Dean R. Koontz - A Sötétség Szeme

A mű eredeti címe: The Eyes of Darkness

Copyright ©1996 by Nkui, Inc.

Magyar kiadás ©Animus Kiadó 2007

A fordítás a Berkley Books 1996-os

kiadása alapján készült

Fordította: Danyi Andrea

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Borítóterv: Beleznai Kornél

ISBN 978-963-9715-17-2

Kiadta az Animus Kiadó 2007-ben

1301 Budapest, Pf.: 33

Felelős kiadó: a kiadó igazgatója

info@animus.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

December 30. Kedd

Egy

Kedden éjjel, valamivel éjfél után Tina Evans éppen hazafelé tartott új táncbemutatójának késő esti próbája után, amikor egy idegen autóban megpillantotta már több mint egy éve halott kisfiát, Dannyt.

Házától alig kétsaroknyira megállt egy éjjel-nappal nyitva tartó üzletnél, hogy egy doboz tejet és kenyeret vegyen. Autójával leparkolt egy krémszínű Chevrolet kombi mellett, és bár a szélvédőt csendes eső áztatta, mégis jól látta a vezető melletti ülésen nyugodtan várakozó fiút. Tina csupán a kisfiú arcának egyik oldalát tudta kivenni, mégis belehasított a fájdalmas felismerés.

Danny.

A kocsiban üldögélő fiú tizenkét éves lehetett: Danny is épp ennyi lenne, ha élne. Haja is ugyanolyan sűrű és sötét volt, mint a halott gyermeknek, sőt Tinát az orra és finoman ívelt álla is a fiára emlékeztette.

Tina csak halkan merte maga elé suttogni a fia nevét, mintha attól félne, a szeretett lény kísértete azonnal eltűnik, ha hangosabban mondja ki.

A fiúnak fogalma sem volt arról, hogy valaki figyeli, így egyik kezét a szája elé vette, és rágcsálni kezdte a hüvelykujját. Dannynek pont ugyanez vált szokásává úgy egy évvel a halála előtt. Tina próbálta őt leszoktatni róla, de nem járt sikerrel.

Most, ahogy a fiút figyelte, úgy érezte, a hasonlóság közte és Danny között nem puszta véletlen. Tina szája hirtelen kiszáradt, szíve a torkában lüktetett. Még most sem tudott hozzászokni egyetlen fia elvesztéséhez, talán mert nem is akarta elfogadni. Most, hogy meglátott egy kisfiút, aki nagyon hasonlít Dannyre, hirtelen úgy érezte, mégsem érte őt akkora veszteség.

Lehetséges, hogy... ez a fiú talán mégis Danny? Miért ne? Minél tovább gondolkodott ezen, annál kevésbé tűnt őrültségnek az elképzelés. Végül is Danny holttestét sosem látta. A rendőrség és a temetkezési vállalkozó tanácsára nem nézte meg fiát, mert azt mondták neki, hogy Danny teste csúnyán szétroncsolódott, jobb, ha nem nézi meg. Tina lesújtva fogadta meg a tanácsot, ezért csak a fia lezárt koporsóját láthatta a temetésért. Pedig előfordulhatott, hogy a hatóságok hibát követtek el: nem jól azonosították a holttestet, és Danny talán nem is halt meg a balesetben! Lehet, hogy csak fejsérülést szenvedett, amelytől amnéziát kapott. Igen! Amnéziája van! Elkóborolt az összetört busztól, és a baleset helyszínétől több kilométerre találtak rá, de nem tudta elmondani, ki ő és honnan csatangolt el. Végül is előfordulhat, hogy így történt. Tina sok ilyen fordulatot látott már a filmekben. Igen, biztosan ez történhetett. Ha valóban ez a helyzet, lehet, hogy a fiát nevelőintézetbe vitték, új életet kezdett, új közösségben él. Most pedig a sors akaratából itt ült, alig karnyújtásnyira tőle a krémszínű Chevrolet-ben.

A kölyök ekkor hirtelen megérezte magán a nő tekintetét, és felé fordult. Tina lélegzetvisszafojtva figyelt, amikor ránézett. Egy darabig fürkészték egymást a lámpák sárgás fényében, majd az anya gyorsan kijózanodott, mert rájött, hogy mégsem Dannyt látja a másik autóban.

Hirtelen elkapta tekintetét a fiúról, és dühösen meredt maga elé.

- A francba! - szólalt meg. Haragudott magára. Mindig is kemény, határozott, kiegyensúlyozott nőnek tartotta magát, aki az élet minden nehézségével meg tud birkózni, fia halálát azonban képtelen volt feldolgozni.

A kezdeti döbbenet és a temetés után csak lassan tudott túljutni a traumán. Fokozatosan képessé vált elfogadni, hogy Danny nincs többé, és elszántan igyekezett túltenni magát a halála miatt érzett mélységes gyászon, bűntudaton és keserűségen. Az elmúlt évben bánatát kemény munkába fojtotta, és kezdte úgy érezni, hogy a seb végre behegedt. Nemrég elő is léptették a munkahelyén.

Néhány héttel ezelőtt azonban újra az a szörnyű hangulat kerítette hatalmába, ami közvetlenül a fia halála is eluralkodott rajta. Most úgy érezte, hogy nem igaz a történet a balesetről, és a fia életben van. Pedig mindenki azt mondta neki, hogy az idő segít a fájdalmas emléktől eltávolodnia, ehelyett azonban az elmúlt napokban egyre elviselhetetlenebb szomorúság gyűrte maga alá. Nem az első alkalom volt, hogy valakiben Dannyt vélte látni. Többször is látta elveszített kisfiát autókban, iskolaudvarokon, az utcán, sőt moziban is.

Mostanában éjszaka is egyre gyakrabban álmodta, hogy a fia él, ébredés után pedig hosszú órákig képtelen volt a valósággal szembenézni. Félig-meddig még arról is sikerült meggyőznie magát, hogy az álom egyfajta előérzet: azt jelenti, hogy Danny hamarosan visszatér hozzá, mert mégis sikerült túlélnie a balesetet, és nemsokára újra megölelheti majd.

Csodás, szívet melengető fantazmagória volt ez, de sokáig nem élhetett benne. Hiába utasította el mindig a keserű igazságot, az álom szinte minden éjjel visszatért. Tina lassan

kénytelen volt beismerni, hogy az éjszakai látomások mégsem jeleztek előre semmit, de lelke mélyén tudta, hogyha megint álmodik a fiával, ugyanezek a reményteli érzések támadnak fel benne, amelyek eddig is.

Pedig ez nem helyes.

Beteg vagyok, mondogatta magának.

Újra a kombira pillantott, és látta, hogy a fiú még mindig őt bámulja. Idegesen markolászta a kormányt.

A szomorúság az őrületbe kergetheti az embert. Tina hallott már ilyesmiről, és hitt is ebben, csakhogy ő nem engedhette meg magának, hogy ez vele is megtörténjen. Meg-

próbált kemény lenni önmagához, hogy ne szakadjon el a valóságtól, legyen bármilyen

elviselhetetlen is. Nem volt szabad reménykednie többé!

Imádta a kisfiát, de Danny nincs többé. Tizennégy másik kisfiúval együtt egy buszbalesetben lelte halálát, amely során teste a felismerhetetlenségig összeroncsolódott. Meghalt a fia.

Kihűlt.

Teste oszlásnak indult a koporsóban a föld alatt.

Elment, mindörökre.

Tina ajka megremegett. Sírni akart, de nem tudott.

A Chevyben ülő fiú már elfordult, és nem őt figyelte, hanem az éjjel-nappali bolt bejáratát.

Tina kiszállt a Hondájából. Az éjszaka kellemesen hűvös volt, a sivatag felől száraz szellő fújdogált. Nagy levegőt vett, és besétált az üzletbe, ahol a légkondicionálónak köszönhetően csontig hatoló hideget érzett, a villogó neonfények pedig bántották a szemét.

