik téli álmot – vonja meg a vállát.

– És hol aludnának, barlangban vagy őzlyukban? – érdeklődik Balázs.

– Vagy egy fa tetején, mint az a nagymacska.

– Jaguár – segíti ki Bianka.

– Akkor az. De mi lenne, ha ejtenénk mára az állatvilágot? – igazítja meg Félix a sapkáját. – Inkább beszéljünk a hagyományokról. Tanultatok már tojást patkolni, Balu?

– Az majd csak márciusban jön, elvégre akkor van húsvét.

– Azért remélem, Ronit a hagyományoknak megfelelően egy szép nagy vödör vízzel locsolod majd meg.

Balázs erre nem mond semmit.

– Elmosogatok – szólalok meg.

Muszáj valamit csinálnom, mert megőrülök. Nem lehetett volna már otthon tisztázni a helyzetet? Tényleg el kellett jönni az erdő közepére azért, hogy kidobjon? Igazán megtehette volna a parkban is vagy a suli melletti játszótéren.

Persze sejthettem volna már szilveszterkor is, hogy Balázs nem véletlenül mondja le a közös bulit, de már megint úgy viselkedtem, mint egy hülye naiv kislány. Szilveszter Tommal kettesben… hát hogyne. Csak azt nem értem, miért kell húzni az időt. Miért nem lehet kimondani őszintén, mit akar? Nyilván belehalok már a gondolatba is, hogy többé nem ölelhetem át, de jobb túlesni a szakításon, mint érezni azt, hogy csak szánalomból vagy gyávaságból marad velem. Laurának igaza volt, Balu nem az én súlycsoportomban játszik, de ezt mindeddig nem akartam észrevenni.

Nagyjából hajnali egyig dumálunk és hülyülünk a nappaliban. Legalábbis a többiek. Én inkább sorra iszom a forralt borokat, miközben próbálok úgy tenni, mintha figyelnék rájuk. Kandalló, erdei kisház, romantika… Ugyan már.

Biusnak azért feltűnik, hogy jelen pillanatban egy párhuzamos dimenzióban létezem, de hála az égnek, kivételesen nem hív félre, hogy beszélgessünk róla. Mindössze egy emberrel akarok beszélni, ám az a valaki még csak nem is ül mellettem, inkább a kandalló melletti fotelból piszkálja a tüzet.

– Örömmel jelentem, hogy kajakul befűtöttünk. Huszonkét fok van – szólal meg Félix ünnepélyesen. – A hálókban valamivel kevesebb, de nem visz el minket reggelre a fagyhalál.

– Már amennyiben éjszaka felkelünk és rakunk a tűzre – mondja Balu.

– Rossz fát? – kérdezi Félix.

– Ezt a poént Uborkától hallottad? – vigyorog Bianka. – Szerintem ne igyál többet, a végén még a sapkádat is leveszed.

– Jogos. Eltegyük magunkat holnapra?

Bius lelkesen bólogat, én pedig Balu tekintetét fürkészem. Úgy bámulja a tüzet, mint akit megbabonázott.

– Balázs? – szólítom meg.

– Igen? – kapja fel a fejét.

– Alszunk?

– Ööö… persze. Menjünk. Pihenni kell.

Mi van?!

***

– Ennyire fázol? – ül le mellém Balu az ágyra.

Az otthoni meleghez képest valóban hűvösebb van, de nem ezért reszketek.

– Keresek néhány plusz takarót, hátha attól jobb lesz – mondja Balázs.

– Nem kell, majd elmúlik.

– Biztos?

– Biztos. Amint kinyögöd végre, hogy mi a bajod – csúszik ki a számon.

Órák óta a tökéletes kezdőmondaton töröm a fejem, ami nem túl indulatos, de azért mégis határozott, erre tessék. Kitört belőlem a drámakirálynő.

– Nekem ni…

– De igen – jelentem ki, mintha a saját anyám lennék. – Egész nap kerültél, és még a kezemet sem fogtad meg. Azt hiszed, nem tűnt fel, hogy Félixszel többet beszélgettél, mint velem? Illetve, hogy velem még csak nem is beszéltél.

– Sajnálom. Húzós napom volt, lehet, hogy egy kicsit magamba fordultam.

– Nem magadba, hanem el tőlem. Tudod, egészen délutánig úgy vártam ezt az éjszakát, mint a lottóötöst, azt hittem, különleges lesz. Erre az utolsó utáni pillanatban érkezel meg, még azt sem kérdezed meg, hogy mi történt a versenyen, aztán órákra lekötöd magad azzal a hülye tűzzel. Mintha elaludna, ha nem bámulnád…

Balázs átkarolja a vállamat, de nem esik jól az érintése.

– Tényleg ne haragudj! Csak… – kezd bele, de elharapja a mondatot.

– Csak?

– Semmi.

– Persze.

– Lényegtelen – mondja.

Oké, nem vagyok túl jártas a kapcsolatok terén, Balu az első rendes pasim, de azért azt még én is tudom, hogy ezek az elharapott mondatok különleges jelentőséggel bírnak.

– Az az érzésem, hogy nem vagy velem őszinte – nézek a szemébe.

Balázs arca még komolyabbá válik, és ahogy látom, egy kissé meg is retten. Elég rossz pókerjátékos lenne belőle.

– Ezt miből gondolod? – kérdezi furcsa hangon.

Magától tuti nem fogja sosem elmondani, mi a gáz, úgyhogy eljött a pillanat, kiteregetem a kártyáimat. Úgy döntök, az ásszal indítok.

– Hallottam ma egy-két dolgot az öltözőben.

– Kitől?

Klassz. Tehát nem is az a kérdés, hogy mit.

– Az teljesen mindegy. De még nem is meséltél a délelőtti családi programról. Jól sikerült?

Balu leveszi a kezét a vállamról, majd erősen végigsimítja a nyakát.

– Lehet, hogy tényleg nem voltam teljesen őszinte veled – bámul maga elé.

Számítottam ezekre a szavakra, mégis felérnek egy-egy tőrszúrással. Azt hittem, megnyugszom, ha bebizonyosodik az igazam, de most még rosszabb. A szívverésemet a fülemben hallom, legszívesebben most azonnal futásnak erednék, hogy szabaduljak a helyzetből. Nem lehetne valahogy visszacsinálni, és úgy tenni, mintha ez a beszélgetés nem történt volna meg? Balázs mindeddig annyira tökéletes volt a szememben…

– Kivel találkoztál?

– Eszterrel.

– A volt barátnőd Eszterrel?

Nem felel, csupán bólint.

Ha eddig tőrdöfésekként értek a szavak, ez a válasz egy atombomba. Üveges tekintettel nézem a falat, erre semmit sem tudok mondani. Kiabáljak? Kérjem számon? Rendezzek jelenetet? Ugyan már, annak mi értelme lenne…

Vesztettem.

Megfogom a takarómat és a párnámat, úgy érzem, nem tudok tovább Balázzsal egy légtérben maradni. Fáj ránézni, fáj hallani a lélegzetvételét, de legjobban az illata zavar. Bíztam benne, jobban, mint bárki másban ezen a világon, akár az életemet is a kezébe adtam volna. Sosem hittem, hogy ez megtörténik egyszer.

9.

A tűz békésen ropog a kandallóban, a kanapé is kellemesen meleg, én mégis egész testemben remegek. Annyira hihetetlen, hogy vége. Várom az első busz indulását, hogy végre hazamehessek. Hamarosan az utolsó tuskó is leég, már épphogy csak pislákol a láng. Talán rakni kellene rá néhány fát. De végül is minek? Hogy megint felizzon a tűz, aztán újra elaludjon? Ennek az egésznek semmi értelme.

Ahogyan semminek.

Érettségi? Pingpongverseny? Továbbtanulás? Jogsi?

Baromság. Annyira jelentéktelen látszatdolgok ezek, hogy azt elmondani is nehéz. Mit ér az élet, ha elveszítjük azt, akiért létezünk?

Lauráéknak tökéletesen igazuk volt, csak áltattam magamat. Utólag persze könnyű okoskodni, de már minden világos. Eszter fenyegetése a szülinapomon, az egyedül töltött szilveszter… Vajon már akkor is volt köztük valami? Balázs szeretett engem valaha? Ugyan semmi jelentősége, de mégis érdekel, ha már ilyen hülyét csináltam magamból. Persze tudnom kellett volna, hogy egy Balázshoz hasonló srác csupán játszani akar egy olyan lánnyal, mint én. Egy menő dobos fiúhoz nem illik a szürke kisegér, még akkor sem, ha az a szürke kisegér bármit megtenne, hogy a menő dobos srác boldog legyen. A könyvek hazudnak: a szerelem kevés, még ha tiszta szívből jön is. Bármit megadtam volna Balázsért, ám ő átvert és elárult. Hülye voltam és ostoba, de fáj. Nagyon. Sosem éreztem ilyet, mintha egy láthatatlan kéz a lelkemet tépné ki. Vagy a szívemet. Vagy az egész lényemet.

Jó nagy pofon a sorstól, hogy pont azoktól kellett megtudnom mindezt, akik a legjobban várták ezt a pillanatot, biztosan vigyorogva dörzsölnék a tenyerüket, ha most látnának. Furcsa, de tulajdonképpen még hálás is lehetek Lizának és Laurának, amiért felnyitották a szememet, ki tudja, meddig húzta volna még Balu ezt a kapcsolatnak nevezett hazugságot. Talán Tom igazat mondott akkor éjszaka, és tényleg csak arra kellettem volna Balázsnak… A részegek állítólag mindig őszinték.

A telefonom pittyegése zavarja meg a gondolataimat.

Minden rendben?

Anyám boszorkány?

Semmi kedvem beszámolni róla, hogy jó ideje magzatpózban fekszem és a könnyeim lassan átáztatják a díszpárnát, úgyhogy várok néhány percet, és visszaírok neki, hogy éppen aludtam. Ez a tökéletes válasz, elvégre mi mást csinálnak az emberek hajnali fél háromkor? Sétálgatnak az erdőben, hátha rájuk talál a baltás gyilkos?

Nem is olyan rossz ötlet. Felhúzom a csizmámat, a kabáttal azonban már nem bíbelődöm.

Látom a leheletemet, tudom, hogy hűvös a levegő, de mégsem fázom. Az égvilágon semmit sem érzek. A hóesés már elállt, mozdulatlan minden, mintha megállt volna az idő. Talán igaza is van, olykor nem érdemes tovább létezni.

Lassan, ráérősen sétálok az erdő felé, frissen hullott hó ropog a lábam alatt. Imádom ezt a hangot, most mégsem tölt el jó érzéssel. Csak egy zaj a sok közül, ugyanúgy, ahogyan én is csak egy hópehely vagyok a milliárdból. Egy hópehely, aki a melegben elolvad.

Megállok és körbenézek. Az eget vastag törzsű fák ágai takarják, a hó mégis ad elég fényt, hogy lássam, letértem az ösvényről. Kopasz bokrok vesznek körbe, lábam alatt többévnyi avar. Hol van már az a baltás gyilkos? Ez a hely tökéletes lesz. Vagy egyszerűen csak maradjak itt, amíg kihűlök?

– Roni! Roni! – Ezer közül is felismerném, ez Balázs hangja. – Roni! Mit csinálsz te itt?

– Hogy találtál rám?

– Követtem a lábnyomokat – mutat a földre. – Mit csinálsz itt egy szál pólóban? Meg fogsz fagyni.

– Nagyjából ez a cél – vonom meg a vállam.

Kényszerítenem kell magam, hogy ne kezdjek el sírni.

– Tessék, vedd fel a dzsekimet!

– Nem, köszi.

– Beszélhetnénk? Én ne…

– Inkább egyedül maradnék.

– Kérlek! – ér hozzám.

Kellemesen meleg a keze, de lerázom magamról.

– Nézd! Ne haragudj a hazugságért, el kellett volna mondanom. De olyan hülye helyzet ez, nem tudtam, hogyan kezdjek neki.

– Csak annyit árulj el, hogy szerettél-e valaha?

Balázs közelebb jön, így már az arcát is látom. Ha fegyverrel kényszerítenének, sem tudnám megfejteni, mire gondolhat.

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Persze, hogy szerettelek. Most is szeretlek!

– Az klassz – mosolyodom el halványan.

Igaznak tűnnek a szavai, de ki tudja. Lehet, hogy csak a szánalom mondatja vele.

– Roni, tényleg ne haragudj rám, nem akartam, hogy így alakuljon!

– Nincs bennem harag – felelem.

Tényleg nincs, a szomorúság a szívem összes rejtett zugába befészkelte magát, minden más érzést kiszorított.

– Szeretlek. Nagyon. És mindennél jobban szeretném, ha visszajönnél velem a szobába, mielőtt úgy végezzük, mint DiCaprio a Titanicban. Nem kérem, hogy felejtsük el ezt az egészet, csak bocsáss meg!

– Én is szeretlek. Mindennél jobban, de ez nekem így nem megy.

Lehet, hogy Balázsék társaságában megszokott dolog, hogy egy srácnak több barátnője is legyen, nekem azonban nincsenek ilyen laza erkölcseim.

– Micsoda? – képed el.

– Tudom, hogy Eszter még mindig sokat jelent neked, úgyhogy legyetek boldogok. Már a szülinapomon is mondta, csak akkor még nem akartam elhinni…

– De hát nincs is köztünk semmi! – rökönyödik meg Balázs.

– Én máshogy tudom.

– Na, na, na, álljunk csak meg egy kicsit! Először is: te beszéltél Eszterrel? Mikor? Hol? Meg úgy egyáltalán, mi ez az egész?

Az expasim most tényleg azt várja tőlem, hogy én magyarázkodjak? Nem elég, hogy belém szúrta a tőrt, még meg is akarja forgatni?

– Vera, kérlek! Teljesen elvesztettem a fonalat. Hogy jutottunk el idáig? Mi az, hogy szakítani akarsz?

– Eszter a szülinapi bulimon elég egyértelműen közölte velem a lányvécében, hogy szálljak le rólad. Akkor azt hittem, csak üres fenyegetés…

– Micsoda? Ezt eddig miért nem mondtad? – kerekedik el Balu szeme.

– Mert nem tartottam lényegesnek. Bíztam benned.

– Ron…

– Aztán jött a szilveszter, amit az utolsó pillanatban lemondtál – fojtom belé a szót. – Még akkor sem gondoltam rá, hogy Eszterrel töltöd, azt hittem, tényleg Tom állítólagos depressziója áll a háttérben. Ma állt össze a kép. Azt mondtad, családi program miatt nem jössz el a versenyre, de Laura látott téged a városban. Mióta hülyítesz? Vagy csak valami idióta fogadás tárgya vagyok? Ezek után már bármit kinézek belőled.

– Jézusom, Roni, ez képtelenség! Szó sincs ilyesmiről! Az igaz, hogy délelőtt találkoztam Eszterrel, de nem azért, mert akarok tőle valamit. Sőt! A szülinapodon sajnos én is összefutottam vele a bárpultnál, azóta megint nem akar leszállni rólam. Hívogat, írogat, egyszer még az is megtörtént, hogy a házunk előtt rostokolt egész éjszaka. Mondtam neki, hogy hagyjon békén, de folyton azt hajtogatja, hogy szeret, és csak ő tudja megadni nekem azt, amire szükségem van. Egy kicsit bekattant.

Egy kicsit?!

– Könyörgött, hogy adjak neki még egy esélyt, de én mondtam neki, hogy köztünk már mindennek vége. Kábé ezerszer ismételtem el eddig.

– Akkor miért találkoztál vele?

– A héten írt egy mailt, amiben arra kért, hogy még egyszer utoljára fussunk össze. Megígérte, hogy ha azután sem akarok tőle semmit, akkor örökre békén hagy.

Jézus, ez a csaj tök pszicho, egy skandináv krimiben lenne a helye.

– És te belementél a randiba – jelentem ki.

– Bele. De nem gondoltam, hogy baj lesz belőle. Ha ezt tudom, hagyom a fenébe.

– És?

– És semmi. Ennyi.

– Ezért viselkedtél olyan furcsán? Még csak meg sem csókoltál egész nap.

– Igen – hajtja le a fejét Balázs. – Bűntudatom volt, mert Eszter egy óvatlan pillanatban lekapott. Elhúztam a fejem, de akkor is.

– És most már belátta, hogy nincs esélye? – kérdezem eléggé kételkedve.

Olyan hihetetlennek tűnik ez a sztori.

– Be – feleli Balu egyszerűen.

– Jó. Akkor már csak azt mondd meg, miért higgyem el ezt a furcsa történetet…

– Mert igaz, és szeretlek téged. És van még valami, de azt csak a házban tudom megmutatni. Visszajönnél velem? – nyújtja felém a kezét. – Légyszi.

Igazság szerint marhára fázom már, és Balázs tekintete tényleg arról árulkodik, hogy az igazat mondja.

– De nem foghatod meg a kezemet.

– Oké – mosolyodik el.

Mint két zarándok, szótlanul caplatunk egymás mellett a hóban már vagy húsz perce, nem is sejtettem, hogy ilyen messzire mentem a baltás gyilkosért. Még szerencse, hogy látjuk a lábnyomokat, különben simán eltévednénk.

– Egy pillanat és jövök! – mondja Balázs, amikor visszaérünk a házikóba.

A szobába siet, én pedig letelepedek a kandalló mellé, hogy egy kicsit átmelegedjek. Az ujjaim égnek a hirtelen melegtől, de olyan közel hajolok a tűzhöz, amennyire csak lehet. Hallom, hogy Balázs kicipzárazza a táskáját, aztán sietős léptekkel visszajön, és leül mellém a kanapéra.

– Tessék, ez a tied! – húz elő a háta mögül egy fából készült valamit. – Nem profi, de én csináltam.

– Egy furulya? – kerekedik el a szemem.

Üreges, van rajta néhány lyuk meg egy nyílás, ahol fújni kell. Ez más nem lehet.

– Egy hamisítatlan népi furulya, amiben még a monogramod is benne van. Mondtam, hogy meg tudom csinálni. Szerinted faragnék neked ilyet, ha nem szeretnélek? – vigyorodik el.

Be kell vallanom, így még senki sem bókolt nekem. Ez annyira… annyira Balus. Elnevetem magam, a mai napon azt hiszem, először.

– Tudod, mit jelent, ha a csángók furulyát készítenek egy hajadon lánynak? – kérdezi.

– Nem.

– Nos… én sem. És az sem biztos, hogy történt ilyen valaha. Szent a béke? – fogja meg a kezemet.

– Igen – ölelem át.

Hosszasan maradunk így, hallgatom a szívverését, ő pedig simogatja a hajamat.

– Te tényleg azt hitted, hogy van egy másik barátnőm is? – szólal meg Balu percek múltán. – Rád férne egy önbizalom-növelő tréning.

Mivel a szobánkban rettentően hideg van, egymás karjában alszunk el a lobogó tűz előtt. Úgy terveztem, ma este végre új szintre emeljük a kapcsolatunkat és megtörténik, amiről már olyan régóta álmodozom, de nem. Eddig úgy éreztem, ennél tökéletesebb alkalom sosem lesz, mégis inkább várok még, azt szeretném, hogy az első tényleg olyan legyen, mint egy ódivatú romantikus filmben. Nem egy veszekedés után, átfagyva szeretném elveszteni a szüzességemet. Habár… habár miért is ne lehetne ez romantikus? Már épp megcsókolnám Balázs nyakát, amikor horkant egy nagyot. Oké, akkor majd máskor.

Hajnalban hallom, amint Bius és Félix kiosonnak a szobájukból és becsukják maguk mögött a bejárati ajtót. Felülök, megállapítom, hogy pirkad, majd azzal a lendülettel visszafekszem Balázs mellé. Olyan fáradtnak érzem magamat, hogy az egész napot át tudnám aludni, főleg így. Igaz, a kanapé szűkös kettőnknek, elgémberedett minden egyes végtagom és valószínűleg több napig nem fogom tudni jobbra fordítani a fejem, de most ez egyáltalán nem zavar.

***

Ajtócsapódásra ébredek.

– Hülye, mondtam, hogy halkan! – suttogja Bius.

– Már mindegy – szólalok meg, amikor látom, hogy Balázst is felkeltette a zaj.

– Szorrika – mondja Félix. – De amúgy is a hasatokra süt a nap.

És tényleg, a hótakarón csak úgy szikrázik a napfény. Tegnap este nem láthattuk, milyen gyönyörű helyre jöttünk, de most megmutatja szépségét az erdő. Előttünk egy aprócska tisztás, egy csillogó vizű patak, utána pedig mindenfelé hófödte fák. Csodálatos.

– Ébredezzetek csak, főzök teát – kacsint rám Bius.

– Én meg aprítok tűzifát, ahogy látom, fogyóban – igazítja meg a sapkáját Félix.

– Várj egy kicsit, mindjárt segítek! A végén még levágod az ujjadat – szólal meg Balázs. – Tegnap is csak az isteni gondviselésnek köszönhetted, hogy nem állt a lábadba a balta.

– Nem lehet mindenki született agrárparaszt. Vagy favágó-szemináriumotok is van?

Balázs elröhögi magát.

Látom rajta, hogy ő sem aludt túl kényelmesen, bádogemberként lépdel a fürdő felé.

– Miért aludtatok itt? – érdeklődik Félix.

– Fáztunk – szólalunk meg egyszerre.

Mindketten el akarjuk titkolni ezt az igen kellemetlen beszélgetést.

A fiúk rendesen belejöttek az aprításba, a hangokból ítélve egy egész télre való fát hasogatnak fel.

– Két cukor és citromlé? – kérdezi Bius, bár pontosan tudja.

– Igen. Köszi – felelem.

Bár meleg volt a kandalló előtt, nagyon jólesik szorongatni a bögre gőzölgő teát. Ráadásul sokkal feelingesebb itt, mint otthon a konyhában.

– Kibékültetek?

– Összejöttetek?

Semmi kertelés, mindketten a lényegre térünk.

– Amint látod – felelem mosolyogva. – Még egy furulyát is kaptam. Kiderült, hogy Lauráék jól bekavartak. Illetve nem, de mégis. Vagyis nem tudom…

– Ez így elég kusza – állít le Bius. – Kezdjük az elejétől…

– És ti? – kérdezem, miután nagy vonalakban elmesélem az estét.

– Roni, mondtam, hogy csak barátok vagyunk. Meg most amúgy sem szeretnék senkivel komoly kapcsolatot.

– De miért nem? Nekem olyan jó, hogy van valaki az életemben, akivel mindent megoszthatok.

– Veled is megoszthatok bármit.

– Az más.

– Mindegy. De Félix amúgy sem hozta fel a témát.

– Mert papírkutya. Nagy a szája, de valójában retteg. Szerintem neked kellene kezdeményezned. Amúgy hová mentetek hajnalban? Meghitt séta az erdőben?

– Majdnem. Van itt a közelben egy vadászles, oda másztunk fel. Láttunk egy csomó madarat meg egy szarvast is. Nézd csak! – veszi elő Bius a telefonját. – Egy kicsit bemozdult, Félix pont akkor tüsszentett, amikor fotóztam.

– Biztos allergiás a szarvasszőrre – mosolyodom el.

– Vagy inkább fázott. Nagyjából három órán át ücsörögtünk fent, én is kockára fagytam.

Három óra? Azta. Bius tényleg elszánt. Én már az állatkertben sem bírom néhány percnél tovább, ha nem látom rögtön a jegesmedvét, akkor számomra az azt jelenti, hogy nincs ott.

A srácok mindössze egy kosárnyi fával térnek vissza, amikor mi már a második bögre teánkat szürcsöljük.

– A többit kint hagytátok? – kérdezem.

– Milyen többit? – vigyorog Balázs. Olyan jó, hogy megint a régi. – Félixnek lehet, hogy kéne egy szemüveg, tíz csapásból kilenc a tuskóban végezte.

– Haha. De ami sikerült, az jól sikerült. Gyakorlat teszi a mestert.

– Hát, rád fér még egy kis tréning.

– Jó, majd gyártok otthon gyufát. Van valami reggeli? Nemcsak hogy farkaséhes vagyok, egy farkast is lazán meg tudnék enni.

– Ami azt illeti, nincs több péksütemény. Meg ugye, a bérgyilkos megvette az összes fánkot – morgom.

– Tényleg, Nikita is in da house. Talán azért láttunk ilyen kevés állatot, mert elijesztette mindet. Szerintetek megkérdezzem tőle, milyen volt a Vámpírnaplók? – nyerít fel.

– Szaladj el a boltba, hátha összefutsz vele – tanácsolom.

– Kizárt. Ki nem megyek megint a hidegbe! – teszi fel a kezét Félix.

– Akkor majd mi – szólal meg Balázs. – Legalább kiszellőzünk egy kicsit. Olyan szagunk lehet, mint egy kolbászfüstölőnek.

Ez így konkrétan nem tűnt fel, de ahogy megszagolom magamat, tényleg árad belőlem a füst.

Süt a nap, de csak úgy repkednek a mínuszok, úgyhogy a létező összes meleg ruhámat magamra veszem. A fény elvakít, de hamar hozzászokik a szemem a látványhoz. Lehet, hogy gyerekes, de lefekszem és angyalkát gyártok, aztán gyúrok egy hógolyót és megdobom Balázst. Számítok rá, hogy én is kapok egyet, de Balu visszafogja magát.

– Emlékszel, merre kell menni? – kérdezem.

Ha rajtam múlna, akár az erdő közepéig is besétálnék, annyira rosszul tájékozódom, hogy az már botrányos.

– Persze. Amerről jöttünk – fogja meg a kezemet.

Végre.

Amikor odaérünk a kis utcákhoz, látom Balun, hogy elbizonytalanodik, de a frissen sülő kenyér illata könnyen odavezet bennünket a pékséghez. Ezúttal lényegesen többen állnak egymás mögött, az utcára lóg a sor vége.

– Neked is vegyek egy kenyeret? – kérdezi egy fejkendős néni a másiktól.

– Csak tetesd félre, Marikám, majd a mise után beszaladok érte! – feleli.

Igen, ugyanazok a nénik, akikkel a buszon is találkoztunk. Nem zavartatják magukat, egyikük az út egyik oldalán, másikuk a másik oldalon ácsorog, úgy beszélgetnek.

– El kell mennem az iparcikkbe, felmondta a hólapátom a szolgálatot.

– Mennyire más itt az élet – állapítom meg. – Ha idősek leszünk, ideköltözünk?

– Felőlem jöhetünk – karol át Balázs. – Te majd veszel hólapátot, én meg lapátolok.

– Olyan nyugis itt mindenki – mondom, aztán ahogy az ilyenkor lenni szokott, történik valami, ami megtöri a harmóniát.

Nikita beáll mögénk a sorba.

– Jó reggelt, tanárnő!

– Maguknak is – veti oda foghíjról.

Mi van? Én csak köszöntem! Már azt sem szabad?

– Jól tetszett aludni? – érdeklődik Balázs.

– Miért, nem kellett volna? – gyanakodik.

– Dehogynem. Csak engem a Vámpírnaplók után mindig rémálmok gyötörnek.

A továbbiakban egy szót sem beszélünk, így is marha nehéz visszafojtanom a röhögést. Na meg semmi köze Nikitának a magánügyeimhez, legyen neki elég, hogy heti négy alkalommal megkeseríti az életemet. Csendben állunk és hallgatjuk, ahogy a bérgyilkos fasírtról és tökfőzelékről cseverészik egy falubelivel.

– Mit adhatok, fiatalok? – kérdezi Szilvi, az eladólány, amikor végre bejutunk a boltba.

Csak másodjára találkozunk, mégis széles mosollyal fogad bennünket. Felolvasom az indokolatlanul hosszú listát, és mire a végére érek, majdhogynem az összes péksütemény elfogy a polcról.

– Éhesek vagytok?

– Az nem kifejezés – felelem.

– Kértek még valamit?

– Igen – szólal meg Balu. – Mennyi zsemlétek van még?

Szilvi hátralép és belenéz az alsó polcra helyezett ládába.

– Kábé negyven.

– Oké, akkor elvinnénk az összeset.

– Komolyan?

– Nagyon éhesek vagyunk – mosolyodik el.

Fogalmam sincs, miért vásároljuk fel a fél pékséget, de Balázsnak biztosan jó oka van rá. Szilvi két szatyrot töm tele a zsemlékkel, úgy távozunk, mint a málhás szamarak.

– További szép napot a tanárnőnek! – biccent Balázs Nikita felé, majd a fülembe súgja, hogy látta Nikita bevásárlócetlijét.

Az ajtóból még hallom, ahogy a bérgyilkos sikertelenül győzködi Szilvikét, hogy adjon neki négy zsömlét az elrakottak közül.

– Sajnálom, de csak akkor tudom neked adni, ha háromig nem jönnek érte. Kifli nem jó?

– Nem – jelenti ki Nikita határozottan. – Zsemle kell.

Amikor kiérünk, annyira röhögök, hogy a könnyem is kicsordul. Szerintem sosem fogom elfelejteni Nikita bosszúszomjas arcát.

– Szemet szemért, fogat fogért – puszilja meg a homlokom Balázs.

– Vagyis fánkot fánkért, zsemlét zsemléért – vágom rá.

– Megérdemelte.

– Ez nem kérdés. De mit kezdünk ennyi zsemlével?

– Majdcsak lesz vele valami – vonja meg a vállát.

– Szendvics, fasírt, töltelék…

– Nem is tudtam, hogy ilyen profi szakács vagy.

– Sokat kell segítenem anyának, ragadt rám valami – felelem. – Bár ez nem jelenti azt, hogy meg is tudnám csinálni azt a fasírtot, rám mindig csak a hagymapucolást meg a fokhagymaaprítást bízza.

– Mit szólnál, ha sétálnánk egy kicsit a Duna-parton? – kérdezi Balu.

– Félix nem hal éhen?

– Nem hinném. Szerintem inkább örül neki, hogy kettesben lehet a barátnőddel.

Ez a mondat igencsak felkelti az érdeklődésemet, úgyhogy Balázsnak minden egyes részletről be kell számolnia. Egy pasi csak akkor mond ilyet, ha tud valamit.

– Favágás közben kérdeztem tőle, hogy bejön-e neki Bius, ő meg mondta, hogy igen.

– És utána?

– Mi után?

– Utána miről dumáltatok?

– Szerintem az egyetemről.

– Össze akar vele jönni?

– Gondolom. Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? Nem is kérdeztél rá?

– Miért kérdeztem volna? Majd csak megoldja, elég nagy fiú már.

Ez kész. Azt hittem, hogy órákon át vesézzük majd a bimbózó kapcsolatot, de megint csak rá kell döbbennem, hogy a fiúk teljesen másképp kezelik ezt a témát. Illetve ezt a témát is.

– Össze kéne hozni őket – jelentem ki.

– Tuti jó ötlet ez?

– Persze – felelem.

Anno nekünk is segített Detti, de ezt nem akarom elárulni.

– Szerintem álljunk meg, az a hókotró valamivel erősebbnek tűnik nálunk – mutat jobbra.

Elképesztő, hogy nem vettem észre egy ilyen monstrumot, bár tény, hogy a járda, a mellékutak és a főút is teljesen ugyanolyan, egyenletes hóréteg borít mindent.

– Hopp. Köszi, hogy megmentetted az életemet – puszilom meg Balázs arcát.

A Duna-part az erdőhöz hasonlóan csodálatos, viszont úgy harminc fokkal hidegebbnek érzem a levegőt. Persze nem zavar, hogy is zavarna bármi, amikor Balázs fogja a kezemet.

– Nézd, kacsák! – mutatok a víz felé.

– Etessük meg őket! – veti fel az ötletet Balázs.

– Várj, rácsörgök Biusra! Mintha mondta volna valamikor, hogy nem szabad kenyérfélét adni a vadkacsáknak. Egy életre elássuk magunkat nála, ha véletlenül kinyírunk egyet…

Még jó, hogy előtúrom a mobilomat, már megint nem hallottam meg az SMS-t. Anya kettőt is írt, úgyhogy azon nyomban válaszolok, nehogy kitörjön a pánik. Mondjuk nem tudom, mi történhetett volna hajnali fél három óta…

– Azt mondja Bius, hogy eszünkbe ne jusson etetni őket. Félix meg azt, hogy hamarosan megeszi a kanapét, úgyhogy siessünk – mondom Balunak.

– Hát, kacsák, akkor ezt buktátok – magyarázza Balázs az egyiknek. – Sajnálom. Ha egyedül lennék, kapnátok.

Miközben visszafelé baktatunk, halk zümmögés üti meg a fülem. Felnézek, és azt látom, hogy egy aprócska helikopter köröz felettünk.

– Tedd le, be kell még kalibrálni! Ez így nagyon tré – hallom.

A helikopter ereszkedni kezd, és ha nem állok arrébb, egyenesen a kapucnimba száll le. Egy pillanat múlva megjelenik mellettünk három srác. Egyikük hatalmas távirányítót tart a kezében, annyi gomb van rajta, mint egy repülőgépen.

– Helló Roni, helló haver! – szólal meg a fiú. – Hát ti?

– Songoku? – lepődöm meg.

A sapka miatt nem ismertem rá, de a hangja összetéveszthetetlen.

– Romantikus séta a Duna-parton? – nyújtja a kezét Balázsnak.

– Valami olyasmi. Ti is? Édeshármas?

Hihetetlen, hogy ilyen sok ismerősömnek jutott eszébe pont most Leányfalura jönni.

– Beneveztünk a srácokkal egy egyetemi versenyre, saját drónt kell építenünk. Valahol ki kell próbálni a cuccot.

– És erre Leányfalu a legalkalmasabb? – érdeklődik Balu.

– A srácok szentendreiek, de ott annyian vannak hétvégén, mint a Váci utcában a karácsonyi vásár idején. Tele a város turistákkal… Itt viszont csak kacsák hápognak.

Megértem Songokuékat, akárhányszor Szentendrén jártam, mindenfelé turistacsoportokba botlottam. Elég gáz, amikor ki kell várni, hogy a cukrászdában kétbusznyi ember eldöntse, csoki-vagy eperfagyit szeretne-e jobban.

– Éhesek vagytok? – nézi Songoku Balu kezében a szatyrokat.

– Kértek?

A srácok – nem is lennének fiúk, ha nem – természetesen élnek a lehetőséggel, úgy tömik magukba a zsemléket, mintha nem lenne holnap. Mindig meglepődöm, hogy akkor is tudnak enni, ha nem korog a gyomruk. Jóllakottan a hátam közepére sem hiányzik egy tányér rakott krumpli, bármennyire is szeretem. Legfeljebb a csoki tud elcsábítani.

– Kiraboltátok a pékséget? – kérdezi Songoku.

Balázzsal egymásra nézünk és elvigyorodunk, aztán nagy vonalakban felvázoljuk a sztorit. Még azok a srácok is nevetnek, akik nem ismerik Nikitát.

– Van kedvetek kipróbálni a kicsikét? – mutat egyikük a drónra. – A verseny fő kritériuma az, hogy felhasználóbarát legyen, úgyhogy pofonegyszerű működtetni.

– Hölgyeké az elsőbbség – mondja Balu.

– Tuti? És ha lezuhanok?

Remeg a kezem, amikor Songoku odaadja a vezérlőt, pár éve egyetlen perc alatt sikeresen gallyra vágtam az öcsém hiper-szuper távirányítós kocsiját.

– Nem fogsz – nyugtat Songoku, aztán jó alaposan elmagyarázza, hogyan kell irányítani ezt a valamit.

Tulajdonképpen nem olyan nehéz, de egy-két kör után visszaadom neki a távirányítót, és én inkább csak a kamera képét nézem. Havas utcák, udvarok, tyúkólak és új építésű házak váltakoznak.

– Ez állati király! Olyan, mint a Google Earth élőben – állapítom meg. – Nézd csak, Balu, az ott Nikita! – mutatok a képernyőn egy csoszogó hangyára.

– Sas vagy, hogy ezt így kiszúrod? – kérdezi Songoku egyik csoporttársa.

– Ilyen ocsmány kabátot csak egyetlen ember visel. Nézzük meg, hová megy, légyszi! – kérem Songokut.

– Vettem a parancsot, hölgyem! – vigyorog.

– Nem lehet kilőni rá valamit? Mondjuk egy szép nagy rakétát.

Úgy tíz percig követjük Nikitát meg a ronda kabátját, figyeljük, ahogyan esetlenül csúszkál a hóborította járdán. Na meg drukkolunk, hogy láthassunk legalább egy seggest.

– Vajon ott lakik? – kérdezem, amikor megérkezik egy Duna-parti ház kapujához. – Innen jár be minden egyes nap a suliba?

– Nekem inkább nyaralónak tűnik – mondja Songoku, majd egy kicsit közelebb vezérli a drónt az épülethez. – De most már ideje visszahívni a kicsikét, hamarosan lemerül.

Amikor a drón leszáll mellettünk, elköszönünk Songokuéktól. Biankáék talán már tényleg megették az asztalt, nem is tudom, mióta váratjuk őket.

– Láttad, hogy csoszogott? Mint valami csípőficamos pingvin. Csoda, hogy nem zakózott egy hata… – magyarázom Balunak, de a mondatot már nem tudom befejezni.

Egy jégfoltra lépve a lábam kicsúszik alólam, egy pillanat múlva pedig már sajgó fenékkel ülök a földön.

– Jól vagy?

– Azt hiszem, erre mondják, hogy visszanyal a fagyi.

Meglehetősen fáj, de nem akarom kimutatni, inkább csak hagyom, hogy Balu felsegítsen és leporolja, illetve lehavazza a kabátomat.

– Ne haragudjatok, meg tudnátok mondani, mennyi az idő? – fordul felénk egy nő a pékség előtt.

– Jázmin?!

– Vera?

Na jó, ezt már tényleg nem hiszem el! Mi a bánatot keres itt apám barátnője?! És miért öltözött be úgy, mint aki expedícióra indul az Antarktiszra? Komolyan, már csak egy hatalmas síszemüveg meg egy olyan teniszütőszerű izé hiányzik a lábáról.

– Te meg hogy kerülsz ide?

– Csak sétálgatok – feleli kissé zavartan, ámde hatalmas mosollyal.

Sétálgat. Hát hogyne. Én pedig a jetivel fogok vacsorázni.

– Egészen Siófoktól sétáltál idáig?

– Jaj, nem! – legyint. – Ennyit még a zarándok sem gyalogolnának, kocsival jöttünk.

– Jöttünk?

Azon már fent sem akadok, hogy a zarándokról azt hiszi, eleve többes számban van.

– Jöttem. Én jöttem. Csak én, egyedül – hebeg.

Remek, Jázmin teljesen hülyének néz.

– És miért pont ide?

– Nem tudom, úgy megragadott ez a vidéki táj. Ki akartam mozdulni egy kicsit a városból.

– Mármint Siófokról?

– Igen. Nyugalomra vágytam.

Hát, ha valami, nyugalom az van Siófokon, ilyenkor még véletlenül sem megy oda, aki nem ott lakik.

– Említettem már, hogy állati jó a kabátod? – tereli el a szót Jázmin.

– Mivel még nem láttad rajtam, nem.

– Dehogynem, tegna… tegnap láttam egy ugyanilyet egy kirakatban, és már el is képzeltem, milyen nagyszerűen áll majd rajtad.

Aha. Ez a nő valamit beszedett.

– Apa is itt van? – érdeklődöm.

– Nincs. Itt konkrétan nincs – mutat maga elé.

– Azt látom. Úgy értettem, hogy…

– Szia, szívem! Ne haragudj, hogy ilyen sokáig voltam bent, csak… Roni! Hát te?

Apa arcára ráfagy a mosoly.

– Mint azt pontosan tudod, itt töltöttünk egy éjszakát Balázzsal és Biusékkal.

– Jó napot! – köszön Balu, mire apa kezet fog vele.

– És ti? – kérdezem, mielőtt kitalálhatna valamit. – Véletlenül idepottyantatok?