Negyed gallon alacsony zsírtartalmú tejet és teljes kiőrlésű szeletelt kenyeret vett. Bár már nem táncolt, hanem a színfalak mögött dolgozott, mégis csak akkor érezte jól magát, ha testsúlya nem haladta meg a táncos korában megszokott versenysúlyát.

Azután visszaült autójába, és öt perc múlva már otthon is volt az olajfák és teafák között szerényen megbúvó házában.

A konyhában pirítóst készített, a szeleteket vékonyan megkente mogyoróvajjal. Öntött

magának egy pohár tejet, és leült az asztalhoz. A mogyoróvajas pirítós volt Danny kedvence.

Tina lehunyta a szemét, és maga előtt látta fiát hároméves korában, amikor a mogyoróvajat

szétkente az arcán, aztán vigyorogva követelte a következő szeletet.

Tina riadtan nyitotta ki a szemét, mert az emlék túl élénken élt a fejében, ő pedig nem akart emlékezni.

De már késő volt. Szíve lüktetett, ajkai megremegtek, és arcán végigfolytak a könnyei.

***

Azon az éjszakán Tina ismét arról álmodott, hogy Danny életben van valahol, és szüksége van rá.

Álmában Danny egy feneketlen szakadék szélén, Tina pedig a túloldalon állt, vele szemben, és a hatalmas üres tér fölött nézte őt. Danny egyre csak szólítgatta anyját. A kisfiú

egyedül volt, és félt, Tina pedig rettenetesen érezte magát, mert nem tudott segíteni rajta. A fejük fölött mind sötétebb fellegek gyülekeztek. Danny kiáltása mind követelőzőbb, Tina válaszai pedig egyre kétségbeesettebbek lettek, mert tudták, hogyha az est leszáll, és nem sikerül átjutniuk a túloldalra, hogy találkozzanak, mindörökre elvesztek. A közeledő éjszakában valami várt Dannyre, valami félelmetes, ami el fogja kapni őt, ha egyedül marad a sötétben. Az égen hirtelen villámok cikáztak keresztül, hatalmas dörrenés rázta meg a környéket, majd még nagyobb sötétség telepedett rájuk.

Tina Evans hirtelen felült az ágyban, mert megesküdött volna rá, hogy zajt hallott. Ez nem az álombéli dörgés hangja volt, hanem valami, ami sokkal valóságosabb.

Fülelni kezdett, és felkészült arra, hogy ki is ugrik az ágyból, ha kell, de csupán a csend ölelte körül.

Lassan hatalmába kerítette a kétségbeesés, mostanában szinte minden megijesztette. Nem ez volt az első éjszaka, hogy azt hitte, betörő van a házban. Az elmúlt két hét alatt négy vagy öt alkalommal is előrántotta éjjeliszekrényéből a pisztolyát, és átkutatta a házat, szobáról szobára, de nem talált semmit. Tisztában volt vele, hogy elég nagy nyomás nehezedik rá mostanában, a magánéletben és a munkájában is, úgyhogy egy idő után arra hajlott, hogy mégis az álombeli mennydörgés hangját hallotta csupán.

Pár percen keresztül még éberen figyelt, de minden olyan békés és mozdulatlan volt, hogy kénytelen volt beismerni, valóban egyedül van.

Az ilyen pillanatokban azt kívánta, bárcsak ő és Michael még mindig együtt lehetnének.

Behunyta a szemét, és elképzelte, ahogy a férfi mellett fekszik, kinyújtja felé a kezét a sötétben, ő pedig a karjaiba fészkeli magát. Ő biztosan meg tudná nyugtatni, és hamarosan újra elaludna.

Persze, ha ő és Michael most valóban egy ágyban lennének, a jelenet egyáltalán nem így

festene. Egymáshoz sem érnének, csak vitatkoznának. A férfi ellenállna kedveskedésének, és inkább provokálná őt. Biztosan kitalálna valami apróságot, amiből aztán jó nagy házastársi viszályt robbanthat ki. Közös életük utolsó hónapjaiban mindig ez volt a menetrend. A férfi állandóan kitalált valamit, hogy aztán haragját Tinán vezesse le.

Tina az utolsó percig szerette Michaelt, és őszintén szomorú volt, amikor a kapcsolatuk

végképp megszakadt. Végül azonban kénytelen volt beismerni önmagának is, hogy megkönnyebbült, amikor véget ért.

Ugyanabban az évben veszítette el a fiát és a férjét is. Először a férjét, utána a fiát. Házasságuk tizenkét éve alatt Tinából érettebb, Összetettebb személyiség lett, Michael azonban mit sem változott, sőt nem tetszett neki az a nő, akivé Tina lett. Kezdetben még szerelmesek voltak, akik hétköznapi életük minden apró részletét megosztották egymással - a jó és rossz dolgokat, az örömöt és a bánatot is -, de mire a válást kimondták, idegenekké váltak egymás számára. Bár Michael még a városban élt, Tinától alig két kilométerre, bizonyos szempontból éppen olyan elérhetetlen messzeségbe került tőle, mint Danny.

A nő kimerülten sóhajtott, és kinyitotta a szemét.

Egyáltalán nem érzett álmosságot, bár tudta, hogy pihennie kell, ha reggel munkába akar menni.

Másnap december 30-a volt, élete egyik legfontosabb napja. Korábban ez a dátum semmit sem jelentett számára, idén azonban nagyon sok minden múlhatott rajta; mostantól talán az egész élete megváltozik ennek köszönhetően.

Tina Evans tizenöt éve, azaz tizennyolc éves kora óta élt és dolgozott Las Vegasban. Karrierjét táncosként kezdte a Lido de Parisban, a Stardust Hotel gigantikus színpadi showjában. A Lido olyan elképesztően pazar produkció volt, amilyet egyedül Las Vegasban láthat az ember, hiszen csak itt tudnak évről évre több millió dolláros előadásokat színpadra állítani anélkül, hogy a profittal törődnének. Akkora összegeket költöttek a fényűző jelmezekre, a díszletre és a szereplőgárdára, hogy a hotel már annak is örült, ha a jegyekből és az italeladásokból a produkció a rezsiköltségeket fedezni tudja. Az előadás - akármilyen fantasztikusra is sikeredett - végül is csupán a mézesmadzag volt, amire bejöttek az emberek, és estéről estére megtöltötték a szálloda szobáit. A színházterem felé menet az embereknek át kellett haladniuk a blackjack asztalok, a rulett kerekek és a játék automaták fénylő sora között: ezek hozták a profitot. Tina szeretett a Lidóban táncolni; két és fél évig lépett fel itt. Ekkor kiderült, hogy gyermeket vár. Szabadságra ment, megszülte Dannyt, és onnantól kezdve csak a kisfiú gondozásával foglalkozott hónapokon át. Amikor Danny hat hónapos lett, Tina újra tornázni kezdett, hogy visszanyerje alakját, és háromhónapnyi fáradságos felkészülés után bekerült egy új Las Vegas-i előadás tánckarába. Egyszerre volt jó táncos és jó anya, bár nem volt mindig könnyű összeegyeztetni a kettőt. De imádta Dannyt, és élvezte a munkáját is, ezért nem bánta, hogy kétfelé kell figyelnie.

Öt évvel ezelőtt azonban - amikor huszonnyolc éves lett - rájött, hogy ha még szerencséje van is, akkor is legföljebb további tíz évig táncolhat. Ezért úgy döntött, bedolgozza magát máshová, a szakma egy másik területére, hogy ne találja magát kínos helyzetben, ha

majd betölti a harmincnyolcat. Egy revü koreográfusa lett, amely a többmilliós Lidónak csupán olcsó utánzata volt. Hamarosan ő lett a produkció jelmeztervezője is. Ezután másodosztályú hotelek négyszáz-ötszáz férőhelyes színpadain előadott revükben kapott hasonló megbízatást, de itt jóval alacsonyabb volt a gázsi. Idővel azonban már nemcsak rendezte a revüt, hanem az újabb és újabb felkérésekre producerként is beszállt. Neve hamarosan az egész belterjes Las Vegas-i szórakoztatóiparban híres lett, joggal érezhette, hogy lassan számára is beköszönt az igazi siker.

Majdnem egy évvel ezelőtt, nem sokkal Danny halála után, felkérték Tinát, hogy legyen egy tízmillió dolláros előadás rendezője és társ producere, amelyet a Strip egyik legnagyobb és legelőkelőbb szállodája, a Golden Pyramid Hotel közel kétezer férőhelyes nagytermében állítanak színpadra. Eleinte egyáltalán nem lelkesedett az ötletért, hisz éppen akkor keresték meg a feladattal, amikor a fiát gyászolta. A sors valóban olyan érzéketlen és kegyetlen lenne, hogy azt képzeli, ezzel az ajánlattal Tina képes megfeledkezni bánatáról? Bár keserűséget és végtelen szomorúságot, legbelül pedig ürességet érzett, mégis úgy döntött, hogy elfogadja az ajánlatot.

Az új produkció címe Magyck! volt, mivel a nagyobb táncos részek között bűvészek és mágusok jöttek a színpadra, és a műsorban számos különleges effektust is használtak, sőt

maga a darab is természetfeletti témákról szólt. Ellentétben a program, jelentős részével,

a cím különleges helyesírása nem Tina ötlete volt, de alapvetően elégedett volt azzal, amit

összehozott. Viszont állandóan kimerültnek érezte magát, mert az elmúlt évben mindennap tizenkét-tizennégy órát dolgozott, nem vett ki egyetlen nap szabadságot, sőt hétvégeken sem pihent.

De bármennyire is belefeledkezett a Magyck. - be, Danny hiányával csak nagy nehézségek árán tudott szembenézni. Egy hónappal ezelőtt fordult meg a fejében először, hogy talán végre kezd kilábalni a depresszióból. Ekkoriban kezdett tudni anélkül a fiára gondolni, hogy elsírta volna magát, és a sírját is meg tudta látogatni. Mindent egybevetve, viszonylag jó állapotban volt, érezte, hogy kezd visszatérni belé az élet. Tudta, hogy sosem fogja elfelejteni Dannyt, édes kisfiát, aki mindörökre élete része marad, de nem élheti úgy az életét, hogy folyton csak az általa hagyott űrrel foglalkozik. A seb lassan gyógyulni kezdett.

Legalábbis egy hónapja még ezt hitte. Egy-két héten át szépen haladt az elfogadás útján,

aztán újra elkezdődtek az álmok, de most sokkal rosszabbak voltak, mint az elején.

Úgy gondolta, hogy azért erősödtek fel a látomások, mert túl ideges a Magyck! fogadtatása miatt. A darab díszbemutatóját alig tizenhét óra múlva, december 30-án este nyolckor tartják a Golden Pyramid Hotelben, másnap, szilveszter este pedig már a nagyközönség is megtekintheti a zenés előadást. Ha a közönség a várakozásoknak megfelelően jól reagál majd, Tina jövője anyagilag rendben lesz, a szerződés szerint ugyanis két és fél százalékkal részesedik a teljes bevételből. Ha a Magyck! sikeres, és négy-öt éven át képes lesz telt házat vonzani - ahogyan a Las Vegas-i produkciókkal gyakorta előfordult -, Tinából hamarosan többszörös milliomos válhat. Ha azonban a darab megbukik, és nem nyeri el a közönség tetszését, Tina kénytelen lesz visszatérni a revük kevésbé csillogó világába.

Jó oka volt tehát szorongani és idegeskedni. Ugyanakkor mániákusan rettegett attól is,

hogy valaki betör a házába, a Dannyről szóló nyugtalanító álmok miatt pedig ismét rátelepedett a végtelen szomorúság. Szóval lehet, hogy az egészről a Magyck! miatti izgalom tehetett. Ha tényleg így van, könnyebb lesz minden a darab bemutatója után. Csak a következő néhány napot kell átvészelnie, és az azt követő viszonylagos nyugalomban majd kigyógyul a szorongásból.

De addig is fontos, hogy eleget aludjon. Délelőtt tízkor találkozója volt két ügynökkel,

akik a. Magyck! első három hónapjára nyolcezer helyet akartak lefoglalni. Aztán egykor a teljes szereplőgárda várja, hogy megtartsák az utolsó ruhapróbát.

Megütögette párnáját, eligazgatta a paplant, és visszafeküdt. Megpróbált pihenni. Behunyta a szemét, és igyekezett maga elé képzelni egy nyugodt, homokos partot, amelyet gyengéden nyaldosnak a hullámok.

Egyszer csak nagy puffanást hallott.

Rémülten ült fel az ágyban.

Mintha valami leesett volna valahol a házban. Valami nagy tárgy lehetett, mert jó hangosan szólt.

Akármi volt is, biztosan nem magától esett le, inkább valaki lelökhette. A nehéz tárgyak nem potyognak le csak úgy maguktól az üres szobában.

Hallgatózott. Az első hang után újabb, tompább zajt hallott. Tina nem tudta megállapítani a hang forrását, de volt benne valami rémisztő és titokzatos. Ezúttal nem képzelődött. Valaki egész biztosan volt a házban.

Felkapcsolta az olvasólámpát, és kihúzta az éjjeliszekrény fiókját. Egy pisztolyt vett elő onnan. A fegyver meg volt töltve, Tina pedig kibiztosította.

Egy ideig hallgatózott.

Úgy képzelte, ha figyel, a betolakodó jelenlétét is megérzi.

Felkelt, belebújt a papucsába. A fegyverrel a kezében lassan a hálószoba ajtajához lépdelt.

Azon töprengett, felhívja-e a rendőrséget, de nem akart bolondot csinálni magából. Ha megjelennének itt villogó lámpáikkal és harsogó szirénáikkal, vajon kit találnának a házban? Ha az elmúlt két hétben minden alkalommal kihívta volna a rendőrséget, amikor úgy képzelte, hogy betörtek hozzá, biztosan mindenki bolondnak tartaná. Tina azonban túl büszke volt, nem akarta, hogy néhány kemény fickó hisztérikusnak tartsa, és később kávézás közben rajta röhögjenek. Úgy döntött tehát, hogy ő maga fogja átkutatni a házat.

A pisztolyt a plafon felé fordította.

Nagyot sóhajtott, miközben kinyitotta a hálószoba ajtaját, és kilépett a hallba.

Kettő

Tina az egész házat átkutatta, csak Danny szobájába nem ment be - de sehol sem találta a betörőt. Úgy volt vele, hogy inkább farkasszemet néz a támadóval, mintsem hogy bemenjen a fia szobájába. Most azonban nem volt más választása.

Nem sokkal a tízedik születésnapja után Danny nagyobb szobát szeretett volna, ezért

úgy egy évvel a halála előtt úgy döntött, hogy átköltözik a ház másik végébe. A korábbi dolgozószoba lett az ő birodalma.

Abban az időben Tina biztos volt benne, hogy Danny tudja, Michael és ő milyen sokat vitatkoznak esténként a hálószobájukban, amely közvetlenül az övé mellett volt, és azért

akart a dolgozószobába költözni, hogy ne legyen fültan új a veszekedéseiknek. Bár Michael és ő nem kiabáltak egymással, hanem normális hangon beszéltek, sőt néha inkább suttogtak,

Danny valószínűleg így is eleget hallott ahhoz, hogy tudja, szüleinek gondjaik vannak.

Tina sajnálta, hogy fia tudomást szerzett erről, de sosem beszélt vele a témáról: nem

próbálta sem megmagyarázni, sem megnyugtatni a fiát. Elsősorban azért nem, mert fogalma sem volt, mit mondhatna. Semmiképpen nem mondhatta el neki, hogy ő milyennek értékeli a helyzetet: Danny, édesem, nem kell aggódnod amiatt, amit hallottál. A papának mostanában nagyon sok a gondja, ezért viselkedik olyan furcsán, de meglátod, hamar túljut rajta. Ez volt a másik ok, hogy ne kezdjen el magyarázkodni kettejük problémájáról a fiának - Tina azt gondolta, hogy elidegenedésük csak átmeneti. Szerette a férjét, és biztos volt benne, hogy szeretete puszta erejével képes lesz újra felragyogtatni házasságuk régi fényét. Hat hónappal később ő és Michael mégis külön költöztek, alig öt hónap múlva pedig el is váltak.