– Csak átutazóban vagyunk – legyint. – Pestre megyünk, megálltunk csokiért. Tudod, hogy megy ez…

Ez a sztori akár igaz is lehetne, apa is olyan édesszájú, mint én. Annyira viszont nem vagyok sötét földrajzból, hogy ne tudjam, Siófok felől még véletlenül sem esik útba Leányfalu. Ez kábé olyan, mintha azt mondanám, hogy leugrom Győrbe, de Pécsen keresztül.

– Nyilván – teszem keresztbe a kezemet. – Legközelebb azért egyezzetek meg valami egységes fedősztoriban, mert ez így elég gáz.

– De hát megegyeztünk! – szólal meg Jázmin. – Csak annyira meglepődtem, hogy nem jutott eszembe. Tegnap is olyan rémisztő volt, amikor elhúztunk mellettetek kocsival, teljesen leblokkoltam.

– Na, jó! Mi folyik itt, apa?

– Mi tényleg csak…

– Az igazat akarom hallani!

Apa sóhajt.

– Jó. Anyád miatt vagyunk itt. Amióta Balázs átadta neked ezt az utazós ajándékot, minden áldott este felhív, hogy elmondja az aggodalmait. Próbáltam lebeszélni, hogy ne jöjjön utánatok, de mindenáron rajtatok akarta tartani a szemét. Úgyhogy felajánlottam neki, hogy majd én vigyázok rád a háttérben. Csak nektek akartam jót. De nehogy elmondd neki, hogy találkoztunk! Éveken keresztül hallgatnám…

– Amúgy tisztában vagytok vele, hogy elmúltam tizennyolc?! Tíz év múlva is utánam jöttök, ha elmegyek mondjuk Madagaszkárra?

– Oda mindenképpen, állítólag nagyszerű hely – mosolyog apa.

Belegondolok, milyen lett volna, ha anya jár a sarkunkban: egyrészt ilyen útviszonyok mellett legfeljebb a városhatárig jutott volna el, másrészt pedig belőle még azt is kinézem, hogy egész este egy éjjellátóval a fején gubbaszt egy fenyőfán bagolynak öltözve. Oké, tulajdonképpen jobban örülök apának, ő legalább diszkrét.

– És jó volt kémkedni utánunk? Milyen a James Bond-életérzés?

– Nem kémkedtünk – jelenti ki apa, majd amikor erre felhúzom a szemöldökömet, folytatja. – A házat megnéztük, de utána szépen elfoglaltuk a szobánkat egy panzióban, elég nagyok vagytok már, hogy tudjatok vigyázni magatokra. Most sem zavarunk tovább, már megyünk is. Érezzétek jól magatokat, és kérlek, tényleg ne mondj semmit anyádnak!

– A hallgatásnak ára van – jelentem ki vigyorogva.

Apával gyakran játszottunk ilyet gyerekkoromban, általában csokival fizettük le egymást. Most viszont egy bizonyos információra jobban vágyom, mint a világ összes csokijára. Apának nincs választása, el kell mondania mindent. El sem hiszem, hogy ekkora szerencsém van.

– Szerintem tudod, mit kérek cserébe – nézek apára, mint egy gyakorlott maffiózó. – Nem kerül pénzbe, csupán egy történet.

– Mondtam már, mennyire tetszik Balázs bőrdzsekije? Meg az a bakancs se semmi, igazán jó ízlésre vall.

Basszus, tényleg! Balu ezúttal normálisan néz ki. Bakancs, kopott farmer, bőrdzseki, bordó sál és beállított haj.

– Ki sem akadsz? – fürkészem apa tekintetét.

– Szerinted bevettem akár egy pillanatig is ezt a mintaegyetemista sallangot? Elég sok tárgyalást végighallgattam már, hogy tudjam, mikor beszélnek összevissza az emberek. Meg amúgy sem úgy ismerlek, mint akinek olyan típusú srácra van szüksége. Anyádnak persze tetszene – jelenti ki, majd jelentőségteljes szünetet tart. – Ám ha rájön, hogy a barátod valójában nem…

– Oké, értem – szakítom félbe. – Egyezzünk meg peren kívül.

– Senki nem látott semmit – mondja apa.

– Rendben – nyújtom a kezemet, mivel mást aligha tehetek.

Be kell látnom, apa ellen még mindig nincs esélyem, egy csapat rókát is odavág ravaszságban. Nem csoda, hogy állandóan tele van munkával, szinte az összes siófoki klubtulajdonos őt keresi fel, ha valami zűrbe keveredik.

– Akkor ezt megbeszéltük – mosolyog apa elégedetten.

– Finom zsemlét? – mutatok a Balu kezében lévő szatyorra.

– Ami azt illeti, pont valami ehetőért mentem a pékségbe. Adtak ugyan reggelit a panzióban, de förtelmesebb volt, mint egy tizenórája lesütött hekk a széplaki strandon.

– Ugye milyen jól néztek ki a péksütik?

– Biztosan, de már egy száraz pogácsa sem maradt. Az eladó kisasszony azt mondta, valaki felvásárolta az összes zsömlét, mire a helyiek megijedtek, és elkezdtek spájzolni, mintha csak háborúra készülnének. A kisasszony szerint egy órán belül még a kakaóbevonós aprósüteményeket is elkapkodták.

– Ezek szerint elég jó üzletet csináltunk Szilvikének – vigyorgok.

– És persze a nénikéknek is lesz miről beszélgetni a templomban – teszi hozzá Balázs.

– Elképesztő, hogy egy pillanat alatt a feje tetejére tudod állítani egy egész község életét… – csóválja a fejét apa, ám inkább elismerően, mintsem rosszallóan.

– Ami azt illeti, ezt most nem én találtam ki.

– Akkor tényleg megtaláltad a párodat.

Hatalmas boldogsággal töltenek el ezek a szavak. Legszívesebben apa nyakába ugranék. Azt sejtettem, hogy nem utálja Balázst, de ezek szerint még jófejnek is tartja. Királyság!

– Most már tényleg ideje elindulnunk, ki kell jelentkeznünk a panzióból.

– Örülök, hogy találkoztunk, jó volt veletek dumcsizni egy kicsit – szólal meg Jázmin. – Valamikor gyertek majd le Siófokra, elmehetnénk hekkezni a partra!

Hát, télen legfeljebb akkor, ha viszünk magunkkal halat is, tudomásom szerint egyetlen parti büfé sincs nyitva.

– Úgy bizony, bármikor szívesen látunk benneteket. Csak azt a szalmaszínű kardigánt hagyjátok otthon – nevet apa, majd kivesz pár zsömlét az egyik szatyorból.

Így már csak harminc maradt. Csak.

***

– Apád elég jó arc – jegyzi meg Balu már a faház közelében.

Örülök, hogy így gondolja, ez valószínűleg nagyban megkönnyíti a további együttműködést. Fontosnak tartom, hogy kijöjjenek egymással, én biztosan nem tudnék választani Balázs és a szüleim között, még így sem, hogy anyára ráférne olykor egy reset.

– És igen, végre megjöttek a vándorok! – ujjong Félix, amikor belépünk a házba. – Hol voltatok, megkerültétek a Visegrádi-hegységet?

Lelkiismeret-furdalásom támad a késői érkezés miatt, de egyből elmúlik, amikor megérzem a konyhából áradó illatokat. Bius minden bizonnyal feltalálta magát, meg amúgy is, legalább egy kicsit kettesben maradtak. Hátha történt valami…

– Bocsika, de nem tudtunk tovább várni, megcsináltam a rántottát. Sok nem maradt belőle, úgyhogy remélem, hoztatok kenyeret.

– Azt nem, de néhány zsemlét azért vettünk – mutatja fel Balu a szatyrot.

– Vendégeket várunk? – érdeklődik Félix.

– Akár még az is előfordulhat – felelem, majd beszámolok mind a három találkozásról.

– Meg kell mutatnod, hol lakik Nikita! – mondja izgatottan Félix. – Gondolj csak bele, milyen sok lehetőség nyílik meg előttünk… Akár vízvezeték-szerelőt is hívhatok hozzá az éjszaka közepén! Vagy vetkőzős fiút. Vagy rendelhetek elé egy konténernyi marhatrágyát.

Félix szeme úgy csillog, mintha ököl nagyságú gyémántot talált volna.

– Majd a buszról megmutatom – nevetek.

A késői reggeli – és egyben ebéd – után már csak négy óránk marad a busz indulásáig. Mehetnénk ugyan másik járattal is, de így egyeztünk meg anyával.

– Mit csináljunk? – kérdezem.

– Elmehetnénk kirándulni – javasolja Balázs. – Legalábbis kajánk van hozzá néhány hétre.

– Én ezt most kihagynám, van egy menhely a faluban, amit meg kell néznem – mondja Bius. – A főnököm beszélt a tulajjal, lehet, hogy tudunk segíteni egymásnak. Már csak az a kérdés, tényleg olyan jól tartják-e az állatokat, mint ahogy mondták. Nem szóltam, hogy megyek, úgyhogy tényleg a valós állapotot fogom látni.

– Cseles – nyugtázom.

Végül úgy alakul – milyen meglepő –, hogy Félix Biussal tart, mi pedig Balázzsal nekivágunk a vadonnak. Bevallom, nekem eszembe sem jutott, hogy egy erdő szélén akár kirándulni is lehet, Balu azonban még termosszal is készült, hogy melegen tudjuk tartani a teát. Sőt, egy túlélőkés is lapul a táskájában, de hát csak nem ront ránk egyetlen éhes vaddisznócsorda sem.

– Találkozunk a buszmegállóban három tizenötkor – nézi Balu az óráját. – Ha elviszitek magatokkal a cuccotokat, leadjuk a kulcsot.

– Szórjatok zsemlemorzsákat, hogy visszataláljatok – tanácsolja Félix.

– Nehogy! – tiltakozik Bius. – Kábé egy órája magyaráztam el, miért nem lehet kenyérfélékkel etetni az állatokat, nem hiszem el, hogy ennyire lyukas az agyad!

– Jól van, csak poén volt – igazítja meg a sapiját. – Menjünk jószágokat nézni.

Épp indulnánk, amikor egyszerre három telefonra is SMS érkezik.

– Nem vagyok hajlandó megnyitni – jelenti ki Félix.

– Én sem – helyesel Bianka.

– A tegnapinál aligha lehet szörnyűbb.

Nem is kérdés, az üzenet Uborkától érkezett. Se köszönés, se felvezető szöveg, csupán a nap vicce.

– Felolvassam? – kérdezem.

– Akkor mi tényleg megyünk – mondja Félix, majd átkarolja Bianka vállát és kisétálnak az ajtón.

Hűha. Itt alakul valami, az ezer százalék.

– Kíváncsi vagy rá?

– Ne kímélj – hunyja le a szemét Balu.

– Oké. Nyuszika futott az erdőben, és egy tisztáshoz ért. A farkas meg a villanyszereléshez, de csak egy kicsit.

– Menjünk inkább kirándulni.

***

Amilyen nyögvenyelősen és baljósan indult ez a hétvége, olyan szép lett a végére. Egy lélekkel sem találkozunk a tölgyek között, csupán mi vagyunk itt ketten, az olykor-olykor megszólaló madarak és a békesség. Nem sietünk sehová, kézen fogva andalgunk, és meglehetősen gyakran megállunk csókolózni.

Bár hideg van, érzem, hogy az arcom kipirult és a kezem is meleg. Balázs is hasonlóan lehet vele, legalábbis amikor a kabátom alá nyúl, az érintése nem jeges.

– Na jó, menjünk tovább – sóhajt egy hatalmasat.

– Valami nem esett jól?

– De, túlságosan is – vigyorodik el sejtelmesen. – Csak épp egy erdő közepén vagyunk.

A továbbiakban visszafogjuk magunkat és nem esünk egymásnak minden egyes fánál, ez így tényleg nem vezet sehová. Nehezebb, mint Hédikének lecsapást tanítani… De azért sikerül féken tartani magam.

– Nem megyünk vissza a faházba? Kezdek fázni – kacsintok Balázsra.

– Én lennék a legboldogabb, de mindjárt indul a busz – feleli.

– Akkor majd megyünk a következővel.

– Hogy anyukád gépfegyverrel várjon a pályaudvaron? – mosolyog.

Jó, hogy legalább neki van némi lélekjelenléte, anya tényleg kiverné a balhét a késés miatt, ráadásul az sem hiányzik, hogy meglássa Balut bőrdzsekiben. Szegénynek szerintem még húsz év múlva is makkos cipőben kell jönnie majd vacsizni a családi béke érdekében, már előre látom, hogy a közös otthonunkban lesz egy szekrény a normális ruháinak, egy meg „anya elvárásainak”.

– Mennünk kell – jelenti ki Balu, bár megbicsaklik a hangja.

– Mert nem tartasz szépnek?

– Hülye kérdésre nem vagyok hajlandó válaszolni – feleli, majd magához húz és újra megcsókol.

Balunak köszönhetően időben odaérünk a buszmegállóba. Remélem, a buszos észrevesz bennünket, bár rajtunk kívül senki sem fagyoskodik itt ezen a csodálatos téli délutánon.

Pár perc elteltével meglátom Biusékat, és azt kell hogy mondjam, Félix testbeszéde tényleg mindent elárul. Szinte végig Biankát nézi, hatalmas mozdulatokkal magyaráz és feltűnően sokat mosolyog.

– Szerinted összejöttek?

– Nem tudom – csóválja a fejét Balázs vigyorogva. – De hihetetlen, hogy ennyire kíváncsi vagy.

– Bius mégiscsak a legjobb barátnőm, aki valamiért úgy rejtegeti a magánéletét, mint egy titkolózó celeb.

– Az esküvőjükre tuti meghívnak majd bennünket, addig meg türelem.

– Bianka és az esküvő? – mosolyodom el. – Nagyjából annyi az esélye, mint hogy elmenjek egy véradóba asszisztensnek.

Biustól egyrészt igencsak távol áll a fehér ruha és a virágokkal díszített konty, másrészt meg egy-két éve amazonként harcol a nők jogaiért. Sokszor jár el előadásokra, meg a suliban is gyakran hangoztatja, hogy mindannyian egyenjogúak vagyunk, vagy legalábbis azoknak kellene lennünk. Egyszer egy kétoldalas cikket is írt a suliújságba, hogy vajon miért csak a fiúknak tartanak fociedzést, ahogyan azt is kifogásolta, hogy a lányoknak kötelező szoknyát hordani az iskolai ünnepségeken. Végül elérte, hogy legyen lány focicsapat – azt már inkább ne firtassuk, milyen eredményeket produkálnak –, meg azt is, hogy a nemzeti és egyéb ünnepeken a lányok is viselhessenek elegáns fekete nadrágot. Ezzel a húzásával persze sokaknak belopta magát a szívébe, mindenkinél előfordul, hogy nem akarja mutogatni a lábát. Én is egy csomószor úgy érzem, amikor a tükörben vizslatom magam, hogy fatörzseken járok…

– Hellóka! – int Félix, amikor odaérnek hozzánk.

– Jó volt? – kérdezem.

– Ja. Nem is tudtam, hogy az emberek disznót is tartanak otthon házi kedvencként.

– Nem disznó, hanem törpemalac – javítja ki Bius. – Olyan okos, mint egy kutya, és nagyon cuki. De ennél szerintem sokkal érdekesebb, hogy Félixet megkergette egy csapat pulyka – vigyorodik el Bianka. – Senkit sem hallottam még így sikítani, Félix hangtartományát még Mariah Carey is megirigyelné.

– Te is megijedtél volna, a pulykák nagyon parák! Azok a lifegő izék a nyakukon… – borzong meg Félix.

– Megnézitek? – kérdezi Bius.

– Nem mondod, hogy felvetted!

– Egyszer még sokat fog érni ez a felvétel – kacsint Bianka. – Bár zsarolási alapnak már most is kitűnő.

A videón tényleg szétröhögjük magunkat, Félix gyakorlatilag az életéért futott körülbelül huszonöt megtermett pulyka elől. Az első képkockákon még pofákat vág nekik és hergeli őket, hogy cordon bleu lesz belőlük, aztán a pulykák összebeszélnek – legalábbis úgy tűnik –, és kergetni kezdik. Félix rohan, végül pedig átugrik egy vállmagas fakerítésen, egyenesen a disznók közé, akiktől szintén megijed, úgyhogy záróképként felmászik az ól tetejére.

– Úgy nézel ki, mint aki magába tömte az összes ismert hallucinogént – röhög Balu.

– Azért tudtál beszélni a menhelyesekkel? – kérdezem Biankát.

Tudom, hogy számára mennyire fontos ez.

– Aha. Láthatóan rendben volt minden, úgyhogy bemutatkoztam a tulajnak. Szerintem nyitottak az együttműködésre. Legalábbis azt ígérték, tavasszal felhoznak hozzánk egy csomó nyulat, hogy az emberek ne a pici nyuszikat vegyék meg húsvétra.

– Bérnyúl? – kérdezem.

– Olyasmi.

– Már előre látom a lelkes anyukákat – szólal meg Félix. – Jó napot kívánok, szeretnék kölcsönözni egy hófehér nyulat két hétre. Ha lehet, akkor full extrásat, klímával és gyerekzárral…

– Jó, tényleg viccesen hangzik, de így sok nyuszit megmenthetünk – mondja Bius. – Persze ez sem tesz jót az állatoknak, de még mindig a kisebbik rossz.

– A nyulakat is vinni kell majd sétáltatni? – érdeklődöm.

Elképzelem, ahogy pórázon viszek egy cuki fehér pamacsot a parkban. Annyira biztosan hallgatna rám, mint Guszti kutya, ráadásul el sem tudna húzni.

– Vera, te nagyon tudatlan vagy – csóválja a fejét Félix. – A nyulakat nem sétáltatják, hanem ugráltatják.

A busz negyedórás késéssel érkezik meg, de az utakat elnézve még ez is csoda, ha én ülnék a volán mögött, valószínűleg nem tudnám megkülönböztetni az úttestet a járdától.

A négyes ülés foglalt, úgyhogy külön ülünk le. Félixék három sorral arrébb találnak helyet, de nem is bánom, így legalább még egy kicsit kettesben maradhatok Balázzsal. Na meg az sem baj, hogy van köztünk egy kis távolság, Félix tuti kitalálna valami szívatást, ha közvetlenül mögöttünk ülne.

– Nehogy elfelejtsd megmutatni Nikita házát! – kiabál előre.

A buszon természetesen mindenki hátrafordul, hogy jól megnézzék maguknak az ordibáló huligánt. Én sem akarom elmulasztani az ördög búvóhelyét, úgyhogy előveszem a telefonomat, bekapcsolom rajta a fényképezőt és mereven bámulok ki az ablakon.

– Olyan vagy, mint egy japán turista – viccelődik Balu.

– Akkor már vagy háromszáz képet készítettem volna csak a buszról – felelem. – És minden képen feltartanám a hüvelykujjam. Nézd csak, ott az a zöld kerítéses lesz az – mutatok előre.

Akkora mákunk van, hogy a busz pontosan előtte áll meg, így egy csomó képet készíthetek róla. Persze Félix sem tétlenkedik, ő is megörökíti a szörnyfészket, na meg a telefonja térképén is bejelöli.

– Kár, hogy a bérgyilkos nem kapálgat épp a kertben – jegyzi meg olyan hangerővel, hogy mi is simán halljuk.

Elképzelem, milyen lehet tavasszal a telek. Illetve telkecske. Nyíló virágok, rügyező fák, hintaszék egy gyümölcsfa árnyékában… Már ha ez a szőrösszívű némber foglalkozik ilyenekkel, és nem csak kecskéket áldoz a pincéjében.

A busz elindul, a tekintetem pedig egy házzal odébb siklik, és hirtelen a lélegzetem is elakad. Ez nem lehet igaz! Villámgyorsan előkeresem azt a bizonyos fényképet abból a bizonyos újságcikkből, amit a padlásunkon találtam. A szívverésem felgyorsul, és hirtelen már nincs is olyan hideg a buszon. Kétségtelen: ugyanaz a tető, ugyanaz a kerítés. Még a függöny is stimmel, csupán a fák nőttek meg majdnem a kétszeresükre.

Ez az a ház, ahol anyát fogva tartották. Hát persze, ezért aggódott annyira, hogy pont ide jövünk. Mi ez, ha nem egy isteni jel, hogy járjak utána, mi történt annak idején? Szívem szerint most rögtön leugranék a buszról, de valami belül azt súgja, hogy veszélyes lenne visszamenni a házhoz. Terv nélkül nem állíthatok be az oroszlán barlangjába.

10.

– Jól éreztétek magatokat? – kérdi anya, miután alaposan végigmér.

Nem tudom, mit keres rajtam ilyenkor, tetoválást, piercinget, horzsolásokat vagy épp véraláfutást, mindenesetre hatékonyabb, mint a reptéri röntgenkapu. Szerintem be is csipogna, ha fémet érzékelne a testemben a fülbevalómon kívül.

– Jól. Hoztam zsemlét – felelem elkalandozva.

A gondolataim csakis A Ház körül járnak, minél előbb szabadulni akarok, hogy nekiláthassak a tökéletes terv elkészítésének. Ha törik, ha szakad, látnom kell a házat belülről.

– Zsemlét? – lepődik meg anya.

Még a buszon elosztottuk egymás közt mind a harminc darabot, egyedül Félix nem kapott, mert anyukája bio életmódot folytat, és ezért kitiltott mindenféle finomított élelmiszert a konyhájából. Szomorkodott miatta, de ez nem csoda, számára ünnepnap, ha betérhet a mekibe.

– Ott sütötték helyben a pékségben, szerintem jobb, mint amit a kisboltban lehet kapni.

Semmi kedvem elmesélni neki, hogy megszívattuk Nikitát. Akármennyire vicces, ő ebben a helyzetben is a bérgyilkost sajnálná, mivel a tanárnak mindig igaza van.

A további kérdéseire igyekszem minél rövidebb és tömörebb választ adni, még véletlenül sem kezdek bele egyetlen sztoriba sem. Na meg mi az, amit elmondhatnék neki? Hogy első nap összevesztünk, majd kibékültünk Baluval, miközben jelentős mennyiségű forralt bort ittam meg és pólóban sétáltam a fagyos erdőben éjszaka? Vagy hogy másnap egy drónnal követtük Nikitát? Hogy összefutottunk apával és Jázminnal? Hogy végre majdnem lefeküdtünk Balázzsal? Hogy megtaláltam a házat, ahol a rejtélyes szörnyűségek történtek vele? Külön-külön is kiakadna bármelyik sztoritól, így együtt pedig garantált a szívinfarktus.

– Na jól van, nyomás fürdeni, olyan a szagod, mint aki egy hónapja szalonnát süt a tábortűznél – mondja anya. – A leckéd készen van?

– Pénteken megcsináltam – füllentem.

Még csak a táskámból sem vettem ki a cuccaimat. Végigpörgetem magamban, mit kellene megírnom holnapra. Tulajdonképpen nem olyan vészesen sok – főleg úgy, hogy Nikita tényleg nem adott házit –, de őszintén szólva az égvilágon semmi kedvem sincs a füzetek és a könyvek felett görnyedni. Na meg úgysem tudnék koncentrálni.

A fürdés viszont tényleg jó ötlet. Bezárom az ajtót, hogy a tesóm még véletlenül se nyisson rám, aztán jó adag habfürdőt nyomok a kádba. A forró víz átmelegít, és a füstszag is kiázik a hajamból. Meg kell hagyni, van egyfajta bája ennek a félig-meddig nomád életnek, a fahasogatásnak meg a rezsón főzésnek, de azért az összkomfort is sok mindennel felér. Persze Balázzsal akár az erdő közepére is elköltöznék, kézzel fognám a halakat – fúj – a patakból. Csak nem lehet olyan nehéz, ha a medvéknek is sikerül, na meg tulajdonképpen azt is átvészeltem már, amikor egy teljes hétre elzárták a házunkban a gázt csőrepedés miatt. Se tűzhely, se meleg víz, se fűtés… Igaz, Biusékhoz átjárhattam kétnaponta hajat mosni, anya pedig mindennap hozott a munkahelye mellett lévő kifőzdéből vacsit, amit csak be kellett dobni a mikróba.

– Jól vagy, kislányom? – kopog be anya.

– Miért ne lennék?

– Csak mert lassan két órája áztatod magad.

Nahát. Nem is éreztem, hogy ennyire elszaladt az idő.

– Megyek mindjárt!

– Jól van kicsim, más is akar ma még zuhanyozni. Az öcséd most jött haza a menhelyről, úgy néz ki, mint aki egy sártengerben dagonyázott.

Szóval innen fúj a szél. Az igazi kérdés nem is az, hogy jól vagyok-e, hanem hogy mikor jövök ki végre.

***

Kényelmesebb lenne a nappaliban lévő asztali gépen nyomozni, azonban kétlem, hogy anya örülne, ha a szeme láttára olyan keresőszavakat ütnék be, mint emberrablás Leányfalun vagy eltűnt tinédzserek. Marad a mobilom.

Az általános kifejezésekre persze tízezernél is több találatot ad ki a Google, ember nincs a földön, aki mindet végignézné. Valamivel jobb a helyzet, amikor összekapcsolom a szavakat és mondjuk azt írom be, hogy elrabolt fiatalok a Dunakanyarban, de akkor meg csak mostani bűntényeket találok.

Profi nyomozóként a rendőrség nyilvános archívumát is megnézem, de sajnos olyan elavult és hiányos – de tényleg, komplett évek hiányoznak a nyilvántartásból –, hogy még keresni sem lehet benne. Ötletem sincs, hogyan szűkíthetném le a listát, úgy tűnik, a régi magyar bűneseteket lehetetlen megtalálni. Hihetetlen, hogy fél perc alatt kiderítem, Rihanna milyen hipergáz ruhában jelent meg a 2008-as American Music Awardson, de egy ilyen komoly esetről még egy árva információmorzsát sem találok.

Épp a rejtélyes emberrablás párosítással próbálkozom, amikor megszólal a telefonom. AC/DC, tehát Balu az.

– Mi újság?

– Megdőlt az elméletem, miszerint az internet mindent tud – felelem.

– És amúgy? Olyan hamar elrohantál a pályaudvarról, nincs gáz?

Ez igaz, valóban elég sietősre vettem, de csak mert mielőbb utána akartam járni ennek. Mindössze egy gyors köszi a hétvégét-re futotta, aztán már indultam is.

– Gáz nincs, csak tanácstalan vagyok – felelem.

Erről az egészről eddig egy árva szót sem szóltam neki, kizárólag Bius tud anya sötét múltjáról. De végül is miért ne mondhatnám el a szerelmemnek? Előbb-utóbb úgyis megtudná, egy egész élet hosszú a titkolózáshoz. Meg amúgy is, nincs ebben semmi ciki, nem anya akarta, hogy elrabolják.

– Mi történt, Roni?

– Van időd? Elég hosszú sztori – szólalok meg.

A kelleténél kicsit aprólékosabban számolok be a rejtélyről, úgy húsz percembe telik, hogy a végére érjek.

– Szóval most nem tudom, hogyan tovább – összegzem. – Csak annyi fix, hogy minél előbb vissza kell mennem abba a házba körülnézni. Lehet, hogy semmit sem találok, de mindenképpen meg kell próbálnom.

– Nem lenne egyszerűbb feltörni azt a lakatot és utána feltenni egy másik ugyanolyat? – kérdezi Balu.

– Szerintem nincs két lakat, amely ugyanazzal a kulccsal nyílna.

– Akkor keresd meg a kulcsot.

– Felkutattam az egész házat, de sehol sincs.

– Mindenesetre eszedbe ne jusson egyedül odamenni! – szólal meg Balázs halálos komolysággal. – Mi van, ha még mindig ott vannak?

– Kizárt, olyan régen történt, hogy…

– Roni, nem kell kísérteni a sorsot! Ha mindenképpen el akarsz menni, akkor elkísérlek.

– Tényleg?

– Igen. De nem tartom túl jó ötletnek, ez a cikk nem túl biztató…

– Mikor indulunk?

– Majd megbeszéljük személyesen.

– Oké. Még a héten?

Balázs erre már elneveti magát.

– Egyszer tényleg a kíváncsiságod fog a sírba vinni! Holnapután megbeszéljük.

– Jó.

– Próbálj meg inkább aludni.

– Jó.

– Szeretlek.

– Jó – ismétlem ugyanazon a hangon. – Én is téged.

– De most már tényleg ne foglalkozz ezzel!

– Jó, nem fogok.

Ez igaz, ha akarnék, se tudnék. A neten semmi, Leányfalura már nem indul busz ilyenkor, a ládát meg esélytelen, hogy kinyissam…

Amint leteszem a telefont, az öcsém benyit a szobámba. Ezer százalékig biztos vagyok benne, hogy hallgatózott, de direkt halkan beszéltem. Kitelik tőle, hogy megzsarol valamivel, nem árt az elővigyázatosság.

– Én is úúúúúgy szeretlek – affektál.

– Ki lehet menni, robotkirály – csóválom a fejemet.

– Jól van már… Milyen volt a kulcsosház? Volt kulcsa?

– Ja.

Bármennyire is fárasztó, muszáj néhány szót váltanom vele. A kisember mindent tudni akar, aztán persze ő is beszámol a hétvégéjéről, amit – nem önszántából – robotmentesen töltött.

– És képzeld, tegnap este pizzát rendeltünk, ma meg a mekiben ebédeltünk! És nem szólt bele anya, hogy mit rendelek, még nagyobb kólát is kérhettem – meséli.

Jellemző.

Ha itthon vagyok, ilyen még véletlenül sem fordul elő, szombaton és vasárnap délelőtt kötelező a konyhában raboskodnom. Biztos azért rúgtak ki a hámból, mert anyának ezúttal nem volt segítsége és ő is utálja a hagymaaprítást. Mondjuk megértem, ha nekem egyszer lesz egy lakásom, akkor csakis fagyasztott krumplit fogok otthon tartani, amit nem kell sem megpucolni, sem felvágni. Végül is ezért találták ki. Párszor már próbáltam erről anyát is meggyőzni, de hajthatatlan, szerinte a friss zöldségben van vitamin. Ja, persze. Főleg egy olajban sütött krumpliban…

– Jössz filmezni? – kérdezi öcsi.

– Mit néztek?

– A Titkok könyvtárát.

Könyvtár! Hát persze! Hogy ez eddig miért nem jutott eszembe? Ha valahol, ott aztán tényleg találok régi újságokat. Fura, hogy szinte minden hónapban megyek a Szabó Ervinbe, mégsem ugrott be elsőre ez a lehetőség. Igaz, a folyóiratos-napilapos részt messziről kerülöm, nincs ott semmi érdekes.

– Nem, kösz. Mondd meg anyának, hogy fáradt vagyok.

– Oké, bár szerintem tök jó film.

Hát, igen. Ami öcsémnek izgalmas, az nekem már gyerekes. Valaha engem is lekötöttek ezek a misztikus kalandfilmek – a Múmiát például imádtam –, de már réges-régen kinőttem belőlük. Inkább a vígjátékokat meg a vérmentes thrillereket szeretem, ám ez utóbbiakhoz a tesóm még kicsi. Legalábbis anya szerint. Kiskoromban én is megnéztem jó pár olyan filmet Biuséknál, amit nem szabadott volna, mégis normálisan felnőttem.

– Kösz, de tényleg kihagyom.

– Te tudod. Holnap mondd majd meg Biankának, hogy Gusztival rendben ment minden! Meg azzal a három másik kutyával is, akiket rám bízott.

– Haza is hoztad őket? – vonom fel a szemöldökömet.

– Viccelsz? Anya kinyírt volna. Csak ki kellett takarítanom a kenneljüket meg átmozgatni őket. Az egyikükkel eléggé meggyűlt a bajom, alig tudtam lebirkózni.

– Ha már a birkózásnál tartunk, mi újság Kevinkével? Rendbe jött az orra?

Valahol azért büszke vagyok rá, hogy az öcsém győzött egy bunyóban, még úgy is, hogy könyvvel ütött.

– Ja. Azt mondta, még számolunk ezért, de azóta nem mer szekálni. Szerintem beijedt ettől – mutatja felém az öklét.

– Azért ne bízd el magad, messze állsz még Jason Stathamtől! – nevetek.

Képzelem, hogyan keménykedhet a netes barátai előtt, akik az öcsémhez hasonlóan azt hiszik, valóban léteznek idegen bolygón harcoló robotok.

***

Jó időbe telik, amíg rájövök, hogy a szobámat belengő füstszag a táskámból és a cuccaimból árad. Gombócba gyúrom a ruhákat – még a tisztákat is –, aztán bevágom a szennyesbe, a táskát pedig kiteszem az ajtó elé. Egyedül a Balutól kapott furulyát hagyom a szobámban.

Nem tehetek róla, egész egyszerűen röhögnöm kell, ha ránézek, ilyen ajándékot szerintem még tényleg senkit sem kapott. Szívesen kipróbálnám, hogy működik-e – elvégre általános suliban két évig tanultunk rajta játszani –, de még elég élénken él bennem az emlék, hogy ez az aprócska hangszer micsoda hangerőre képes, a hangszínéről nem is beszélve. Máig a fülembe cseng, ahogyan egy osztálynyi kisiskolással egyszerre fújjuk a Parasztkantátát. Csoda, hogy nem szenvedtünk halláskárosodást.

A furulya végül a polcomon végzi, méghozzá középen. Sokkal jobban mutat, mint a szétszáradt só-liszt gyurmából készített csiga, nem is értem, miért nem vágtam ki már előbb a gyerekes cuccaimat.

Aludni nem tudok – folyton azon a házon jár az eszem –, olvasni sem, úgyhogy tizenegy körül kikelek az ágyból, felkapcsolom a villanyt, és a festőállvány mögé ülök. Még mindig hasznosabb alkotni, mint álmatlanul forgolódni az ágyban, na meg a művtöri könyv szerint egy csomó nagy mű született már éjszaka. Van Gogh is rengeteget dolgozott az éjjeli órákban, bár ő egy szép napon gondolt egy merészet, és levágta a saját fülét…

Ezúttal úgy vagyok vele, hogy lefestek mindent, ami eszembe jut a hétvégéről. Nem tökölök a színek keverésével, ráadásul az ujjammal viszem fel a temperát a vászonra, merthogy ezúttal is azt választom a papír helyett. Csak néhány darab van már a szekrényemben – elég drága dolog –, de ez a Leányfalun töltött nem egész két nap sorsdöntő az életemben.

Elsőként a faházat festem középre. A kéményből füst gomolyog, egyetlen ablakából meleg fény árad, a ház körül havas fenyőfák magasodnak. A Duna, mint egy várárok vagy éppen egy hatalmasra duzzadt patak a kép alsó részén hömpölyög. Eddig akár egy sima tájkép is lehetne, ám beindul a fantáziám. A kémény füstje zsemlévé alakul, az egyik fából furulyát csinálok, a madarak között egy drón is repül, a fák rejtekében pedig egy baljós árny bújik meg. Végül a Holdat is odafestem a nappali égboltra.

Anya nyilván kitér a hitéből, ha meglátja az új művemet – talán még egy pszichológus felkeresésének gondolatát is felveti –, de bennem egyáltalán nem kelt rossz érzést ez a valóban elvontra sikeredett kép. Sőt. Egyenesen az íróasztalom fölé teszem majd, jó lesz tanulás közben ábrándozni egy kicsit.

11.

Ilyen hétvége után nem meglepő, hogy unalmasnak találom az amúgy is embert próbáló hétfő reggelt. Történnek persze vicces dolgok, Uborka pelyhedző szemöldöke igencsak mosolyfakasztó, úgy néz ki, mint aki mákszemeket ragasztott a szeme fölé. De összességében inkább dráma, hogy suliba kell járnom.

– Jöhet a mai poén, srácok? – vigyorog a tanári asztal tetején Uborka.

– Én azon nevetnék a legjobban, ha lemásznál onnan – mondja Marci.

– Úgy van – helyesel Anita. – Veszélyes és a házirend szerint nem szabad.

– Házirend? Ki törődik a házirenddel? – legyint Uborka.

A mozdulat közben majdnem leesik, nem véletlen, hogy egyetlen sportcsapatba sem válogatták be.

– Mióta vagy ekkora yolo? – vigyorog Félix. – Tavaly még a táblát is letörölted az órák előtt, a tanároknak meg hajbókolva köszöntél kezicsókolomot.

– Na jó, jöjjön a hét legjobb vicce – emeli fel Uborka a mutatóujját. – De figyeljetek, ez most tényleg irdatlanul király lesz, tegnap alig bírtam megenni a vacsorát, mert mindig nevetnem kellett, amikor rágondoltam!

– Elég a felkonfból, essünk túl rajta! – sóhajt Bius.

– Oké, ti akartátok! De előre szólok, hogy egész nap jókedvetek lesz!

– Bizonyára – csóválja a fejét Félix.

– Na, akkor kezdem is! Mondja Tóth bácsi, mit szokott tenni, ha este nem tud elaludni?

Hatásszünet, majd elváltoztatott hangon folytatja.

– Elszámolok háromig, és már alszom is. Tényleg csak háromig? – vált vissza az eredeti hangjára, aztán megint megáll egy kicsit vigyorogni.

– Háromig. De van olyan, hogy fél négyig is.

Uborka valószínűleg tapsot és hahotázást vár, ehelyett az osztály egy emberként emeli rám a tekintetét.

– Szorri – húzom össze magamat.

– Tudod, Ubi, ez a vicc még hasznos is volt – állapítja meg Marci.

– Tényleg? – csillan fel a szeme.

– Ja. Eddig nem vártam a becsengetést, de most már kifejezetten igen. Bármit megadnék, hogy ne mondj el egy újabb gyöngyszemet.

– Nem is! Egy napra csak egy jut, már egészen március végéig megterveztem a napi poénokat. Nemzeti ünnepen nemzeti ünnepes, még arra is figyelek, hogy az évszaknak megfelelő vicceket meséljek majd.

– Hála az égnek. Nincs is rosszabb, mint nyáron egy téli vicc – húzza fel a vállát Félix értetlenül. – Szerintem komoly gond lehet a sráccal – fordul felénk.

Harmadik óra után – miután a hiányzó leckék miatt a harmadik kisegyesemet is begyűjtöm – eltűnődöm rajta, hogy tulajdonképpen megírhattam volna legalább egy részét a házinak, de még arra sem tudom rávenni magamat, hogy lemásoljam Biusról a németet.

– Csak négy mondat az egész – noszogat.

– Jó, az még belefér. De amúgy tök felesleges megcsinálni, úgysem érettségizem belőle. Egyáltalán miért kell kötelezően tanulni második nyelvet? Ráadásul ilyet? – nyafogom. – Mintha versenyt űznének abból, hogy minél hosszabb szavakat alkossanak.

– Nem aludtál rendesen? – érdeklődik Bius.

– Eltaláltad. Agyaltam.

– Micsodán?

– Fejlemények vannak a nyomozás terén.

– Milyen nyomozás terén?

Bius arca tényleg tanácstalanságról árulkodik, úgyhogy előveszem a telefonomat és megkeresem a cikket.

– Emlékszel még Nikita házára Leányfalun?

– Persze.

– És a szomszéd telekre?

– Ennyire azért nem vagyok jó megfigyelő.

– Ez az a ház – jelentem ki komolyan, miközben ismét megmutatom neki a képet. – Ott, Nikitáé mellett. Anya ezért nem akarta, hogy Leányfalura menjünk. Hogy nem bírtam ezt összerakni? És ezért küldte apát, hogy vigyázzon ránk.

– Halálbiztos?

– Még annál is biztosabb.

A beszélgetés közepén becsengetnek németórára, úgyhogy levélben folytatjuk tovább az értekezést. Nem is baj, legalább van egy kis időm, hogy átgondoljam a mondanivalómat, rendszerint érthetetlen és összefüggéstelen zagyvaság a vége, ha izgatott vagyok és valamit nagyon el akarok mesélni.

Komolyan vissza akarsz menni oda?