Tina egyre idegesebb lett. Tudta, hogy be kell fejeznie a ház átvizsgálását, ezért kinyitotta Danny hálószobájának ajtaját. Villanyt gyújtott, és belépett.

Senki.

A pisztolyt maga előtt tartva a beépített szekrényhez ment, majd némi habozás után elhúzta az ajtaját. Senki nem rejtőzött a szekrényben. Úgy tűnt, a zajok mégsem voltak valódiak. Egyedül volt a házban.

Ahogy elnézte a sok holmit, ami a szekrényben volt - a fiú cipőit, nadrágjait, ingjeit, pólóit, pulóvereit, sapkáit -, hatalmas gombócot érzett a torkában. Gyorsan visszazárta az ajtót, majd nekitámaszkodott a bútornak.

A temetés több mint egy éve volt, Tina azonban még mindig nem tudta, mihez kezdjen Danny személyes holmijaival. Az a gondolat, hogy a fia ruháit odaadja másoknak, még nagyobb szomorúsággal töltötte el, mint a temetés. Úgy érezte, ha így tenne, azzal végleges döntést hozna.

Nemcsak a fia ruháit, hanem az egész szobát olyan állapotban hagyta, ahogyan a fia életében volt. Az ágy szépen bevetve állt, a fejtámlán ott sorakoztak a sci-fi filmek hősei, a polcokon pedig több mint száz könyv volt ábécérendben. Danny asztala a sarokban állt. Az egyik felén katonás rendben sorakoztak a ragasztótubusok, a színes lakkok és más, a modellkészítéshez használt eszközök. Az asztal másik fele üres volt, mintha azt várná, hogy Danny leüljön és elkezdjen dolgozni. A vitrines szekrényben kilenc repülő modellje állt, három pedig a mennyezetről lógott. A falakat egymástól egyenlő távolságban poszterek díszítették, melyekről baseballsztárok és rémisztő szörnyek néztek vissza.

A vele, egyidős fiúkkal ellentétben Dannynek fontos volt a rend és a tisztaság. Tina azt

kérte Mrs. Neddlertől, a takarítónőtől, aki hetente kétszer járt hozzájuk, hogy porszívózzon és törölje le a port Danny szobájában is, mintha semmi sem történt volna a fiúval. Most is minden ragyogott a tisztaságtól.

Ahogy halott fia játékait és kincseit nézte, Tina már nem először érezte, hogy sem múzeumnak, sem szentélynek nem szabad tekintenie Danny szobáját. Ameddig érintetlenül hagyja a szobát, addig táplálja önmagában a reményt, hogy fia nem halt meg, csak egy időre elment valahová, és hamarosan visszatér, hogy ott folytassa az életét, ahol abbahagyta. Megijesztette az a tény, hogy nem képes kiüríteni a szobát. Már nem csupán lelki gyengeségnek érezte, hanem komolyabb betegségnek. Engednie kell, hogy a halottak békében pihenjenek. Ha egyszer végre már nem álmodik a fiúról, ha képes szomorúságát kordában tartani, ebben a szobában kell megkezdenie a gyógyulási folyamatot, és nem szabad tovább őrizgetnie Danny holmijait.

Úgy döntött, hogy csütörtökön, újév napján rendet tesz a szobában. Akkorra már a díszbe-

mutatón és az első előadáson is túl lesz, így néhány napot pihenhet, talán ki is vesz egy pár szabadnapot. A csütörtök délutánt ebben a szobában fogja tölteni, és bedobozolja fia ruháit, játékait és posztereit.

Amint ezt eldöntötte, szinte teljesen elszállt minden korábbi idegeskedése. Már csak kimerültséget érzett, és le akart feküdni.

Amikor elindult az ajtó felé, megpillantotta a festőállványt. Megállt és megfordult.

Danny szeretett festeni. A festőállványt egy doboz ceruza, tollak és festékek társaságában a kilencedik születésnapjára kapta. Az egyik oldalára festeni lehetett, a másikon pedig egy iskolatábla volt. Danny a szoba túlsó felében a falnak támasztva tartotta, és még akkor is ott állt, amikor Tina legutóbb a szobában járt. Most azonban a földön hevert, a keret a falnál, a tábla pedig az iskolatáblával lefelé, a játékasztalra dobva. Eddig az elektronikus játék hadihajó feküdt az asztalon, ahogy Danny hagyta, most azonban a festőállvány került az asztalra, a hajó pedig a földre esett.

Nyilvánvalóan ennek a zaját hallotta. Azt azonban el sem tudta képzelni, hogyan kerülhetett le a helyéről, hiszen magától biztosan nem eshetett le.

Letette a pisztolyt, megkerülte az ágyat, és a helyére állította az állványt, majd a hajót is visszatette az asztalra.

Ahogy a földről szedegette fel a törött kréta darabjait és a táblatörlőt, ránézett a

táblára. Három szót pillantott meg a fekete felületen:

NEM HALT MEG

Tina megdermedt az üzenet láttán.

Tudta, hogy a tábla üres volt, amikor Danny elutazott a cserkésztáborba. És azóta sem írt

rá senki.

Ujjaival óvatosan megérintette a fehér betűket, és szinte azonnal átjárta valami hűvös borzongás. NEM HALT MEG. Az üzenet Danny halálának tagadása volt. Dühös visszautasítása annak, hogy a borzalmas igazságot elfogadja.

Elképzelhető, hogy egy elkeseredett pillanatban, anélkül, hogy emlékezne rá, bejött

Danny szobájába, és ő maga írta e szavakat a táblára?

Ha valóban ő tette, valószínűleg emlékezetkiesésben szenved, de erről fogalma sem volt. Az is lehet, hogy járkál álmában. Ám Tina nem volt hajlandó elfogadni egyik eshetőséget sem.

Végül arra a következtetésre jutott, hogy a szavak talán mindvégig a táblán virítottak. Biztosan Danny írta fel még halála előtt. Igaz, a fiú írása tiszta, áttekinthető volt, nem olyan, mint a táblán látható betűk. Ennek ellenére mégis könnyebb volt azt gondolnia, hogy a fia

műve.

De mit gondoljon arról, hogy a szavak egyértelműen Danny halálára utalnak?

Csak a véletlen műve lehet. Danny biztosan másra gondolt, amikor felírta a szavakat, most a halála után azonban a szavak jelentése tökéletesen megváltozott.

Tina nem volt hajlandó egyéb lehetőségeket mérlegelni, mert azok túl félelmetesek voltak.

Karját fázósan fonta össze maga körül.

Vacogva törölte le a szavakat, majd felvette pisztolyát, és elhagyta a szobát.

Teljesen felébredt a kutatás közben, de muszáj volt néhány órát aludnia. Sok dolga lesz még reggel, hiszen holnap lesz a nagy nap.

A konyhában egy üveg Wild Türkey whisky után nyúlt. Ez volt Michael kedvenc itala. Töltött belőle egy vizes pohárba, és bár nem ivott alkoholt rendszeresen, egy hajtásra kiitta a bourbont. Grimaszolva nyelte le a csípős, kesernyés italt, és elgondolkodott, vajon Michael miért beszélt annyit az ital simaságáról. Tina próbált orvosságként gondolni a whiskyre, és gyorsan eltette az üveget.

Visszafeküdt, lehunyta a szemét, és próbálta gondolatait elterelni a tábláról. A kép azonban minduntalan megjelent a szeme előtt. Végül a bourbon megtette hatását, és Tina elaludt.

Három

Kedden délután Tina a jelmezes főpróbát a Golden Pyramid előadótermének közepéről nézte végig.