Kérdezi Bius.

Igen.

Biztos jó ötlet bolygatni a múltat?

Igen. De előbb még van egy utam a könyvtárba.

– Bianka, verstehst? – kérdezi a tanár.

– Ja, natürlich – feleli Bius, mintha tudná, miről van szó.

Még szerencse, hogy nem bukunk le a levelezéssel, a tanárok mostanában a szülőknek adják az elkobzott irományokat. Anyának biztosan lenne hozzám egy-két keresetlen szava.

Szorri, de nem érek rá. Programom van.

Menhely?

Nem. Félixszel moziba megyünk.

– Ez komoly? – kérdezem hangosan.

– Vera, ha kérhetem csendesebben!

Egészen a szünetig várnom kell rá, hogy Bius választ adjon, a némettanár le sem veszi rólunk a tekintetét.

– Ő hívott el? – kérdezem.

– Igen.

– De jó! – Félix végre megtette az első lépést. – Valami romantikus film?

– Á, én választottam. Fehér isten a címe, és egy mentett kutyáról szól. Ódákat zengenek róla a kritikusok.

– Akkor ez most azt jelenti, hogy…

– Igen, lehet, hogy alakul valami – szakít félbe Bius. – De ezt a témát ezennel ki is merítettük.

Félix és Marci matekóra előtt teleragasztják a termet Vámpírnaplós képekkel, közben pedig az egész osztálynak elmesélik, hogy micsoda titkot tudtak meg Nikitáról. Ahogy elnézem őket, alapos munkát végeznek, egyetlen négyzetcentimétert sem hagynak ki. Életemben nem láttam még ennyi vámpírt egyszerre, bár tény, hogy nem is nagyon vágytam rá.

– Jelentést kérek! – jelenik meg Nikit a csengetés után.

Félix azonnal a tanári asztal mellett terem, pedig nem is ő a hetes.

– Tanárnőnek tisztelettel jelentem, nem hiányzik senki a vámpírok közül sem.

– Köszönöm – vörösödik.

– Tetszik a tanárnőnek az új osztálydekoráció?

– Ha jól tudom, a termeket szeptemberben kell feldíszíteni – tér ki a bérgyilkos a válasz elől. – És azonnal vegye le a sapkáját, mielőtt az igazgatóhoz küldöm! Az eszem megáll, hogy három és fél év alatt nem tanulta meg, hogy az iskolában nem hordunk baseballsapkát.

– Elnézést, csak nagyon bánt a fény. Lehetséges, hogy valami természetfeletti képességre tettem szert, mostanában a fokhagymát sem bírom. A tanárnő hogy szereti a sztéket, véresen?

Erre persze elröhögjük magunkat.

– Remélhetőleg a röpdolgozat írása közben is megőrzik a jókedvüket, mindig öröm mosolygós diákokat látni – vigyorodik el Nikita. – Vegyenek elő egy lapot és egy tollat, minden mást pakoljanak el! Anita, ha kérhetném…

Anita borjú tekintettel bámul Nikitára, ilyet még sosem kértek tőle. A világ legnagyobb stréberénél az a szokás, hogy kint hagy az asztalán néhány zsepit, egy szem szőlőcukrot meg valami amorf, szerencsehozó plüssfigurát.

– De…

– Csak egy papír és egy toll maradhat. Az érettségin sem lesz másképp.

Anita szemében rémület tükröződik, ahogyan megpuszilja és a táskája tetejére helyezi az állatkáját, pedig ő aztán tényleg az a típusú lány, aki még az apró betűs részek zárójeles mondatait is bevágja.

A dolgozat – ki hitte volna – bosszú, de azt azért nem gondoltam volna, hogy Nikita ennyire nyílt lapokkal játszik. Meglehetősen nehéz szöveges feladatokat diktál, de tényleg olyanokat, hogy még az adatokat is szinte képtelenség kihámozni belőlük. Persze marhára élvezi, az arca csak úgy ragyog a kárörömtől. Ha nem utálnám, még akár azt is megkockáztatnám, hogy akad némi humorérzéke, tojásrántottáról, falusi utcákról és zsemlékről szólnak a feladatok.

– Az utolsó kérdés pedig, hogy összesen hány zsemle volt a pékségben.

– Tanárnő, ezt meg lehet oldani? – kérdezi Marci. – Csak mert nekem olyannak tűnik, mint a hány éves a kapitány. Az még rendben, hogy mennyit vásárolt Piri és Csaba, de ez…

– Természetesen megoldható a példa – jelenti ki Nikita. – Csupán egy kis odafigyelést igényel.

– Oké, de azt azért tessék számításba venni, hogy nincs mindenkinek természetfeletti koncentrációs képessége – mutatja Félix a szemfogait.

Mindössze negyed órát kapunk a három feladatra. Bius másfelet, én – jó esetben – egyet, Anita pedig két példát tud megoldani. Ennek megfelelően a dolgozatok beszedése után elbőgi magát és rinyálni kezd, hogy ha nem kap ötöst, akkor leromlik az átlaga és nem veszik fel kapásból a Harvardra. Vagy a NASA-hoz.

– Kár előre izgulni, még nem is láttam a megoldását – nyugtatja Nikita.

– Házi feladatot nem kapunk? – szipog óra végén.

Esküszöm, ennek elmentek otthonról.

– Mint említettem, maguknak teljesen felesleges leckét adni. Olyan ütemben készülnek fel az érettségire, ahogy gondolják. Én leadom az anyagot, a többi magukon múlik – mondja.

– Jó – sírja el magát újra Anita.

Ezt most tényleg nem értem: hogy lehet azért bőgni, mert nem kapunk leckét?!

***

Az étterem – legalábbis ezt írták a menza ajtajára – helyett inkább a büfét célzom meg a hatodik óra után, messziről taszít az ebédlőből áradó tojásleves bűze. Még akkor is jobban járnánk, ha egy pohár vizet kapnánk helyette, azt legalább le lehet nyelni öklendezés nélkül. Nemegyszer sztrájkoltunk már, aláírást is gyűjtöttünk, hogy ezeken a napokon inkább csak másodikat adjanak, de az igazgató valami hülye nevű és még hülyébb számú kormányrendeletre hivatkozva azt mondta, hogy sajnos az iskolának ebbe nincs beleszólása.

Bius nem tart velem, azt mondta, inkább perecet eszik a moziban, úgyhogy megkérdezem Marciékat.

– Sajtburgerezni megyünk, két hete van egy tök jó csaj a kasszában. Ne érts félre, te sem vagy ronda, de ez a…

– Oké, elég – állítom le Marcit.

Sosem szerettem hallgatni, ahogy a fiúk áradoznak a lányokról. Mindig hatalmas arccal mondják el, mit csinálnának velük, aztán amikor odajutnak, még köszönni sem mernek nekik.

– Úgy hallottam, katolikus heteket tartanak a McDonald’s-ban – szólal meg Uborka.

– Kímélj meg! – fohászkodik Marci.

– Van epres shake, vaníliás shake, csokis shake meg dicsértesshake!

– Istenem, mit vétettem ellened? – néz Marci még mindig az ég felé.

Amikor a srácok hallótávolságon kívülre kerülnek, Biushoz fordulok.

– Jó szórakozást! – kacsintok.

– Remélem, tényleg megéri a film a jegy árát – feleli Bianka.

Oké, én is dühös leszek, ha a fél zsebpénzemet kiadom egy felejthető moziélményért, de sosem jutott ez eszembe, amikor Baluval kettesben mentünk. Akár egy „Zs” kategóriás tinifilmre is beülhettünk volna, bár szerintem Bius is csak azért mondta ezt, mert zavarba jött.

Nagy lendülettel intek a portás bácsinak, aztán hirtelen vissza is fordulok, mert eszembe jut, hogy a könyvtárazás helyett egész más dolgom van. A kistermes pingpongozás annyira hiányzik, mint egy púp – vagy inkább kettő – a hátamról, de nem mondhatom vissza, ha már egyszer megígértem. Így is vagy félórás késésben vagyok, remélem, Hédike nem veszi zokon.

Kiveszem a szekrényemből a tesicuccomat, aztán kényszeredetten a kisterem felé indulok. Ütőt majd kérek Tibi bától, a sajátomat Hédikénél hagytam még a verseny után. Rühellek idegen, mások által összeizzadt, széthasznált és agyonkoptatott ütőt fogni a kezembe, de ebben az esetben tulajdonképpen teljesen mindegy. Egy rúd kolbásszal is játszhatnék, Hédikén az sem segítene.

Az öltözőben a csapattársam holmija mellett meglátom a sajátomat is, ezek szerint Hédike nem felejtette el visszahozni. Kihúzom a cipzárt, hogy egyek egy falatot a táskám mélyén lapuló dugicsokiból, a függőknél már csak így megy ez. Felőlem akár egy négy évvel ezelőtti húsvéti nyúl is lehet, amit előzőleg Mikulásból csomagoltak át, előbb-utóbb forró csokiként végzi a bögrémben.

A cuccok kimosva, összehajtogatva illatoznak, az ütőm pedig a tokjában díszeleg. Nem számítottam rá, hogy Hédikéék ennyire cukik, felírom a telefonomba, hogy el ne felejtsem megköszönni majd valamivel.

A teremből ütemes, szapora labdapattogás hallatszódik ki, olyan zaj, mint amikor mondjuk a fonákot gyakoroljuk. Ezek szerint valaki más is van bent. Illetve mások, Hédike kettőnél többször aligha tud visszaadni egy labdát.

Stellára tippelek, nagyon ráfeküdt az edzésre, amióta meglátta, hogy az olaszok közül az egyik volt csapattársa is jön a Nemzetközi Diákkupára. Állítólag marha jól játszik a csaj, Stella egyszer sem tudta őt legyőzni a napsütötte Olaszországban töltött egy éve alatt, még egy ártatlan baráti meccsen sem.

Legnagyobb meglepetésemre azonban nem Stellát pillantom meg, hanem Hédikét és Tibi bát. Az állam is leesik, amikor meglátom, mi folyik a teremben, még a szememet is megdörzsölöm, hogy nem káprázik-e. Azonnal leesik a tantusz, hogy annak idején Tibi bá miért választotta be Hédikét a csapatba: a világ lúzerének tartott Hédike kipirult arccal áll az asztal mögött, és úgy adogatja vissza a labdákat, ahogyan az a nagykönyvben meg van írva. Szép mozdulatokkal vezeti le az ütéseket, ráadásul még pontosan is helyezi a labdát. Elképesztő.

– Zavarok? – lépek be a terembe.

Hédike összerezzen, és azonnal elront egy egyszerű tenyerest.

– Szia! – csillan fel a szeme. – Már azt hittem, nem is jössz. A táskád ott van az ölt…

– Kösz, megtaláltam – felelem zavartan.

Most hallucináltam vagy tényleg irdatlanul jól játszik ez a lány?

– Akkor én most magatokra is hagylak benneteket – mosolyog Tibi bá a bajsza alatt, aztán magára kapja a védjegyéül szolgáló magyarországos melegítőfelsőjét.

Ahogy elnézem, Hédike meglehetősen megizzasztotta.

– Játsszunk? – kérdezi Hédike.

– De ezt most így hogy?

A döbbenettől egy értelmes mondatot sem tudok összerakni.

– Mire gondolsz?

– Hát hogy nem vagy béna – szalad ki a számon. – Bocs, nem úgy értettem. De baromi jól nyomtad. Bevettél valamit?

– Dehogy! – nevet.

– Egyik napról a másikra úgy ébredtél, hogy profi vagy?

– Ugyan. Csak most nem zavar be semmi.

– Aha. Értem – mondom, pedig dehogy.

Mi az, hogy nem zavar be semmi? Mágneses mező? Csillagállás?

– Tudod, mindig zavarba jövök, ha hallom a körülöttem lévőket. Folyton összesúgnak a hátam mögött, én pedig ettől nem tudok a játékra koncentrálni – pirul el.

– De ez butaság! Amikor például hárman gyakoroltunk Stellával, akkor ő meg sem szólalt, csupán figyelt vagy a telefonját nyomogatta.

Csak most tűnik fel, hogy mindeddig sosem gyakoroltunk kettesben.

– Tudom, de… – Hédike próbál előállni egy épkézláb magyarázattal, ám nem igazán jön össze neki. – De már az is zavar, ha hallom mások légzését. Selejtes vagyok, mondták már párszor.

– Selejtes? Szerintem még Stellát is elvernéd, ha így játszanál egy versenyen!

– Gondolod?

– Tuti – biztatom. – Gyere, játsszunk egy meccset!

Becsukom a kisterem ajtaját, hogy még véletlenül se tévedjen be senki, meg a biztonság kedvéért a bukóra nyitott ablakot is bezárom. Nem valószínű ugyan, hogy tél közepén beszáll egy légy, de még az esélyét sem szeretném megadni annak, hogy bármi is kizökkentse Hédikét. Hédikét, az egynegyven magas, visszafogott kislányt, akiről most kiderült, hogy valójában egy született nagyágyú. Elképesztően izgalmas labdameneteket játszunk, minden egyes ütést élvezek.

– Nagyon durva vagy!! – mosolyodom el egy izzasztó mérkőzés után. – Hédike, iszonyat jól nyomod!

– Hát, köszi – süti le a szemét.

– Most már csak egy dolog van hátra – szuszogom.

– El kell pakolni az asztalt?

– Nem. Fel kell készítenünk téged lelkileg a versenyre. Szűk két hetünk van rá, hogy elfeledtessük veled a külvilágot és lealázzuk Lizát és Laurát.

– Tényleg nem lenne rossz, ha egyszer mi győznénk – somolyog Hédike.

– Viccelsz? Bármit megadnék, hogy lássam Lauráék képét, miután az arcukba csaptad a labdát.

– Azért bántani nem szeretném őket.

– Persze hogy nem, csak képletesen mondtam – felelem, bár ez nem teljesen igaz.

12.

Úgy sétálok be a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtárba, mintha hazamennék. A pultnál visszaadom a lejárófélben lévő regényeket, az egyiket pedig meghosszabbítom. Általában hamar kivégzem a könyveket, de mostanában alig jut időm az olvasásra.

Kissé tanácstalanul állok a hatalmas és gyönyörű épületben. Sosem keresgéltem még a régi újságok között, rendszerint célirányosan az újabb regényekhez megyek. A folyóiratos résznél közel száz újság hever a polcokon, nagy részük olyan poros, hogy egészen biztosan senki nem nyúlt hozzájuk már régóta. Mondjuk nem csoda, néhányuk annyira szakirányú, hogy az országban csakis azokat érdekelheti, akik írtak bele.

Ahogy a sorok között sétálgatok, újra megfogalmazódik bennem, miért kerülöm ezt a termet. A kényelmes fotelek mind foglaltak, nénik és bácsik hortyognak kezükben egy-egy újsággal, ami lassacskán lecsúszik az ölükből. Egyszer fénymásoltam itt tavaly – mivel a kinti gépeket elfoglalták, én pedig siettem –, de olyan szúrós tekintettel néztek rám, mint aki metált üvöltet két óriási hangszóróból. Aztán ott vannak a történészek. Vagyis szerintem tuti történészek, elvégre ki más lapozgatna ősrégi újságokat? Ők nem horkolnak, hanem az asztaloknál ülnek, és annyira szétpakolnak, hogy lehetetlenség elférni mellettük. Egy újság itt, egy újság ott, meg még hatszáz másik szétterítve. Ráadásul az érettségi miatt most egy csomó középsulis diák is foglalja a helyet, csoportokba verődve – és szinte transzba esve – írják a tételeket, mint sok kis Anita.

Hamar belátom, hogy a céltalan sétálgatásnak semmi értelme, elvégre elég kicsi az esélye, hogy belebotlom pont abba az újságba, amelyben anyáról írtak. Előveszem a telefonomat, mire két bácsi is szorgalmasan csóválni kezdi a fejét. Szívesen elmagyaráznám nekik, hogy nem csak azért nyomogatom, mert menő, hogy egy okostelefont okkal is lehet használni, de úgysem értenék meg.

Hosszasan tanulmányozom a rémesen sikerült fotót, hátha találok valami kis kapaszkodót, de semmi. Olyan bénán fényképeztem, hogy sem az újság neve, sem az oldalszám, sem a dátum nem látszik.

– Ez hosszú lesz – motyogom magam elé, aztán odaállok egy számítógéphez, ahol keresni lehet a katalógusban.

És itt megáll a tudomány. Mégis mit írjak be? Fogalmam sincs, milyen újságok léteztek akkoriban, ráadásul az évszámra is csak következtetni tudok.

Először azt kell kiderítenem, mit keressek.

Szétnézek, hátha akad egy nyugis hely, ahol felháborító módon nyomogathatom a telefonomat, de mindegyik foglalt. Aztán egy kisebb asztalnál megpillantom Anitát.

– Mi járatban? – suttogom, amikor mellé érek.

Anita úgy összerezzen, mintha szellem sustorogna a fülébe, rendesen ugrik egyet ültő helyében.

– Uramisten, de megijedtem! – kap a szívéhez.

– Ennyire azért nem vagyok rémisztő…

– Csak épp nem számítottam rád.

A teremben természetesen már többen is néznek minket, miért csapunk lármát, az mellékes, hogy a harmadik sor közepén sétafikáló néni cipője hangosabban kopog, mint ahogy beszélgetünk.

– Szóval? Hogyhogy itt? – kérdezem.

Anita erre értetlenül néz rám.

– Mert a városban itt lehet hozzájutni a legtöbb tudáshoz – feleli. – Egy héten három délutánt töltök el ebben a csodálatos környezetben.

Elég furi, hogy eddig sosem futottunk össze, bár tény, hogy ez az olvasóterem legeldugottabb zuga.

– Otthon nem hagynak tanulni? – érdeklődöm.

Anitának van vagy négy kisebb tesója, el tudom képzelni, mennyit zajonghatnak. Az öcsém egyedül is nagy lármát csap, belegondolni is rossz, mi lenne, ha többszöröződne.

– Dehogynem, értelmes emberi lények. Azért járok ide, mert inspirál a légkör. A könyvek, a csend, az emberek, akik arra vágynak, hogy műveltebbek legyenek…

– Értem – bólogatok.

Mindenki kattant egy kicsit, ki vagyok én, hogy ítéletet mondjak bárki felett?

– És te? Mi járatban?

– Egy régi újságot keresek.

– Történelemórára?

– Miért, volt lecke töriből?

– Vera, ne csináld már! – veszi le Anita a szemüvegét, mint egy született tanár. – Előző órán a tanár úr kiosztotta, hogy kinek melyik tételt kell kidolgoznia.

– Igen?

– Igen. De hát még jelentkeztél is!

Valami dereng, hogy feltettem a kezemet, de valójában annyira máshol jártam gondolatban, hogy fogalmam sincs, miért.

– Tied az ipari forradalom – mondja Anita, miután megnézte a mindentudó füzetében.

– Felírtad?

– Persze. Egyrészt, hogy tudjam, kin kell számon kérni a késést, meg hogy melyikeket kell kidolgoznom saját magamnak. Félix jegyzeteiből például aligha érnék el kettesnél jobb osztályzatot… De mi van veled? Ennyire bestresszeltél az érettségitől?

– Miért? – húzom fel a szemöldökömet.

– Lássuk csak… Tavaly a matekot leszámítva normálisan tanultál, idén viszont úgy gyűjtöd a kisegyeseket, mint a húgaim a csillogós matricákat. Tudom, hogy nem vagy ilyen, úgyhogy szívesen segítek túllendülni ezen az időszakon. Év elején én is pánikoltam életünk legnagyobb megpróbáltatása miatt.

– Ööö… köszi. Rendes tőled – felelem, bár az érettségi jelen pillanatban még csak nem is dobogós a fontossági listámon. – Szerintem megoldom egyedül is.

– Ahogy gondolod. Mihez kell amúgy az a régi újság? – érdeklődik újra Anita. – Valami tanulmányi versenyhez?

Hihetetlen, hogy nem tud elszakadni a sulitól.

– Családfát kutatok és a nagypapámról állítólag írtak egy cikket – találom ki hirtelen. – Csak nem tudom, milyen napilapok léteztek akkoriban.

– Ez könnyen kideríthető, ha tudod az évszámot – mondja Anita.

Miután behatárolok négy évet, előveszi a telefonját és megnyitja a böngészőt, aztán fél perc után a kezembe adja.

– Tessék, itt vannak! Viszont nekem most tanulnom kell. Sok sikert a kutatáshoz!

Felírom az újságcímeket, aztán Anita elé csúsztatom a mobilját. Észre sem veszi, úgy belemerült a magolásba.

– Köszi, én megyek is – mondom, de válasz nem érkezik.

Nagy reményekkel sétálok vissza a számítógéphez, de ráfagy a mosoly az arcomra, amikor meglátom az újsággyűjtemény nagyságát, nem maradna bőr a kezemen, ha mindegyiket végiglapoznám. Na meg időm sincs rá, tíz perc múlva talizom Balázzsal a Kálvinon. Valahogy szűkítenem kell a kört.

***

– Ez a hétvége tuti nem jó? – kérdezem Balutól.

– Le kell mennem vidékre, nyár óta nem láttam a nagymamámat, és megígértem a szüleimnek, hogy most nem lógom el a vizitet.

Lebiggyesztett szájjal keverem meg a forró csokimat.

– És ha hétköznap ugranánk le? Csak egy óra, és ott vagyunk Leányfalun…

– Nem hiszem, hogy annak sok értelme lenne – feleli Balázs. – Annyi idő kevés ahhoz, hogy rendesen körbeszaglásszunk. Meg amúgy is, mit mondanál anyukádnak, ha este tízre állítasz haza…

– Akkor ellógok egy napot a suliból. Simán írok magamnak igazolást, már megtehetem. Reggel elindulunk, délutánra visszaérünk – próbálkozom.

– Érettségi előtt nem éri meg lógni – vágja rá Balázs.

– Mondod ezt te…

Szerintem tavaly Balázs egy héten legalább kétszer hiányzott a suliból, mindig akadt valami fontosabb dolga.

– Jobb jegyeket is kaptam volna, ha nem pattanok meg állandóan Tomiékkal – érvel.

– Jövő hét?

– Az is kiesik.

– Van egy érzésem, hogy te nem is akarsz Leányfalura jönni. Mondd meg nyugodtan, nem kell kifogásokat keresni.

– Nem erről van szó – fogja meg a kezem. – Csak épp addig halogattam a dolgokat, hogy most kell levizsgáznom mindenből. Eredetileg úgy terveztem, hogy már decemberben letudok néhány tárgyat, de egy árva porcikám sem akart karácsony körül tanulni, főleg nem ilyen ökörségeket. Hétvégén pedig, ha jól sejtem, jelenésem van a híres-neves Nemzetközi Diákkupán.

Tényleg, a verseny. Még jó, hogy Balázs emlékszik a programjaimra, én simán elfelejtettem volna.

– De…

– Figyelj, Roni! Engem is érdekel, mi a frász történhetett ott, de ha eddig tudtunk nélküle élni, akkor egy kicsit még kibírjuk.

Válasz helyett csak a számat húzom.

– Három hét múlva odamegyünk és kiderítünk mindent, oké?

– Vagy valamelyik nap majd egyedül…

– Nem – jelenti ki ellentmondást nem tűrően. – Szó sem lehet róla. És ha bajod esik?

Tekintetem az asztalra siklik. Tényleg veszélyes lehet, de néha kockáztatni kell. Három hét alatt a kíváncsiság is megöl.

– Ígérd meg, hogy nem mész oda egyedül!

– Rendben – mondom, bár keresztbe teszem a mutató-és a középső ujjamat.

– Elég rosszul hazudsz.

– Jó, tényleg megígérem – sóhajtom, aztán eszembe jut valami. – Ám van egy feltételem. Nem foglalkozom az üggyel, de akkor három hét múlva megint lent alszunk Leányfalun.

– És anyuk…

– Őt majd én lerendezem, tizenkilenc nap alatt csak kitalálok valamit.

– Sose kössek ennél rosszabb üzletet! – mosolyodik el Balázs. – Benne vagyok. A vizsgákhoz visszatérve, képzeld, ha egy kicsit összekapom magam, még ösztöndíjat is kaphatok!

– Komolyan?

– Mivel a beadandó dogáimat a csoporttársaim írták meg ilyen-olyan szívességekért cserébe, elég jól sikerültek. A zéháknál is súgtak vagy épp puskáztam, úgyhogy egyetlen tárgyat leszámítva mindenből ötöst kaptam.

– Stréber.

– Csak papíron – vigyorog. – De ha a négy szóbelim is hármasnál jobbra sikerül, akkor komoly esélyem van az ösztöndíjra.

– Hihetetlen, hogy a csalásért még pénzt is adnak – csóválom a fejem. – Elég jól csinálod.

– Én inkább úgy fogom fel, hogy a leleményességemért kapok egy kis fizetést. Na meg a csoporttársak időnként olyanokat kérnek, hogy igenis megérdemlem.

– Hány embert tettél el láb alól? Jól áll a félévi mérleg? – mosolygok.

– Ezt ne nyílt színen beszéljük meg – suttog Balu. – Majd a buszon elárulom, elkísérlek KRESZ-re. Már ha nem rettegsz még tőlem ezek után.

– Dehogynem. De szeretek veszélyesen élni. Úgy kell az adrenalin, akár egy falat csoki – vigyorgok.

A parkban andalgunk, amikor meglátom, hogy néhány kisfiú egy fuck you feliratot vés a padba, ahol a szülinapom után ücsörögtünk a hatalmas ködben. Marha eredetiek… Megfordul a fejemben, hogy rájuk szóljak, de a folyton siető csivavás csávó előbb csinál önkéntes rendőrt magából. A gyerekek elég durva hangnemben szólnak vissza neki, de azért futásnak erednek.

– Mi újság Tommal? – kérdezem, amikor elhaladunk a félkész mű mellett.

– Próbáltam rávenni, hogy béküljön ki a faterjával, de hallani sem akart róla. Még mindig ott kucorog abban az egérlyukban, és napról napra szarabbul néz ki. Múlt héten meglátogattam az apját és elmondtam neki, hogy milyen körülmények között él a fia, el sem akarta hinni.

– Akkor most jön a happy end?

– Nem egészen. Tomi megígértette velem, hogy még véletlenül sem adom meg a címét a családjának.

– De megadtad, ugye?

– Nem.

Azta, Balu tényleg igazi jó barát, én ilyen helyzetben nem bírtam volna magamban tartani. Ha ez Biussal történik, még a segélyszervezeteket is riasztom.

– Ezt nekik kell lerendezniük, semmi értelme beleszólni. Valamikor csak árt az ember, ha belekotnyeleskedik a dolgokba.

– Hallod ezt a hangot? – váltok témát.

– Aha. Traktor. Azt mondjuk nem tudom, mit keres Zugló közepén, de tuti traktor.

– Anya most ér haza.

– Traktorral? – nevet Balu, majd magához húz. – Nem kéne azt a kocsit szervizbe vinni?

– Én is folyton ezt hajtogatom neki…

– De anyukád hajthatatlan.

– Nocsak. Elmondjam Uborka mai poénját?

– Inkább mással üssük el az időt – feleli Balázs, majd megcsókol.

Igaza van, ez ezerszer jobb program.

***

A KRESZ-tanfolyamon ugyanaz a csapat gyűlik össze, mint az eddigi alkalmakkor: a terpeszkedő srác a balomon, tupírmaca a jobbomon, hátul pedig a mindig unatkozó pasi, akinek elvették a jogsiját.

– Szép jó napot kívánok mindenkinek! – húzza be maga mögött az ajtót Józsi bá.

Meg sem lepődöm, hogy ugyanazt a ruhát viseli, mint minden egyes órán, még a zokni is stimmel.

– No, fiúk, lányok, asszonyok, urak, tenyereljünk is bele a lecsóba két kézzel! Az óra első felében csinálunk egy jó kis próbavizsgát, a szünet után pedig megbeszéljük, miért ikszeltek rosszul. Megfelel ez így? Vagy csináljuk fordítva? – kacsint rá a tupírmacára.

Vajon Uborka is ennyire laza lesz negyvenéves korára? El tudnám képzelni egy ilyen helyen, nem lógna ki a sorból a vászongatyájával.

– Fiatalember, tessék kiosztani ezeket a papírokat! A többiek pedig addig pakoljanak el mindent, meg ne lássam, hogy bárki is puskázik!

Megfogom a vizemet, hogy a táskámba tegyem, ám az oktató elkezd nevetni. Illetve röhögni.

– Bevették, mi? Nem suli ez, maradhat minden, a vizsgán úgyis egy monitort kell nyomogatniuk. Úgy fogják érezni magukat, mint Spock kapitány, utasításokat adhatnak a számítógépnek.

– Ezt a gyökeret – sóhajt mellettem a terpeszkedős srác. – Lefogadom, hogy ugyanezeket a szar poénokat nyomatja minden egyes csoportnak.

– Muszáj tesztet írni? Kiráz a hideg az ilyen dolgozatféléktől – szólal meg a hátsó sorban ülő muksó.

Nem csalódtam benne, eddig is csak kritizálni tudott mindent: a rendszert, a tananyagot, a KRESZ-t, a hideget, a meleget, az esőt, a napsütést… Tipikus örök pesszimista.

– Nem kötelező, de mivel ez az utolsó óránk, nem árthat meg – vonja meg a vállát Józsi bá.

– Az utolsó?! – kérdezem.

Azt hogy? Ez még csak az ötödik óra.

– Ennyire belejött, Veronika? Ha gondolja, kedvezménnyel vehet részt a jövő héten induló tanfolyamon.

Olyan furi, hogy öt óra után azt mondják, menjünk vizsgázni. Oké, sok mindent elmagyaráztak – talán túl sokat is –, de akkor is meglepő, hogy nem kell több évig magolni valamit. A nagy elmélkedés közben az első sorban ülő srác elém tesz egy tesztlapot. Hat oldal? Mind az ezer kérdést felteszik?

– Fiúk, lányok, asszonyok, urak, ötvenöt kérdést látnak maguk előtt, már ha kinyitják a szemüket és odanéznek. Ez pontosan ugyanannyi, amennyit a vizsgán is kapnak majd. Minden válaszra egy percük van, jól osszák be az idejüket, indítom az órát! – nyom meg egy gombot Józsi bá a digitális kvarcóráján, amiről azt hittem, hogy már csak a kilencvenes évek filmjeiben létezik.

A kérdések eléggé kifognak rajtam, valószínűleg el kellett volna olvasni a tankönyvet, amit az elmúlt másfél hétben még beszereznem sem sikerült. Körbenézek a teremben, mindenki ütemesen karikázgatja a válaszokat. Ezek tényleg vágják a témát. Tupírmaca már a harmadik oldalon jár, talán le kellene lesnem róla a válaszokat. Már épp észrevétlenül a tesztjére sandítanék, amikor rájövök, hogy ez csak egy felmérő, nem kapunk rá osztályzatot vagy ilyesmi. Legfeljebb a végén kamuzom, hogy milyen sok jó választ adtam és akkor nem égek be a többiek előtt…

Veszek egy nagy levegőt, és újra nekifutok a kérdéseknek. Mindegyiknél végiggondolom, hogy mit csinál anya, aztán bejelölöm az ellenkezőjét.

– És a szavazást ezennel lezárom – poénkodik Józsi bá. – Mindenki tegye le a tollat, aztán tartsunk egy jó kis szünetet! Ellenvetés?

Senki sem szólal meg, úgyhogy felállunk és kisétálunk a teremből.

A váróban valaki rendesen felcsavarta a radiátorokat, olyan hőség van, hogy akár tojást is lehetne keltetni.

– Na, ez már megint elromlott, fűt, mint a pokol. De legalább otthon érezheti magát a pálma – vonja meg a vállát Józsi bá, majd ingzsebéből előhúzza a cigisdobozát.

Visszamegyek a terembe a kabátomért, veszek az automatából egy forró csokinak nevezett valamit, aztán elindulok a többiek után, mert nem akarok egyedül ücsörögni a nyitott ablak mellett.

– Cigit? – kínálnak meg vagy hárman, amikor beállok közéjük a körbe.

– Nem, köszi, csak levegőzöm – felelem.

Évente nagyjából egyszer bepróbálkozom a cigizéssel, de rendszerint fuldokló köhögés a vége, úgyhogy ismeretlen társaságban inkább nem erőltetem.

– Hallod, haver, mondd már el, miért vették el a jogsidat! – szólal meg a terpeszkedő srác. – Úgyis most látlak az életben utoljára.

– Hosszú sztori – jelenti ki a csávó.

– Van időnk, nem?

A hátsó soros pasi akkorát szív a cigijébe, amennyi levegő az én tüdőmbe bele sem férne, aztán belekezd a történetbe. Volt benne infarktus közelében álló vidéki rokon, csúszós út, bezárt benzinkút, alkohol, igazoltatás… nem is nagyon tudtam követni.

– Hát, ezt hívják szopásnak – vigyorodik el a terpeszkedő srác.

– Na, fiúk, lányok, asszonyok, urak, nyomás vissza a terembe! – csapja össze Józsi bá a kezét.

Amikor mindenki visszatalál a helyére, Józsi bá folytatja a mondanivalóját.

– Mit szólnának hozzá, ha leellenőriznénk a tesztet, aztán mindenki menne a dolgára?

– A teljes tananyagot leadta? – kérdezi a tupírmaca.

– Természetesen. De ha gondolja, mesélhetek még néhány történetet. Húsz éve vagyok a pályán, láttam már sok mindent…

– Köszönöm, nem szükséges – veszi fel a szemüvegét a búrafejű nő.

– Haladhatnánk végre? – szólal meg a jogsi nélküli hátsó soros csávó. – Sietnék.

– Legyen úgy, hogy én felolvasom a kérdést, maguk meg elárulják a helyes választ! – javasolja Józsi bá.

Semmi sorrend, semmi jelentkezés, csak úgy bekiabáljuk a nagyvilágba az általunk jónak vélt válaszokat. Vagyis hárman-négyen így tesznek, a többséghez hasonlóan én is lapítok.

– Tizenegyes kérdés: elindulás előtt le kell-e takarítani a gépjármű rendszámtáblájáról a havat? – érdeklődik Józsi bá. – Aktuális a téma, múlt héten volt benne részünk rendesen.

– A helyes válasz B. Természetesen igen – okoskodik mellettem a tupírmaca.

– Így igaz – bólint Józsi bá.

Tupírmacának erre olyan diadalittas büszkeség jelenik meg az arcán, mintha Rómát foglalta volna el.

Beletelik egy órába, amíg mind az ötvenöt kérdésen végigmegyünk, jó néhány ábra magyarázatra szorul, már csak a fénymásolás minősége miatt is.

– Én átmentem – szólal meg a tupírmaca, bár senki sem kérdezte.

És én is, méghozzá hibátlanul. Ekkora mákom viszont aligha lehet még egyszer, úgyhogy azért beszerzem a tankönyvet.

– Akkor én ezennel el is köszönnék, öröm volt magukkal az elméleti tanfolyam. Ne felejtsenek el oktatót választani a KRESZ és az egészségügyi vizsga után, anélkül igen nehéz autóba pattanni! Jómagam is járom az utakat a vasszörnyemmel, úgyhogy kiteszek néhány névjegyet az asztalra, de ha kérhetem, csak este tízig hívjanak – vicceskedik Józsi bá. – Sok sikert kívánok!

13.

Akkora iksszel húzom át a csütörtököt az asztali naptáramban, hogy szinte kilógnak a szárai a levegőbe.

– Tizenötöt kell még aludni – motyogom magam elé.

Tizenötöt.

Ez rengeteg, ennyi idő alatt például többször is megromlik egy kiló csirkemellfilé, de ennél nagyobb gond, hogy alig tudunk találkozni Baluval. Ugyan csak négy vizsgája maradt hátra, ám a négy legnehezebb tárgyból. Komplett lexikonokat kell bevágnia, nem is tudom, az egyetemi tanárok ezt hogyan gondolhatják komolyan. Fogadni mernék, hogy még ők is megbuknának a saját vizsgájukon, ám ez Balu helyzetét sajnos nem könnyíti meg. Ezúttal a magolás az egyetlen járható út számára, még a dzsesszzenekarral is csak hetente egyszer próbál.

– Legalább lesz egy kis időd magadra – vigasztal Bius a suliban.

– De én minden percemet Balázzsal akarom tölteni.

– Ez azért elég kivitelezhetetlennek tűnik.

– Nem is emlékszem már, mivel ütöttem el azt a rengeteg céltalan és üres időt, amíg nem volt szerves része az életemnek.

Bius elég furi arcot vág a kijelentésem hallatán.

– Hát, például egy csomót lógtunk együtt…

– Jaj, nem úgy értem, hogy az felesleges lett volna… Tudod, hogy imádlak. Csak… Érezted már úgy, hogy megtaláltad a másik feledet? Tudom, hogy Balázzsal az egész életünket együtt tölthetjük, de mégis minden elválás olyan, mintha tőrt döfnének a combomba és jól megforgatnák. Én csak vele vagyok teljes egész. Át tudod ezt érezni?

– Azt hiszem, igen – feleli Bianka, majd eltűnődik.

– Csak nem? – mosolyodom el.

– Mi csak nem?

– Csak nem szerelmes vagy?

– Hát, nem tudom. Nem hiszem. Talán.

– Akkor tutira! Na, mesélj, mi volt a moziban!?

– Elég durva ez a film, még a perecet is elfelejtettem megenni, annyira sokkolt. Egész éjjel gondolkodtam rajta. A képi világa egészen…

– Aha, klassz, de ez egyáltalán nem érdekel – szólok közbe.

– Akkor mi érdekel, Roni? – jelenik meg Félix.

– Például a pulykás videód. Nem mondták még, hogy nem illik belekotyogni egy magánbeszélgetésbe?

Egy kicsit tényleg orrolok Félixre, már majdnem kihúztam Biusból, mi a helyzet.

– Szorrika, azt hittem egy tizenöt perces szünetben nem hangozhatnak el világmegváltó titkok. De engesztelésképpen vegyetek a franciadrazséból.

A kulcsszavak hallatán gondolkodás nélkül nyúlok a zacskó felé – ki nem hagynám a lehetőséget –, azonban Félix Biusnak kínálja először. Nincs szükség itt ostoba kérdésekre, a testbeszéd mindent elárul… Ezek szerint jól sikerült a mozizás.

Töriórán az érettségivel foglalkozunk, méghozzá úgy, hogy akire a tanár úr rámutat, annak fel kell olvasnia a kidolgozott tételét. Az elsőt még csendben hallgatom, Marci egész jót írt a reformációról, de amikor Uborka következik, elvesztem az érdeklődésemet és a türelmemet is, annyira fárasztó.

– Melyik tételt kapta? – kérdezi a tanár.

– A hármast.

– Azaz?

– A görög demokrácica kialakulása.

– Hogy mondja?

– A görög demokrácica kialakulása.

– Úgy érti, demokrácia.

– Igen, demokrácica – vigyorog.

– Na jó, kezdje el – legyint a tanár úr.

Uborka próbálja poénosra venni az előadását, de ezzel a produkcióval aligha léphetne fel a stand uposok között. Bius is megelégeli, egy levelet csúsztat elém.

Találtál valamit a könyvtárban?

Röviden leírom neki, hogy Anitán kívül az égvilágon semmit, úgyhogy az egyetlen megoldás valóban az, ha Baluval körbenézünk a helyszínen. Elgondolkodom rajta, hogy a maradék tizenöt délutánt eltölthetném akár a napilapok végignyálazásával is, de tényleg annyira reménytelennek látom a kutatást, hogy inkább neki sem kezdek. Ha otthon keresek valamit, ezer százalék, hogy az utolsó szekrényben találom meg, gondolom, ezzel a cikkel sem lenne másképp. Tízezer újságból a kilencezer-nyolcszázadikban lenne.

– A görögök szavaztak is – hallgatom Uborka szavait –, köcsögdarabokra írták fel a voksukat.

– Cserépdarabokra – javítja ki a tanár.

– Igen, ókori népművészeti cserépedény-darabokra. Feltételezhetően családi veszekedések alkalmával összetört műalkotásokra.

– Mivel írták fel? – kérdez bele a tanár úr, csakhogy meggyorsítsa az előadást.

– Mivel hogy szavazniuk kellett.

Ez az utolsó mondat, amit meghallgatok Uborka sziporkázásából, aztán inkább előveszem a könyvemet, és olvasni kezdek a pad alatt.

– Köszönjük ezt a rendhagyó tételkidolgozást – szólal meg végül a töritanár. – A következő versenyző Cserfalvi Félix.

– Nem lehetne következő órán?

– Nem. Fáradjon a táblához!

– Hát, jó. A nagy földrajzi felfedezések és következményei a tétel címe.

Esküdni mernék rá, hogy három mondatnál többet nem írt a papírjára – Félix különösképpen utál tanulni –, de legnagyobb meglepetésemre egy tök normálisan felépített előadást hallhatunk tőle. Még Anita is meglepődik.

– Hogy a gasztronómiára is kitérjek, Kolumbusz Kristóf tévedése nélkül nem ehetnénk nyaranta lecsót, ugyanis a burgonyán és a kukoricán kívül ő hozta be Európába a paprikát és a paradicsomot is…

– Előtte mit ettek az emberek, fényt? – szólal meg a mókamester.

– Uborkát – felel Félix.

– Szerinted ezt egyedül dolgozta ki? – suttogom Biusnak.

– Lehet, hogy kapott egy kis segítséget – mosolyog.

Aha, tehát már ott tartanak, hogy együtt tanulnak.

Amikor Félix a maja kultúra kiirtásáról és a bennszülöttek lemészárlásáról kezd beszélni, kikapcsolom az agyamat. Egyrészt túlságosan is reálisan adja elő a történteket, még fegyverekről is mutat képeket, másrészt pedig egyszer megnéztem anyával az 1492 című filmet, ami azóta is kísért.

– Harmati Veronika – hallom meg a nevemet.

– Igen?

– Kifáradna a táblához a tételével karöltve?

– Ho… hogyne. Az ipari forradalmat húztam. Vagyis azt dolgoztam ki – hebegem, miközben a táskámban kotorászom.

Nagyon remélem, hogy megtalálom benne a két A/4-es papírt, amire a vázlatot írtam, bár nagyobb káosz uralkodik a hátizsákomban, mint Einstein asztalán.

– Meg is van! – simítom ki a gyűrött lapokat. – Az ipari forradalom jelentős változásokat hozott.

– Igen, ezt gyanítottuk – kommentálja a tanár úr, amivel sikeresen elveszi a maradék önbizalmamat is.

Zavarnak a rám meredő tekintetek, amelyek tuti azt pásztázzák, hogy jól áll-e a hajam, leettem-e a felsőmet, elkenődött-e a szempillaspirál, alig bírok kimakogni egy összefüggő mondatot. Megírtam a vázlatot rendesen, de valószínűleg egyáltalán nem figyeltem oda rá, ugyanis a kulcsszavak semmit sem jelentenek számomra. Kínomban végigolvasom: gőzgép, forradalmasított technikák, tömegtermelés, de jó így mindenkinek, hatalmas gyárak, környezetszennyezés, Angliában indult útjára…

– Kérhetném egy kicsit részletesebben? – érdeklődik a tanár úr.

– Egyelőre csak ennyire van kész – próbálkozom be az igen gyenge kifogással.

– Sajnálom, így csak egy kettesre elegendő. Látom, hogy foglalkozott vele, de ez az érettségin kevés lesz. Kapja össze magát!

– Kettes?! Erre jegyet is kapok?

– Ahogyan a többiek. Ha odafigyelt volna, talán tudná…

Legalább görbül, nyugtatom magam, aztán eszembe jut, hogy anya ezért el fog tiltani Balázstól. Valahogy titokban kell tartanom még egy kis ideig.

– Nem javíthatnék következő órán?

– Sajnálom, sok a dolgunk a félévben. De lesz még alkalma szépíteni, év végéig rengeteg dolgozatot írunk még.

Klassz. Nincs is jobb, mint egy kettessel indítani a félévet. Ha mindez pár nappal korábban történik, még az első félévhez számít, az meg tök mindegy, mert így is, úgy is négyest kapok.

– Ahogy elnézem, még éppen van időnk egy feleletre. Anita, kérlek…

– Úgy gondolom tanár úr, negyed óra kevés lesz rá. Így is belekezdjek?

– Az érettségin is csupán ennyi ideje lesz kifejteni a kérdést.

Úgy látszik, a tanárok is tanulnak az évek alatt, Anitát harmadik eleje óta sosem feleltetik az óra elején. Számtalanszor előfordult, hogy harminc-harmincöt percen keresztül levegőt sem vett, és úgy ontotta magából a tudást, mintha egy lexikonból olvasná, ráadásul kellő határozottság nélkül félbe sem lehetett szakítani, mivel mindenáron be akarta bizonyítani, hogy ő mindenki másnál okosabb.

– A nemzetiszocializmus hatalomra jutása és működési mechanizmusa a tételem címe – kezd bele Anita. – Mindenekelőtt fontosnak tartom elmondani, hogy ez egy igen összetett téma, amelyről a történészek véleménye is megoszlik. Az alábbi értekezéseket használtam fő forrásnak a tankönyv mellett…

– Ilyen tételünk is van? – fordulok Biushoz.

– Roni, te tényleg álomvilágban élsz? – kérdez vissza. – Még le is írtad a füzetedbe – mutat rá.

– Ja, tényleg.

Oké, ez már valóban kínos. Próbálok figyelni az órákon, de valahogy mindig elkalandoznak a gondolataim. Még Regina is okosabbnak tűnik nálam, pedig őt egy tukán is könnyen legyőzné egy műveltségi vetélkedőn. Valahogy tényleg össze kell kapnom magamat, ez így nem mehet tovább.

A szünetben Anita is a szememre hányja, hogy Félix tisztességesebben dolgozta ki a tételt nálam, aztán felajánlja, hogy szívesen korrepetál.

– Én a helyedben félnék átmenni hozzá – szólal meg Félix. – Attól ilyen okos, hogy emberi agyakkal táplálkozik.

– Ha ez így van, akkor te csakis csirkefejet fogyasztasz – vág vissza Anita.

– Most hogy mondod… Akkor ezért tollas a hátam? – húzza fel a pulcsiját Félix.

– Ne legyél már ilyen gyerekes! Roni, odaadom neked a saját jegyzetemet az ipari forradalomról, abból fel tudsz készülni az érettségire. Szerintem a többiek is inkább azt fénymásolják le, már amennyiben ebben az osztályban Biankán és rajtam kívül bárkinek is célja a továbbtanulás. Néha úgy tűnik, egy csapat cirkuszi majommal vagyok körülvéve.

Félix erre a kijelentésre felugrik az asztalra és makogva vakarni kezdi a fejét.

– Remélem, csak Darwin evolúciós elméletét szemlélteti – csukja be maga mögött Dosztojevszkij az ajtót.

– Természetesen – feleli Félix.

– Nagyszerű. Nem is tudtam, hogy a majmok is hordtak baseballsapkát.

– Egyes fajok már akkor is…

– Vegye le, és jelentsen!

– Tanár úrnak tisztelettel makogom, nem hiányzik senki, csak egy láda banán tűnt el reggel a menzáról.

– Remek. Mindenki foglaljon helyet és vegye elő a szöveggyűjteményt!

Ahogy a többiek, a vaskos kötetet én is a padban tartom, semmi kedvem mázsás súlyt cipelni a hátamon. Ha kell valami, úgyis megtalálom a neten, nincs szükség rá, hogy szállítsam ide-oda a könyvet.

– A második, igen rövid félévet nem meglepő módon az érettségi tételekkel fogjuk tölteni. Mindenki kiválaszt kettőt, amelyet tisztességesen kidolgoz, majd az órákon felolvassa az osztálytársainak. Ezután a vázlatot le lehet fénymásolni, így kevesebb időt kell eltölteniük a jegyzeteléssel.

Hihetetlen, hogy ezt minden tanár úgy adja elő, mint aki épp feltalálta a meleg vizet.

– Ma azonban inkább beszélgetünk egy kicsit. Lazítás a nagy hajrá előtt, ha úgy tetszik. Felcsapom a könyvet találomra, maguk pedig mondják, ami csak az eszükbe jut. Szabad asszociáció, ha ez így jelent valamit. No, lássuk csak… – nyitja ki Doszti a könyvet. – Petőfi, Nemzeti dal.

– Mit mondott Petőfi, amikor a tűzbe dobta a Nemzeti dalt? – kérdezi Uborka.

– Hallgatom…

– Forr a dalom.

Az osztályra néma csend ereszkedik, mintha valakit gyászolnánk.

– Ennyire azért ne kapjon szárnyra a fantáziánk.

– Pedig tudok egy nemecsekeset is.

– Ha kérhetem, tartogassuk máskorra – vakarja meg a homlokát Dosztojevszkij.

– Nem úgy volt, hogy napi egy poén, Ubi? – kérdezi Marci.

– Ezek csak bónusz viccek, a táskámban lapul még pár száz.

Marci és Félix sokatmondóan néznek egymásra. Uborka valószínűleg még nem sejti, de én már tudom, hogy annak a vicckönyvnek nagyon hamar nyoma fog veszni.

A magyaróra tök élvezetesen telik, Dosztojevszkij költőkről és írókról szóló sztorikat mesél. Érdekes, az ő óráján tudok figyelni, és eszem ágába sem jut a sulival szomszédos házon tanyázó galambokat bámulni. Ha mindenki ilyen tanórákat tartana, akkor németből már lenne legalább egy középfokúm, töriből meg versenyeken is indulhatnék. De komolyan, még a beadandó dogákat is szívesen írom meg irodalomra, Dosztojevszkij mindig csavar egyet a témán. Nála egy olvasónapló nem csak sima olvasónapló, volt olyan év, hogy újságcikkeket kellett a fejezetek mellé ragasztani, meg az adott részhez passzoló zenéket keresni a neten.

Napokig el tudnám még hallgatni Doszti anekdotáit – persze véletlenül Dosztojevszkijnél is kinyílik a könyv –, de sajnos kicsengetnek. Mielőtt azonban összepakolná a cuccait és felsétálna a tanáriba kávézni, odajön hozzám.

– Szeretnék megmutatni egy cikket megjelenés előtt. Asztalitenisszel kapcsolatos…

– Rólam szól? – kérdezem.

– Részben. Ha zavarja, kihúzatom a kérdéses bekezdést, nem szeretnék a múltkorihoz hasonló kellemetlenséget okozni – mondja Doszti, majd a kezembe nyomja a lapot.

Fényes győzelem a fővárosi bajnokságon

Iskolánk asztalitenisz-csapatának női részlege ismételten remek eredményt ért el a gimnáziumok közötti fővárosi fordulóban. Komjáti Laura (11. a) és Teleki Liza (11. a) párosban aranyérmet szerzett, ahogyan Bíró Stella Gabriella (11. c) is egyéniben. Gratulálunk nekik és sok sikert kívánunk az országos versenyen!

Ahol remélhetőleg csúnyán kikaptok, teszem hozzá magamban. Az már nem lesz ilyen sétagalopp, legalábbis Dettivel tavaly nagyon megszenvedtünk, hogy bejussunk az országos döntőbe.

Úgy tűnik, idén a lányok megállíthatatlanok, párosban és egyéniben is komoly sikerekre számíthatnak. Nem mondhatja ezt el magáról Harmati Veronika (12. c) és Dobó Hedvig (10. a), akik már az első mérkőzésüket sem tudták megnyerni.

– Rettenetesen sajnálom, hogy kiestek a csapattársaim, bár az edzésen nyújtott teljesítményük alapján számítani lehetett a kudarcra. Úgy gondolom, a világban az egyensúlynak mindig fenn kell állnia, azért sikerült csúcsformát nyújtanunk a versenyen, mert Vera és Hédike mélyen az átlag alatti formájukat hozták – nyilatkozta Laura.

Azt nem tudhatjuk, hogy a természetfeletti erőknek vagy a kitartó gyakorlásnak köszönheti Laura és Liza az elsöprő győzelmet, de egy biztos: mindenképpen elkísérjük őket a budapesti fordulóra és a Nemzetközi Diákkupára is. Erre biztatjuk az iskola diákjait is, ugyanis még nekünk, laikusoknak is öröm látni a csodapáros játékát.

Hát, a suliújságosok csontig benyaltak a démonoknak, annyi szent.

– Mi a véleménye? – kérdezi Dosztojevszkij.

– Jelentessék meg, ha akarják…

– Örülök neki, hogy felnőttként gondolkodik – mondja Doszti, pedig szó sincs erről.

Azért hagyom, hogy megjelenjen a cikk, mert ha megvétózom, akkor sokkal durvább áskálódásra számíthatok.

***

A negyedik óra matek. Az egyetlen vicces dolog ebben az, hogy Félixék kinyomtattak egy újabb adag Vámpírnaplók-posztert, úgyhogy most már tényleg nem maradt szabad felület a teremben, még a tanári asztalt is összeragasztották.

– Ez azért már túlzás – szólal meg Anita.

– Szerintem poén – reagál Regina.

Idén talán még nem is hallottam beszélni, bár január óta több napot hiányzott, mint ahányszor bejött. Ő is azok közé tartozik, akikről nem tudom, hogyan maradtak bent eddig a suliban. Minden hétvégén durva bulikba jár és totál kiüti magát, ráadásul a szorzótábla is kihívás számára.

– Kijavítottam a siralmasan sikerült röpdolgozatokat – jelenti be Nikita. – Félix leveszi a sapkáját és kiosztja! – nyomja a kezébe a füzetből kitépett lapokat.

Egyedül Anita hord magával külön dolgozatírós papírt, szerinte egy füzetet bűn megfosztani a lapjaitól, mert amúgy is olyan kevés benne a hely. Hát, nem tudom. Az ének-és a németfüzetemet elsős korom óta használom – mondjuk úgy is néznek ki –, de még félig sincsenek…

Félix gondosan megnézi és kommentálja, ki milyen jegyet kapott, csak utána adja oda a jogos tulajdonosnak. Nikitának ilyenkor már gőzölögni szokott a feje, most azonban csendben tűri, és az asztalra ragasztott posztereket tanulmányozza.

– Utoljára pedig, kedves Anita…

– Add már ide! – tépi ki Félix kezéből a papírt. – Négyes? Négyes?! Én nem kaphatok négyest!

Nem értem, miért kell hisztizni, egy mateknégyesért cserébe én egy héten keresztül cigánykerekeznék. Marha nehéz volt ez a dolgozat, inkább örülnie kellene Anitának, hogy nem sikerült rosszabbul. Még Biusnak és a mi matekzseninknek, Marcinak is csak hármas lett, ez azért jelent valamit. Nekem persze egy szép nagy egyes virít a dolgozatom tetején, de ez egyáltalán nem lep meg.

– Tanárnő, én ezt a dolgozatot szeretném újraírni! – pattan fel Anita a helyéről.

– Én pedig szeretném, ha ötösöm lenne a lottón – vonja meg a vállát Nikita.

– De ez így nem szabályos.

A bérgyilkos a füle mögé simítja az egyik elszabadult – és meglehetősen zsíros – hajtincsét, majd karba teszi a kezét.

– Hallgatom.

– A röpdolgozatot még az első félévben írtuk, azonban csak a második félévben kaptuk kézhez. Tehát hivatalosan ez még a korábbi félévhez tartozik.

– Ugyan miért?

Istenem, ennyire flegma nőt még a filmekben sem látni, kedvem lenne lekeverni neki egyet egy méretes péklapáttal.

– Azért tanárnő – húzza ki magát Anita –, mert az első félév anyagából írt dolgozatot nem lehet beszámítani a másodikba. Ez színtiszta logika.

– Az lehet, de a dolgozatot nem az első félév anyagából írtuk. Mondja, Anita, mikori tananyag is ez?

– Másodikos – hebegi.

– Úgy van. Ebben az évben már csak ismételünk. Mi következik ebből?

Most miért kell szegényt ennyire szívatni? Anitának már a szája is remeg, láthatóan pillanatokon belül elsírja magát. Vele eddig semmi baja sem volt a bérgyilkosnak – talán még kedvelte is –, de úgy tűnik, a négy év alatt Nikita mindenkit a szárnyai alá vesz az ő sajátos módján.

– Mindebből az következik, hogy a jegyek bekerülnek a naplóba – jelenti ki Nikita, aztán fagyos tekintettel végigméri az osztályt. – Ez színtiszta logika. Van valakinek kérdése?

– Nekem lenne – szólal meg Félix. – Tegnap a Vámpírnaplókban…

– A dolgozattal kapcsolatban! – kiabál Nikita.

Nem kérdés, ez a nő totálisan zakkant, egy hegyvidéki szanatóriumban lenne a helye egy szép hófehér muszájkabátban. De komolyan, remélem, egy-két szülő panaszt tesz ezért a sok igazságtalanságért. Én is már vagy ezerszer mondtam anyának, hogy Nikita orvosi eset, meg hogy jelentsük az igazgatónak, de ő mindig a bérgyilkosnak adott igazat, csak mert tanár. Mintha ők nem lehetnének hülyék…

Az óra fennmaradó része úgy telik, ahogy mostanában mindig: Nikita nem szól hozzánk, viszont elképesztő sebességgel írja a példákat a táblára. Valószínűleg az sem érdekelné, ha pókereznénk, de kivételesen mindenki csendben ül a helyén.

– Viszontlátásra! – morogja a csengetés után, aztán úgy bevágja maga mögött az ajtót, hogy egy-két poszter leesik a falról.

– Ez kajak idióta – nyugtázza Félix.

– De legalább most sem adott leckét – vigyorog Uborka.

– És ez szerinted vicces? – törölgeti Anita a szemét. Elég durva, hogy egy négyes miatt képes végigbőgni egy teljes tanórát, úgy néz ki, mintha siratna valakit. – Mégis, hogyan fogunk így felkészülni az érettségire?! Önállóan nagyon nehéz ütemezni a tanulást!

Lehet, hogy akad ebben a kijelentésben némi igazság, én azonban inkább örülök neki, hogy nem kell otthon barom szöveges feladatokkal meg megoldhatatlan egyenletekkel szenvedni.

– Ne itasd az egereket, inkább mondd meg, hogy filóból volt-e lecke! – fogja meg a vállát Félix.

– Filozófiából soha az életben nem kaptunk még házi feladatot! – szipogja Anita.

– Tényleg?

Csengőszó után nem sokkal megérkezik a tanárnő. Perceken keresztül nézegeti a posztereket, akad olyan, amit közelebbről is megvizsgál.

– Érdekes érzelmi kivetülések – állapítja meg, majd leül az asztalhoz.

Bius szólásra nyitja a száját, hogy mi is itt vagyunk, amikor a tanárnő hirtelen felkapja a fejét. Meg sem lepődünk rajta, megszoktuk már a nem mindennapi viselkedését.

– Feleljünk! – jelenti ki, aztán felcsapja a naplót.

– Harmati Veronika – mondja, majd egyenesen Reginára néz.

Két éve tanít bennünket, de lövése sincs, hogy ki kicsoda. Regina persze nem mozdul, úgyhogy kénytelen vagyok kisétálni a táblához. Útközben felteszem magamban a kérdést, hogy ugyan minek, de már nem fordulhatok vissza.

– Köszöntöm, Veronika! – tárja szét a tanárnő a karját, mintha egy kilencvenperces thai masszázsra érkeznék. – Miről is beszélgettünk múlt órán?

Hála az égnek, Anita kapásból bekiabálja, hogy Sir Francis Baconről, nekem halványlila gőzöm sincs róla.

– Sir Francis Bacon… – tűnődik el a tanárnő. – Nagyszerű ember, kiváló koponya, remek államférfi.

– Sir Francis Bacon? Szalonna Ferenc? – vigyorog Uborka, de ezúttal sem vevő senki az újabb kifinomult viccre.

– Sir Francis Bacon – ismétli a tanárnő. – Mit tud róla, Veronika?

– Ööö… Kiváló filozófus. És brit.

– Igen.

– És férfi.

Hátha ér valamit ez az infó is, ennél a tanárnál semmit sem lehet tudni.

– Ezt mindannyian gyanítottuk, hallgatom tovább.

– Nem lehetne, hogy inkább kérdésekre feleljek? Mesélhetnék Bacon életéről, de gondolom, nem ezt szeretné hallani a tanárnő.

– Így igaz. Bacon mindenki által ismert fő művében három ágra bontja a filozófiát. Melyek ezek?

Melyik az a híres mű, kérdeznék vissza szívem szerint, de inkább tanácstalanul az osztálytársaimra nézek. Szerencsére Bius tátogását kétszáz méterről is megértem, úgyhogy ha nem is túl könnyen, de válaszolok a kérdésre. Ezután viszont a vallásos erkölcstan és az etika különbségeit kell részletesen kifejtenem, ami meghaladja a képességeimet. Tippelni ugyan tudnék, de nem akarok nagy baromságokat mondani az osztály előtt. Már így is túl sokat szerepelek Marci aranyköpéses füzetében.

– Ennyi?

– Igen. Más nem jut eszembe.

– Gondolkodjon még egy kicsit – biztat a tanárnő.

Úgy teszek, mint aki valóban töri a fejét és épp a nyelve hegyén van a válasz, hátha számít egy fél jegyet. Cél a hármas, ennek érdekében mindent trükköt be kell vetnem. Először a mennyezetre bámulok, utána pedig a tanári asztal szélére vándorol a tekintetem, ahol meglátok egy posztert, amit nem kellett volna. A szemfogak számából következtetve négy vicsorgó vámpír, meg egy halandó pasi néz egyenesen a szemembe, akinek patakként folyik a vér a nyakából. A szám kiszárad, majd egyre növekvő fekete foltok jelennek meg a látómezőmben.

***

Az orvosi szobában térek magamhoz, Bianka az arcomat törölgeti egy nedves ronggyal. Ez sem mindennapi kép, de még ennél is jobban meglep, hogy Félix hideg vizet locsol a mosdónál a tarkójára.

– Ez most hogy van? – kérdezem erőtlenül.

– Elájultál – mondja Bianka.

Előfordult már néhányszor az évek alatt, a vér látványa sajnos ezt hozza ki belőlem.

– Az oké. És Félixnek mi baja?

– Legfőképp az, hogy a negyedik emeletre tették az orvosi szobát – feleli sápadtan. Vicces, hogy még ilyenkor sem veszi le a sapkáját, szerintem a sírba is magával viszi majd. – Nem vagy kövér vagy ilyesmi, de alig tudtalak felhozni a másodikról. Most gondold el, ha mondjuk Marci töri el a lábát az udvaron… Hárman sem bírnánk el, akkora darab.

– Szorri, ha gondot okoztam.

– Nem ez a gáz, akkor lettem szarul, amikor megláttam, hogy remeg a szemhéjad. Azt hittem, hogy eldoblak, annyira para voltál. Mondtam is Biusnak, hogy inkább ördögűzésre kéne elvinnünk. De ne aggódj, rendbe jövök, legfeljebb életem végéig rémálmok gyötörnek majd. Te jól vagy? Szépen összeestél, egy profi színész sem csinálta volna különbül.

– Megmaradok, volt már ilyen. De megtennétek, hogy leszeditek a véres posztereket? A vámpírokkal nincs gondom, csak ne legyen látható a táplálékuk.

– Ahogy szeretnéd – feleli Félix. – Bár a vámpírnak egy vérző nyak pontosan olyan ínycsiklandó látvány, mint neked egy háromemeletes csokitorta mandulával.

– Na jó, azt hiszem most visszafekszem, különben megint…

– Hogy van a kis beteg? – nyit be a suliorvos.

– Stabil. Pulzus egyenletes, beszéde összeszedett, reflexek jók és a végtagjait is mozgatja – feleli Bius, mint egy orvosos sorozat ifjú rezidense.

– Helyes – simít végig az arcomon a dokinő. – Nem ártana azért, ha a kórházban is megnéznék.

– Csak múló rosszullét, nem bírom a vér látványát. Semmi szükség a kórházra.

– Hogy láttál vért egy tanórán?

– Azt most inkább ne firtassuk.

Máris felkavarodik a gyomrom, ahogy Félix csokitortás hasonlata megelevenedik a lelki szemeim előtt. Brr.

– Biztos, hogy jól vagy? Elég sápadtnak tűnsz.

– Kutya bajom – felelem.

Ez nem teljesen igaz, ám semmiképp sem szeretném, hogy mentőt hívjanak és bevigyenek a sürgősségire egy kósza ájulás miatt.

– Azért feküdj még itt egy darabig. Semmi telefonnyomogatás, kizárólag pihenés. Ilyenkor a szervezetnek regenerálódásra van szüksége.

– Meddig?

– Minimum egy óráig. Vizet ittál, kicsi szívem? – kérdezi a doki, mintha a nagymamám lenne.

– Nem.

A mosdóhoz sétál, tölt egy pohárral, majd néhány szőlőcukor kíséretében a kezembe nyomja.

– Ne ülj fel teljesen, és ha megittad, hajtsd vissza a buksid! És ha kérhetem, gyerekek, ne zavarjuk tovább a kis beteget – fordul Biusékhoz, akik máris elindulnak az ajtó felé.

– Várjatok, még egy kérdés! Meglett a hármas?

– Az nem, de legalább nem karó – feleli Félix.

– Bár elég csúnya dolog, hogy a tanárnő ezek után leosztályozott – teszi hozzá Bianka. – Kértük, hogy ne tegye, de tudod mennyire lökött ez a csaj. Mintha valami másik dimenzióban élne…

– Kérem, fiatalok… – szakítja félbe a dokinő Bianka mondanivalóját. – Ezt majd máskor megtárgyaljátok.

Jólesik a céltalan fekvés, bármennyire is nyikorog a fehér műbőrrel bevont orvosi ágy. Ha nincs a csengő, valószínűleg el is alszom és reggelig fel sem ébredek. A hatodik óra elején a doki néni megméri a vérnyomásomat, belém töm még néhány szőlőcukrot, aztán a lelkemre köti, hogy ne induljak haza egyedül, mert könnyen lehet, hogy ismét elájulok.

– Ne tessék aggódni, még úgyis maradok a suliban, edzésem lesz.

– Miféle edzés?

– Pingpong.

– Szó sem lehet róla, édesem. Ebéd, aztán irány haza feküdni! Ez egy nagy trauma a szervezet számára, ki kell pihenni.

Elmondom neki még egyszer, hogy tényleg nem ez az első ájulásom, de erre csak jobban aggodalmaskodik.

– Felhívjuk az édesanyádat, hogy jöjjön érted – jelenti ki. – Nem túl szerencsés ilyenkor a metrón zötykölődni.

– Busszal járok.

– Mindegy, egyedül nem engedhetlek el.

– Akkor Bianka hazakísér, anyát ne tessék felhívni! – Még csak az kéne… – Sokat dolgozik, és nehezen tud eljönni a munkahelyéről – magyarázkodom.

– Apukád?

– Siófokon lakik, úgyhogy kétlem, hogy időben ideérne. Felhívom Biankát, hogy jöjjön velem, úgyis csak néhány utcára lakunk egymástól.

– Rendben – sóhajt a dokinő. – Csak egyszer érteném meg, mi ez a fene nagy félelem a szülőktől. Kivétel nélkül mindenki azt hiszi, hogy máglyahalál jár azért, mert balesetet szenvedett. Ha tudnátok, mennyire aggódunk értetek… Na mindegy, előbb-utóbb majd ti is átérzitek ezt.

***

– Tudom, hogy biosz faktod lesz, úgyhogy csak tegyél úgy, mint aki elindul velem – súgom Biusnak, miután a doktornő áldását adta a távozásomra.

– Viccelsz? Az orvos azt mondta, hogy felügyeletre van szükséged, tehát felügyeletre van szükséged. Gondolj csak bele, mi történne, ha újra összeesnél a buszon. Egy óráról simán hiányozhatok.

– Nem lesz semmi bajom, tényleg.

– Hazakísérlek és pont – jelenti ki Bius ellentmondást nem tűrően.

– Előtte ebédelhetnénk? A stressztől mindig éhes leszek.

– Én már ettem, de szívesen lekísérlek. Egész ehető a menü.

– Azaz?

– Paradicsomleves, rántott hús, tört krumpli és barackos süti.

– Akkor mire várunk? – ülök fel hirtelen.

Egy kicsit túlságosan is hirtelen, ugyanis a kép elsötétedik előttem. Nem ájulok el, csak egy kicsit megingok, de Bius már ezt is észreveszi. Sasszem.

– Látod, erről beszélt a doki. Csak óvatosan, nem sietünk sehová!

Az biztos, nincs is hova. Balu ezerrel magolja, hogyan táncolják a kalotaszegi legényest, Leányfalura még várni kell, edzésre nem mehetek, tanulni meg… Tanulni meg kéne, de úgy döntök, hogy inkább megveszem hazafelé a KRESZ-könyvet. Végül is az is tanulás, és néhány nap múlva le kell vizsgáznom.

Bius ragaszkodik hozzá, hogy a lépcsőn lefelé jobb kezemmel a korlátot fogjam, amíg ő balról belém karol, ráadásul olyan tempót diktál, mintha kilencvenéves, csípőprotézises nénik lennénk. Szerintem szándékosan nem hallja meg a szavaimat, hogy ennél azért többre is képes vagyok.

– Milyen cukin andalogtok! Mindjárt el is sírom magam, olyan megható – jelenik meg Liza és Laura a harmadik emeleti lépcsőfordulóban. – Egyelek meg benneteket, nagyon édesek vagytok!

Király, nem tudtam, mi hiányzik még mára…

– Jössz edzésre, Verácska? – kérdezi Laura.

– Á, semmi értelme. Úgyis százszor jobban játszotok bárki másnál, kár erőlködnöm – vonom meg a vállamat.

Hadd higgyék, hogy nem érdekel a szurkálódásuk.

– Nocsak, beláttad végre? – gúnyolódik Liza.

– Hogyne, esélyem sincs ellenetek, úgyhogy inkább hazamegyek és zokogok.

– Nagyon helyes. Hédikét is vidd magaddal!

– Ha már Balázzsal úgyis vége, legalább lesz kivel beszélgetned… – teszi hozzá Laura.

– Te meg miről beszélsz?

– Azt csiripelik a madarak, hogy csúnya véget ért a kapcsolatotok.

– Szerintem rossz madarakkal beszélgetsz. Én úgy emlékszem, téged dobtak ki az egész suli szeme láttára. Tévednék?

Laurát láthatóan még mindig mélyen érinti a szakítás, úgyhogy ezzel a rövidke mondattal sikerül letörnöm a szarvát.

– Tudod, Vera, szívesen lelöknélek az emeletről, ha nem járna érte börtönbüntetés.

Ezzel én is pontosan így vagyok, de nem mondom ki hangosan. Hiszek benne, hogy a rosszkívánságok előbb-utóbb visszaszállnak ránk.

– Szerintem siessetek edzésre, mert a végén még büntetőfeladatot kaptok.

– Büntetőfeladatot azután, hogy megnyertük a kerületi fordulót? Viccelsz? Tibi bá a vállán fog hordozni bennünket.

Hát persze. Tény, hogy az edzőnk rettenetesen büszke ilyenkor, de a fegyelmet mindenkitől megköveteli. Amikor a tavalyelőtti országos győzelmünk után késtünk Dettivel fél órát, Tibi bá először gratulált, aztán kitessékelt bennünket az udvarra iskolaköröket futni.

– Ugye nem felejtetted el, hogy jövő hétvégén lesz a Nemzetközi Diákkupa? – kérdezi Liza. – Már alig várom, hogy az egész suli előtt leégessétek magatokat azzal a kis kerti törpével.

Hát, benne van a pakliban. Eddig úgy állunk, hogy Hédike százszázalékosan a játékra tud koncentrálni, ha csak ketten vagyunk a teremben, de teljesen összeomlik, amikor megjelenik valaki. Egyedül az használ, ha iszonyat hangosan zenét – Hédike által szeretett zenét – hallgatunk, akkor még az sem zavarja, ha Stella kiabál, szurkol vagy éppen huhog. Egyszer még Biust és Félixet is behívtuk, hogy csapjanak zajt, úgy is működött. A gond csak az, hogy a versenyen nem lehet megkérni a szervezőket, hogy a meccseink alatt dobhártyarepesztő hangerővel szóljon a japán pop, amit egyedül Hédike szeret ebben az országban, azt meg sajnos nem engedik meg a szabályok, hogy iPoddal a fülében versenyezzen.

– Liza, Laura! Nyomás az öltözőbe azonnal! – ordít fel Tibi bá az aulából.

– Megyünk – nyávog vissza Laura olyan hangon, mint aki magába szívott egy palack héliumot. – Itt van Vera is!

– Jobbulást, Verácskám, menj haza és pihenj! – szól fel Tibi bá ezúttal angyali kedvességgel.

Erre azért megengedek magamnak egy kárörvendő mosolyt.

– Köszönöm edző bá! – hajolok át a korláton, majd a két démonhoz fordulok. – Nektek pedig kellemes időtöltést, egész jó idő van az iskolakörökhöz. Nincs is tutibb, mint szakadó esőben futkorászni.

***

Amikor kilépünk a suli kapuján, már teljesen jól érzem magamat, a paradicsomleves és a rántott hús kellő energiát ad a sétához. A sütit kivételesen nem ettem meg, Félixnek köszönhetően akárhányszor a porcukorral megszórt lekváros sütire néztem, mindig a vámpírok jutottak eszembe.

A buszmegállóban Bianka hosszan győzköd, hogy hazakísér, de végül az én makacsságom kerekedik felül. Nincs szükség rá, hogy megázzon és beteg legyen miattam, így is tök rendes tőle, hogy segít, ha baj van.

– Mindenképpen írj, ha hazaértél! – köti a lelkemre.

– Igen, anyu. Puszilom Lilikét.

– Szerintem ő is téged, bár most éli a szégyenlős korszakát.

Szemerkél még az eső, de már a parkban lebzselnek a gyerekek, akik néhány napja a padot vésték. Most is hasonlóan magas kultúrájú tevékenységet űznek, neveik kezdőbetűit faragják az egyik fogalmam sincs milyen fa törzsébe. Ha Bianka itt lenne, tuti nekik esne, hogy fejezzék be, elvégre a fák is élőlények, bennem azonban nincs meg a kellő bátorság, és a harci szellem is kihalt belőlem. Egyszer-egyszer bepróbálkoztam már, hogy rászólok a nálam sokkal fiatalabb gyerekekre, de rendszerint olyan durván szóltak vissza, hogy kis híján elbőgtem magamat. Ezek is miniatűr sátánoknak tűnnek, ordítoznak, káromkodnak, közben meg felváltva hadonásznak egy igen jelentős méretű késsel. Egyáltalán, hogy kerül hozzájuk? Kapták? Vették a zsebpénzükből? És ki adta el nekik?

Amint hazaérek és lerúgom a cipőmet, írok Biusnak, hogy nem falt fel a hegyi troll útközben. Örömmel – és egyben fejcsóválással – fogadom, hogy Balázs délelőtt tizenegykor írt egy iszonyatosan cuki SMS-t, csak éppen a hülye telefonom már megint elfelejtett szólni róla. Komolyan mondom, egy ilyen húzása van még a mobilomnak, aztán apró darabokra verem anya klopfolójával.

– Csibész! – hallom a nappaliból, a következő pillanatban pedig csak azt érzem, hogy két megtermett mancs a mellkasomnak csapódik.

– Vissza!

Guszti azonnal leszáll rólam és odaszalad az öcsém lába mellé. Olyan büszkén ül le, mint maga Napóleon.

– Hülye vagy?! – porolom le a ruhámat.

– Bocsi, de valakin le kellett tesztelnem, anyára mégsem engedhetem rá.

– De miért kell neki ilyen baromságokat tanítani? A végén még megvadul.

– Ez tévhit – állít le az öcsém, aztán hosszasan kifejti, miért.

– Akkor sem kell harci kutyát nevelni ebből a mafla kiskutyából – simogatom meg Guszti fejét.

– Ez csak elővigyázatosság. Kevinék még mindig fenyegetnek, hogy egyszer elkapnak.

– És szóltál valakinek?

– Megőrültél? Azzal elismerném, hogy ők az erősebbek. Inkább azt mondtam nekik, hogy állok elébe és várom az alkalmat.

– Nem volt túl okos húzás.

– Szerintem csak blöffölnek.

Ilyenkor áldom a sorsot, hogy lánynak születtem, és nekem ezek kimaradnak az életemből. Aztán máris borul az elméletem, amikor eszembe jut Liza és Laura, meg Balázs megkergült exbarátnője.

– Azért vigyázz magadra, öcskös!

– Van egy vérebem, és engem sem kell félteni – kacsint, én pedig elröhögöm magamat.

– Ezt meg melyik filmben láttad, Terminátor?

Válasz helyett persze csak egy fintort kapok, meg a szokásos inkább csinálj vacsorát nyafogást.

Anya érkezéséig a szobámban gubbasztok, és a még nyomdaszagú KRESZ-könyvet tanulmányozom. Alapvetően tök logikusak ezek a szabályok, nem is értem, anya miért csinálja mindennek az ellenkezőjét.

– Megjöttem! – szólal meg, miután hallom, hogy becsukta maga mögött az ajtót.

Kialakult Pavlov-reflex, hogy ilyenkor abbahagyom a dolgaimat és kimegyek hozzá néhány szóra.

– Mi volt a suliban? – hangzik fel a mindennapos kérdés.

– Semmi.

– Bővebben?

– Unalmas órák, tűrhető kaja, edzés…

Eszem ágában sincs beszámolni a két kettesről és a matek karóról, anya valószínűleg annyira kibukna, hogy még telefonon sem beszélhetnék Baluval úgy negyven évig. Mostanában minden egyes nap az érettségiről papol, mintha nem tudnám, hogy pár hónap múlva le kell vizsgáznom. Az érettségi így, a felkészülés úgy, a jövő megalapozása amúgy… Na meg az örökös kérdés: hol akarsz továbbtanulni.

Őszintén?

Sehol, de erről anya hallani sem akar, mindenképpen diplomát kell szereznem, hogy ne kísértsen egy egész életen keresztül. Nézegettem már a sulikat, de vagy nem mond semmit a szak hangzatos neve – például mi a szöszt csinál egy orvosi laboratóriumi és képalkotó diagnosztikai analitikus? –, vagy nem akarom azt tanulni az elkövetkezendő években.

Irigylem Biust, amiért már a jelentkezés első napján beadta a nyomtatványokat az összes állatorvosi szakra, számára nem kérdés a jövő.

– És mi történt az edzésen? – érdeklődik anya.

– Pingpongoztunk.

Inkább kamuzom még egyet, minthogy eldicsekedjek az ájulással, a dokihoz hasonlóan anya sem rendezné le egy legyintéssel. Már a legutóbbi alkalommal is orvostól orvoshoz cipelt, még MR-felvételt is készítettek az agyamról. Értem én az aggodalmat, de ez olyan, mintha egy nátha miatt hónapokra karanténba kerülnék. Kecsegtető ugyan, hogy holnap ne menjek suliba, de az iskolánál sokkal jobban utálom az állandóan tömött orvosi rendelőket meg a dokik hülye kérdéseit.

– A jelentkezési lapokat kitöltötted végre? Bármennyire is tiltakozol ellene, gondolnod kell a jövődre.

Klassz, már megint témánál vagyunk.