A színház alaprajza egy hatalmas legyezőre emlékeztette, amelyre magas, kupolás mennyezet borult. A helyiség lépcsőzetesen haladt lefelé a színpad irányába, oldalt pedig szélesebb és keskenyebb karzatok sorakoztak egymás mellett. A szélesebb szinteken hosszú asztalok álltak, rajtuk fehér abrosz. A karzaton egy csaknem egy méter széles folyosó vezetett végig, egyik oldalán alacsony korlát, a másikon félkör alakú, megemelt, kipárnázott oldalú fülkék álltak. A székek a hatalmas színpad felé néztek. A pódium óriási volt a Las Vegas-i előadásokon megszokott méretekhez képest, de csak fele akkora, mint a Broadway legnagyobb színpada. Olyan hatalmas volt, hogy egy DC-9-És utasszállító repülőgép gond nélkül rágördülhetett volna, és nem foglalta volna el a színpad felét. A kabaré hangulatát a kék bársony, a sötét bőr és a kristálycsillárok idézték elő, a puha kék szőnyegek és a drámai hatású fények pedig még hangsúlyosabbá tették a csillogást.

Tina idegesen kortyolgatta az ásványvizet, miközben figyelte a show-t.

A kosztümös főpróba gond nélkül lezajlott. Hét nagy produkció és öt fő varietészám

ment le egymás után, negyvenkét női és negyvenkét férfi táncossal, tizenöt háttértáncossal, két férfi és két női énekessel, akik közül az egyik igen szeszélyes volt. Az előadásért negyvenhét stábtag és technikus felelt, a zenét egy húsztagú zenekar adta. A színpadon elefántok, oroszlánok, két fekete párduc, hat golden retriver és tizenkét fehér gerle is megjelent. A logisztikai stáb embert próbáló feladatot vállalt, de a programot zökkenőmentesen bonyolította, úgyhogy első ránézésre beérett az elmúlt egy év kemény munkájának gyümölcse.

A próba végén a szereplők és a stáb összegyűlt a színpadon, megtapsolták magukat, megölelték, megcsókolták egymást. Érezhető volt a feszültség a levegőben, ugyanakkor mindenki izgatottan áhította a sikert.

Tina társ producere, Joel Bandiri az egyik első emeleti páholy VIP-sorából figyelte az előadást, ahol a későbbiekben a hotel legnagyobb támogatói, törzsvendégei és barátai ülnek majd minden este. Amint a próba befejeződött, Joel felpattant a székéből, át a folyosón a harmadik emeletre rohant, hogy minél előbb beszélhessen Tinával.

- Megcsináltuk! - kiabálta. - Átkozottul megcsináltuk, Tina!

Tina felemelkedett a helyéről.

- Nagy durranás lesz, drágám! - mondta Joel, erősen megölelte a nőt, majd cuppanós csókot nyomott az arcára.

Tina lelkesen szorította magához.

- Tényleg azt hiszed?

- Hiszem? Tudom! Óriási siker lesz, meglátod!

- Kösz, Joel. Nagyon köszönöm.

- Nekem? Ugyan mit köszönsz nekem?

- Azt, hogy lehetőséget adtál... hogy bizonyíthassak. ..

- Nem tettem semmit, drágám. Minden a te érdemed! Magadnak köszönheted ezt az egészet! Tudtam, hogy képes leszel rá! Isteni csapat vagyunk. Ha bárki más akarta volna ezt a produkciót színre vinni, biztosan kudarc lett volna. De te és én, mi megcsináltuk!

Joel furcsa ember volt: százhetven centiméter magas, kissé testes, de nem kövér, és göndör barna haja örökké kócosnak tűnt. Arca olyan volt, mint egy bohócé. Általában farmert viselt, olcsó ingeket, de az ujján legalább kétszázezer dollár értékű gyűrűk csillogtak. Mindkét kezén hat gyűrű volt, gyémánttal, smaragddal, rubinttal és opállal ékesített karikák. Mint mindig, most is csupa lelkesedés volt, és majd szétvetette az energia. Amikor Tina végre kibontakozhatott az öleléséből, akkor sem tudott nyugodtan állni. Egyfolytában a Magyck! - ről beszélt, nem tudta abbahagyni.

A negyvenhat éves férfit Las Vegas legsikeresebb producerének tartották, aki már számtalan sikeres előadást vitt színre az elmúlt húsz évben. A homlokzaton virító „Joel Bandin be-mutatja" felirat egyet jelentett az elsőrangú szórakozással. Jelentős bevételeinek egy részét Las Vegas-i ingatlanokba, egy másik részét pedig hotelekbe, autókereskedésekbe és belvárosi kaszinókba fektette. Olyan gazdag volt, hogy bármikor visszavonulhatott volna,

hogy élete végéig fényűzően élhessen. Joel azonban erre sosem lett volna hajlandó, mert imádta a munkáját. Valószínűleg a színpadon hal majd meg, miközben egy fényes produkció körül sürög-forog.

Korábban látott már a városban néhányat Tina néhány munkája közül, és igencsak meglepte a nőt, amikor felajánlotta neki a lehetőséget, hogy legyen mellette a Magyck! társ producere. Tina először nem tudta, hogy elvállalja-e a munkát, mert tisztában volt azzal, hogy Bandiri nagy elismertségnek örvend, ráadásul maximalista volt, aki minden kollégájától emberfeletti erőfeszítéseket követel. Aggódott azért is, hogy tízmillió dolláros költségvetésért kell felelnie. Tudta, ha ekkora pénzből kell dolgoznia, az nem csupán egyetlen lépést jelent felfelé a ranglétrán, hanem hatalmas ugrást a karrierjében.

Joel hamar meggyőzte arról, hogy nem lesznek nehézségei a tempót és a színvonalat illetően, mert Tina megfelelt az elvárásainak, és eleget tud tenni a kihívásnak is. Joel segített neki abban, hogy új energiákat és szakértelmet fedezzen fel magában. A férfiban nem csupán fontos üzleti társra, hanem jó barátra, szinte bátyra lelt.

Együtt alakították ki a sikert ígérő produkció végső arculatát is.

Ahogy ott állt a gyönyörű színházteremben, és nézte a színpadon sürgő-forgó színes jelmezes közreműködőket és Joel arcát, Tina hosszú idő óta végre igazán boldognak érezte magát. Ha ma este a show elnyeri a díszbemutató vendégeinek tetszését, biztos, hogy madarat lehet majd fogatni vele.

Húsz perccel később, háromnegyed négykor kilépett a szálloda főbejáratán, és átadta parkolójegyét az őrnek. A férfi elment Tina Hondájáért, a nő pedig mosolyogva, türelmesen álldogált a langyos délutáni napfényben.

Megfordult és visszanézett a Golden Pyramid Hotel Casinóra. Jövője eltéphetetlenül

összekapcsolódott e rikító, de tagadhatatlanul hatásos épülettel. A bejárat nehéz bronzból és üvegből készült, ajtajai csillogva forogtak, ahogy az emberek ki-be járkáltak. A lenyűgöző méretű és külsejű épületen esténként több száz égő gyulladt ki, hogy arany fénnyel világítsa meg a környéket. A Pyramidot négyszázmillió dollárból építették, a tulajdonosok láthatóan azt akarták, hogy ezt a vendégek is észrevegyék. Tina úgy gondolta, sokak szerint a hotel túl nagy, durva, ízléstelen, sőt kifejezetten ronda épület, ő azonban szerette ezt a helyet, mert itt kapta meg élete nagy lehetőségét.

A mai napig, december 30-ig, minden nap zajosan, csupa izgalomban telt a Pyramidban.

A karácsonyi hét viszonylagos nyugalma után azonban ismét özönleni kezdtek a vendégek. Az előzetes helyfoglalásokból úgy tűnt, hogy szilveszter este rekordszámú néző gyűlik össze Las Vegasban. A Pyramid csaknem háromezer szobáját jó előre lefoglalták, úgy, mint a város többi szállodájában. Tizenegy óra után néhány perccel egy San Diegó-i titkárnő öt dollárt dobott egy automatába, és megütötte a négyszázkilencvenötezer dolláros főnyereményt. Az esemény híre még a színpad kulisszái mögé is eljutott. Valamivel déli tizenkét óra előtt két dallasi törzsvendég ült le egy blackjack asztalhoz, és három óra alatt negyedmillió dollárt vesztett. Ennek ellenére nevetgélve és viccelődve hagyták el az asztalt, hogy újabb játékot próbáljanak ki. Carol Hirson koktélos pincérnő Tina jó barátnője volt, és alig két perce mesélt neki a két pórul járt texasiról. Carol csillogó szemmel mesélte a történetet, mert a törzsvendégek zöld zsetont adtak neki borravalóként, mintha nyertek volna. A lány tizenkét italt szolgált fel nekik, s ezzel ezerkétszáz dollár borravalót keresett.