***

A rémesen unalmas hétvége után – de tényleg, nem is tudom, mikor unatkoztam ennyire – rémesen lassan telik a hétfő délelőtt. Csakis az tartja bennem a lelket, hogy negyedik óra után lelécelek a KRESZ-vizsgára, és hamarosan egy lépéssel közelebb kerülhetek a saját kocsihoz. Izgulok, még szünetekben is a könyvet olvasom, pedig elvileg rendesen felkészültem: akár Anita, átrágtam magam még az apró betűs részeken is, aztán háromszor végigfuttattam az összes kérdést, amit a tanfolyamon kapott CD-n találtam. Még a motoros meg a teherautós teszteket is kitöltöttem, a mi tanárainkból kiindulva lehet, hogy ők is be akarnak szívatni. Jobb félni, mint megijedni.

– Sok sikert! – ölel meg Bius, amikor kicsengetnek. – És ne izgulj, erre a vizsgára többet készültél, mint amennyit ebben az évben összesen.

Hát, igen. A nullát nem nagy teljesítmény túlszárnyalni.

Az útvonaltervező szerint mindössze húsz perc az út, csak a negyvenhetes villamosra kell felpattannom jó néhány megálló erejéig. Egyszerűnek hangzik, de inkább kihagyom az ebédet. Egyrészt kicsit sem csábít a paradicsomos hús-, vagyis inkább rizsgombóc péppé főzött krumplival körítve, másrészt pedig tizennyolc év alatt megismertem már magam annyira, hogy tudjam, mindig a létező legrosszabbkor tévedek el. Veszek inkább a büfében két sajtos rolót, majd elmajszolom a villamoson.

Annyira más, amikor suliidőben járkálok a városban, a villamoson is simán találok magamnak helyet, ráadásul a menetiránnyal megegyezően.

– Jegyeket, bérleteket! – áll meg mellettem egy bibircsókos, megtermett nő a Móriczon.

Az a típusú, aki csak oldalazva fér be a liftbe a hatalmas mellei és a nagy hasa miatt.

– Máris – felelem, aztán az ölembe veszem a táskámat és kutakodni kezdek benne.

Az őskáosz enyhe kifejezés arra, ami a hátizsákomban uralkodik, a kéthetes kiflicsücsöktől elkezdve a tollbetéten át egy eltört szemceruzáig minden a kezembe kerül. Minden, kivéve a pénztárcám, amiben a bérletemet és az összes iratomat tárolom.

– Egy pillanat, és meglesz – nézek fel rémülten a boszorkányszerű ellenőrre.

– Fiúk, gyertek ide!

A következő pillanatban bővül a társaságom, két sárga mellényt viselő közterületes is csatlakozik hozzánk. Úgy érzem magam, mint egy köztörvényes bűnöző, pedig tudom, hogy van bérletem.

– Lehetne még ma? – sürget a banya.

Kirámolom az összes tankönyvet és füzetet, hátha becsúszott a pénztárcám mondjuk a német munkafüzet lapjai közé, de semmi. Csupán morzsa, használhatatlan cuccok, egy fél csomag rágó, hullámcsatok, radírdarabok, a lakáskulcsom és még úgy ezer kacat néz rám a táska aljáról.

A Dalís pénztárcámnak nyoma veszett.

A szívem máris hevesebben ver a kelleténél, hiszen ez azt jelenti, hogy a vizsgán sem vehetek részt. Direkt vastagított betűkkel írták rá az értesítőre, hogy a személyi igazolvány vagy az útlevél bemutatása kötelező.

– Azt hiszem… – kezdek bele a magyarázkodásba, amikor eszembe jut valami.

Lehetetlen, hogy elhagytam, a büfében még a kezemben volt! Kihúzom a táskám első zsebét, ahol biztonsági megfontolásból csakis zsebkendőt tartok, és láss csodát: Dalí néz rám az eszelős tekintetével és a mókás bajszával.

– Itt is van – sóhajtok egy hatalmasat, mire a kaller kiveszi a kezemből és alaposan áttanulmányozza a bérletemet.

Miután megbizonyosodik róla, hogy nem hamisítottam és még érvényes is, az ölembe dobja, morog valamit, aztán továbbáll a gorilláival együtt. Remegő kézzel – valahogy mindig utólag jön ez nálam elő – pakolom vissza a könyveket a táskámba, de előtte azért lecsekkolom, hogy tuti megvan-e a személyim is.

A csodával határos módon egyetlen utcát sem tévesztek el, simán odatalálok a Petzvál József 39-hez. Először ugyan furcsállom, hogy sima lakóházak között sétálgatok, de amikor meglátom a Nemzeti Közlekedési Hatóság mérhetetlenül komoly cégérét, megnyugszom.

– Elnézést, kisasszony! – szólal meg egy hang a hátam mögött. – Hová igyekszik?

Hátrapillantok, és Balázs mosolyog rám. Imádom, hogy mindig a legváratlanabb pillanatokban lep meg.

– Izgulsz?

– Persze, hogy izgulok – felelem. – A behajtani tilost sem tudom megkülönböztetni a bicikliút táblától. Hogy lesz így saját autóm?

– Sikerülni fog – ölel át, én pedig elhiszem.

– Amúgy nem tanulnod kellene?

– Szia! – köszön rám a tupírmaca, ahogy elhalad mellettem. – Igyekezz, negyed óra és kezdődik a vizsga!

– Ő az oktató? – kérdezi Balu, amikor a nő eltűnik a látótérből.

– Dehogy! Ő ült mellettem a tanfolyamon.

– És nem súrolta a sérója a plafont?

Néhány biztató puszi után besétálok a terembe, és elfoglalom az egyik faparavánnal elválasztott helyet. Csupán egy monitort látok magam előtt, amelyen nagyon hivatalosan annyi olvasható, hogy Járművezetési ismeretek – vizsga. Ingerem van rá, hogy megnyomjam a START gombot, de gyanítom, hogy nem örülnének neki túlzottan.

– Császtok! – lép be a terpeszkedős srác, néhány másodperccel később pedig a hátsó soros muksó is.

Ahogy körbenézek, mindenki farmerben és egy sima felsőben van, egyedül én öltöztem ki. A terpeszkedős srác – aki ezúttal is mellém ült le – meg is kérdezi, hogy a monitornak akarok-e tetszeni, de azt felelem neki, hogy még jelenésem van máshol, ezért a nagy puccparádé. Ebből persze egy szó sem igaz, egészségügyi tanfolyamra kell mennem délután, de így legalább nem égek be. Honnan tudhattam volna, hogy akár sárfoltos mackónadrágban is jöhetek?

A vizsga előtt pontosan három perccel megjelenik egy lógó szemhéjú, bernáthegyi tekintetű ötvenes férfi, aki pár mondatban ismerteti a vizsga menetét, miközben mindenkinek leellenőrzi a személyijét.

– Kezdhetik is, ha gondolják. Nem kell sietni, fontolják meg a válaszokat, mert sokszor becsapósak – javasolja.

Kábé olyan monoton hangon beszél, mint a PC speaker.

Hála az égnek, tök könnyű kérdéseket kapok, szinte gondolkodnom sem kell rajtuk. Amikor az ötvenötödik feladattal is végzek, egy homokóra jelenik meg a képernyőn, aztán a program egyszerűen a tudtomra adja, hogy Gratulálunk, sikeres vizsga!

Király!

– Tanár úr, készen vagyok! – teszem fel büszkén a kezem.

– Remek – közli.

Várom, hogy mondjon valamit, de némán ül tovább. Felállok, és az asztalánál megkérdezem, hogy mi a további teendő.

– Az, hogy bejelentkezik egy oktatóhoz – feleli, mintha ezt már tudnom kellene valahonnan.

– És kapok igazolást, hogy sikerült a vizsga?

– A rendszer rögzítette. Viszontlátásra!

Hát, jó. Ha így megy, akkor így, ki vagyok én, hogy megkérdőjelezzem… Mondjuk, azért egy szóbeli gratuláció jólesett volna. Lehet, hogy neki nem nagy szám, de az én életemben igenis fontos: egy lépéssel közelebb kerültem a kocsimhoz.

Visszamegyek a cuccaimért, aztán kiosonok a teremből. Balu már az előtérben vár, kíváncsian fürkészi a tekintetemet.

– Bukta – biggyesztem le a számat.

– Akkor nem így néznél ki.

Ezúttal sem tudom átverni.

***

Nagyon jólesik, hogy Balázs elkísér az egészségügyi tanfolyamra, de azért egy kicsit lelkiismeret-furdalásom is van miatta.

– És ha ezért nem sikerül a vizsgád?

– Akkor nem sikerül – vonja meg a vállát. – Jelentkezem UV-ra és kész.

– Nálunk is bevezethetnék ezt a rendszert, lehet, hogy akkor nem gyűjteném a szarabbnál szarabb jegyeket. Amúgy nem vagy éhes? Mindjárt éhen halok, ez a vizsga kivette az erőmet.

Pedig mindössze harminc percet töltöttem a teremben.

– Hova menjünk?

– Szálljunk le itt! – mondom, és már fel is pattanok az ülésről. – Tudok egy atomkirály gyrosost.

– Ezen a környéken? – lepődik meg Balu.

– Aha. Borítékolom, hogy soha nem ettél még ilyen jót – felelem, és felrémlenek bennem a tavalyi emlékek.

Biussal hazafelé tartottunk életem első és egyetlen Ginger Deer-koncertjéről, Bianka pedig ragaszkodott hozzá, hogy együnk valamit lefekvés előtt. Furcsálltam az ötletet, hogy éjjel egy órakor nekiállunk vacsizni, de valóban őrülten jólesett. De tényleg, a mai napig nem értem, miért nem kígyózik kilométeres sor az aprócska büfé előtt, ahogyan azt sem, miért nem jutott eddig eszembe, hogy a kelkáposzta-főzelékes napokat ott tegyem elviselhetőbbé. Szívem szerint még Michelin-csillagot is adnék nekik.

– Szia, mit adhat nektek? – kérdezi a vakítóan fehér fogú arab fiú.

Jól emlékszem rá, ő szolgált ki legutóbb is.

– Mehet bele minden? – kérdezi Balu.

– Hagyma nem – felelem.

Normál esetben kérnék bele, de ez már csak ilyen párkapcsolati dolog, hagymás lehelettel ciki megcsókolni Balázst. Ámulattal figyelem, ahogy a pita megtelik husival, csalamádéval, paradicsommal, uborkával és káposztával, aztán koronaként a csípős és a joghurtos szósz is rákerül. Hatalmasat nyelek, már alig várom, hogy beleharaphassak.

– És még egy ugyanilyet – mondja Balu.

Elzengek még néhány ódát az aluljáróban, aztán megkóstolom, és kikerekedik a szemem.

A zöldségek szottyadtak, a joghurtos szósz savanyú, a csípős sima Erős Pista felvizezve, a hús pedig egyszerre száraz és mócsingos.

– Ez nem az a gyros – jelentem ki határozottan. – Ez borzasztóan szar.

– Itt mindig is ilyet adtak – vonja meg a vállát Balu két harapás között. Úgy tűnik, őt nem zavarja, hogy ehetetlen. – Tipikus aluljárós cucc.

– De amikor Biussal itt voltunk éjszaka…

– Buli után?

– Aha – felelem teli szájjal.

– Akkor itt van a kutya elásva – húzza mosolyra a száját. – Partizás után még a hatnapos tepertős pogácsa is felér egy pihentetett bélszín sztékkel. Fogadok, az sem érdekelt, hogy szoba-hőmérsékletű szénsavas üdítőt kaptál.

– Most, hogy mondod…

– Ez már csak ilyen. Napközben kerülni kell az éjjel is nyitva tartó büfécskéket, ők a részegeknek csinálják a kaját. Én is a saját bőrömön tanultam meg, egy időben a Boráros téri melegszendvicset magasztaltam az egekig. Amíg a Csepel Művekben próbáltunk a Gingerrel, hazafelé mindig ott álltunk meg kajálni, persze jó pár sör után. Aztán egyszer odafelé is vettem egyet, de hamar a HÉV kukájában végezte…

– Az is lehet, hogy éjszaka másképp csinálják – érvelek.

Még mindig szentül hiszem, hogy akkor éjjel tényleg a világ legfinomabb gyrosát faltam be, egyszerűen lehetetlen, hogy ezt a borzadályt istenítettem annyira.

– Imádom benned az optimizmusod! – ölel át Balázs.

– Nocsak, ti még mindig együtt turbékoltok? – szólal meg egy meglehetősen flegma hang mellettünk.

Tom.

Ugyanazt a ruhát viseli, amit általában a gimiben is, csupán annyi a különbség, hogy a bakancsa kopottabb, a farmere lyukas, a bőrdzsekije pedig úgy néz ki, mint amit a Hungária körút közepén felejtett úgy két hétre. Mindehhez masszív kocsma-és dohányszag párosul, úgyhogy nem csoda, hogy felfordul a gyomrom.

– Hát te? – nyújtja felé Balu a kezét.

– Fiatalember, az aluljáróban nem lehet dohányozni! – tartja fel egy bácsi a mutatóujját nem messze Tomtól.

– A saját dolgával törődjön, papa! És ne mutogasson, mert a végén még rászokik a lopásra! Vén pöcs – morogja Tom. – Tele van ez a rohadt ország önjelölt rendőrökkel. Beleszólok én abba, hogy csoszog az öreg? Nem. Pedig kurvára zavar, hogy olyan, mint egy pingvin.

– Tényleg megbüntetnek a közteresek a cigiért – szólal meg Balázs.

– Balukám, íratlan szabály, hogy az aluljáróban dolgozók vérét nem szívják ilyen baromságokkal.

– Itt melózol?

– Ja. Egy hete otthagytam a csirkeüzemet, mert már rohadtul elegem lett a nagybátyámból. Késtem tíz percet, erre elkezdett velem ordibálni, hogy a szabályok rám is vonatkoznak. Aztán egész nap szopatott, és a legszarabb munkákat osztotta rám. De ez csak egy példa a sokból. Világosan megmondtam neki, hogy engem nem kezelhet úgy, mint egy gyári melóst, meg hogy adjon egy normális munkakört, de meg sem hallgatott. Folyton azt hajtogatta, hogy felkerülhetek az irodába, ha leteszek valamit az asztalra. Hát, haver, letettem elé egy félig bontott tyúkot, a köpenyemet és belevágtam a milliós asztalába a filézőkést. Agyő, csirkék!

Igazán okos fiú ez a Tom.

– Most itt vagyok a fánkosnál – mutat a gyrosos melletti apró üzletre. – A lóvé itt is szar, de legalább bekajálhatok és nem leszek büdös.

– Fateroddal beszéltél? – érdeklődik Balu.

– Hülye vagy? Azzal a trógerrel én többet nem állok szóba, gallyra tette az életemet.

– Talán ha…

– Ne gyere megint ezzel a gyökérséggel! Nem. Nekem többé nincs apám, boldogulok egyedül is. Saját kérót bérelek, a magam ura vagyok, végre nem parancsolhat senki. Viszont most húzok, mert meló előtt még Tippmixelni is akarok. Ha megéheztek, gyertek nyugodtan, majd elintézzük okosban. Te meg, ha találkozol a barátnőddel, mondd már meg neki, hogy ő is lejöhetne egy-két fánkra – emeli rám a tekintetét.

– Dettinek?

– Ja. Bírtam a kiscsajt nagyon.

– Oké – mosolygok kényszeredetten. Az emlékét is kitörlöm annak, hogy ezen a helyen fánkot árulnak.

***

– Köszöntöm önöket az egészségügyi tanfolyamon! – kezdi az órát egy fehér köpenyes, duci nő. – Mint tudják, a jogosítvány megszerzéséhez vizsgát kell tenniük, de nem is húznám az időt ilyen apróságokkal, mert csupán egy alkalmunk van. Akinek kérdése akad, bátran tegye fel útközben, igyekszem választ adni rá. Az elméleti részt megtalálják a tankönyvben, én csak a gyakorlattal foglalkoznék.

Tankönyv? Én azt hittem, hogy az óra elején kiosztott füzetecske csak valami tájékoztató, olyan vékonyka. A kezembe veszem és kinyitom, de azzal a lendülettel a táskám mélyére süllyesztem, mert természetesen a vénás vérzés kötözésénél csapom fel. Előre látom, milyen jó lesz ájulással küszködve olvasni végig, már most a hideg futkos a hátamon.

– Mit csinálnak, ha az út szélén meglátnak egy sérült motorost?

– Kihívom a mentőket – felelem.

– Nagyszerű, ám előtte felmérjük az állapotát, hogy a mentősök felkészülten érkezhessenek – magyarázza a doktornő.

Értem én, hogy ellenőrizni kell a pulzusát, hogy él-e még a beteg, de én erre nem lennék képes.

– Mi történik olyankor, ha valaki iszonyodik a vér látványától? – érdeklődöm.

Nehogy már emiatt bukjam a kocsit.

– Az inkább ne menjen a sérült közelébe, mert azzal csak bajt csinál. Próbáljon meg leinteni egy másik autóst, aki segítséget nyújthat a betegnek. Ugyan nem ez a szabályos eljárás, de higgye el, egy ájulásküszöbön álló rémült tekintettől ön sem nyugodna meg…

Jó ezt hallani, bár ettől még végig kell lapoznom a meglehetősen jól illusztrált tankönyvecskét.

– Egyéb kérdés?

A teremben csend honol, ezek szerint csak engem érdekel a téma.

– Helyes. Akkor most nézzük meg, hogyan kell lélegeztetni! – mutat az oktató két szivacsmatracra fektetett torzóra.

Mit mondjak, elég bizarr, ahogy a dokinő az orrába fúj, az meg még meglepőbb, hogy a baba sípoló hangot ad ki.

– Ez csupán jelzés a vizsgáztatóknak, hogy jól csinálták, az életben természetesen nem ilyen.

Még jó.

Miután mindenki kipróbálja, mennyire nehéz egy gézlapon keresztül levegőt préselni annak a szerencsétlen bábunak a mellkasába, áttérünk a következő gyakorlati elemre.

– Most pedig párosával dolgozunk, megtanuljuk, hogyan kell stabil oldalfekvésbe helyezni a sérültet.

És ennyi.

Miután a dokinő elhadarja, utunkra enged bennünket. Egyrészről örülök, hogy nem kell végighallgatnom a véres részleteket, másrészt viszont ötletem sincs, hogyan fogom rávenni magam, hogy elolvassam a tananyagot. Olyan ez, mintha egy macskának önszántából kellene bemennie egy óriási kád hideg vízbe.

***

Ahhoz képest, hogy még csak délután három óra, jó sok minden történt: suli – mondjuk ez talán hanyagolható –, KRESZ-vizsga, váratlan találkozó a szerelmemmel, életem legjobb és egyben legrosszabb gyrosa, egy kellemetlen beszélgetés Tommal, egészségügyi tanfolyam… Nem csoda, hogy elfáradtam, csakis arra vágyom, hogy végigfeküdjek az ágyamon és nézegessem a Balu-albumot, miközben azt képzelem, hogy Leányfalun vagyunk a házikóban.

Annyira elbambulok, hogy a buszról is majdnem elfelejtek leszállni, az utolsó pillanatban préselem át magam a záródó ajtókon. Még jó, hogy nem akad be a táskám, az igen égő lett volna.

Kimerülten baktatok a parkban, arra sincs erőm, hogy megnézzem, milyen madár csiripel január végén a fán.

– Hagyjatok már békén! – kiáltja valaki a játszótér közelében.

Nyugtázom, hogy az alsósok már megint összevesztek valami hülye játékon, ők szoktak így kiabálni. Biussal gyakran figyeljük őket, egy marék homokért is képesek balhézni.

– Na mi van, kutya nélkül nem nagy a szád, csíra? Most menőzzél!

– Engedd már el a kabátomat, el fogod szakítani!

– És? Akkor mi lesz, rohansz anyucihoz? Vagy elsírod a korcsodnak?

Ez a mondat már több mint gyanús, úgyhogy közelebb sétálok. Ahogy azt sejtettem, öcsi áll négy-öt fiú gyűrűjében, kétségbeesetten keresi a kiutat.

– Tele van a pelus? – gúnyolódik egy fekete-sárga kabátos fiú.

Ő az egyik srác, aki pár nappal ezelőtt a padot meg a fát véste.

– Mit csináljunk vele, Kev? – kérdezi az egyik srác.

Kev. Kevin. Tehát ő lenne Kevinke, az ügyeletes kemény fiú? Azt hittem, egy kicsit magasabb, így messziről olyan, mint egy gonosz kis manó.

– Ne szórakozzatok már!

– Szórakozni? Szerinted megúszhatod büntetlenül, hogy megütöttél?

Ezek a gyerekek tényleg akciófilmeken nőnek fel, máshonnan nem szedhették az efféle mondatokat.

– Választhatsz – mondja Kevin, majd előveszi a zsebéből azt a kést, amivel a padot is farigcsálta. – Vagy te, vagy a korcsod.

Na jó, ebből elég! Nyilván nem fogják megkéselni az öcsémet, de azért mindennek van határa. Ez nem játék, főleg nem egy ilyen hülyegyerek kezében. Na meg a saját öcsémet csakis én bánthatom.

Mire odaérek, Kevin épp egy hosszanti vágást ejt a testvérem méregdrága dzsekijén. Nem csoda, hogy az öcsém lekent neki egyet, tényleg tenyérbemászó feje van.

– Nézhetem? – lépek öcsi osztálytársaihoz.

– Miért, ki vagy te és mit csinálsz itt? – flegmázik Kevinke.

– A kisgyereknek a nővére – biccentek az öcsém felé.

– Nézzétek már, idejött a testvérke, hogy megvédje az öcsikét. Vagy inkább hugicát? Esti mesét is szokott olvasni neked? – gügyög Kevin az öcsémnek.

– Viccelsz? Neki? – veszem fel a stílusát. – Annak örülnék a legjobban, ha többet az életben nem látnám. Remélem, móresre tanítjátok.

Kevin és a haverjai erre kérdőn néznek rám.

– Tavaly megdobtam a hülye kutyáját egy kaviccsal, erre puszta kézzel eltörte a karomat.

Elég képtelen sztori, de bízom benne, hogy benyalják.

– Igaz ez, csíra? Ilyen nagy harcos vagy a sulin kívül?

– Anyám be sem mer nyitni a szobájába, tök kiszámíthatatlan. Szerintem sárgaházban lenne a helye, de még a pszichológushoz sem lehet elrángatni. Állandóan nekimegy apának, amikor megpróbáljuk.

– És ezt el is higgyem?

– Mutathatok fényképet a karomról, de őszintén szólva nem érdekel, hogy mit hiszel el és mit nem. Csak vigyázzatok vele – vonom meg a vállamat. – Pá, öcsém, ha estig nem jössz haza, enyém a szobád!

Hátat fordítok és elindulok hazafelé, csupán bízni tudok benne, hogy nem csináltam még nagyobb bajt.

– Na, mi lesz, kapjátok el a gyökeret! – adja ki Kevin az utasítást.

Hátrafordulok, és ahogy sejtettem, a kissrácok földbegyökerezett lábbal állnak.

– Mi lesz már? Nyuszik vagytok? – sürgeti őket a főkolompos. – Jól van, akkor majd én.

Kevinke tesz néhány lépést az öcsém felé, de olyan óvatosan, mintha egy éhes tigris felé közelítene. Egy kicsit – na jó, eléggé – nyugtalanít, hogy a kés még mindig a kezében van.

– Én csak akkor bántalak, ha megtámadsz, ok nélkül senkire nem emelek kezet – szólal meg az öcsém. Hála az égnek, van egy kis esze és belebújt a kemény gyerek szerepébe. – Na, mi lesz? Nyuszi vagy?

Félek tőle, hogy Kevin bedühödik erre a mondatra, de szerencsére továbbra is olyan mozdulatlanul áll, mint egy tölgyfa.

– Ezt most megúsztad, de ne hidd azt, hogy felejtek!

Ez kész. Ebben a suliban csak Vin Dieseleket és Stallonékat nevelnek?

– Kössünk egyezséget – ajánlja fel az öcsém. – Holnaptól kezdve levegőnek nézzük egymást, és akkor senkinek nem esik bántódása. Hidd el…

A nagymonológ többi részét már nem hallgatom meg, nem akarom rontani az öcsém esélyét azzal, hogy hangosan röhögök.

***

– Kösz, Roni, jövök eggyel! – ront be a tesóm a konyhába röviddel utánam.

Kivételesen nem fosztom ki a hűtőt, csak egy pohár gyümölcslevet töltök magamnak. Még a Túró Rudit is otthagyom polcon, az aluljárós gyros úgy megállt a gyomromban, mint egy darab szikla.

– Csak eggyel? Több is lesz az. Szerinted mit műveltek volna veled ezek a minisuttyók?

– Nem tudom… De hogy jutott eszedbe ez az egész? – kérdezi vigyorogva.

– Az ilyen Kevinke-félék mindig a gyengébbeket bántják. Azzal csak rontottam volna a helyzeten, ha kimentelek és megvédelek. Akkor legközelebb ugyanígy elkapnak, és még csesztetnek is, hogy a nővéred szoknyája mögé bújsz.

– Aha, ez tök logikus.

– Most viszont tartanak tőled, úgyhogy le fognak szállni rólad és keresnek valaki mást. Így megy ez minden iskolában.

– Tényleg köszi, most a suliban mindenki félni fog tőlem. Az lesz csak az igazi császárság, ha…

– Ha szépen csendben maradsz és nem kezdesz el majomkodni – fejezem be a mondatot. – Különben kiderül, hogy mégsem Schwarzenegger a nagybátyád, és valaki rendesen helyben hagy.

Oké, egy kicsit talán túlzok, de eltűnődik.

– És ha csak egy kicsit…

– Nem. Legyen elég annyi, hogy Kevinke békén hagy. Néha nézz rá úgy, minta fenyítenéd, az bőven elég lesz.

– Hát, jó.

Nem hittem volna, hogy az öcsém valaha is hallgatni fog rám, rendesen titkolnom kell a meglepettségemet.

– És figyi, lehetne még egy kérésem?

– Miután megmentettem az életedet?

– Majd egyszer meghálálom.

– Kötve hiszem, öcsi, de oké.

– Na, pont erről van szó. Tizennégy vagyok, légyszi, ne hívj már állandóan öcsinek meg öcsikének. Legalább mások előtt.

– De hát az vagy. Meg anyáék is így hívnak kábé születésed óta.

– Az is rohadtul idegesít.

Tulajdonképpen megértem, engem is zavart volna, ha ennyi idősen hugicáznak, de azért egy kicsit még húzom az agyát.

– Öcsimöcsi, kistestvérke? Melyik tetszik jobban?

– Mondjuk a Gergő. De hívhatsz a robotos nevemen is.

– Oké, maradjunk a Gergőnél.

Nincs az a pénz, hogy Mad Maxnek hívjam a testvéremet.

– És lehet, hogy erről anyának…

– Nem beszélünk – fejezem be a mondatot. – A szülők nem azért vannak, hogy mindent tudjanak.

– Köszi, jó fej vagy! Csináljak neked egy szendvicset?

Ilyen az én formám. Amikor egyszer az életben elém tennék a vacsorát, semmi étvágyam.

14.

A keddet egy katasztrofálisan sikerült edzés után Biuséknál töltöm egy jeges borogatás társaságában. Nem hittem volna, hogy Hédike azzal is kárt tud bennem tenni, ha balra lép, de tévedtem és ezt a bokám bánta.

Lilike kapott egy tök jó feladatot az óvodában, úgyhogy segítünk neki tavaszváró plakátot készíteni. Mindezt persze a tanulás elkerülése érdekében, akár szemetet is szívesebben szednék a parkban, minthogy egy percig is magoljak. Anyának persze azt mondom, hogy matekozunk, így legalább nem akad ki.

Nettó három órát töltünk azzal, hogy összerakjunk egy tulipánt formázó montázst mindenféle újságból kivágott képecskéből. Virágok, zöldellő rét, játszótér, napsütés… Alig várom már, hogy végre levegyük a nagykabátot és órákon keresztül sétáljunk Baluval a rakparton.

Miután végzünk a nagy művel, tényleg úgy gondolom, hogy este belevetem magamat a töritételek végeláthatatlan és kiismerhetetlen dzsungelébe, de hazaérve annyira kreatívnak érzem magam, hogy inkább a festőállványt választom.

Ezúttal a legkülönfélébb közlekedési táblák kerülnek a vászonra, de nem ám csak úgy egyszerűen. Néhány úgy folyik le a másikról, mint Dalí faliórái, a jelzőlámpák összekapaszkodnak, az ötvenes sebességkorlát pedig fejet hajt a százharmincas nagytestvére előtt. Mire befejezem, a kép megelevenedik, a táblák emberi tulajdonságokat kapnak. Olyan az egész, mint egy nyüzsgő kisváros, bennük a mindennapi örömökkel és gondokkal. Még egy apró vércseppet is elrejtek a kép bal sarkában, hogy méltó emléket állítsak az egészségügyi tanfolyamnak.

– Hogy haladsz a tört… Jézusom, mi ez a groteszk valami?! – hüledezik anya, miután kopogás nélkül benyit a szobámba. – Nem kellene inkább tanulnod?

– Szivacs az agyam, Biankával végigrágtuk magunkat egy rakás geometriapéldán – füllentem.

– Helyes. Ez az év erről szól. Meg persze a továbbtanulásról. Kinézted már valamelyik szakot? Lassan lejár a jelentkezési határidő. Remélem, nem azért húzod az időt, mert…

– Azért húzom, mert még én sem tudom. Marha nehéz eldönteni, hogy mit akarok csinálni a hátralévő életemben. Neked hogy sikerült?

– Ööö… könnyen. Már másodikos koromban is tudtam, hogy mit szeretnék csinálni – hadarja anya.

Túlságosan is, úgyhogy ez valószínűleg kamu.

– Tényleg az volt a vágyad tizenhat évesen, hogy egy dögunalmas hivatalban ücsörögj dögunalmas kollégákkal?

– Ezt csak te látod így, Verám. Hasznos munkát végzünk nyugodt körülmények között, ezt a mai világban meg kell becsülni. Kevés munkahelyen végez az ember időben, márpedig a kiszámíthatóság nagyon fontos az életben. Gondolj csak bele, ha heti kétszer éjszaka esnék haza a túlóra miatt! Vagy ha lenne olyan hétvége, amikor dolgoznom kellene…

Hát, nem tudom, én megőrülnék, ha minden egyes napom és hetem tökéletesen ugyanúgy telne. Anyának mindössze annyi izgalom van az életében, hogy jut-e még neki a büfében a B menüből, ami mindig finomabb az A-nál. Bár a Leányfalun történtek után talán nem is vágyik többre.

– Akkor sem hiszem, hogy irodában szeretnék dolgozni – jelentem ki.

– Előbb-utóbb te is rájössz, hogy ez a legkényelmesebb. Főleg, ha már saját családod és gyerekeid is lesznek.

Közös gyerekek Baluval… Milyen szép is a jövő. Messze van még persze, a családalapítás előtt bulizni akarok a világ minden táján, de mégis melegséggel tölt el, ha a leendő közös otthonunkra gondolok. Nálunk nem lesznek kötelező feladatok, lelki terror és diktátori módszerek, békében és szeretetben fogunk élni, az fix. És papírtányérokat használunk majd, hogy ne kelljen mosogatni.

– Mi a programod a hét további részére? – érdeklődik anya.

– Tanulás, edzés, tanulás, edzés, tanulás, edzés…

– Nagyon helyes. Ha esetleg úgy gondolod, több időt szeretnél fordítani az érettségire, kihagyhatsz néhány pingpongot.

– Nem lehet, szombaton lesz a Diákkupa. Tibi bá kinyírna, ha ellógnám, minden délután jelenésem van a kisteremben.

Csak az a kérdés, hogy minek, teszem hozzá magamban.

– Tulajdonképpen érthető, elvégre ez lesz a gimis életed utolsó pingpongversenye.

Ezt most vajon biztatásnak szánta? Így is tökre kivagyok, nem kellene pluszban idegesíteni. Egy dolog, hogy Hédike marha jó játékos, de sajnos semmire sem megyünk a tudásával. A közös edzéseken – Liza és Laura legnagyobb örömére – továbbra is hiperbéna, semmi sem használ. Próbálom nyugtatni, hogy rendben lesz minden, de őszintén szólva már kezdek belefáradni. Legszívesebben tényleg azt mondanám, hogy a tanulás miatt nem fér bele a sport az életembe, de nem futamodhatok meg. Ezt az örömöt nem fogom megadni a démonoknak.

***

A verseny napján feszültebben kelek, mint eddig bármikor. Kedvem lenne néhány dolgot a falhoz vágni, pedig nem kellene aggódnom: akármit csinálok, kiesünk az első meccsen és csókolom, mehetünk haza.

Pihenni persze semmit sem tudtam a hülye álom miatt, vagy tízszer riadtam fel. Most kivételesen nem záródtak össze a falak, de ez így még rosszabb is volt. Balázs egy karnyújtásnyira állt tőlem, viszont ahány lépéssel közelebb mentem, ő annyival messzebb került. A végén már futottam a végtelen hosszú szobában, a könnyeim pedig úgy folytak, mintha megnyitottam volna a csapot.

Anya a szokásos bajnokok reggelije helyett bundás kenyeret tesz elém az asztalra, de alig van étvágyam.

– Legalább még egy fél szeletet egyél meg, szükség lesz az energiára.

– Ha Roni nem kéri, odaadhatom este Gusztinak? – érdeklődik az öcsém.

– Nem, a kutya kutyaeledelt eszik.

– De benne van a nevében, hogy bundás, Guszti szőrét pedig más néven bundá…

– Vita lezárva, a kutya nem kapja meg, mert Vera úgyis megeszi. Ugye?

– Igen – sóhajtok, aztán nagy nehezen letuszkolom. – Bár tök felesleges egyetlen meccsre így rákészülni – motyogom.

Indulás előtt megpróbálom rávenni anyát és az öcsémet – vagyis Gergőt –, hogy maradjanak itthon, de anyát nem tudom meggyőzni, hogy teljesen felesleges végignézni a mérkőzést.

– Az utolsó gimnáziumi meccseden igenis ott leszünk, még a kamerát is betettem a táskámba.

Még szerencse, máskülönben biztosan hamar elfelejteném életem legborzasztóbb pingpongos élményét.

– Én maradok szívesen, vigyázok a házra – szólal meg öcsi.

– Szó nincs róla, szépen beülsz a hátsó ülésre.

– És kösd is be magad, nehogy kirepülj a szélvédőn – tanácsolom.

– Mire célzol ezzel? – néz rám kérdőn anya.

Marhára fel tudja kapni a vizet, ha valaki beszól a vezetési stílusára, régebben órákon át kiabált apával, ha viccelődött vele.

– Semmire. Csak olvastam a KRESZ-könyvben, hogy hátul is ugyanolyan fontos az öv, mint elöl.

– Így igaz. Örülök, hogy megjegyzed, legalább valami hasznos tudás is elraktározódik az agyadban a divat meg a fiúk mellett.

Fiúk? Számomra csak egy fiú létezik a világon. A divatról meg annyit, hogy sosem érdekeltek sem a neves tervezők, sem a furábbnál furább ruháik, ahogyan az sem, hogy a celebek miben járnak edzőterembe és a tengerpartra. Természetesen figyelek rá, hogy egy csíkos inget ne kockás nacival vegyek fel, meg arra is, hogy ne lejárt cuccokban járjak, de sok lánnyal ellentétben nekem nem tart órákig, amíg reggel megtervezem az outfitet.

Anya most sem ellenőriz semmit a kocsin, beindítja az autót és már indulunk is. Az úton végig drukkolok, hogy álljon le a motor, kapjunk defektet, kerüljünk mérhetetlenül nagy dugóba vagy fogyjon ki a benzin, akkor legalább önhibámon kívül kihagyhatnám ezt a rémálmot.

Persze semmi ilyesmi nem történik, tök simán odaérünk a világvégi sportcsarnokba, még parkolóhelyet is találunk a bejárat közelében.

Az előtérben jóval nagyobb a tömeg, mint a kerületi versenyen, külföldiek százai próbálnak eligazodni a rosszul kihelyezett táblák alapján. Ahogy elnézem őket, egy ideje már bolyonghatnak, a szervezőknek rendesen meggyűlik a bajuk a felháborodott edzőkkel és a hozzátartozókkal. Valahol érthető, én is biztos morcos lennék, ha egy tök idegen országban még a nézőteret sem találnám meg. Lehet, hogy inkább normális táblákat kellett volna elhelyezni a sok nemzeti zászló kitűzése helyett, bár tény, hogy szépen mutatnak egymás mellett a lobogók.

– Nagyon izgulsz? – kérdezi anya.

– Nem igazán – vonom meg a vállamat.

Inkább ideges, mérges és csalódott vagyok, hogy életem legutolsó gimnáziumi pingpongmeccsét a biztos vereség tudatában kell lejátszanom, de ezt nem itt és nem anyával meg az öcsémmel fogom megvitatni. Bőven elég, hogy két rémálom között bőgtem miatta éjszaka.

Elkísérem őket a nézőtérre, és egy olyan helyre irányítom őket, ahonnan kellően rosszul lehet látni az asztalokat. A nemzetközi versenyeken mindig nagy a tömeg, de azt azért nem hittem volna, hogy a fél suli kíváncsi ránk. Az egyik lelátó teljesen tele az iskolatársaimmal, még transzparenseket is készítettek és egy hatalmas dobot is hoztak magukkal. Bár nem rajongok érte, ha barátok, osztálytársak figyelik a játékomat, normál esetben könnyekig lennék hatódva ettől a figyelmességtől, így viszont azért sírok majdnem, mert még sosem égtem be ennyi ismerős ember előtt. Korábban senki sem volt kíváncsi a pingpongos eseményekre, Liza és Laura sikeresen felhájpolta a sulit, hogy legyen közönségük.

– Na jó, nekem most át kell öltöznöm. Ha unatkoztok, egészen nyugodtan menjetek haza.

– Jaj, ne beszélj butaságokat, mindenképpen megvárunk! Sok sikert, csak ügyesen! – biztat anya.

– Köszi – erőltetek mosolyt az arcomra. – Igyekszem.

Igyekszem nem rommá égetni magamat.

Lassan lépdelek az öltöző felé, szeretnék minél később odaérni. Vagy lekésni az egész versenyt. Vagy leesni a lépcsőn és eltörni a lábamat. Vagy…

– Csakhogy megvagy! – puszil meg Balu. – Ebben a tömegben még egy rózsaszín lovat is nehéz észrevenni.

– Jó, hogy látlak.

– Nem úgy tűnsz…

– Annak örülök, hogy itt vagy, annak viszont már sokkal kevésbé, hogy végignézed a meccseimet.

Tegnap este mondtam Balunak, hogy nyugodtan csináljon bármi más programot magának, de már akkor is sejtettem, hogy anyához hasonlóan ő is eljön. Miért van az, hogy mindenki a legnagyobb beégésemre kíváncsi? Tavaly sorra nyertük Dettivel az érmeket, akkor bezzeg alig láttam ismerőst a lelátón.

– Ne izgulj, nem lesz semmi gáz!

– Ezt te sem gondolhatod komolyan.

– Dehogynem. Hoztam valamit.

– Hallucinogént, ami elfeledteti Hédikével, hogy hol van?

– Majdnem. Gyere valami csendesebb helyre, nem akarom, hogy meglássanak!

Balázs igencsak felkeltette az érdeklődésemet, úgyhogy vele tartok az alagsorba. Még szerencse, hogy az évek alatt jól kiismertem ezt a helyet, egy őrült ámokfutó elől is simán el tudnék menekülni.

– Add ezt oda Hédikének, és minden rendben lesz – húz elő a zsebéből valami kütyüt.

– Hallókészülék?

– Egy spéci vezeték nélküli MP3 lejátszó, ami tökéletesen elnyomja a külvilág zajait. Ja, és senki sem fogja kiszúrni.

– Azta! – veszem a kezembe a hipermodern cuccot. – Ez nagyon állat!

Két tökéletesen átlátszó fülhallgatóból meg egy darab műanyagból áll az egész, ami nincs akkora, mint egy csomag rágó. Elvileg nem lehet zenét hallgatni verseny közben, de ezzel a cuccal tuti nem bukunk le. Na meg szerintem semmivel sem rosszabb ez a kis szabályszegés, mint amikor Liza és Laura elkezdi osztani az ellenfelet és direkt olyan dolgokat mondanak nekik, hogy garantáltan felhúzzák magukat.

– Ötven gigabyte japán pop van rajta, úgyhogy akkor is kitart, ha hosszúra nyúlik a mérkőzés. Ezzel a gombbal tudod bekapcsolni, ezzel a kettővel pedig a hangerőt szabályozod – magyarázza Balu.

– Biztos egy vagyonba került.

– Ha azt mondom, hogy egy ősrégi monitort meg néhány kopott billentyűzetet adtam cserébe, elhiszed?

– Nem.

– Pedig így történt. Egy közös barátunk segített.

Közös barátunk? Abból elég kevés van.

– Kétlem, hogy Bianka vagy Félix keze lenne a dologban.

– Nem is. Kitalálod, ki az?

– Persze. Nincs is romantikusabb, mint a szerelmemmel barkochbázni egy pincében, ahol épp illegális dolgot művelünk.

– Na látod – nevet Balu. – Az illetőt ismered, meglehetősen sokszor láttad már, megszállottja a technikai vívmányoknak, egyszer drónt is épített, mellesleg pedig szeretne randizni a csapattársaddal.

– Songokunak bejön Hédike? – kerekedik el a szemem.

– Már tavaly is el akarta hívni moziba, csak nem merte. Meséltem neki, hogy nagyon elkenődtél a verseny miatt, meg hogy Hédike valójában jól nyomja a témát, ha ki tudja zárni a külvilágot. Mire a mondanivalóm végére értem, Songoku már fel is vázolta, hogy csinál egy spéci MP3 lejátszót, ha megpróbálok összehozni egy randit. Az meg már csak hab a tortán, hogy Hédike bírja a japán popot, Songoku is rajong érte.

– De ő vietnami, nem?

– Igen. De te is szereted a brit zenét, mégsem vagy angol.

– Jogos.

– És van még valami.

– Éspedig?

– A közvetítői díj.

Elhalmozom Balut puszikkal, de csak mosolyog.

– Ez most kevés.

– Rendben, akkor kérhetsz bármit. Illetve bármit az ésszerűség határain belül.

– Komolyan? – csillan fel Balázs szeme.

– Persze.

El sem tudok képzelni olyat, amit ne tennék meg érte.

– Akkor ezt alaposan át kell gondolnom – kacsint rám.

***

Furi, de egyben tök jó érzés, hogy a megnyitóünnepségen magyar szót is hallok az angol mellett, így nem kell minden erőmmel arra koncentrálni, hogy megértsem a beszédet. Igaz, a szokásos felvezető szöveg a könyökömön jön ki, szerintem én is meg tudnám nyitni a versenyt a sok közhellyel, amelyeket az évek alatt hallottam. Alig várjuk, hogy véget érjen a beszéd és megkezdődjön a sorsolás. Régebben ez már a verseny előtt megtörtént, ám sokan megkérdőjelezték a tisztaságát. Én örülök neki, hogy a tanúi lehetünk, ahogyan a közjegyzők kihúzzák a neveket, bár tény, hogy ilyenkor rendszerint jobban izgulok, mint amikor az asztal mögé állok.

Először az egyéni versenyzőket sorsolják össze. Ez engem nem érint, Tibi bával úgy egyeztünk meg, hogy nem indulok külön, így jobban koncentrálhattam edzéseken a páros munkára. Egyedül Stelláért izgulok, hogy ne kerüljön túl hamar össze az olasz lánnyal, elég gáz, amikor mondjuk a második fordulóban minden erőt ki kell adnia magából az embernek.

– Tuti nem lesz baj? – súgja a fülembe Hédike.

Kitörő örömmel fogadta Songoku ajándékát, de most úgy tűnik, egy kicsit megingott.

– Ne aggódj!

– De ez nem csalás?

– A dopping a csalás. Az, hogy zenét hallgatsz, semmivel sem rosszabb, mint amikor a fél sulit lekenyerezed, hogy szurkoljanak neked.

Lauráék felé pillantok, akik büszkén pózolnak a suliújságos fotósnak az egyencipőjükben. Most tűnik csak fel, hogy egyenlófarkuk és egyenkörmük is van, ami már több mint ciki. Vajon a bugyijuk is egyforma?

A lelátón egy csomó plakát élteti őket, olyan is akad, aki egy hatalmas szívecskébe ragasztotta az arcképüket, mintha világsztárok volnának. Amikor kihúzzák a nevüket, hatalmas éljenzés támad, mindenki ujjong, fütyül és sikoltozik, mint egy koncerten. Mi Hédikével csupán egy elhaló tapsot kapunk.

– Jól van, gyerekek, mindenki körém! – szólal meg Tibi bá, miután a sorsolás befejeződött és a fontos emberek is elmondták, amit akartak.

Nem gáz, hogy sokan beszélnek ilyenkor, de azt sosem fogom megérteni, hogy a polgármesternek miért kell negyed órán keresztül tök hülyeségekről dumálnia. Senkit nem érdekel – főleg a külföldieket nem –, hogy mikor újították fel a csarnokot, ahogyan azt sem, hogy a parkolót jövőre rendbe teszik és kibővítik. Ennyi erővel a Barátok közt egyik epizódját is elmesélhetné, legalább annyira érdekfeszítő a verseny szempontjából.

Tibi bá kinyújtja a kezét, mi pedig szokás szerint ráhelyezzük a sajátunkat és kiáltunk egy hatalmas hajrát. Erre a közönség újra megőrül, megszólalnak a fülsiketítő kürtök, a dobok, csak úgy lobognak a magyar zászlók meg Lauráék béna transzparensei.

Körbenézek a csarnokban, Balázst és Songokut keresem, de ebben a kavalkádban ez lehetetlen vállalkozás. Remélem, azért jutott nekik hely.

– Nagyon izgulok – szólal meg Hédike.

Nem túloz, úgy remegnek a lábai, mint a kocsonya.

– Az első meccset simán hozzuk, a dán lányok elég kutyaütők.

– Én is kutyaütő vagyok.

– Viccelsz? Még Stellát is elkennéd!

– Gondolod?

– Tudom. Az a lényeg, hogy lazulj el. Képzeld azt, hogy a kisteremben vagyunk és csak pötyögünk.

– Megpróbálom. Most viszont odamegyek egy kicsit anyuhoz, mindjárt jövök. Nála felejtettem a hajgumimat.

Ez csak kifogás, Hédike hajgumija a csuklóján díszeleg. Biztos szüksége van még egy kis nyugtatásra.

– Tíz perc múlva itt találkozunk – ölelem meg.

A tíz perc nagyon hamar elrepül, épp csak néhány szót tudok váltani a nemzetközi ismerőseimmel, akikkel minden évben összefutunk pár napra. A német lányok egy csomót kérdeznek Hédikéről, meg hogy mi újság Dettivel, aztán a horvát csajok is ugyanezekre kíváncsiak. Kicsit irigykedem rájuk, amiért még mindig együtt játszanak, én is nyugodtabb lennék, ha Detti állna mellettem. Még így is, hogy van egy kis vezeték nélküli segítségünk.

– Who are these two? – érdeklődnek a horvátok Liza és Laura felé mutogatva.

Nem csoda, hogy kíváncsiak, velük játsszák az első meccset. Csábít a gondolat, hogy lejárassam őket és eláruljam nekik, hogy Laura fonákjai iszonyatosan gyengék, de végül csak annyit mondok, hogy olyan lányok, akik a nézők számában mérik a tudást.

– Versenyzők készüljenek, bemelegítés indul! – szólal meg a szervező, aztán felolvassa, kinek hányas asztalnál van jelenése.

Hála az égnek, jó messze kerülünk a kemény magtól, de Liza és Laura megjegyzéseit így sem ússzuk meg.

– Milyen érzés egyetlen meccsért átöltözni? A külföldi barátaidnak említetted már, hogy Detti nélkül egy lyukas garast sem érsz? – gúnyolódik Laura.

– Igen, az előbb pont arról beszélgettünk, hogy figyeljenek oda rátok, mert ti lesztek a sportág új világsztárjai.

– Tényleg? – kérdezi Liza.

– Persze. Neked tényleg csak ennyi észt osztottak?

– Nagyon vicces vagy…

– Tudod, egyetlen dolgot azért sajnálok – szólal meg Laura. – Kár, hogy nem sorsoltak össze bennünket rögtön az elején, állati jó érzés lett volna a barátaim előtt rommá verni titeket. Persze a suliújságosok így is figyelemmel kísérik majd a dán-magyar rangadót… Sok sikert, lúzerek! Drukkolok, hogy egy pontot azért szerezzetek valahogy! Ja, és Hédike! Figyelj oda nagyon, a lelátón sok a szurkoló, nehogy megsérüljenek!

– Nektek is puszi – mosolygok.

Hülye idióták. Szívből kívánom, hogy a horvátok ejtsék ki őket, de sajnos erre igen kevés az esély. Egyéniben érnek el néha eredményeket, de a párost abszolút nem veszik komolyan.

– Ne is törődj a két libával! – mondom Hédikének.

– Tessék?

Először a füléhez nyúl, hogy kivegye a láthatatlan fülest, de szerencsére még időben rájön, hogy így könnyen lebukhat. A suliújság fotósai tényleg a sarkunkban lihegnek, egy ilyen mozdulatot tuti kiszúrnának. Hédike a zsebébe nyúl és lehalkítja a zenét, miközben úgy tesz, mint aki egy zsebkendőt vesz elő. Ügyes.

– Egy szót sem hallottam belőlük. Mondtak valami érdekeset is, vagy csak puffogtak, mint a viperák?

– A szokásos.

– Legalább törődnek velünk – vonja meg a vállát. – De egyszer majd biztos megunják.

Hihetetlen, hogy a zene hatására ennyire megváltozott, úgy viselkedik, mint aki bevett egy levél nyugtatót.

– A bemelegítésnél még ne mutasd meg, mit tudsz, csak simán adogasd tenyeresre a labdát.

– Oké – bólint Hédike. – Menjünk, játsszunk egy jót!

Istenem, mit nem adnék, ha nekem is lenne egy ilyen csodaszerem, ami egy csapásra megoldja a gondjaimat. Igaz, a japán popzenével még nem próbálkoztam, de nem is fogok. Elég volt néhány tracket végighallgatni Hédike kedvencei közül, azokat a pörgős számokat szereti, amelyek olyanok, mintha egerek cincognának egy centrifugában.

Szerencsére Lauráék is meccseznek az egyik asztalnál, így semmit sem látnak a játékunkból. Hédike az első szettben melléüt néhányszor, de hamarosan teljesen ellazul és a legjobb formáját hozza. Ez a zene tényleg csodákat művel, legszívesebben szobrot állítanék Songokunak. A dán lányok küzdenek, minden trükkjüket bevetik, ám magabiztosan nyerjük meg mindkét szettet.

– Győztünk! – ugrik a nyakamba Hédike. – Ezt el sem hiszem, én még soha, de soha… Köszi Vera, nem is tudom, hogyan hálálhatom ezt meg neked!

– Ne nekem, Songokunak – felelem.

– Songokunak? A jóképű srácnak a pasid osztályából? – döbben meg.

Jól van, nem lesz itt gond a randival.

– Ő találta ki ezt az egészet – mondom, aztán egészen röviden elmesélek mindent, mivel az öltözőben csak annyi időm maradt, hogy villámgyorsan Hédike kezébe nyomjam a hi-tech cuccot. Legalábbis számomra hi-tech, ezek a vezeték nélküli kütyük mindig is lenyűgöztek.

A pálya széléről megnézzük Stella harmadik szettjét, amit szerencsére meg is nyer. Elég kemény ellenfelet kapott elsőnek, rendesen megizzasztotta, de azért bírta a gyűrődést, huszonegy-tizenhétre hozta a mérkőzést.

– Nyomás csokit enni! – pacsizom le vele.

– Nocsak, mi ez a jókedv, Hédike on fire? – kérdezi Stella.

– Ahogy mondod, nem lesz itt gond – vigyorgok.

Lauráék teljesen kiborulnak, amikor megtudják, hogy nyertünk, elképedve nézik vissza a fotósok képeit. Sajnos nem hallom, miről beszélgetnek, de látni sem utolsó a döbbent és dühös arcukat.

– Kivel játsszuk a következő meccset? – kérdezem Hédikétől, miközben az előtérben a jól megérdemelt nápolyinkat majszoljuk.

Van egy olyan szokásom, hogy sosem nézem meg előre, mert akkor már az elejétől kezdve azon kattognék, hogy kivel döntőzünk. Jobb, ha csak a soron következő mérkőzést látom, így semmi sem zavar be.

– A létező legrosszabb párost kaptuk.

– A német csajok?

– Rosszabb.

– A kínaiak?

– Annál is.

– Neeeee – csapok a homlokomra. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy…

– De. Van valami taktika?

– Őszintén? Az, hogy minél jobban és minél gyorsabban elkenjük őket. Laura fonákjáról már meséltem, Liza meg mindig az asztal jobb széle felé áll.

– Vettem – jelenti ki Hédike olyan komolyan, mintha a hadseregben volnánk.

– Bocsi a zavarásért, csak gratulálni szeretnék – jelenik meg Detti. – Mintha nem is ti lettetek volna. Legalábbis a kerületi versenyhez képest száznyolcvan fokos a fordulat.

Tök jólesik, hogy Detti is eljött.

– De most hagylak is titeket, készüljetek csak a kövi meccsre. Én is készítem a torkomat – vigyorog.

– Hogyhogy egyedül? – kérdezem.

Legutóbb a pasija is elkísérte, bár akkor nem találkoztam vele, mert épp a büfében volt.

– Tanul meg családi ebéden van. De talán nem is olyan nagy baj – teszi hozzá.

– Összevesztetek?

– Nem, csak néha sok. Túl komoly, vagy nem is tudom. Mindig csak a tanulás, a karrier, a jövő… Gyakran úgy érzem, szeretne már most nyugdíjas lenni.

– Hát, Tomhoz képest hatalmas váltás…

– Ő sem volt tökéletes. Illetve minden volt, csak az nem, mégis úgy összegyúrnám kettőjüket. Mátéból totálisan hiányzik a vadság és a spontaneitás. De ezzel tényleg nem akarlak most fárasztani, nyomás készülni!

Eljátszom a gondolattal, hogy átadjam Tom üzenetét, de szerintem csak még jobban felzaklatnám vele. Na meg az a tapló úgysem gondolta komolyan, kizárt, hogy egy ilyen embernek érzései legyenek. És őszintén szólva azt sem szeretném, hogy újra összejöjjenek.

***

– Négyes asztalnál felkészül Komjáti Laura, Teleki Liza, Harmati Veronika és Dobó Hedvig! – mondja be a főszervező.

A csarnokban zúgolódás támad, a sulitársak fészkelődnek és a magasba tartják a transzparenseket. Bukfencet vet a gyomrom, és bárhogy próbálom magam nyugtatni, jobban stresszelek, mint valaha.

– Normális játékot várok el, gyerekek! – jelenti ki Tibi bá, mielőtt utunkra enged bennünket.

Nehéz megmondani, kinek szurkol, bár látok a szemében egy kis biztatást, amikor ránézek.

Négyes asztal.

Ez nem lehet véletlen. A négyes asztalnál játszottunk először együtt Dettivel, a négyesen nyertük meg egyszer – nem kis mázlival – a Nemzetközi Diákkupát, ráadásul az edzéseken is a negyedik asztalnál gyakorolok évek óta.

A bemelegítő pötyögés alatt Hédike szándékosan hozza a Lauráék által megszokott formát, az izgalom miatt pedig én is béna vagyok.

– Hogy nyertétek meg az előző meccset? A dánok lefogták egymás kezét? – röhög Laura, aztán egy jól irányzott lecsapással eltalálja Hédike arcát.

A közönség nevet, Hédike pedig megszeppenve rám néz.

– Jól vagy? – kérdezem.

– Persze. Biztos csak véletlen volt.

– Biztosan – harsogja Liza. – Vagy nem. Komolyan mondom, annyira szánalmasak vagytok, hogy meg lehetne írni belőletek a Nyomorultak 2-t.

– Szeretem azt a könyvet – mondja Hédike.

– Milyen meglepő… Na mi lesz, átszerválod még ma azt a labdát, vagy odamenjek és inkább a kezembe teszed? Nem akarom, hogy lemerevedjen a csuklóm, bár ellenetek még teljes gipszben is lenne esélyem.

– Jól van már…

Hédike úgy hatodjára üti át a labdát, aztán amikor megjelennek a pontozóbírók, a zsebébe nyúl „zsebkendőért”.

– Végetek van, lúzerkék – mutat ránk Laura.

Én ilyenkor kezet szoktam fogni az ellenféllel, de sebaj, attól színes a világ, hogy mindenféle ember él benne. Milyen unalmas is lenne, ha mindenkibe belevertek volna egy kis kultúrát meg illemet…

– Gyerünk, Vera! – hallom anya hangját valahonnan a bal oldalról.

Ritkán szurkol, de akkor hangosan. Válaszként jobbról üdvrivalgás érkezik, Lizát és Laurát éltetik. Még szerencse, hogy Hédike ebből semmit sem érzékel, elég megalázó. Belegondolni is rossz, hogy három éven keresztül én voltam a sztár, most meg mindenki ennek a két egyenhülyének drukkol.

A szervát mi kezdjük, egészen pontosan én. Kivételesen a legkifinomultabb adogatásaimmal nyitok, hadd lássák csak Lauráék, hogy nem lesz velünk annyira egyszerű dolguk. Négy-egynél járunk, amikor először cserélünk.

– Figyelj, Hédike, megy a labda! – gúnyolódik Liza, majd olyan magasan üti át a másik oldalra, ahogyan az óvodásoknak szokták.

Hédike nem tököl sokat, kihasználja a magas labdát és úgy lecsapja, hogy a pillanat erejéig elcsendesedik a terem.

– Veled meg mi van? – húzza fel a szemöldökét Laura.

– Gyakoroltunk egy kicsit külön is – felelek, csakhogy ne tűnjön fel nekik, hogy Hédike semmit sem érzékel a külvilágból.

Lauráék egymásra néznek, a pillantásuk pedig elárulja őket: beijedtek.

Minden egyes megnyert pontunk után Lauráék baglyai huhognak, a nemzetközi mezőny meg anyáék pedig tapsolnak. Lehet, hogy csak egy maroknyi drukkerünk van, mégis többet jelentenek, mint egy egész stadionnyi megvadult rajongó. Minket legalább azok biztatnak, akik szeretnek bennünket, vagy legalább van némi közük a sportághoz. Állítom, hogy Lizáék felbérelt emberei között egy csomóan még a szabályokkal sincsenek tisztában.

– Mehet? – kérdezem Laurától.

– Nem kell a felvágás! – nyivákol olyan hangon, mint aki héliumot szívott.

Lehet, hogy csúnya dolog, de élvezem, ahogy vöröslő fejjel egyenesen a hálóba üti a labdát.

Huszonegy-tizenhárom, az első szett a mienk.

– Térfélcsere! – mondja az egyik bíró.

Laura természetesen nem hagyja ki, hogy meglökjön, amikor elmegyek mellette, és látom, hogy Hédike is majdnem hanyatt esik, amikor Liza az oldalába könyököl.

– Mi van, kicsi, megbotlottál? Nézz alaposan a lábad elé!

A második szett is sima ügy, egészen a tizedik pontig. Utána viszont mintha megtörne a varázs, Hédike konkrétan a szomszédos asztalra üti át a labdát. A statiszták persze ujjonganak, Lauráék pedig ünnepeltetik magukat, mintha bármi is múlt volna rajtuk.

– Ne haragudj! – néz rám Hédike kétségbeesetten.

– Gáz van?

– Elromlott – suttogja.

– Micsoda?

– Előbb ahogy félreugrottam, nekiütődött az asztalnak és most nem működik.

Na basszus! Oda a csodafegyver.

– Ne aggódj, nem lesz semmi gáz! Csak koncentrálj. Tudod, zárd ki a külvilágot.

– Igyekszem – feleli, de hiába.

Mindössze két kósza pontot tudunk összehozni, a második szettet toronymagasan a sötét oldal nyeri.

– Eddig tartott a varázsital hatása, kislány? – flegmázik Liza, miközben pörgeti az ütőjét a kezében.

Őszintén? Igen, de ezt nem akarom még magamnak sem bevallani. Helyet cserélünk, a bíró pedig int, hogy kezdjük a játékot és ne húzzuk az időt szájkaratézással.

Természetesen öt-nullával indítanak a démonok, úgy ég a fejem, mint még sosem. A nézők láthatóan megzavarodtak, hogy Hédike eddig gyönyörűen csavarta a labdát, most viszont a világból is kiüti, ha éppen eltalálja.

– Gyerünk, hugi, alázzátok le őket! – harsog egy kiáltás a pillanatnyi csendbe.

Az elmúlt húsz percben ennél különb dolgokat is ordítottak a bérszurkolók, de ez a kedvesség nem a sulis lelátóról érkezett. A hang irányába nézek, és olyat látok, amit el sem akarok hinni: Ex-Eszter épp Baluék felé araszol egy zacskó pattogatott kukoricával.

Hugi?

Mi van?

Laura egy örömteli mosollyal válaszol a kiáltásra, aztán gyorsan hoz két újabb pontot.

– Eszter a nővéred?!

Nem bírom ki, hogy csendben maradjak.

– Nem tudtad? – vonja meg a vállát.

– Honnan kellett volna tudnom?

– A pasid nem említette? Illetve az expasid. Ahogy látom, most is együtt lógnak a nővérkémmel. Tényleg nem tűnik fel, hogy Balázs csak szórakozik veled?

– Ti családilag pszichopaták vagytok?

– Nem, csak tiszta szívemből gyűlöllek. Tudod, mennyit szenvedett miattad az én egyetlen nővérem? Az egész nyarat végigbőgte, mert azt hitte, hogy tényleg vége van közöttük mindennek. Még az egyiptomi nyaralást is teljesen hazavágta a folyamatos hisztijével. Aztán persze visszaszerezte Balázst, de ez nem újdonság.

Aha. Tehát azért szívatnak az ikrek év eleje óta, mert Laurácska nem érezte jól magát a családi vakáción. Ezek tényleg nem százasok.

– Azt tudod, hogy ez egy méretes baromság, ugye? – érdeklődöm. – Eszter és Balázs közt már mindennek vége.

– Nézz csak hátra! – vonja meg a vállát Laura.

Eszter épp Balázs ölébe veti magát és megpuszilja az arcát, mire Balu ijedtében akkorát ugrik, hogy Eszter kezéből kiesik a pattogatott kukorica.

– Nem tudom, én nem szoktam halálra rémülni a szerelmemtől. Vagy nálatok pszichófalván így szokás?

– Szerintem inkább azért ijedt meg, mert most végre láthattad, mi folyik itt. Most mégis, vajon honnan tudok ennyi mindent Balázsról?

Oké, ebben tényleg van valami.

– Elárulom, kicsi szívem, az állítólagos pasid minden héten kétszer megfordul nálunk.

– Ez nem igaz!

– Hölgyeim, a játékra koncentráljunk! – szólal meg a bíró. – Szerva Dobó kisasszonynál, kérem, folytassák a mérkőzést!

Hatalmasat fújtatok, de mielőtt még az asztalhoz fordulnék, Balázsra nézek. Eszter már szerencsére nincs a közelében, Balu viszont feláll és kiviharzik a teremből. Elhatározom, hogy nem törődöm vele, ez nem az a pillanat, amikor a párkapcsolatomon kell rágódnom.

Hédike az asztalhoz áll, aztán olyan szervát üt, hogy Lizáék észre sem veszik, ahogyan elhalad mellettük a labda.

– Megjavult? – kérdezem alig hallhatóan.

– Nem – mosolyog Hédike.

Hét-nulláról igen hamar felhozzuk magunkat hét-hétre. Ezzel már a sulisok figyelmét is kivívjuk, egyre többen szurkolnak nekünk. Liza és Laura bedühödik, Laura még oda is megy az egyik doboshoz, hogy fejezze be a zajongást, mert zavarja a koncentrációban. Egy pillanat alatt majmot csinálnak magukból, de sajnos így is elég sok pontot ütnek.

– Figyelj már oda! – kiabál rá Laura Lizára.

– Te rontottad el!

– De miattad! Ha rendesen félreállsz, vissza tudom adni!

Király, már egymással is veszekednek. Persze nem akarom elbízni magam, de azért Hédikére mosolygok, és mutatom neki, hogy játsszunk kivárásra. Ha ilyen ideges az ellenfél, előbb-utóbb úgyis elrontja, nem kell feleslegesen kockáztatni.

Amikor Liza a hálóba üti a labdát, olyan káromkodás hagyja el a száját, hogy még Tibi bá is közbeszól. Tizenkilenc-tizenhétről fordítunk tizenkilenc-húszra.

Hét másik asztalon is játszanak a csarnokban, azonban mindenki minket figyel. Mondjuk nem csoda, meccslabdánk van. Liza szervál, én visszaadom, Laura Hédikének üti, Hédike vissza Lizának, de egy kissé magasan, úgyhogy Liza rögtön kihasználja az alkalmat. A mozdulataiból látom, hogy lecsapáshoz készülődik, úgyhogy hátrébb állok és imádkozom. Ilyenkor más nem segíthet. Liza magabiztosan üti meg a labdát, de a csodával határos módon eltalálom. A labda olyan magasan száll vissza, mintha tollasversenyen lennénk, és ahogy elnézem, az sem biztos, hogy asztalt fog érni. Laura kaján vigyorral várja, hogy ha úgy adódik, befejezhesse a menetet, de igencsak meglepődik, amikor a labda az asztal élére csapódik. Sajnos gyorsan reagál és egy ügyes mozdulattal átkanalazza a mi térfelünkre. Innentől pedig belassul az idő. Hédike színpadias mozdulattal hátrahúzza a kezét, mint aki több ezer newton erőt akar belevinni az ütésbe, de végül épp csak megpöccinti a labdát, ami a háló mögött néhány milliméterrel landol.

Vagy négyet pattan, mire felfogom, hogy nyertünk.

A közönség tombol, Laura pedig úgy odavágja a földhöz a méregdrága ütőjét, hogy három darabra törik.

– Pedig nem is így akartam! – ugrik a nyakamba Hédike.

Miután kezet rázunk a bíróval, Tibi bá lép oda hozzánk. Visszafogottan veregeti meg a vállunkat, de látom rajta, hogy legszívesebben egy hétig ölelgetne minket.

– Ez a tied! – nyomom Hédike kezébe a labdát.

– Komolyan?

– Dettivel mindig úgy csináltuk, hogy azé, aki a győztes pontot üti.

– De hát neked köszönhetek mindent.

– Azt mondtad, nem működött az az izé a végén.

– Hát, nem.

– Akkor ez a te érdemed.

Kíváncsi lennék rá, hogyan tudta Hédike legyőzni a tömegfóbiáját, de a pálya szélén már ott ácsorog Detti, Bius, Félix és Songoku is, hogy gratuláljanak.

– Eddig azt hittem, ez a sport legalább annyira unalmas, mint a sakk – mosolyog Félix. – Gratu, csajok. És tudod mit, Roni? A győzelem örömére nem olvasom fel neked Uborka mai sziporkáját.

– Ezt igazán megköszönöm – vigyorgok.

– Ügyesek voltatok – mondja Songoku, mire Hédike arca paprikavörössé válik.

– Balázs merre van? – kérdezem Biustól.

– Azt mondta, mindjárt visszajön.

Remek. Életem legfontosabb győzelmét csak az nem látta, aki a legfontosabb számomra ezen a világon.

A következő néhány percben a suliból többen is odajönnek hozzánk, hogy gratuláljanak. Látom Hédikén, hogy marha jólesik neki, eddig sosem lehetett része a sikerben. Persze nekem is kedvesek a szavak, de az sokkal nagyobb örömmel tölt el, hogy nézhetem Lizát és Laurát, amint épp torkaszakadtukból ordítoznak egymással.

– Ne hidd azt, hogy ezzel vége! – morog rám, amikor elsétál mellettem.

– Pedig úgy néz ki.

– A pályán lehet, de a java még csak most kezdődik. Engem senki sem alázhat meg így!

– Vegyél már vissza egy kicsit, csak elvesztettél egy pingpongmeccset – lepődöm meg. – Ez egy játék.

– Azt te csak hiszed – sziszegi.

Oké, ez már para. Laura is megkattant, akárcsak a nővére.

***

A következő mérkőzést elbukjuk ugyan a vérprofi kínai lányok ellen, ám kivételesen egyáltalán nem zavar, hogy nem kerülünk be a legjobb három csapatba. Hédike is elfáradt, én is kimerültem, na meg amúgy is megvívtam – vagyis megvívtuk – a csatánkat.

Az eredményhirdetéskor kissé elérzékenyülök, sajnálom, hogy Hédikével csak ilyen rövid ideig lehettem párban. Rettenetesen indult a közös pályafutásunk, a különórákon vért izzadtam, de minden egyes cseppje megérte.

– Az egyéni verseny második helyezettje, egyben a legjobban teljesítő magyar hölgy Bíró Stella Gabriella! Gratulálunk az ezüstéremhez, nagyszerű teljesítmény – mondja az országos pingpong-főmufti.

Stella örömmel áll a dobogó második fokára, annak ellenére, hogy nem tudta legyőzni az olasz riválisát. Láttam rajta a meccs után, hogy csalódott, de azt mondta, majd jövőre sikerül neki. Hát igen, számára van még egy esély, én viszont most állok utoljára ezek között az emberek között. Mindeddig a pingpong szerves részét képezte az életemnek, tök természetes volt, hogy hetente két-három délutánt edzéssel töltök és versenyekre járok. Néhány külföldi lánnyal olyan jóban lettem, mintha osztálytársak volnánk, most pedig egyszerűen vége. Nincs több versenydrukk, nincs több utazás Tibi bával és a csapattal, nem kenem többé melegítőkrémmel a lábam az öltözőben.

Egy korszak lezárult.

– Az első helyezett pedig – szólal meg újra a szövetségi kapitány –, the winner is…

– Tudod, miért ment ilyen jól a végén? – fordul felém Hédike.

– Már akartam kérdezni.

– A második szettet zene nélkül végigpánikoltam, egyszer majdnem el is ájultam izgalmamban, de amikor odafordultunk a pasidhoz meg Laura nővéréhez, Songoku rám mosolygott – pirul el. – Fogalmam sincs miért, de abban a pillanatban teljesen megnyugodtam. Szerintem valami varázslat lehetett, pedig én ilyenben nem is hiszek. Onnantól kezdve dúdolgattam magamban a kedvenc számaim, és nem érdekelt, hogy ilyen sok ember néz. És képzeld, Songoku nem sokkal a díjátadó előtt elhívott moziba! Még sosem volt barátom, annyira izgulo…

– Hédikém, majd a díjátadó után beszélgettek – szól ránk Tibi bá.

Ahogy elnézem, ugyanolyan büszkén feszít a magyarországos melegítőjében, mint amikor Dettivel elhoztuk az aranyat.

– Ennyire bejön? – suttogom, mire Hédike elvigyorodik és vadul bólogat.

– Már akkor is tetszett, amikor először megláttam.

Mintha csak magamat hallanám, én is így voltam Baluval. Drukkolok nekik, hogy sikerüljön a randi, tökre összeillenek. Na meg hol találnának még egy olyan embert Budapesten, aki rajong a japán popzenéért?

Miután Lizát és Laurát kivéve – ők a vereség után összepakoltak és tüntetőleg elvonultak –, mindenki átvette az oklevelét és az ilyenkor szokásos ajándékcsomagot, az öltöző felé veszem az irányt. Hazamehetnék a versenyzős cuccomban is, a gombafóbiám miatt úgyis csak otthon zuhanyozom le, de még egyszer utoljára ott akarok lenni az öltözőben, amihez olyan sok emlék köt. Nevettem, sírtam, izgultam, dühöngtem itt az évek alatt, meg persze barátokat is szereztem. Ennek a kis helyiségnek lelke van. Komótosan öltözöm át, a kopott pad búcsúzóul megszúrja a combomat, majd miután utoljára körbenézek, végleg becsukom magam mögött az ajtót.

A könnyeimmel küszködve sétálok az előtérben, ahol már csak alig néhányan lézengenek, úgyhogy azonnal kiszúrom Balut.

– Ne haragudj, hogy leléptem, de muszáj volt! – ölel át.

– Amúgy nyertünk – vonom meg a vállam.

– Tudom. Gratulálok.

– Mit akart már megint az az őrült ribi? Nem azt mondtad, hogy lerendezted? Most akkor mégsem? És miért nem említetted, hogy Laura nővére ez az elmeroggyant?

– Mert nekem is csak nemrég állt össze a kép. Laurát eddig összesen kétszer vagy háromszor láttam, nem igazán maradt meg az arca. Ismerősnek tűnt, amikor a suli előtt összefutottunk, de akkor még nem tudtam hova tenni.

– Kamu – jelentem ki.

– Mi? Miért lenne kamu? Roni, én…

– Igaz, hogy heti két napot az exbarátnőd házában töltesz?

– Igen. De…

– Oké. Nem biztos, hogy kíváncsi vagyok egy újabb kifogásra. Ha Eszterkével akarsz lenni, akkor mondd meg, mert ez így nagyon nem fair! Szeretném, ha végre tényleg tiszta vizet öntenénk a pohárba.

– Rendben – sóhajt Balázs. – Valóban átjárok hozzájuk minden hétfőn és csütörtökön.

– Úgy tudtam, olyankor az egyetemen vagy.

– Nem akartalak felbosszantani. Eszter apja tanít dobolni tízéves korom óta, ezért megyek oda. Ő az egyik legelismertebb dzsesszdobos a szakmában, marha jó tanár és eléggé ragaszkodom hozzá.

– Még úgy is, hogy van egy totálisan hibbant lánya, aki nem képes leszakadni rólad?

– Igen.

– És apuka mit szól, hogy már semmit sem akarsz a lányától? Már ha ez igaz…

– Persze, hogy igaz. De amúgy nem is tudott a kapcsolatunkról. Eszterrel kábé három hónapig jártam, és mindig akkor találkoztunk, amikor az apja nem volt otthon.

– Jó, azt nem akarom tudni, miért…

– Azért, mert nem szerettem volna, hogy emiatt máshogy nézzen rám az öreg. Persze a végén már necces volt a szitu, de megoldódott magától, mert rájöttem, hogy Eszter nem az a lány, akit megismertem.

– Akkor mégis miért rohantál ki utána a teremből?

– Mert közölte, hogy besétál a pályára és kitépi a hajad.

Jézus. Elég kemény lett volna, ha ez a hibbant egyszer csak megjelenik mögöttem. Normális vajon, hogy ilyen emberek szabadon járkálhatnak? Komolyan, lassan ott tartok, hogy felfogadok magam mellé egy állig felfegyverzett testőrt…

– Az előtérben értem utol, alig bírtam visszatartani. Elhordott téged is és engem is mindenféle szemétnek, aztán jött a szokásos zokogás, hogy menjek vissza hozzá, mert ő mindennél jobban szeret. Egy óra alatt tudtam csak megnyugtatni annyira, hogy elinduljon haza.

– Ennek a csajnak rács mögött lenne a helye.

– Ezt nem a mi dolgunk megítélni.

– De most ez tényleg így van? Olyan szürreális, hogy egy őrült lány nem hagy békén bennünket.

– Hidd el, ilyennel nem viccelődnék. De már tényleg vége.

– Akkor nem azért jársz hozzájuk, mert…

– Nem. Csakis a dobolás miatt. És igazándiból be sem szoktam menni a házba, a garázsban vannak a cuccok. De ha zavar, akkor nem megyek soha többet – jelenti ki Balu halálosan komolyan. – Mindennél többet jelentesz nekem.

Ahogy a szemébe nézek, tudom, hogy így gondolja, a tekintete őszinte és kedves. Nem is értem, hogyan kételkedhettem benne.

– Én is szeretlek! És bocs, hogy ilyen hülye féltékeny vagyok.

– Legalább tudom, hogy érdekellek – mosolyodik el Balu, majd a háta mögül egy rózsát húz elő. – Azért van ebben a műanyag hengerben, mert marcipánból készült. Gratulálok a meccshez. És persze sajnálom, hogy nem láthattam végig.

De cuki! Azt hiszem, ez lesz életem első édessége, amit nem fogok megenni.

– Most viszont lépek, ez a hang nagyon ismerős.

Ha nem mondja, fel sem tűnik, hogy a saját anyám magyaráz a távolban.

– Ennyire félsz tőle?

– Nem biztos, hogy olyan vidám napod lenne, ha meglátna ebben a cuccban – fogja meg a bőrdzsekijét.

– Kösz, hogy néha gondolkodsz helyettem – mosolyodom el. – Mikor látlak?

– Este beszélünk – csókol meg, aztán mint egy nindzsa, villámgyorsan eltűnik az egyik oszlop mögött.

– Na, ott is van az én kislányom! – integet anya a lépcső tetejéről.

Egy vele egykorú nővel beszélget, akiről fogalmam sincs, kicsoda, öcsém pedig úgy lépdel mellettük, mint akit épp kivégzésre visznek.

– Ne haragudj, csak összefutottam az egyik kollégámmal és elfecsegtük az időt! Zsuzsikám, ő Verácska.

A nő kinyújtja felém a kezét.

– Már sokat hallottam rólad.

– Azt képzelem – préselem össze a számat.

– Nagyon ügyesek voltatok a kis csapattársaddal, igazán aranyosan ütögettétek a labdát.

Nehezemre esik mosolyogni, amikor életem legkeményebb meccsét egy laikus édes kis pötyögéssé alacsonyítja, de azért megpróbálkozom vele.

– Köszönöm.

– Mi az a virág, a lovagodtól kaptad? – érdeklődik anya.

Durva, milyen modorosan viselkedik mások előtt.

– Aha.

– És hol van most?

– Az előbb ment el, mert… mert holnapután vizsgázik gyöngy ékszerekből.

– Meséltem, Zsuzsikám, milyen rendes fiú? Néprajzot hallgat, illedelmes, ráadásként pedig nagyszerűen dobol egy dzsesszegyüttesben. Nem ilyen tarajos semmirekellő, mint amilyeneket mostanság minden sarkon látni…

– Igen, már említetted. – A tekintetéből ítélve nem is egyszer. – Viszont én most megyek, megkeresem a kislányomat. Csak átöltözött már.

– Ő is játszott? – kérdezem.

Nagyon remélem, hogy nem Laura anyjához van szerencsém, mert akkor már tényleg kifutok a világból.

– Igen, de sajnos nem volt olyan ügyes, mint ti, már az első fordulóban kiesett. Elkenődött, de ez az első komoly versenye, úgyhogy még számtalan alkalma lesz megmutatni, mire képes.

Király, akkor tuti nincs köze Laurához.

– Éhesek vagytok, gyerekek? – kérdezi anya a parkolóban.

– Hogyne! – feleljük egyszerre az öcsémmel.

– Akkor elmegyünk ebédelni, Roni választ helyet.

– Oké, mexikói.

– Ne már, inkább hamburgerezzünk! – hisztizik a tesóm.

– Azt mondtam, a nővéred választ helyet. Legutóbb úgy emlékszem, hogy te… Ez meg mi a frászkarika?! – áll meg anya a kocsi előtt.

– A kocsink – flegmázik az öcsém. – Miért, mi van vele? – kérdezi, de én már látom, hogy a bal első gumi teljesen lapos.

Először arra gondolok, biztos defektet kaptunk és szépen lassan leengedett, de aztán megpillantom a kerék mellett a letekert szelepsapkát. Ezt valaki szándékosan csinálta, és tippem is van rá, hogy ez a valaki az elmeháborodott Komjáti család egyik tagja. Elég aggasztó, hogy tudják, melyik a mi kocsink, csak bízhatok benne, hogy a címünket nem derítették még ki.