Sinatra is a városban volt, a Caesar's Palace-ben, talán életében utoljára. A nyolcvanéves sztár nagyobb izgalmat okozott Vegasban, mint bárki más Hollywoodból. A Strip teljes hosszában és a város kevésbé előkelő, de zsúfolt belvárosi kaszinóiban is felpörögtek az események, zajlott az élet.

A Magyck! bemutatójáig már alig négy óra volt hátra.

A parkolóőr végre előhozta Tina autóját.

- Kéz-és lábtörést ma estére, Tina - mondta búcsúzóul.

- Remélem, úgy lesz, köszönöm!

Tina negyed ötre ért haza. Két és fél órát kellett eltöltenie valahogy, mielőtt újra visszaindul a hotelbe.

Zuhanyozásra, sminkelésre és öltözködésre nem kellett ennyi idő, ezért úgy döntött, elkezdi Danny holmiját összepakolni. Úgy érezte, most megfelelő erre az alkalom, mert olyan kitűnő hangulatban volt, hogy még a szoba látványa sem tudja elszomorítani, mint amúgy mindig. Nem volt értelme csütörtökig várni a pakolással. Ha ma nekilát, talán a ruháit el tudja pakolni.

Amikor belépett Danny szobájába, azonnal észrevette, hogy a festőállvány-tábla ismét felborult, ezért megigazította.

A palatáblán újra ott virított a három szó:

NEM HALT MEG

Rémület futott végig Tinán.

Tegnap éjjel, miután megitta a bourbont, talán még egyszer visszajött ide, és...?

Nem, az nem lehet.

Nem volt emlékezetkiesése. Nem ő írta a szavakat. Nem őrült meg! Ő nem olyan, aki könnyen felhúzza magát az ilyen dolgokon. Kemény nőnek tartotta magát, s erre mindig büszke is volt.

Felkapta a törlőrongyot, és határozott mozdulatokkal megtisztította a táblát.

Valaki beteges, aljas tréfát űz vele! Valaki bejött a házba, míg ő távol volt, és ismét felírta

a szavakat a táblára. Akárki is volt, ismét emlékeztetni akarta őt a tragédiára, amit minden erejével el akart felejteni.

Az egyetlen ember, aki jogosan tette be a lábát a házba, a takarítónője, Viviene Neddler volt. Megbeszélték, hogy Viviene ma is jön, de az asszony lemondta a délutánt, és inkább

abban állapodtak meg, hogy este takarít, mialatt Tina a premieren van.

Ha Viviene a lemondás ellenére mégis megjelent volna délután, a szöveget akkor sem írhatta ő a táblára. Kedves, idős hölgy volt, bátor és határozott, aki. soha nem tenne ilyet.

Tina egy ideig azon gondolkodott, ismerősei közül vajon ki vetemedne ilyen szörnyűségre, de csak egyetlen név jutott az eszébe. Ő volt az egyedüli lehetséges gyanúsítottja: Michael, a volt férje. Nem utalt semmilyen jel arra, hogy valaki betört volna a házba, de Michaelnek még mindig volt kulcsa hozzá, mert Tina nem cserélte ki a zárat a válás után.

Volt férjét annyira megdöbbentette fia hirtelen halála, hogy teljesen érthetetlenül viselkedett Tinával, még hónapokkal a temetés után is. Kizárólag őt tette felelőssé Danny halála miatt. Az igaz, hogy Tina engedte meg Dannynek, hogy elmenjen a kirándulásra,

ami Michael szerint már önmagában hibás döntés volt. Danny azonban mindennél jobban szeretett volna részt venni a hegyi túrán, Mr. Jaborski, a cserkészvezető pedig tapasztalt túraszervező volt, aki tizenhat éve vezetett télen is túlélőtúrákat a hegyekben. Ezeken az utakon soha senki nem sérült meg, mert nem merészkedtek be a veszélyes rengetegbe, szinte alig távolodtak el a kitaposott ösvénytől, és minden eshetőségre volt tervük. Tina úgy gondolta, nem árt, ha fia tapasztalatot szerez. Úgy tűnt, minden biztonságos, és körültekintően szervezték meg az utat. Mindenki igyekezett megnyugtatni Tinát, hogy nem lesz semmi baj, így Tinának eszébe sem jutott, hogy Jaborski tizenhetedik túrája tragédiával végződik. Michael mégis őt hibáztatta. Tina azt hitte, volt férje az elmúlt hónapok alatt visszanyerte józanságát, de nyilvánvalóan nem így volt.

Tina a táblára meredt, és a felírt három szóra gondolt. Egyre csak fortyogott benne a harag. Michael úgy viselkedik, mint egy rosszindulatú kölyök! Miért nem veszi észre, hogy Danny halála neki is ugyanúgy fáj? Mit próbál bizonyítani?

Dühösen ment le a konyhába, felkapta a telefont, és Michael számát tárcsázta. Az ötödik csengetés után jött rá, hogy volt férje valószínűleg még dolgozik, így letette.

Fejében egyre csak a három szó visszhangzott:

NEM HALT MEG

Ma este, mikor a bemutató és az azt követő parti után hazaér, majd felhívja Michaelt. Biztosan jó késő lesz már, de az sem érdekelte, ha felébreszti.

Habozva álldogált a konyha közepén, próbálta összeszedni magát, hogy visszamenjen Danny szobájába, és dobozba rakja a ruháit, ahogy tervezte, de képtelen volt megtenni. Nem volt bátorsága belépni. Ma biztosan nem megy vissza. Majd talán néhány nap múlva.

A francba, Michael!

A hűtőben talált egy fél üveg fehérbort. Öntött magának egy pohárnyit, majd bement a fürdőszobába.

Túl sokat ivott. Tegnap a bourbon, ma meg a bor. Eddig sosem igyekezett alkohollal megnyugtatni az idegeit, most azonban úgy érezte, más nem segíthet. Ha túl lesz a premieren, majd visszafogja magát, de e pillanatban szüksége volt az italra.

Sokáig állt a zuhany alatt, hogy izmaiban feloldódjon a feszültség.

A zuhany után a hűvös bor még jobban ellazította fizikailag, a fejéből azonban képtelen volt kiverni a krétával felírt szavakat:

NEM HALT MEG

Négy

Hét óra előtt Tina ismét a színházban volt, a színpad kulisszái mögött, ahol viszonylagos

csend honolt, csupán a díszvendégek beszélgetése szűrődött be a nézőtérről. A bársonyfüggönyön túl azonban mindenki feszülten várta a bemutatót.

Ezernyolcszáz vendéget hívtak meg, köztük Las Vegas befolyásos embereit, a kaszinó támogatóit és törzsvendégeit a városon kívülről. Több mint ezerötszázán jeleztek vissza, hogy elfogadják a meghívást.

A fehér kabátos, ropogósra vasalt egyenruhájú pincérek és pincérnők hada már elkezdte felszolgálni a vacsorát. Az ünnepi menün kétféle étel közül választhattak: filét mignont ehettek Bernaise mártással, vagy homárt vajas mártásban, mert Las Vegas volt az Egyesült Államokban az egyetlen hely, ahol az emberek félretették a koleszterin miatti aggodalmaikat, legalábbis egy időre. Az évszázad utolsó egészségmániás évtizedében a zsíros ételek fogyasztását széles körben bűnnek tekintették, és szinte egy csoportban emlegették a lustasággal, a lopással és a házasságtöréssel.

Fél nyolcra a színpad mögött is megélénkült az élet, a műszaki személyzet még egyszer

ellenőrizte a motorral működtetett díszletet, az áramellátást és a hidraulikus pumpákat, amelyek a színpad egyes részeit emelik, illetve süllyesztik. A kellékesek beállították a díszletet, az öltöztetők felvarrták az utolsó pillanatban kibomlott öltéseket. A fodrászok és a világosítók izgatottan szaladgáltak, a nyitó számban közreműködő szmokingos, magas, jóképű férfi táncosok pedig feszülten álldogáltak.

Több tucat elegáns táncos és táncosnő is megjelent a kulisszák mögött, sokan szatén és

csipke ruhákban, de akadtak, akik bársonnyal díszített és strasszal kirakott, mások tollas, flitteres vagy szőrméből készült jelmezt viseltek. A lányok egy része már felöltözött, de sokan

még a közös öltözőben voltak, néhányan pedig a folyosón vagy a nagyszínpad szélénél álldogálva beszélgettek egymással.

Tina szívesen maradt volna az előadás idején a kulisszák mögött, de sok tennivalója már

nem akadt. A Magyck! mostantól az előadók és a műszakisok kezében volt.

Huszonöt perccel a műsor kezdete előtt végül Tina lejött a színpadról, és bement a nézőtérre. Elindult a VIP-sor középső fülkéje felé, ahol Charles Mainway, a Golden Pyramid Hotel vezérigazgatója és főrészvényese már várt rá. Először a Mainway melletti boksz előtt állt meg, hogy üdvözölje Joel Bandirit, aki feleségével, Évával és két barátjukkal üldögélt ott. A huszonkilenc éves Eva tizenhét évvel volt fiatalabb férjénél, akihez nyolc éve ment feleségül, ráadásul tíz centiméterrel magasabb is volt nála. Korábban ő is táncosnő volt, szőke, karcsú és gyönyörű. Most lágyan megszorította Tina kezét, és így szólt:

- Ne aggódj! Igazi tehetség vagy, a darab biztos siker!

- Óriási siker lesz! Meglátod! - biztatta Joel is Tinát.

A szomszédos fülkében Charles Mainway meleg, mosollyal üdvözölte Tinát. Mainway mindig úgy járt-kelt és viselkedett, mint egy arisztokrata, ezüstös haja és tiszta kék szeme csak erősítették ezt a benyomást. Vonásai és testalkata láttán azonban mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy nem arisztokrata vér csörgedezik az ereiben, sőt beszédén is érezni lehetett az erőteljes brooklyni hatást.

Miközben Tina leült a fülkében Mainway mellé, feltűnt egy szmokingos pincér, és Dom

Pérignont töltött a nő poharába.

Charlie felesége, Helen Mainway, férje balján ült. Benne testesült meg minden, ami Charlie lenni szeretett volna: csak úgy áradt belőle a kifogástalan modor, a kifinomultság, a kecsesség, a könnyedség és a magabiztosság. A magas, karcsú nő ötvenöt éves kora ellenére is meg tudta őrizni szépségét, senki nem nézte többnek negyvennél.

- Tina, kedvesem, szeretném, ha megismernéd az egyik barátunkat - mondta Helen. - Hadd mutassam be neked Elliot Strykert. Elliot, ez a gyönyörű fiatal hölgy itt Christina Evans, a Magyck! megalkotója.

- Csak az egyik - helyesbített Tina. - Joel Bandirinek sokkal több köze van a showhoz.

Stryker elmosolyodott.

- Örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Evans.

- Szólítson csak Tinának, kérem - mondta Tina.

- Akkor ön engem Elliotnak.

Életerős, jóképű férfi volt, a negyvenes évei körüljárhatott. Mélyen ülő sötét szemeiből sugárzott az értelem és a vidámság.

- Elliot az ügyvédem - mondta Charlie Mainway.

- Azt hittem, hogy Harry Simpson... - mondta Tina meglepődve.

- Harry a hotel jogásza. Elliot a magánügyvédem.

- Ha bármikor ügyvédre van szükséged,

Tina, csak szólj. Ő a legjobb Las Vegasban - mondta Helen.

- Ha bókokra van szüksége, bár gondolom, magának jut belőle éppen elég, forduljon nyugodtan Helenhez. Senki sem kedveskedik jobban nála a városban - mondta Stryker.

- Látod, mit csinál most is? - fordult Helen Tinához. - Egyetlen mondatban sikerült néhány bókot elejtenie neked, nekem, és lenyűgöznie mindenkit a szerénységével. Csodálatos ügyvéd, nekem elhiheted.

- Gondolj csak bele, hogyan érvelhet a bíróságon! - szólalt meg Charlie.

- Sima modorú alak, az már igaz - jegyezte meg Helen.

- De a Mainway család mellett labdába sem tudok rúgni - mondta Stryker.

A következő negyedórában a kellemes csevegéssel sikeresen elterelték Tina gondolatait a bemutatóról, a nő pedig nagyra értékelte erőfeszítéseiket.

A hatalmas teremben is érezni lehetett az izgalmat. Egyre sűrűbb lett a fejek fölött a dohányfüst, miközben a pincérek és pincérnők ki-be szaladgáltak, hogy felvegyék a rendeléseket és kihozzák az italokat. A jelenlevők egyre hangosabban beszélgettek és nevetgéltek.

Bár Tina elsősorban a meghívottak hangulatát figyelte, pontosan tudta, hogy személye

mekkora hatást gyakorolt Elliot Strykerre. Igaz, hogy a férfi csupán átlagos érdeklődést

mutatott iránta, a nő iránti vonzalma határozottan ott csillogott a tekintetében. A férfi, tartózkodó és kissé hűvös viselkedése ellenére láthatóan vonzódott Tinához.

Legalább másfél év is eltelhetett azóta, hogy egy férfi így nézett rá. Vagy talán csak ő nem vette észre az elmúlt hónapokban, hogy érdeklődnek utána. Annyi minden járt mostanában a fejében - a harc Michaellel, a különélés, majd a válás, Danny elvesztése és a produkció munkálatai -, hogy lehetősége sem volt a szerelemre gondolni.

Most azonban hirtelen forróság öntötte el, ahogy Elliot pillantását észrevette.

Istenem, már majdnem elfeledkeztem erről az érzésről!

De most, hogy már több mint egy éve gyászolta a fiát, a tönkrement házasságát, és a Magyck! bemutatóját is hamarosan a háta mögött tudhatja, végre marad ideje magára is: arra, hogy újra nő lehessen. Van mit pótolnia.

Elképzelhető, hogy társra lelhet Elliot Strykerben? Fogalma sem volt róla, de nem akart mindenáron az első férfi karjaiba szaladni, mert úgy vélte, nem lenne bölcs döntés. Másrészt azonban nagyon jóképűnek tartotta Elliotot, aki tagadhatatlanul különös, régen nem tapasztalt érzéseket keltett benne.

Remélte, hogy az este izgalmasabban alakul, mint ahogy korábban képzelte.

Öt

Viviene Neddler leparkolta 1955-ös Nash Ramblerjét az Evans-ház előtti járda mellett. Az autó a kora ellenére kitűnő állapotban volt. Viviene szerette, ha a környezetében levő tárgyakat sokáig használhatja, ezért igyekezett mindent a lehető leghosszabb ideig megőrizni, ezért vigyázott annyira, az autójára is.

Ő maga is betöltötte már a hetvenet, de kitűnő egészségnek örvendett. A kicsi asszony arca olyan volt, mint egy Botticelli-festmény, járása azonban inkább egy őrmesterére emlékeztetett.

Kiszállt az autóból, magához vette a retiküljét, és katonás léptekkel elindult a ház felé.

Az utcai lámpák sárgás fénye nem világította meg teljesen a ház előtti gyepet, ezért az első ajtóhoz vezető járdát és a ház oldalát külön lámpasorral világították meg.

Viviene a konyhai bejáraton keresztül lépett a házba, amelyhez saját kulcsa volt, mivel már két éve takarított Tina Evansnél.

Az épületben csend honolt, csupán a hűtő halk zúgása hallatszott.