– Talán kirepedt valahol, régi már ez a gumi – morfondírozik anya.

– Biztos – felelem, aztán egy óvatos mozdulattal a kocsi alá rúgom a szelepsapkát.

Ezt a dolgot nekem kell lerendeznem.

15.

A következő egy hetet magolással meg az egyetemek és fősulik tanulmányozásával töltöm, Balu ezt kérte Songoku fülhallgatójáért cserébe. A fene se gondolta volna, hogy egy bármire beváltható szívességet ilyen hülyeségre pazarol, de az ígéret szép szó, úgyhogy délutánonként többnyire a szobámban ücsörgök és föci meg magyar tételeket dolgozok ki jelentős mennyiségű mézes puszedli társaságában.

Annyira nem vészes a tanulás – legalábbis fizikailag nem fáj –, de nagyon hiányzik Balázs. Többször is próbálom lebeszélni erről a kényszermagolós marhaságról – inkább biliárdoznék vagy a városban csatangolnék délutánonként –, de életem szerelme hajthatatlan.

A tanórákon a héten semmi érdekfeszítő nem történik azon kívül, hogy Nikita puszta felebaráti szeretetből megajándékoz egy kettessel. Uborka minden egyes nap egyre fárasztóbb viccet ír fel a táblára, a tanárok pedig egyre inkább paráztatnak bennünket az érettségivel. Egyedül az időjárás nem változik, a nap még véletlenül sem bújik elő a szürke felhők közül.

Ezek után nem csoda, hogy úgy várom a pénteket – az utazás napját –, mint a messiást. A hatodik órán már annyira fészkelődöm a helyemen, mint akit egy raklap viszketőporral szórtak be, szuggerálom a faliórát, hátha attól gyorsabban telik az idő. Szerencsére a tanár öt perccel előbb elenged bennünket, így megússzuk a kilométeres sort az ebédlőben.

– Itt az új suliújság – jelenik meg Félix valamivel a kicsengetés után.

Nem zavartatja magát, hogy a lépcső közepéig áll az éhes tömeg, gond nélkül beáll közénk. Néhány másodikos ezt szóvá teszi, de Félix csak megvonja a vállát, hogy negyedikben majd nekik is lesznek előjogaik.

– Muti! – veszem ki a kezéből a pár oldalas, még langyos magazint.

Kíváncsi vagyok, ezúttal milyen cikket jelentettek meg rólunk a sátánivadékok barátai, ám döbbenetemre egy árva szót sem találok a hétvégi pingpongversenyről.

– Nos? – néz rám kérdőn Bius.

– Egy sor sincs rólunk.

– Az király.

– Azért legalább az eredményeket leközölhették volna…

– A suliújság is ugyanolyan, mint bármelyik bulvárlap. Csak a negatív dolgoknak, a szenzációnak és a botránynak van hírértéke.

– Meg a félmeztelen lányoknak – szúrja közbe Félix.

– Az, hogy elkentük Lizáékat, szerintem kimeríti a szenzáció fogalmát. Így viszont csak annyi marad fenn az utókor számára, hogy milyen bénák vagyunk Hédikével.

– Hidd el, Roni, arra a meccsre mindenki emlékezni fog! – nevet Félix. – Valaki már fel is töltött egy videót a YouTube-ra, amin Lauráék összeverekednek.

– Összeverekedtek? – mosolyodom el.

– A meccs után az előtérben. Először csak egymás haját húzták, aztán Laura úgy meglökte Lizát, hogy beesett a zászlók közé. Onnantól kész pankráció, a szervezőknek kellett őket szétválasztani. Ha nem lépnek közbe, szerintem még most is püfölnék egymást a zászlórudakkal. Meg akarod nézni?

– Hogy a fenébe ne!

– Mi ez a nagy jókedv? – jelenik meg Laura.

Olyan közel áll, hogy még a leheletét is érzem, valószínűleg még senki sem magyarázta el neki, mit jelent a személyes szféra. Liza persze árnyékként követi.

– Szóval? Minek örülsz ennyire, Verácska? – kérdezi Laura, kezében az ebédje maradékával.

A hamisgulyáshoz hozzá sem nyúlt, de ezt az egyet vele kapcsolatban is megértem. Az a lötty valóban úgy fest, mint a moslék.

– Ami azt illeti, nektek örülök – vigyorodom el, mire Félixék nevetésben törnek ki. – Úgy hallottam, sztárok lettetek, épp most akarom megnézni a filmeteket. Gratulálok előre is!

– Hogy te milyen rohadt vicces vagy! Na húzzál arrébb, nem férek el tőled!

Laura, mint egy tank megindul a konyhás nénik – avagy a mosogatónénik – felé, akik hatalmas hévvel teszik bele a koszos tányérokat a koszos vízbe, hogy azok még koszosabbak legyenek. Mivel felém dönti a tálcáját, valószínűleg az a terve, hogy rám öntse a levest, úgyhogy gyorsan félreállok az útjából. A hamisgulyás Laura halvány rózsaszín edzőcipőjén landol. Azt ugyan nem tudom, hogy hozza ezt ilyen bénán össze, de természetesen egyáltalán nem bánom, hogy így alakult.

– Mi ez a lárma, hát nem tudtok normálisan vise… te jóságos ég, mi van itt és ki tette?! – rikácsol Eta néni.

Bármilyen csúnya dolog árulkodni, mind a hárman Laurára mutatunk.

– Elnézést, véletlen volt – motyogja.

Ilyenkor bezzeg nem olyan nagy a szája.

– Az engem egy cseppet sem érdekel, hozom a felmosót és takaríts fel!

– Én biztosan nem fogok felmosni – húzza fel Laura a szemöldökét.

– Dehogyisnem, kislányom – jelenti ki Eta néni olyan hangsúllyal, hogy vitának helye nincs.

Laurának nincs választása, a fél suli szeme láttára kell feltakarítania a kiömlött löttyöt. Ebben persze semmi gáz nincs, azonban Laura olyan bénán és undorral csinálja, hogy az egész ebédlő röhög rajta, ahogy egyre nagyobb foltban keni szét a levest. Én sem vagyok a felmosás bajnoka, de sátánkánál még Guszti kutya is ügyesebb lenne.

– Micsoda performansz előadásnak lehetünk tanúi egy ilyen kellemes ebéd alatt! Egy kávézóban ezért még pénzt is kérnének – nevet Félix, miközben megörökíti a bénázást az utókor számára.

Valóban szórakoztató a műsor, mégis villámgyorsan lapátolom be a valamennyire ehető túrós csuszát.

– Na jó, puszi, én rohanok! – törlöm meg a számat. – Jössz, Bius?

– Még dolgom van – feleli.

– Együtt van dolgotok? – kérdezek rá.

– Még szép – válaszol Félix.

– Akkor jó mulatást, hétfőn találkozunk! – vigyorodom el.

– Vigyázz magadra nagyon! – aggódik Bius. – És ha bármi gáz van, hívj azonnal!

– Nyugi, semmi gond nem lesz.

– Oké, de akkor sem tartom ezt az egészet jó ötletnek. Ha anyukád tudná, miben sántiká…

– De nem tudja, és ez így is marad – állítom le, mielőtt még nagyon belejönne. – Mindent elrendeztem, még a nemzetbiztonság sem találna meg. Na jó, ők talán igen, de azért okoznék nekik egy kis fejtörést.

***

Bicska pipa, elemlámpa betéve, pótelemek szintén, normális – azaz különleges – alvós cucc oké, pénzem is akad valamennyi, a telefonomon pedig bőven van hely fotóknak és videofelvételeknek. Mi kellhet még egy nyomozással összekötött Balázsos hétvégéhez?

Mondjuk csoki. Azt ugyan nem tudom, miért, de édesség nélkül egy lépést sem teszek sehova. Összehalászom a táskáimból a bespájzolt müzliszeleteket, nugátkrémes csokikat és nápolyikat, majd a hátizsákomba dobálom a hasznos cuccok közé. Egyedül a Balutól kapott marcipánrózsát hagyom a polcomon, azt akkor sem enném meg, ha éheznék.

Ha igazán profi lennék, távcsövet is vinnék magammal a kémkedéshez, de az sajnos nincs. Talán ha normális tesóm volna – aki nem virtuális robotokat gyilkol a szabadidejében –, kérhetnék tőle.

Mielőtt kilépnék a szobámból, az íróasztalomon megpillantok egy csavarhúzót. Még két hete hoztam be, ezzel feszegettem fel a malacperselyem alját, hogy némi apróhoz jussak. Elteszem, elvégre nem foglal sok helyet, na meg Félix állandóan azt szajkózza, hogy egy szerszám bármikor jól jöhet.

– Mindened megvan? – kérdezi anya.

– Igen.

– Csomagoljak szendvicset?

– Majd veszek a pályaudvaron.

– Minek veszel, ha itthon is van jó kis olasz felvágott?

Azért, mert Balázs előtt nem fogok ilyen zsíros cafatokat kajálni, felelném szívem szerint.

– Azért, mert inkább rántott húsos szendvicset ennék. Tudod, hogy mennyire szeretem és a Déliben olyan finomat árulnak…

– Te tudod… De sokkal jobban járnál egy tisztességes házi szendviccsel.

Házi szendvics? Mi van? Félixéknél talán van értelme ennek a fogalomnak, kis túlzással az anyja még a csirkemellsonkához alapul szolgáló állatot is a kertben neveli biokukoricán, de anya egyáltalán nem ez a kategória. Ő simán megkeni a bolti zsemlét margarinnal, aztán tesz bele bolti felvágottat és génkezelt zöldséget. Úgyhogy ennyit a házi szendvicsről.

– Mikor jössz haza?

– Vasárnap délután. Ebéd után indulok, nem tudom, melyik vonatot érem el.

– Apádat üdvözlöm, siess haza és tanulj!

– Oké.

– Biztos ne vigyelek ki az állomásra? – kérdezi anya.

– Elég nagy vagyok már, hogy egyedül metrózzak – felelem.

Na meg az úti célom nem egészen a Déli pályaudvar, de erről mélyen hallgatok.

– És szólj rá nyugodtan apádra, ha tukmálná rád a kávéit! Tudod, hogy a szervezetedne…

– Anya, utálom a kávét, és eszemben sincs koffeinfüggővé válni.

– Nagyon helyes. Egy-egy éjszakai tanulásmaratonhoz csábító lehet, de hidd el, nem éri meg. Én már fel sem tudok kelni nélküle.

Éjszakai tanulásmaraton, jó vicc. Egész más tervem van mára, és ebben a tankönyv még véletlenül sem szerepel.

– Nem fogok kávézni, ígérem – mondom teljes őszinteséggel. – Viszont most indulok, mert lekésem a vonatot. Semmi kedvem egy órán át a pályaudvaron ücsörögni, annyi furcsa ember kószál arrafelé.

Ez az érv használ, anya nem tesz fel több hülye kérdést. Csupán a sapkámat adja a kezembe, de nem is bánom, Leányfalun tuti hidegebb lesz, mint itt a városban.

***

Balu a buszpályaudvaron vár rám egy gőzölgő, automatás valamit szorongatva.

– Forró csoki?

– Nem.

– Kakaó?

– Nem.

– Olyan fehér izé, amit vaníliaturmixnak neveznek, de valójában köze sincs hozzá?

– Nem.

– Akkor szabad a gazda.

– Kapucsínó.

– Nem is láttalak még kávézni.

– Az elmúlt napokban elég keveset aludtam, úgyhogy nem fog megártani – mosolyog.

Balu egy kicsit – na jó, rettenetesen – aggodalmaskodik, hogy lebukunk és anya felváltva kínoz meg bennünket a titkos föld alatti bunkerében, ahol senki sem hallja az ordításunkat, de megnyugtatom, hogy ilyen helyiségről egyrészt nem tudok, másrészt pedig a lebukás esélye szinte a nullával egyenértékű. Anya csak muszájból beszélget apával, na meg ha minden jól megy, eszébe sem fogok jutni. Letöltöttem egy csomó Szulejmán-epizódot, úgyhogy valószínűleg a tévé előtt fog ülni egész álló hétvégén.

– Hogy sikerültek a vizsgáid? – kérdezem.

– Szerintem megvan az ösztöndíj – vigyorog.

– Stréber.

– Vagy csak a véremben van a csárdás – vonja meg a vállát.

– Most komolyan, hogy a fenébe csináltad? Nem veszem be, hogy tényleg bemagoltad azokat a rohadt vastag könyveket.

– Hát, tényleg nem, inkább Trónok harcát olvastam helyette esténként. Egy tárgytól féltem csak, de a vizsgán kiderült, hogy a prof is a Belvárosi Gimibe járt, úgyhogy jót beszélgettünk arról, mi változott a suliban az elmúlt négyszáz év alatt. Marhára untam a sztorijait, azt sem tudtam, mi a frászról magyaráz, de azért úgy tettem, mint akit roppantul érdekel. Az öreg annyira belejött a nosztalgiázásba, hogy még kérdezni is elfelejtett, úgyhogy végül kaptam egy ötöst.

– Mázlista – ugratom.

– Ehhez azért több kellett, az ösztöndíj gondos tervezés eredménye. Az etnográfia-tanárnő például egy kissé elhivatottabb a kelleténél, állítólag még valami petíciót is indított, hogy tiltsák be a tusfürdőket és mindenki térjen vissza a jó öreg kézműves szappanhoz, úgyhogy a vizsgára abban a rettenetes kordnadrágba mentem, amin még apád is röhögött, a táskámba pedig betettem egy zacskó mosószódát úgy, hogy kilátszódjon. De van ám érdekesebb sztorim is a vizsgáknál.

– Ne már, a tanulásnál semmi sem lehet érdekfeszítőbb! – viccelődöm.

Balu mosolyog, ám mielőtt belekezdhetne a további mondandójába, egy néni megzavar bennünket. Jobban megnézve nem is csak egy néni, a már jól ismert, fejkendős idős asszony mutogat felénk a botjával.

– Szabad ez a hely, fiatalember?

Van körülöttünk rengeteg üres pad, de az öreglány nyilván ezt szúrta ki. Akár gonosz dolog, akár nem, csakis arra tudok gondolni, hogy azért csinálja, mert a nyugdíjasklubban éves versenyt rendeznek tinédzsernyaggatásból.

– Természetesen, foglaljon helyet! – mosolyog Balázs. – Úgyis ott jön a busz.

Az úton – ami ezúttal csak egy kicsivel több hatvan percnél –, Balázs főként Tomról beszél. Nem érdekel, hogyan alakul az általam ismert legbunkóbb ember sorsa, de azért odafigyelek és végighallgatom.

– Tegnap megnéztem, hogy a fánkosnál melózik-e még, mert egy ideje nem adott hírt magáról – kezd bele Balu. – Szépen beálltam a sorba, aztán amikor Tomi meglátott, elhordott mindennek.

El tudom képzelni, milyen stílusban beszélhetett.

– Nem igazán értettem, mi a baja, úgyhogy megvártam, amíg egy kicsit lehiggad és ki tud nyögni két értelmes mondatot. Kiderült, hogy a faterja felfogadott egy magánnyomozót, hogy derítse ki, hol lakik és mit csinál. Mondjuk, így legalább megmenekült egy kiadós veréstől.

– Veréstől? – kerekedik ki a szemem.

Egyre kuszább ez a sztori.

– Tomi mostanában elég sokat kártyázik ilyen illegál klubokban, nemrég pedig belekeveredett egy kétes hírű pókeres társaságba. Eleinte hagyták nyerni, aztán amikor elbízta magát, elszedték minden pénzét. Még az apja egyik kocsiját is eljátszotta, bár azt nem tudom, hogyan fogják behajtani rajta. De a lényeg az, hogy épp akkor érkezett meg a magánnyomozó, amikor Tomit emlékeztetni akarták a tartozására.

Szerintem megérdemelte volna azt az emlékeztetőt. Sőt akár kettőt is.

– És ehhez neked mi közöd? Mármint miért rád haragudott? – kérdem.

– Azt hitte, én árultam el, hol lakik. Pedig csak annyit mondtam az apjának, hogy elég zűrös a fia élete. Faggatott az öreg rendesen, de tartottam a szavamat.

– És mi lesz most Tommal? Nyakában a maffia?

– Nem tudom, de elég nagy bajba keveredett. A lakásból már kiköltözött, de szerintem csak idő kérdése, hogy megtalálják.

Miután leszállunk a buszról, félrevonulok és felhívom anyát, hogy minden rendben, a siófoki vasútállomáson ácsorgok és indulok apához. Ennyi idő alatt már oda is megérkezhettem volna…

– Tessék tanulni is, ne csak szórakozzatok! – mondja.

– Hoztam magammal egy csomó könyvet.

Na persze. Elrejtettem mindet az ágyneműtartómba, nem vagyok őrült, hogy tankönyveket cipeljek magammal Leányfalura.

– Az egy dolog, hogy vittél, de tessék használni is!

– Oké, anya.

– És vigyázz a sötétben!

– Siófokon? Egy árva lélek sem jár erre ilyenkor. Egyébként is, még csak délután fél hat. Mégis mi történhetne ilyenkor?

– Az ember sosem tudhatja.

– Ja, lehetséges, hogy pont erre jár egy nomád horda, akik a rabszolgájukká akarnak tenni egy életen keresztül – forgatom a szemem, aztán rájövök, hogy anyával ez tulajdonképpen megtörtént.

– Ez egy cseppet sem vicces.

– Nem lesz semmi gond, negyed óra és apánál vagyok! Majd írok egy SMS-t, ha megérkeztem.

Anya vevő az ötletre, úgyhogy végre le tudom tenni a telefont.

– Szerintem értem hároméves koromban sem aggódtak ennyire – jegyzi meg Balu.

– Ha anyán múlna, még a rántott húst is falatokra vágná, nehogy megvágjam magamat a késsel. De most induljunk, valahogy még be is kell jutnunk abba a házba.

– Ennyire azért nem hajt a tatár, és egyébként is jobb lenne, ha inkább világosban mérnénk fel a terepet. Mit szólnál hozzá, ha az estét inkább kettesben töltenénk a faházban?

– Azt, hogy semmi jónak nem vagyok az elrontója – mosolygok.

– Bíztam benne – puszil meg.

Baluval már otthonosan sétálunk a leányfalui utcákon, a faház tulaja régi ismerősként köszönt bennünket. Röviden elmondja, hogy az égvilágon semmi sem változott a szűk egy hónap alatt, aztán Balázs kezébe nyomja a kulcsot és rákacsint.

– Ó, és még valami! – kap a fejéhez az öreg. – Eszembe volt egész nap, hogy elpakoljak, de az asszony annyi munkát talált ki mára, hogy elfelejtettem. Úgyhogy van néhány szerszám a konyhában, szereltem a tetőt, aztán ottfelejtődött. Ha megtenné a fiatalember, hogy kipakolja a fáskamrába, elengedek valamennyit a szállás díjából. Persze nem kötelező, megértem, ha inkább kettecskén töltenék a drága időt. Csak ha esetleg unatkoznának…

– Pista, gyere már egy kicsit! – szól ki egy női hang a házból.

– Na, jól van, hallják, mennem kell életem sárkányához.

***

– Mit gondolsz, a pékség útba esik? – kérdezem Balutól.

Igen, már megint a kajáláson, egészen pontosan azokon a tetszetős fánkokon jár az eszem…

– Kanyarodhatunk arra, nekem sem jönne rosszul még egy koffeintartalmú valami.

A boltot nyitva találjuk, bár Szilvike már az akciókat hirdető táblát csukja össze.

– Sajnálom, fiatalok, elfogyott az összes zsemlém – mosolyog. – Amióta felvásároltatok mindent, híre ment a környéken, hogy még Budapestről is hozzám járnak, úgyhogy nem győzünk eleget sütni.

Jó, hogy fellendítettünk egy üzletet azzal, hogy megszívattuk Nikitát, azt hiszem, erre mondják, hogy az élet mindig egyensúlyba hozza önmagát. Vagy hogy összekötöttük a kellemest a hasznossal.

– Fánk esetleg maradt még? – kérdezem.

Szilvike bemegy a boltba, majd néhány perc múlva hat óriási, színes cukorral megszórt fánkkal tér vissza. Akármennyire is szeretnénk, nem hagyja, hogy kifizessük, azt mondja, ez az ő ajándéka. Igazán cuki tőle.

Bár nem esik a hó és a kémények sem füstölögnek olyan békésen, mint legutóbb, romantikusabb Baluval andalogni, mint eddig bármikor. El sem hiszem, hogy végre tényleg kettesben lehetünk. Csak ő és én, távol minden gondtól.

– Baj van? – simít végig az arcomon.

– Baj? Dehogy. Csupán azon gondolkodtam, hogy szeretném, ha ez a pillanat örökké tartana. Annyira tökéletes minden.

– Mert van fánkunk? – vicceli el Balu a szerelmi vallomásomat.

– Igen. Bár szerintem a fánk azé, aki cipeli, úgyhogy jelen pillanatban neked nincs fánkod.

– Akkor vihetem a szatyrot?

– Még mit nem! – nevetek. – Mind az enyém!

– Na, légyszi!

– Szó sem lehet róla.

– Oké, te akartad! – vigyorodik el, aztán azon kapom magam, hogy a karjában vagyok.

– Ez így nem ér!

Egészen a betonút végéig cipel, ott viszont a göröngyök miatt inkább egymás mellett folytatjuk a sétát.

– Durván sötét van – állapítja meg Balu, amikor elhagyjuk az utolsó lámpát is.

Valóban, egy métert – vagy inkább egy centit – sem látunk előre, ezúttal nincs hó, ami adna némi fényt, ráadásul az ég is felhős. Még jó, hogy van egy szuper zseblámpám.

– Bevallom, én erre nem is gondoltam – ismeri el Balu.

– Nekem viszont James Bond is megirigyelné a táskám tartalmát – kacsintok, bár ebből semmi sem látszik.

A házikóban jóval melegebb van, mint a legutóbbi látogatásunkkor, ráadásul ezúttal egy csomó tüzelőt is a kandalló mellé készítettek.

– Milyen figyelmes az öreg – jegyzi meg Balu, majd miután a fotelba dobja a dzsekijét, meggyújtja a tüzet.

Félix kotnyeleskedése nélkül lényegesen könnyebben megy, pár perc múltán békésen ropognak a gondosan kiszárított fahasábok. A konyhába viszont be sem lehet lépni, a tulaj egy kicsit könnyelműen bánt a néhány szerszám kifejezéssel, a lapáttól elkezdve a talicskáig minden szanaszét hever.

– Azt hiszem, kipakolom a cuccokat – vakarja meg Balu a fejét. – Így még a fánkot sem tudjuk félbevágni.

– A fánkot nem vágjuk félbe, az olyan lenne, mintha egy késhegynyi vajat osztanál meg valakivel.

– Menthetetlen vagy – nevet Balu.

Felajánlom, hogy segítek neki, de hallani sem akar róla.

– Te csak ülj le a kanapéra, tíz perc és itt vagyok.

– Ahogy a ház ura parancsolja – felelem, aztán kényelembe helyezem magam.

Könnyedén meg tudnám ezt szokni egy életen keresztül. Balu fát hasogat, elvégzi a ház körüli teendőket, én pedig csinosítgatom a lakást és finomakat főzök. Már csak egy ház kéne, hozzá egy kert, na meg nem ártana megtanulnom főzni sem, krumplipucolással és fagyasztott csirkenuggetsszel aligha nyűgözöm le a szerelmemet.

– Tudod, mit? Játsszuk azt, hogy nincs áram a házban – mondja Balu, majd lekapcsolja a villanyt.

A berendezési tárgyak koromfekete árnyékai mintha színdarabot adnának elő a falon. Teljesen belefeledkezem a látványba, fel sem tűnik, hogy Balázs időközben kimasírozott a konyhába, ahonnan egy üveg vörösborral, két kopott vizespohárral, egy doboz eperrel meg néhány gyertyával tér vissza.

– Legutóbb is valami hasonlót terveztem – tölti ki a bort.

A félhomályban nem látom pontosan, mi áll a címkén, ám az illata alapján finom lehet. Na, nem mintha akkora szakértő lennék.

– Portói. Azt mondják, hogy csúszik rá az eper.

Koccintunk, belekortyolok, és a mennyországban érzem magamat. Balázs, a ropogó tűz, szőrmékkel leterített kanapé, csend és nyugalom. Meg persze egy kis izgalom. Kell ennél több?

Hozzábújok a szerelmemhez, Balu pedig piszkálni kezdi az asztalon pislákoló gyertyát. Régebben is megfigyeltem már, hogy számtalan apróságban hasonlítunk, én sem tudom megállni, hogy békén hagyjam az olvadó viaszt. Ez is csak azt bizonyítja, hogy minket egymásnak teremtettek.

A vállára hajtom a fejemet, mire simogatni kezdi a hajamat. Megfogom a kezét, aztán perceken keresztül csak a tüzet bámuljuk. A csend egyáltalán nem kínos, inkább nyugtató és idilli. Azt érzem, senki és semmi nem választhat szét bennünket.

– Úgy örülök, hogy itt lehetek veled – szólalok meg.

– Tudod, hányszor álmodtam már róla, hogy itt ücsörgünk? Csak mi ketten. Minden egyes nap úgy alszom el, hogy elképzelem a mosolyodat.

– Tényleg?

Balázs válasz helyett megcsókol. Úgy, ahogyan mindig, most mégis másképpen. A szívverésem felgyorsul, a testemet átjárja a melegség. Teljesen elveszek Balázs érintésében, közelebb érzem magamhoz, mint eddig bármikor. Hosszasan ölelkezünk, mélyen magamba szívom az illatát, beletúrok a hajába, simogatjuk egymást, ahol érjük. Aztán percek, de lehet, hogy órák elteltével leveszem a pólóját, hogy érezhessem a bőre melegét és gyönyörködhessek a tetkójában: egy dobverő, egy violinkulcs, egy töltőtoll és egy sas színpompás, már jól ismert kompozíciója tárul elém.

– Biztos, hogy akarod? – sóhajtja a fülembe.

– Igen.

Minden egyes porcikám azt súgja, eljött az ideje.

***

Bár úgy terveztük, hogy szombaton már kora hajnalban elkezdjük a nyomozást, délben még a kanapén szendergünk. Nem csoda, négyig fent voltunk, és minden egyes pillanatot kiélveztünk. A nyakam ugyan elgémberedett, ahogy a szerelmem mellkasán aludtam – vagyis inkább ébren álmodoztam –, de mit bánom én.

Akaratlanul is mosolyra húzódik a szám, a gondolataim a tegnap este körül járnak. Végre megtörtént, és egyáltalán nem éreztem magam zavarban. Nem is tudom, miért halogattam eddig, olyan volt, mint Balázzsal minden: tökéletes. Vagy még annál is jobb.

Oldalra fordítom a fejemet, és látom, hogy édesen alszik mellettem. Olyan boldogsággal tölt el a szuszogása, hogy a bőrömből is kiugranék. Bárcsak életem összes hátralévő éjszakáját így tölthetném!

Meg akarom lepni Balut egy bögre teával, de amint megmozdulok, felébred és magához húz.

– Ne menj még el – suttogja csukott szemmel.

– Lassan ideje indulni.

– Hova?

– A házhoz.

– Milyen házhoz?

Vicces, hogy ennyire kómás, de persze így is irtó cuki.

– A Rejtélyek Házához.

– Muszáj? Nem maradhatnánk inkább egész nap itt? Lennének ötleteim, mit csináljunk…

Bármilyen csábító is az ajánlat, nem lehet. Ennél jobb alkalmam sosem lesz arra, hogy kiderítsem, mi történt anyával. Baluval pedig – a terveim szerint – egy egész élet rendelkezésre áll.

– Főzök egy teát, addig ébredezz! – puszilom meg az arcát.

– Oké, cukor nélkül – dünnyögi.

Míg várom, hogy felforrjon a víz, kinézek az ablakon. A ház körül minden csupa sár, mintha iszapbirkózó világbajnokságot akarnának rendezni. A fákról csöpög a víz, az ég pedig szürkébb, mint Nikita kétszáz éves, valaha fehér kardigánja. Ilyenkor általában bedepizem, de most úgy ragyogok, mintha egy napsütéses tavaszi reggelre keltünk volna és épp a nyíló ibolyák illatát szívnám magamba. Hiába, a tegnapi napot még az évszázad esőzése sem tudja elrontani.

Baluval sietősen reggelizünk, mivel már így is késésben vagyunk. A fánkok állati finomak, bár van egy olyan érzésem, hogy akkor is így gondolnám, ha penészednének.

Az eredeti ötlet szerint sötétben, az éj leple alatt lopóztunk volna a házhoz, hogy senki se vegyen észre minket, most azonban új tervet kell készítenünk.

– Mit csinálunk, ha meglátnak?

– Ilyenkor? – kérdez vissza Balázs. – Normális ember még az ablakon sem néz ki, ha így szakad. Már az is csoda, ha csónak nélkül meg tudjuk közelíteni a házat.

Ez nem túlzás, már az erdőből is embert próbáló kijutni, minden második lépésnél beleragad a csizmám a sárba. Eleinte még figyelek rá, hogy lehetőleg ne a legnagyobb pocsolyába gyalogoljak bele, de hamar feladom. Akármit teszek, a nadrágom fel fog ázni nagyjából a homlokomig, akkor meg minek balettozzak…

– Végre civilizáció! – sóhajtok, amikor kiérünk a betonútra.

Nem sokkal jobb a helyzet, de legalább a sár lassacskán leázik a ruhámról. Már előre látom, mekkora élmény lesz visszafelé is a disznówellness. Bár ha belegondolok, hogy utána le kell venni a vizes ruhákat…

A kapucnimon kopog az eső, alig hallom Balázs szavait, úgyhogy inkább szótlanul menetelünk egymás mellett. A lépteink egyre sietősebbek, ő is fázik már.

– Ott a ház – jelentem ki a tizenegyes út szélén.

– Állj hátrébb, jön egy kocsi! – figyelmeztet Balu, de hiába.

Lassan kapcsolok, az autó pedig túl gyors, úgyhogy telibe fröcsköl. Normál esetben hét nap-hét éj ordítanék, hisztiznék és toporzékolnék, most viszont fel sem tűnik ez a kis olajos esővíz. A hatalmas tócsa, amiből a kocsi kiszorította a vizet, egy szemhunyás alatt ismét megtelik.

– Menjünk a buszmegállóhoz! – mutat Balu egy fedett fatákolmány felé.

Nem hülye ötlet, sőt, az emberek azt hiszik majd, hogy a buszra várunk. A víz ugyan patakokban folyik be a tető repedései között, de így legalább már nem totálba kapjuk a zuhanyt.

Bármennyire is vizes, megölelem Balut, aztán egészen addig csókolózunk, amíg a menetrend szerinti sárga busz ránk dudál. Balázs int a sofőrnek, hogy hajtson tovább, de a pillanat elillan.

– Na jó, a házat is figyeljük! – térek vissza a valóságba.

Vagy fél órán keresztül bámuljuk, de semmiféle mozgást nem tapasztalunk.

– Szerinted Nikita mit csinálhat? – kérdezem Balázst. – Nézi a Vámpírnaplókat?

– Nem ég a villany, úgyhogy szerintem nincs itt. De az is lehet, hogy alszik, a vámpírok ilyenkor azt szoktak.

– Bemegyünk a házba?

– Nikitáéba? – húzza fel Balu a szemöldökét.

– Nem, a másikba. Bár most, hogy mondod, Nikita kertjébe könnyebben be tudnánk mászni. Sokkal alacsonyabb a kerítése, és amikor drónoztunk, láttam, hogy csak egy sövény választja el a két telket.

– Így megjegyezted?

– Aha. Nem tudom miért, de vannak ilyen aprócska hülyeségek, amiket sosem felejtek el. Azt is tudom, hogy rettegsz a méhektől, hogy az üveges sört jobban szereted a dobozosnál, hogy Guszti egyik hátsó lábán van egy macifej alakú fehér pötty, hogy Detti első zéhája hármasra sikerült, hogy Bius mikor rendezte át utoljára a szobáját…

– Nem semmi. Én legfeljebb arról tudnék beszámolni, hogyan kell használni a szövőszéket – vigyorodik el Balu. – Ja, és csárdásozni is tudok!

Hogy bebizonyítsa, összevissza ugrál a buszmegállóban, miközben valami magyar nótát – vagy legalábbis ahhoz nagyon hasonlót – dudorászik.

– Fő, hogy kerüljük a feltűnést, ugye? – nevetek.

– Meg persze azt is tudom, mikor van a szülinapod, melyik a kedvenc csokid és melyik nap hány órád van. Bár ezek nem apróságok…

Mielőtt elolvadnék, Balu ad egy puszit, aztán magával húz.

– Akció indul! – jelentem ki mérhetetlenül komolyan, majd villámgyorsan felkapaszkodom Nikita kerítésére.

Megborzongok, ahogy hozzáérek a nő képébe bújt ördög tulajdonához, de mégiscsak egyszerűbb innen közelíteni, mint a szomszédos, hegyes végű kovácsoltvas kerítésnél szenvedni.

– Már az állatkertnél is feltűnt, hogy profi vagy – húzza mosolyra a száját Balu. – Emlékszel, amikor belógtunk?

– Sosem felejtem el. Ott fogtad meg először a kezemet.

Balu is könnyedén átugrik Nikita kertjébe, egy perccel később pedig már a sövény mögül nézzük a házat. A Házat.

– Remélem, hogy tényleg üres.

– Tuti be akarsz menni? – kérdezi.

– Aha. Miért?

Ritkán hallok Balázs hangjában bizonytalanságot, de most igen.

– Mert ez betörés. A betörés pedig illegális. Illegális dolgokért pedig akár le is csukhatnak. És ha lecsuknak, akkor nem lehetünk együtt egy csomó ideig. És ha nem lehetünk együtt egy csomó ideig, akkor szomorú leszek. Azt szeretnéd, hogy szomorú legyek?

Szép érvelés, szó se róla.

– Az is illegális, hogy emberek elrabolnak másokat, és ki tudja, mit művelnek velük, úgyhogy ha ebből indulunk ki, mi most nem követünk el semmiféle bűncselekményt, csupán nyomozunk. Szerintem a rendőrök is megértenék, ha megmutatnám nekik a cikket.

– Oké, nem vitatkozom. De hol akarsz bejutni?

A ház bejárati ajtaja pontosan a főúttal szemben van, úgyhogy az kizárt. Túl kockázatos, hogy meglátnak, na meg nem olyan pofonegyszerű betörni valahová, mint a filmekben. Rendben, hogy van bankkártyám és csavarhúzóm, azt azonban nem tudom, mit kell velük csinálni, hogy kinyíljon a zár. Marad a ház Duna felőli oldala, hátha.

Baluval odaosonunk, jobban mondva odacuppogunk.

– Itt nincs ajtó – állapítom meg.

– Viszont azon a kisablakon átférünk mindketten. Nézd csak, mintha ki lenne támasztva!

– Aha, csak baromi magasan van.

– Mindjárt szerzek valamit.

Arra gondolok, Balu egy virágládával vagy valami hasonlóval tér vissza, álmaimban sem reméltem, hogy talál egy létrát a kertben. A falhoz támasztja, aztán előremegy, hogy megnézze, be tudunk-e jutni.

– Nem lesz kellemes ugrás, ez a vécé ablaka – szól le.

– Klassz. Bár igazából akkor sincs nagy gond, ha beleesünk, úgyis bőrig áztunk már. Egy kis víz igazán nem számít…

– Imádom ezt az optimizmust – mosolyodik el Balu, majd átpréseli magát az ablakon és szól, hogy én is mehetek.

Nekem sokkal egyszerűbb a dolgom, hiszen feleakkora a vállam.

– Nem fogom eltörni a lábamat? – aggodalmaskodom.

Sosem ugrottam még le két méter magasból, nem csoda, hogy kicsit beijedek.

– Mássz rá először a tartályra, onnan sima ügy! Ha rosszul érkeznél, elkaplak, ígérem!

– Á, ennyire nem vagyok bén…

De, mégis.

A vécétartály abban a pillanatban leszakad, amint ráhelyezem a testsúlyomat. Olyan hangos robajjal ér földet, mintha egy T-Rex kopogtatna az ablakon, Balázs viszont még épp időben elkap. Mivel nem egy romantikus amerikai filmben vagyunk, a nagy lendület miatt együtt – és fájdalmasan – huppanunk a pepita mintás kőre.

– Megütötted magad?

– Semmi gáz. És te? – kérdez vissza, de észreveszem, hogy masszírozza a jobb csuklóját.

Remélem, hogy nincs komoly baja, a doboláshoz nagy szüksége van rá. Meg amúgy is, biztosan hiányozna egy ép csukló a mindennapokban is, mondjuk egy kólásüveg kinyitásához, a buszon kapaszkodáshoz vagy éppen egy ajtókilincs lenyomásához.

– Kutya bajom. Kösz, hogy megfogtál.

– Azért erre még gyúrni kell, hogy tökéletes legyen. Gyakorolunk tavasszal? A kamránk ablaka szerintem pont ilyen magasságban van.

– Persze, csak szerzek hozzá védőfelszerelést.

Elég abszurd, hogy ilyen marhaságokról beszélgetünk egy idegen ház vécéjében, de azért jól szórakozom, Balázzsal még egy mezopotámiai agyagedényekről szóló többórás előadás is vicces lenne.

– Szerinted tényleg nincs itt senki? – teszem fel a bárgyú kérdést.

Elég csak körülnézni, ebben a helyiségben évek óta nem járt ember. A padlón koszréteg, a sarkokban méretes pókhálók, a vécé mellett pedig egy olyan illatosító, amilyet utoljára gyerekkoromban láttam a nagymamámnál.

– Kétlem, hogy ilyen körülmények közt bárki is jól érezné magát. Na meg az is gyanús, hogy nincs víz.

– Ez honnan tudod?

– Hát, ha egy vécétartály leszakad, akkor a falból általában ömlik a víz.

– Talán tapasztalatból beszélsz?

– Á, dehogy – vigyorodik el Balu.

Olykor elmond egy-egy Ginger Deer-es balhét, de vécétartályos sztorit még nem hallottam.

A ház, ami kívülről még kinéz valahogy, belül felér egy ókori lelettel, a Szép remények című film évek óta sárguló függönye vadiújnak tűnik ahhoz a foszladozó rongyhoz képest, ami az utcára néző ablak előtt lóg.

– Olyan retkes az üveg, hogy nem is látszik a szakadó eső – állapítja meg Balu.

– Kár, hogy nem hoztam gumikesztyűt – sóhajtok.

– Az ujjlenyomatok miatt?

– Inkább a fertőzések aggasztanak – mutatok egy földön heverő őskori tejeszacskóra.

Ki az, aki csak úgy eldobja a nappaliban? Én sem vagyok rendmániás, de ilyet azért nem csinálnék a saját szobámban.

Próbálom figyelmen kívül hagyni, hogy a vakolat repedezik és gombásodik, bármennyire is undorító, ebben a házban mindent át kell vizsgálnunk. Odalépek a szekrénysorhoz, és nekilátnék a munkának, ám a kezemben marad a fogantyú, amikor ki akarom húzni az egyik fiókot. Úgy tűnik, Félixnek igaza volt a csavarhúzóval kapcsolatban, tényleg hasznát veszem.

– Találtál kincset? – érdeklődik Balu, miközben a megviselt lemezjátszó alatt található – jórészt törött – bakeliteket bogarássza.

– Semmit. Krisztus előtti cérnák meg egy csomó használhatatlan bugyigumi.

– Sokszor az értéktelennek tűnő dolgok a legértékesebbek – motyogja Balu.

– Ezek csak lomok.

– Én viszont ezt a lemezt elteszem, fater marhára fog neki örülni. Tudod, milyen nehéz mostanság bakeliteket szerezni? Pár éve újra divatba jött, a hipszterek vagyonokat fizetnek egy-egy normális állapotú példányért.

– Legalább te találtál valamit – nyugtázom. – Megnézem a többi helyiséget, hátha ott sikerrel járok.

Őszintén szólva nem tudom, mit vártam ettől a nyomozásnak nevezett valamitől, a rendőrök valószínűleg már minden használható dolgot elvittek. Ettől függetlenül szorgalmasan nyitogatom a halvány rózsaszín konyhaszekrény ajtajait, de a legérdekesebb dolog egy fél zsák megkövült macskaalom.

– Maga meg mit keres itt?! – jelenik meg egy alak az ajtóban.

Kis híján infarktust kapok, de szerencsére még időben kapcsolok, hogy csak Balu bújt bele egy molyrágta ballonkabátba.

– Jézus! Nem félsz, hogy kihullik a hajad attól a molyrágta kalaptól? Meg amúgy is, ki tudja, milyen ember viselte előtted?! Lehet, hogy az, aki elrabolta anyát – ráz ki a hideg.

– Igaz – veszi le.

Sötétedik, mire minden egyes négyzetcentimétert átvizsgálunk, de semmivel sem vagyunk előrébb, pedig Balu még a parkettát is felszedte.

– Az az ajtó a padlásra vezet? – mutatok a konyha mennyezetére.

– Valószínű.

– Akkor nyomás!

– Roni, biztos, hogy ez jó ötlet? Megértem, hogy kíváncsi vagy, de ez mégiscsak az a hely, ahová anyukádat bezárták. Ki tudja, hogy…

– Pontosan ezért kell látnom. Hátha találunk valamit, ami másnak eddig még nem tűnt fel.

– Oké – sóhajt Balázs, majd feláll egy hokedlire és kinyitja az ajtót. – Szerintem ezen kell felmászni – emel le egy roskadozó falétrát.

Nagyot nyekken, amikor eléri a földet, kis híján darabokra is hullik.

– Ha nem akarsz, nem kell felmennünk. Ahogy elnézem, semmi nincs itt.

– Szép próbálkozás, de hasztalan. Akkor is körbenézek, ha szörnyek laknak ott.

***

Másodjára jön jól az elemlámpa a hétvége során, ez az egyetlen fényforrásunk a vaksötétben. Kint még ugyan valamelyest világos van, ám az ablaktalan padlásra nem szűrődik be fény. Az eső szüntelenül dobol a tetőcserepeken, a szél pedig kegyetlenül fúj be a hézagokon. Még olyan hülye fütyülő hangot is hallat, ami a frászt hozza rám.

– Siessünk, mert szétfagyok! – húzza össze Balu a dzsekijét.

Szegény marhára fázhat, egy bélés nélküli, rommá ázott bőrkabát aligha melegíti rendesen. Még én is vacogok, pedig rajtam pulcsi és normális, állítólag vízhatlan kabát van.

– Kezdjük hátulról, a legnagyobb titkokat mindig jó mélyre rejtik – mondom.

Szorosan lépdelünk egymás mellett, hogy ne bukjunk fel a padlón húzódó gerendákban.

– Szerinted ezek miért vannak itt? – kérdezem. – Csak mert nálunk nem ilyen a padlás.

– Nehezítésképpen – nevet Balázs. – Biztos gátfutók laktak itt régebben.

Én is mosolyra húzom a szám, azonban rögtön elkomorodom, amikor meglátok néhány ósdi matracot a földön. A lábam gyökeret ver, a tekintetemet pedig le sem tudom venni róluk. Tehát igaz. Anyát tényleg bezárták erre a helyre.

Mindeddig reménykedtem benne, hogy csak egy rossz tréfa az egész, ez azonban minden kétséget kizár, főleg úgy, hogy a matracok körül egy éjjeliszekrényt, néhány széket és pár leégett gyertyát is felfedezek.

Ez borzasztó.

– Eleget láttál? – karol át Balu.

– Azt hiszem. De talán meg kellene nézni közelebbről is, hátha találunk valami nyomot.

– Nem fogunk.

– De ha…

– Roni, huszonéve történt mindez, semmit sem tudunk tenni. Tudom, hogy legszívesebben visszamennél az időben és megakadályoznád, de nem lehet. Sajnálom.

– Én sem arra számítok, hogy most hirtelen megtaláljuk azoknak a szemeteknek a telefonszámát és a címüket, de valamilyen nyom csak akad, amin elindulhatunk. A filmekben is először csak egy gyufásdobozt találnak…

– De mi nem egy filmben élünk. Talán jobb, ha lezárod magadban ezt az egészet, a szüleidnek jó okuk lehet rá, hogy nem beszélnek erről.

Vitába szállnék Baluval, hogy nekem akkor is tudnom kell, meg hogy jogom van hozzá, de rá kell jönnöm, igaza van. Anya dönti el, mi az, amit meg akar velem osztani, én pedig soha az életben nem kapnám el a tetteseket, akik talán már nem is élnek. Vagy épp börtönben ülnek. Vagy gipszkarton falakat építenek külföldön. Vagy csatlakoztak egy vándorcirkuszhoz. Vagy… Annyi lehetőség van még.

– Jó, menjünk – sóhajtok.

Nehezen mondom ki, elvégre sok energiát fektettem a nyomozósdiba. Talán máshogy alakul, ha normálisan fotózom le a cikket, ha valahogy megtalálom anya ládájának kulcsát, ha ki tudom szedni apából a titkot… De ezen már kár rágódni.

Felszegem a fejemet és elhatározom, hogy ettől a perctől kezdve csakis Baluval foglalkozom, ám ez a fejfelszegés olyan jól sikerül, hogy két lépés után megbotlom az egyik gerendában. Az, hogy a földön fekszem, a kisebb gond, azonban a padlás másik végéből egy hatalmas csapódást hallok.

– Ez meg mi volt?

– Maradj itt, megnézem – suttogja Balázs.

Nem telik el egy teljes perc, már vissza is jön.

– Lecsukódott az ajtó. Megkaphatom a csavarhúzót?

Hosszasan próbálkozunk mindketten, de a csapóajtó nem mozdul. Feszítem körömmel, a csavarhúzót is majdnem eltöröm, ám minden hiába, mintha egy darab acélba ágyazott betont akarnék felnyitni.

– Beszorulhatott – vakarja a homlokát Balu.

– Akkor nincs kijárat – állapítom meg, majd felrémlik bennem a visszatérő álmom.

Ablaktalan szoba ajtó nélkül. Talán erre figyelmeztetett, és nem akarta, hogy nyomozni kezdjek anya után.

Az egyetlen épeszű ötletem, hogy elkezdünk kiabálni, de mivel az eső még mindig ömlik, úgysem hallanának meg. Meg amúgy is, vajon hányan mászkálnak ilyen pocsék időben az utcán?

– Telefon? – kérdezi Balu.

– Tényleg, szólhatnánk Biankának, hogy mentsen ki minket!

– Vagy az egyik csoporttársamnak, aki Szentendrén lakik. Valamivel közelebb van – mondja, majd a belső zsebébe nyúl.

A telefonjából azonban folyik a víz.

– Erről aligha hívok fel bárkit – húzza el a száját.

Előveszem a mobilomat, hogy felhívjam Biankát, azonban majdnem eldobom ijedtemben, amikor SMS-em érkezik. Azért rossz az alacsony embereknek, mert ha elered az eső, ők tudják meg utoljára.

Uborka. Ha valaki, ő aztán tényleg nem hiányzott a hátam közepére sem.

Rányomok a hívás gombra, aztán a fülemhez emelem a telefont, és várok. És várok. És megint csak várom, hogy végre kicsengjen.

– Bassza meg! – nézek a sötét kijelzőre. – Ez lemerült!

– Nahát, nem is tudtam, hogy tudsz káromkodni – jegyzi meg Balázs.

– Ez nem vicces! Most mihez kezdjünk? El vagyunk zárva a külvilágtól és lassan halálra fagyunk.

És már látom is magam előtt, ahogy a padlás zsugorodni kezd és összenyom bennünket. Bármennyire is küzdök ellene, kezdek pánikba esni.

– Ennyire azért nem vészes a helyzet. Megvárjuk, amíg eláll az eső, aztán kiabálni kezdünk. Előbb-utóbb valaki csak meghall bennünket. Ha meg nem, két nap alatt kiszárad a telefonom és újra tudjuk használni. A táskádban úgyis van annyi csoki, hogy egy hétig is kihúzzuk.

– Honnan tudod?

– Megérzés – ölel magához. – Ne aggódj, minden meg fog oldódni! Most viszont legalább a kabátot vegyük le és keressünk helyettük valami száraz rongyot.

– Itt? Fúj.

– Inkább, minthogy hetekig feküdjünk a kórházban tüdőgyulladással. Tudod, milyen arcokkal találkozik ott az ember?

– Hihetetlen, hogy ilyen nyugodt tudsz maradni.

– Ami azt illeti, voltam már durvább szituban – tűnődik Balázs.

– Akkor kezdhetsz is mesélni, lesz rá időnk. Úgyis szeretem hallgatni, milyen ökörségeket csináltál.

– Előbb keressünk valami meleg cuccot.

– Meleg és büdös cuccot, ezt ne felejtsük el hozzátenni.

Nagy nehezen kerítünk néhány ólomsúlyú lópokrócot, de addigra már tényleg annyira fázom, hogy hidegen hagy a belőlük áradó szag.

– Dobjuk le magunkat arra a kanapéra – világít Balu az egyik sarokba.

Az elkövetkezendő fogalmam sincs hány percben Balu egy csomó mindent mesél magáról, aztán egyszer csak elkezd árnyékállatozni. Szinte el is felejtem, hogy itt ragadtunk, annyira jól érzem magam vele. Egymáshoz bújva üldögélünk a kanapén, dumálunk az élet nagy dolgairól, hülyülünk, puszilgatjuk egymást. Hihetetlen, mennyire jó illata van még így ázottan is.

– Vajon eláll valaha? – kérdezem, közben pedig ide-oda pásztázom az elemlámpával.

– Ha nem, az csak jó. Kibontunk néhány cserepet és egy fejessel már kint is vagyunk a házból. Tudsz úszni, ugye? – mosolyodik el. – Várj csak! Mi volt az ott? Világíts egy kicsit balra!

– Hova?

– Oda, a földre!

– Úgy néz ki, valaki egy csomó piát bespájzolt – állapítom meg, miután közelebb megyünk.

Van köztük mindenféle rövidital meg két egész tálca sör.

– Az rendben van, hogy spájzolt, már csak az a kérdés, hogy mikor – emel meg Balázs egy vodkásüveget. – Ez nem úgy néz ki, mint amit húsz éve palackoztak. Idei a zárjegy.

– Akkor akár rendezhetünk egy exkluzív padlásbulit is. Mit szólnál, ha most csak ketten lennénk? – vigyorgok, aztán hirtelen leesik tantusz. – Arra gondolsz, hogy valaki még most is fel szokott ide járni?

– Tartok tőle. És lehet, hogy gyávának tűnök, de szeretnék még azelőtt lelécelni, mielőtt ez a valaki megérkezik.

Bumm.

Pontosan mint a horrorfilmekben, csapódik a bejárati ajtó.

– Bújjunk el hátra! – suttogom Balunak.

– Onnan nem tudunk meglépni, az ajtó mögül viszont lehet esélyünk. Megvárjuk, hogy keresni kezdjen bennünket, aztán amikor elindul a matracok felé, villámgyorsan lemászunk, és becsukjuk a csapóajtót – vázolja a tervet Balázs.

***

A várakozás idegőrlő. Lent folyamatosan járkál valaki – valószínűleg azt nézi, hogy eltörtük a vécétartályt és szétpakoltunk egy csomó cuccot –, mi pedig tehetetlenül guggolunk a sötétben.

– Talán nem jön fel – mondom Balunak, de hamar rájövök, hogy ez elég esélytelen.

A létra még mindig a konyha közepén áll, kizárt, hogy nem veszi észre.

– Pszt! – szól rám Balázs, amikor a lépések közvetlenül alattunk kopognak.

– Azt tudnod kell, hogy akármi történik, nagyon szeretlek!

– Én is téged – ad egy néma puszit Balu. – De nyugalom, semmi baj nem lesz!

Szép terv, csak épp betartani nehéz, már most remegek az idegességtől. A torkomban érzem a szívverésemet, amikor kinyílik a csapóajtó.

– Hahó!

Három méternél biztosan nem áll messzebb tőlünk, mégsem hallom tisztán az eső kopogásától. Ugyanúgy lehet fiatal és idős, férfi és nő, ember vagy szörnyeteg.

– Hahó! – szól újra valamivel távolabbról.

– Most! – fogja meg Balu a kezem.

Pillanatok alatt a csapóajtóhoz érünk, de sajnos a rejtélyes valaki is. Karnyújtásnyira áll meg tőlünk, az ajtó pedig újra bezáródik.

– Mi a bánatot keresnek itt?! – förmed ránk az ismeretlen.

Mintha csak vallatnának, a zseblámpa fénye teljesen elvakít.

– Mi csak… – hebegek, mire Balu rávilágít az idegenre.

– Tanárnő?! – döbbenek meg.

Nikita. Egészen a térdéig leér a világ legrondább esőkabátja, amihez egy mezőgazdasági gumicsizmát párosított.

– Kérdeztem valamit, Veronika! Mi a lópikulát keresnek itt?

– Ööö… eltévedtünk – próbálkozom.

– Nyilván. A kertemben.

Ezek szerint a bérgyilkos látta, ahogyan bemászunk hozzá. De miért nem kezdett már akkor ordibálni velünk? Remélem, nincs velünk semmiféle szörnyű terve.

– Ugye nem akar minket megölni?

– Ne szórakozzon velem, Veronika! Most azonnal elindulnak lefelé – jelenti ki Nikita.

– Az nehéz lesz, az ajtó csak kívülről nyílik.

– Hogy mondja, Pintér Balázs?

– Elnézést, de nem tudom másként mondani, hogy nem nyílik fentről ez a szar.

– Nocsak, még most is szemtelenkedik?

– Csak közlöm, hogy itt ragadtunk mindannyian. Gondolja, az a leghőbb vágyunk Verával, hogy itt fagyoskodjunk?

– Valamiért mégis idejöttek.

– A kérdés mégis az, hogyan jutunk le – kanyarodik vissza Balu a témához.

Nikita is megpróbálja felfeszíteni az ajtót, de persze neki sem sikerül.

– Van telefonja a tanárnőnek? – kérdezi Balázs.

– Természetesen.

– Mármint mobil.

– Nem, Pintér Balázs, vezetékes telefont hordok magammal az utcán. Ne őrjítsen meg!

– Akkor hívhatunk segítséget, a mienk sajnos lemerült – szólalok meg.

– Rendben. Eldöntheti, hogy az édesanyját vagy a rendőrséget tárcsázzam.

– Hogyan?! – kerekedik ki a szemem. – Tanárnő, ne csinálja már! Nem tettünk semmi rosszat…

– Ugye nem gondolja komolyan, hogy következmények nélkül megúszhat egy birtokháborítást? Nos? Az édesanyja vagy a rendőrség?

Most erre mit feleljek? Egyik kutya, másik eb.

– Anya – motyogom, bár tudom, hogy ezzel ugyanúgy aláírom a halálos ítéletemet, mintha egy kivégzőosztag elé vinnének.

Hallgatózom – illetve próbálok hallgatózni –, de a hülye esőtől még Nikita szavait sem hallom rendesen.

– Az édesanyja azonnal indul – jelenti ki a szörnyeteg.

– Remek – fintorgok. – Nagyon szépen köszönöm, ez igazán rendes a tanárnőtől. Nem lett volna egy cseppet sem egyszerűbb felhívni mondjuk Szilvikét, hogy nyissa ki az ajtót.

Mindhárman a kanapén ücsörgünk, csendben várom, hogy beteljesedjen a végzetem.

– Amúgy mit keres itt a tanárnő? – kérdezi meg Balázs.

– Ezt meg hogy érti? Itt lakom.

– A padláson? – húzom fel a szemöldököm.

– Nem, a szomszédos házban. Amelynek a kertjébe csak úgy egyszerűen beugrottak.

Jó, talán hülye kérdés volt, de Nikitából simán kinézem, hogy egy rozzant viskó lepukkant padlásán érzi magát otthonosan. A Vámpírnaplók után bármit el tudok képzelni…

– És miért jött utánunk?

– Láttam, hogy bejöttek, azonban kifelé osonó diákokra már nem lettem figyelmes. Sokáig gondolkodtam, hogy kihívjam-e a rendőrséget, de az igazat megvallva semmi kedvem ahhoz a rengeteg kérdéshez. Egyszer már ráhívtam a hatóságot a helyi gyerekekre, vagy három órán keresztül az őrsön ültem miattuk. Ennél nekem drágább a szabadidőm.

– Hogy jutott be a házba? – érdeklődöm.

– Természetesen a bejárati ajtón keresztül. Hosszú évek óta nyitva áll, ezt mindenki tudja.

Ja, kivéve minket.

Hirtelen feltámad a szél, és jéghideg levegő fut át a tető repedései között. Szívem szerint kinyitnám az egyik üveg – lehetőleg a legerősebb – piát, és magamba döntenék egy decit, hogy ne fázzak, de Nikita jelenlétében erről szó sem lehet. Képzelem, mit mesélne rólam a tanáriban.

– Elárulják végre, miért jöttek ide?

– Történt itt valami a múltban, amiről többet akartunk tudni – felelem roppant rejtélyesen.

– Az csak pletyka, gimnazista korom óta beszélnek róla a faluban. Ezért aztán igazán kár volt betörniük egy lakatlan házba.

– Lakatlan? Már hogy lenne lakatlan? – világítok a lámpával a felhalmozott italokra. – Ezeket mostanában hozták ide.

– Igen, a helybéli gyerekek. Múlt héten matracokat is hoztak, iskola után gyakran ütik itt el az időt. Így megy ez már régóta, szinte hagyomány a fiatalok körében, hogy ezen a padláson tanyáznak. Gyerekkorom óta üresen áll a ház, talán csak a nagyon idősek tudják, ki lakott itt.

Ezek szerint azok a matracok nem azok a matracok? És hogy a szörnyűség csak pletyka lenne? De akkor mi az az újságcikk meg a nagy titkolózás? Én már komolyan semmit sem értek. A napilap világosan megírta, hogy anyát elrabolták, a faluban pedig csak legendaként emlegetik az esetet?! Ez hogy lehetséges?

Na meg Nikita miért nem hagyott minket a sorsunkra? Itt volt a tökéletes alkalom, hogy jól megszívasson bennünket, erre megjelenik. Rákérdeznék a miértre, de Balázs megelőz.

– Ha jól sejtem, a tanárnő akár azt is megtehette volna, hogy egyszerűen nem vesz rólunk tudomást…

– Így igaz. Viszont magukkal ellentétben én törvénytisztelő állampolgár vagyok, akinek kötelessége, hogy segítsen a bajba jutott társain.

De szépen mondta, mindjárt el is sírom magam. A baj csak az, hogy ebből egy szó sem igaz, Nikita nem az a valaki, aki puszta emberbaráti szeretetből jót cselekszik. Ezer százalékig biztos vagyok benne, hogy mindezt azért tette, mert látni akarja, amint anya rituálisan kivégez.

***

Anya közeledő kocsiját a kopogó eső ellenére is tisztán hallom, nincs a világon olyan zaj, ami képes lenne elnyomni. Állati dühös vagyok, amiért minden egy hülye véletlenen múlott. Ha kitámasztjuk azt a szerencsétlen csapóajtót, most a kandalló előtt ücsörögnénk Baluval egy bögre forró tea – és persze egymás – társaságában. Nagyon remélem, hogy Balázsnak nem lesz semmi baja, borzasztó lenne, ha miattam betegedne meg. De komolyan, inkább én kapjak két tüdőgyulladást, három pestist meg öt maláriát, minthogy egy picit is megfázzon.

– Megjött anya – jelentem ki, mintha egyedül én venném észre, hogy a repülőgép-hajtóművekkel felszerelt traktor motorja leállt.

Balu szorosabban fogja a kezem, mint eddig bármikor.

– Hahó! – kurjantja el magát anya a konyhában. – Ott vagytok fent?

– Igen! – kiabál le Nikita, majd odaáll a csapóajtóhoz.

Amikor kinyílik, a bérgyilkos alaposan kitámasztja, hogy még véletlenül se tudjon lecsukódni. Valahogy nem bánom, hogy sötét van, minél később látom meg anya arcát, annál jobb.

– Lefelé – jelenti ki látszólag halálos nyugalommal.

Baluval egy szót sem szólunk, kötelességtudóan mászunk le a létrán. Anya a bejárati ajtóra irányítja az elemlámpa fényét, mi pedig behúzott nyakkal elindulunk kifelé. Van az a helyzet, amikor ez a módszer a legcélravezetőbb.

Az eső még mindig zuhog, de per pillanat ez a legkisebb gondom. A felázott füvön lépdelve azon tűnődöm, milyen jó lenne belelépni egy tengermély pocsolyába, ami elrepít egy másik dimenzióba. Akkor talán megúsznám a kínhalált.

Anya kocsija mellett állok meg, szorosan Balu mellett. Szívesen elbújnék mögé, de be kell érnem annyival, hogy a kezét fogom. Pontosabban kiszorítom belőle az összes vért.

– Ötletem sincs, hogyan gondoltátok ezt az egész őrültséget. Álmaimban sem hitt… – és ekkor anya végignéz Balázson.

Összekuszálódott haj, felvarrókkal tarkított bőrdzseki, koromfekete bakancs és egy ázott, itt-ott lyukas farmer, aminek a zsebénél világosan kirajzolódik egy cigisdoboz. Még szerencse, hogy a tetkója nem látszik, bár sokat már az sem tudna rontani a helyzeten.

– Ki ez a huligán, Veronika?!

Anya hangja úgy egy oktávot csúszik felfelé.

– Jó estét! – köszön Balu meghunyászkodva.

– Balázs – mondom.

Anya a szerelmem arcába világít, és úgy vizsgálja meg, akár az ékszerész a gyémántot.

– Kislányom, most azonnal beszállsz az autóba! Te pedig, fiatalember, megoldod a hazautat egyedül, egy ilyen siheder be nem ül a járművembe, az hétszentség. Még hogy néprajz szak és dzsesszzene! Szégyellhetitek magatokat!

Anya próbál nyugalmat erőltetni magára, de úgy remeg a keze, mint a kocsonya. Csak a szemem sarkából merek Balura nézni, aki először elnézést kér, majd egy udvarias búcsú után a kisház felé indul. Világos, hogy nem jön oda hozzám puszit adni – anya ki is nyírná –, mégis nagyon hiányzik az érintése.

– Azt mondtam, beszállás az autóba! – ismételi meg anya.

Nincs értelme vitába szállnom, úgy ahogy vagyok, tök vizesen ülök be az első ülésre. Jellemző, hogy amint becsukom az ajtót, eláll az eső.

Anya még vált néhány szót Nikitával. Valószínűleg azt beszélik át, melyik a létező legfájdalmasabb és leglassabb halálnem, majd mielőtt beszáll a kocsiba, két puszival köszön el a bérgyilkostól.

Két puszival. Anya. Nikitától. Ezt mégis hogy?

– Ti ilyen jóban vagytok?! – kérdezem, amikor becsatolja a biztonsági övét.

Tudom, hogy lapítanom kéne és szomorú labradortekintettel bánni a bűneimet, de ez pontosan olyan, mintha az ember Voldemorttal vagy épp a Jégkirálynővel barátkozna.

– Elképesztően nagyot csalódtam benned, Veronika, és őszintén szólva nem tudom, mivel érdemeltem ezt ki – jelenti ki anya mit sem törődve a kérdésemmel. – Mindig is figyeltem rád, próbáltam megadni neked, amire szükséged van, cserébe pedig egy hatalmas átverést kaptam. Mintha tőrt döftél volna a szívembe. Ezek után hogy higgyek el neked bármit is? Bíztam benned, lazítottam az általad olyan sokszor emlegetett pórázon, erre tessék! Hazudsz, azt mondod, apádhoz mész tanulni, a fiúdról kiderül, hogy egy bőrkabátos bűnöző, ráadásul még a szégyellnivaló jegyeidről is mélyen hallgatsz. A pofám leszakad, hogy Nikolett tanárnőtől kell megtudnom, milyen förtelmesen teljesítesz a félévben. Mondd csak, tisztában vagy vele, hogy épp elrontod az életedet?

– Igen – motyogom.

Ezt kell felelnem, bármennyire is belekötnék anya minden egyes mondatába. Persze, figyel rám, van otthon esténként vacsora – amit általában én készítek el –, de a sulis dolgokon kívül semmi más nem érdekli. És igenis pórázon tart, méghozzá fojtó nyakörvvel: nagykorú vagyok, mégsem engedett volna el egy átkozott hétvégére a szerelmemmel. Még jó, hogy kamuztam… És hogy Balázs bűnöző lenne!? Csak mert bőrdzsekit és bakancsot hord? Egyedül a jegyeimért érzem jogosnak a lecseszést, de ha úgy vesszük, a saját életemmel azt csinálok, amit akarok. Jogomban áll elrontani, ahogyan jogom van a kalandokhoz és az izgalmakhoz is. Anya többé nem gondolkodhat helyettem és nem figyelheti örökké a lépteimet. Rá kellene jönnie végre, hogy felnőttem és ideje elengedni a kezemet…

– Takarítónőként szeretnéd végezni, kislányom?

Jaj, ne, már megint ez a szöveg. Nem unja még?

– Csak mert a legjobb úton jársz.

– Bocsánat – felelem automatikusan.

– Ezt most nem lehet ennyivel elintézni, ez alkalommal átléptél egy olyan határt, amit meg sem szabadott volna közelítened. Úgy tűnik, hiába papoltam neked, az egyik füleden be, a másikon ki. Csak tudnám, hol rontottam el…

Most erre mit mondjak? Hogy sehol? Vagy ott, hogy láncra verve tartott egész életemben? Inkább csendben maradok és hallgatom életem legdurvább hegyi beszédét. Felelősség, bizalom, visszaélés, átverés, csalódás… nagyjából ezek a kulcsszavak váltakoznak. Nyilván szégyellem magamat valamennyire, de azért nem érzem úgy, mint aki el akarta pusztítani a világot. Csupán egy kicsit jól akartam magam érezni, és kideríteni, hogy az anyám miért ilyen, amilyen.

– Egyáltalán, hogy jutott eszedbe ilyen baromság? Betörni egy házba… – sóhajt.

Elképesztő, de teljesen normálisan vezet. Indexel, a sáv közepén tartja a kocsit, nem fejelem meg a szélvédőt minden egyes fékezésnél, és a motor sem bőg annyira, mint szokott. Úgy tűnik, a stressz és az idegesség jó hatással van rá.

– Szóval? Mit akartatok abban a házban?

– Hallottam a suliban egy legendát, és annak akartunk utánajárni – felelem.

Így is elég sok van most a számlámon, ha anya még azt is megtudná, hogy kutakodtam az emlékei között, kihajítana a – meglehetősen gyorsan haladó – kocsiból. Bár a lakat miatt lehetséges, hogy tisztában van vele.

– És ha egy olyan legendát hallasz, ami miatt bele kell ugrani egy kútba, akkor beleugrasz?

Őszintén? Ha Balu fogja közben a kezemet, kérdés nélkül.

– Nem.

– Azt hittem, ennél azért több ésszel áldott meg a teremtő – csóválja a fejét anya. – De ne aggódj, most aztán lesz időd bőven a tanulásra, ez a kis kalandod nem marad következmények nélkül, még akkor sem, ha felnőttnek tartod magadat. Lehetséges, hogy az életkorod alapján nagykorú vagy, aki azt csinál, amit akar, de nem hagyhatom, hogy egy suhanc miatt elrontsd az egész életedet. Érdekes módon Balázs felbukkanása előtt tudtál viselkedni és gondolkodni. Mégis mi történt?

A kérdés költői, úgyhogy inkább az utat bámulom.

– Hatalmas szerencséd, hogy Nikolett tanárnő nem hívta rátok a rendőrséget. Még csak az hiányzott volna, hogy lecsukjanak betörés miatt. Belegondoltál egyáltalán, mit tettél?

– Sajnálom – mondom, csakhogy anya végre abbahagyja.

Elég kutyául érzem magamat, nem kell már fokozni. A legjobban persze azt bánom, hogy belekevertem Balut, inkább egyedül kellett volna ezt az egészet végigcsinálnom. Lehet, hogy még mindig a padláson dideregnék, de ennél az is jobb lenne.

– Mostantól kezdve, kisasszony, gyökeresen megváltozik minden. Az én lányomból nem lesz holmi suhanc, erre mérget vehetsz.

16.

Bius az összes szünetben a terem végében pusmog Félixszel, úgyhogy egy szót sem tudok vele beszélni. Írhatnék ugyan levelet az órákon, de személyesen akarom átdumálni a hétvégén történteket a legjobb barátnőmmel. Persze odamehetnék hozzájuk és elrángathatnám Biankát, de olyan komolyan beszélgetnek, mint akik egy Föld felé közeledő meteoritot akarnak eltéríteni a pályájáról.

Kivárom, hogy órák után Félix elhúzzon focizni és Bius végre egyedül maradjon.

– Van egy kis időd?

– Hogyne. Akartam is kérdezni, hogy mi történt, csak át kellett beszélnünk Félixszel néhány tényleg halaszthatatlan dolgot – mentegetőzik Bianka, kihangsúlyozva a halaszthatatlan szót.

Jól ismerem az érzést, ami kavarog benne, számomra is fontosabb a világbékénél, saját magamnál és a földkerekség összes édességénél, hogy mi történik Balázzsal. Szomorú, vidám, éhes, szomjas, hány dobverőt tört el a héten, melyik oldalára fordulva aludt el, mi a véleménye a ceruzahegyezőkről… A szerelem már csak ilyen. Olykor idegtépő és megőrülök az aggodalomtól, de mégis csodálatos, hogy van valaki, akiért érdemes felkelni és lélegezni. Bius próbálja ugyan titkolni, de tuti, hogy nála is ez a szitu, mostanában marha gyakran elbambul, na meg két hónap alatt vagy öt kilótól megszabadult, pedig ugyanannyit eszik, mint eddig.

– Hogyhogy nem hívtál tegnap? – kérdezi, mivel úgy egyeztünk meg, hogy még frissiben beszámolok a történtekről.

– Anya elvette a telefonomat és lejelszavazta a gépet.

– Azta. Lebuktál?

– Le – sóhajtok, majd elmesélem életem legzűrösebb hétvégéjének minden egyes percét.

– Csoda, hogy anyukád nem tett ki a cuccoddal együtt egy apácazárda mellett – csóválja a fejét.

– Apácazárda? Vidámpark lenne az otthoni állapotokhoz képest. Anya letiltott mindenről, iskola után egyenesen haza kell mennem és vezetékes telefonról értesítenem, hogy nekikezdtem a leckének. A netet még tanuláshoz sem használhatom. Ráadásul a vonatozást is elfelejthetem, azt mondta, ezek után háztól házig szállít, ha lemegyek apához. De ami mind közül a legrosszabb, nem találkozhatok Balázzsal, mert anya azt hiszi, miatta csináltam ezt az egészet.

– Meddig?

– Soha többet – felelem, és a szemembe könny szökik.

Egyszerűen el sem tudom képzelni nélküle az életemet.

– Hátha előbb-utóbb megenyhül – vigasztal Bius.

– Anya? Egy kőszobrot előbb bírnék rá a mozgásra. Kár, hogy nem hallgattam rád, tök hülye voltam. Inkább a fenekemen kellett volna ülnöm és az érettségin meg a hülye felvételin rágódni, nem ezzel az ostoba újságcikkel foglalkozni. Ráadásul semmivel sem jutottam előrébb, akármi történt Leányfalun, már sosem fogom megtudni.

– Ez nem olyan biztos – mosolyodik el Bianka, majd keresgélni kezd a táskájában. – Szombaton akadt egy kis időm, úgyhogy körülnéztem én is a könyvtárban. És találtam valamit.

– Hogy bukkantál rá?

Döbbenten tartom a kezemben Az Újságcikk teljes verzióját.

– Ami azt illeti, nem túl nehezen. Kikértem egy-egy példányt a napilapokból, és megnéztem, hogy az általad küldött cikk melyikre hasonlít a legjobban. Betűtípus, sorköz, szín… Nagyon hasonlóak az akkori újságok, de azért mégiscsak különböznek egy kicsit.

Hogy ez nekem miért nem jutott eszembe?!

– Miután megtaláltam, melyik az, csak végig kellett nyálaznom néhány napilapot. Na jó, elég sokat, de azért nem volt annyira vészes.

– Bius, te egy született zseni vagy!

Biztonságban az eltűnt gyerekek

Egy szerencsés véletlennek köszönhetően mindhárom Budapesten eltűnt tizenéves épségben megkerült. A tinédzsereknek ugyanazon a hétvégén veszett nyomuk, ám a korábbi feltételezésekkel ellentétben kiderült, nem önszántukból mentek el otthonról.

– Példátlan esettel állunk szemben, de szerencsére senkinek sem esett bántódása – nyilatkozta a rendőrség szóvivője.

A gyerekeket az éjszakai órákban rabolták el, ezt követően napokon keresztül fogva tartották őket egy padláson. A fiatalok elmondásuk szerint rettenetesen érezték magukat, még élelmet is alig kaptak. „Nem tudtuk, mi lesz velünk. Nagyon féltünk, minden éjszakát átsírtunk, és csakis egymásra támaszkodhattunk” – olvasható az egyik sértett vallomásában.

A gyerekek végül elszöktek, majd azonnal beszámoltak a történtekről a helyi rendőrőrsön. Pontos személyleírást adtak a fogvatartókról, ám a helyszínre érkező rendőrök már senkit sem találtak a lakatlannak vélt nyaraló területén.

Rövid keresés után a fiatalkorú tetteseket egy közeli kocsmában találták meg, mind a négyüket azonnal őrizetbe vették. A szemtanúk elmondása szerint az illuminált állapotban lévő elkövetők ellenállást nem tanúsítottak, csupán ártatlanságukat hangoztatták. A falu lakossága döbbenten áll a történtek előtt, korábban ilyen még sosem fordult elő Leányfalun.

– Ennyi? Ha még egyetlenegy bekezdést sikerül lefotóznom, nem rabosított volna a saját anyám? Azt hittem, legalább a cikk fele hiányzik – sóhajtok. – Hogy lehetek ekkora gyökér, Bius? Ezek szerint anyát elrabolták, de végül megléptek, a tetteseket pedig simán elkapták. Sehol egy csavar, kriminek és rejtélynek még csak nyoma sincs.

Legszívesebben apró darabokra tépném a cikket, de attól aligha lenne jobb bárkinek is.

– Azért nem egészen ilyen egyszerű az ügy – nyom a kezembe Bius egy másik fénymásolt papírt. – Úgy tűnik, az alma mégsem esett messze a fájától. Ez a hír egy héttel későbbi, tök véletlenül bukkantam rá.

Mégsem ártatlanok az „elrabolt lányok”

Múlt héten lapunk beszámolt róla, hogy három fiatal gimnazista lányt elraboltak és fogva tartottak Leányfalun. A tetteseket rövid időn belül kézre kerítette a rendőrség, azonban az ügy nem várt fordulatot vett.

A fiatal gyanúsítottak egymástól függetlenül azt állították, hogy a három lány önszántából tartott velük az évek óta lakatlanul álló leányfalui nyaralóba, ahol elmondásuk szerint napokon keresztül szórakoztak.

„Amikor elfogyott a pénzünk, a lányok megijedtek, hogyan tovább. Volt egy tervünk, munkát akartunk vállalni a faluban és tovább élni a kötöttségek nélküli, szabad életet, de ez nekik nem tetszett, mindenáron haza akartak menni. Csak annyit kértünk tőlük, hogy ne áruljanak el bennünket, nem sokkal később azonban megjelentek a rendőrök és letartóztattak” – vallotta az egyik fiú.

A rendőrség újra meghallgatta a három lányt, akik hosszas faggatás után beismerték, hogy az emberrablás valóban csak a képzeletük szüleménye. „El akartuk kerülni az otthoni büntetést, ezért találtuk ki a történetet” – mondta könnyek között az egyikük.

A fiatal fiúk a vallomást követően szabadon távozhattak, információink szerint feljelentést nem tettek.

És akkor még anya papol a tisztességről? Labdába sem rúghatok mellette, ez nagyon durva sztori. Egy dolog, hogy mostanság rosszul tanulok, meg olykor füllentek, de én legalább nem küldtem négy embert rács mögé, hogy mentsem a bőrömet. Mégis milyen dolog ez?

– Kösz, Bius, istennő vagy! – ugrom a nyakába, miután még egyszer elolvasom a cikket.

– Igazán nincs mit. Örülök, hogy végre kiderült a teljes igazság. Most már nyugodt lehetsz, anyukáddal semmiféle szörnyűség sem történt.

– Sőt, ha valaki, akkor ő követett el szörnyűséget! Már alig várom, hogy letegyem elé a konyhaasztalra és beolvassak neki! Akkor végre tényleg szabad leszek.

– Talán nem a legokosabb ötlet. Vannak titkok, amelyeknek titokban is kell maradniuk, ezt máshogy kellene elintézned. Nem tudhatod, milyen következménnyel jár, ha felszakítasz egy ennyire mély sebet. Szerintem anyukád is szégyelli magát miatta, és talán apukád sem tud róla.

Vitába szállnék, de elgondolkodom. Biusnak igaza lehet. Mindenki csinál hülyeségeket, amelyekről aztán mélyen hallgat és próbálja elfelejteni. Jólesne és marha egyszerű megoldás lenne, ha számon kérném anyát, utána biztosan nem szólna bele az életembe, de ezt nem tehetem meg vele. Ezúttal nekem kell az okosabbnak lennem, még ha nehéz is. Már nem vagyok gyerek. Bármennyire is összevesztünk, akármennyit is hadakozunk, mégiscsak ő az anyám. Az ágyam mellett szobrozott, ha beteg voltam, megvigasztalt, ha elestem, zokszó nélkül sütött palacsintát este hétkor is… Szeretem őt, és az eszemmel felfogom, hogy nem akar nekem rosszat, csak nagyon nehéz megérteni és elfogadni, hogy úgy védelmez, mint egy bárányt a farkasok között. Mégis meg kell próbálnom.

– Megyünk haza? – kérdezem. – Be kell csekkolnom otthonról, különben anya rám hívja a kommandót.

– Megvárom Félixet.

– Oké – mosolygok.

Elég rájuk nézni, még a vak is látja, hogy tök boldogok együtt. Nem értem ugyan, miért nem akarják nyilvánosságra hozni, hogy összejöttek, de ez már aztán tényleg az ő magánügyük, nem kell mindenbe belekotnyeleskednem. Bianka végre talált magának valakit, csakis ez számít. Akármi történjék, a legjobb barátnőm marad.

***

Ahogy kilépek a suli kapuján, megcsap a jeges szél. Egészen a csontomig hatol, régen nem volt már ennyire hideg. Behúzom a nyakamat, a kezemet a kabátom ujjába rejtem, de még így is az Északi-sarkon érzem magamat.

Ám ekkor meglátom őt.

Balázs a korlátnak dőlve fagyoskodik, vörös orrát elnézve már jó ideje várhat rám. Nem beszéltük meg – hogyan is beszélhettük volna –, hogy itt lesz, mégsem lepődöm meg. Azonnal odaszökellek hozzá és átölelem, olyan hosszan, mint még soha.

– Anya azt mondta, hogy nem találkozhatunk többet – szólalok meg, amikor az arcom szinte már ráfagy a bőrdzsekijére.

Ő csak megpuszil, és rám mosolyog.

– És? Mióta tartod be a szabályokat?

Table of Contents

Címlap

Impresszum

***

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.