Viviene a konyhában kezdte a takarítást. Letörölte a pultokat és a gépeket, a rolót, és feltörölte a rusztikus padlót. Mindig kiváló munkát végzett; hitt abban, hogy a kemény munka erkölcsi tartást ad az embernek, és mindig megdolgozott a megbízói pénzéért.

Rendszerint nappal végezte a munkáját, és nem este, ma délután azonban a Mirage Hotel egyik automatáján játszott, és nem volt kedve abbahagyni, amíg sorra nyerte a meneteket? Munkaadói többnyire ragaszkodtak ahhoz, hogy mindig ugyanabban az időben takarítson, és nem vették szívesen, ha csak pár percet is késett. Tina Evans azonban megértő volt, mert tudta, milyen fontos Vivienne-nek a játék, ezért nem is bosszantotta, ha alkalmanként más időpontban érkezett.

Viviene ötcentes hercegnő volt. A kaszinók alkalmazottai azokat a városban lakó, idősebb hölgyeket illették ezzel az elnevezéssel, akiknek társasági élete az egykarú rablókra koncentrálódott, bár ötcentes automaták már rég nem léteztek. Ezek az idős hölgyek mindig olcsó bedobós gépeken játszottak - amelyek régen ötcentessel vagy tízcentessel működtek, ma pedig negyeddollárossal -, sosem az egy vagy ötdollárosokon.

Gyakran órákon át húzogatták a kart, és egy délutánra elég volt nekik húsz dollár. Játék-

filozófiájuk egyszerű volt: Nem számít, hogy nyer vagy veszít az ember, a lényeg, hogy játékban maradjon. Ezzel a módszerrel, meg némi készpénzzel, képesek voltak jóval hosszabb ideig a gépeknél ülni, mint azok, akik egész vagyonokat tettek kockára, türelmüknek és kitartásuknak köszönhetően pedig e hercegnők többször ütötték meg a főnyereményt, mint a nyereményhajszoló turisták. E hölgyeket ma - az elektronikus nyerőgépek korában - arról lehetett felismerni, hogy fekete kesztyűt viseltek, hogy az érméktől és a karok állandó húzogatásától ne legyen piszkos a kezük. Mindig magas széken ülve játszottak, időnként kart is váltottak, és azért, hogy ne kapjanak izomhúzódást, mindig volt náluk néhány tubus gyógykenőcs.

A többnyire özvegy vagy egyedülálló hercegnők gyakran együtt ebédeltek és vacsoráztak. Éljenezték egymást, ha valamelyikük valóban nagy nyereményt ütött meg. Ha valaki meghalt

közülük, szinte mindannyian ott voltak a temetésén. Különös, de szoros közösséget alkottak, amelyben erős volt az összetartozás érzése. Egy olyan országban, ahol mindenki a fiatalokat imádta, a legtöbb időskorú amerikai vágyott arra, hogy megtalálja a megfelelő közösséget, ahová tartozhatott, ám ez a hercegnők kivételével csak keveseknek sikerült.

Viviene lánya, veje és három unokája Sacramentóban élt. A család már öt éve, pontosan a hatvanötödik születésnapja óta győzködte őt, hogy költözzön hozzájuk. Viviene tudta, hogy nem csupán bűntudatból vagy kötelességtudattól vezérelve invitálják, hanem valóban szerették volna, ha velük él, ő azonban nem akart Sacramentóba menni. Egyszer-kétszer már járt ott, és úgy gondolta, ez a világ legunalmasabb városa. Viviene mindig szerette, ha történik körülötte valami, élvezte a Las Vegas-i nyüzsgést és forgatagot. Ha lányához költözne, már ötcentes hercegnő sem lehetne többé, pedig ettől határozottan különlegesnek érezte magát. Nem lenne más, csak egy idős asszony, aki a lánya családjával él, nagymamát játszik, és számolja a napokat, mikor jön el érte végre a halál.

Biztosan tudta, hogy így képtelen lenne élni.

Viviene élvezte a függetlenséget. Mindig azért imádkozott, hogy még sokáig egészséges legyen, hogy folytathassa a munkát, és képes legyen egyedül élni addig, amíg valóban eljön az idő, hogy lemondjon az élet élvezetéről.

Épp a konyha utolsó szegletét törölte fel, miközben azon gondolkodott, milyen unalmas lenne az élete a barátok és a nyerő automaták nélkül, amikor zajt hallott a ház túlsó feléből. A hangok valahonnan a nappali irányából jöttek.

Megdermedt a rémülettől, és hallgatózni kezdett.

A hűtő motorja nem zúgott, csak az óra lágy ketyegését hallotta.

Hosszas csend után hirtelen csattogás visszhangzott a házban, ez viszont egy másik szobából hallatszott. Viviene összerezzent, de ekkor megint csend lett.

Odament a konyhapulthoz, és a legfelső fiókból elővette a legélesebb és legnagyobb pengéjű kést.

Eszébe sem jutott, hogy hívja a rendőrséget. Ha felhívná őket, majd elhagyná a házat, a rendőrök biztosan nem találnák meg a betolakodót, róla pedig azt gondolnák, hogy szenilis vénasszony. Viviene Neddler azonban nem akarta, hogy ezt higgyék róla.

Az elmúlt huszonegy évben férje, Harry halála óta megtanult vigyázni magára.

Kilépett a konyhából, és felkapcsolta a helyiségben a lámpát, de az étkezőben senkit sem látott.

A nappaliban is körülnézett, de az is üres volt.

Már éppen elindult volna a dolgozószoba felé, amikor valami furcsaságot vett észre a falon lógó bekeretezett képeken. A kanapé fölött korábban mindig hat kép volt, most azonban kettő hiányzott. Nem is erre lett azonban először figyelmes Viviene, hanem arra, hogy a falon levő négy kép himbálózott az őket tartó szögeken. A közelben senkit sem látott, két kép azonban mégis a falnak csapódott, majd lerepült a szögről, és hangos csattanással a kanapé mögé zuhant.

Ennek a hangját hallotta a konyhából.

- Mi az ördög? - szólalt meg hangosan Viviene.

Ekkor még két fotó leesett a falról. Az egyik a kanapé mögé esett, a másik pedig rá a bútorra.

Viviene döbbenten meredt a falra, próbálta megérteni, mi történik. Földrengés volna? Az nem lehet, hiszen a ház nem remegett, és az ablakoknak sincs semmi bajuk.

A kanapéhoz lépett, és felemelte a párnákon heverő fotót. Jól ismerte a képet, hiszen korábban sokszor törölte le róla a port. Danny Evanst ábrázolta a többi öthöz hasonlóan, amelyek körülötte lógtak. Ezen a kisfiú tíz-tizenegy éves lehetett, és édesen mosolygott.

Vivienne-nek átfutott az agyán, hogy talán nukleáris robbantást hajtottak végre a környéken, ettől rázkódtak meg a képek. A nevadai sivatagban - amely Las Vegastól alig százhatvan kilométerre, északi irányban van - évente többször hajtottak végre földalatti robbantásokat. Amikor a katonaság felrobbantott egy ilyen töltetet, Las Vegas magas szállodái kilengtek oldalirányba, és minden ház kissé megremegett.

Mindez azonban a múlté: a hidegháborúnak vége, a sivatagban sem hajtanak már végre kísérleteket hosszú ideje. A ház különben sem mozdult meg, csak a képek viselkedtek különösen.

Viviene hitetlenkedve tette le a kést, és a kanapé egyik végét elhúzta a faltól, hogy felszedje a háta mögül a leesett öt képet. Sorban visszaakasztotta a fotókat a falra, majd a helyére tolta a szófát.

Ebben a pillanatban magas, éles zaj töltötte be a házat, ami leginkább a riasztó hangjára

emlékeztetett.

Viviene megfordult, de rajta kívül senki nem volt a nappaliban.

Ráadásul az Evans-házba riasztót sem szereltek be!

Viviene összerándult, ahogy a vijjogás egyre erősödött. Az ablakok és a dohányzóasztal üveglapjai mozogni kezdtek. Fogaiban és csontjaiban is érezte az erőteljes rezgést.

Fogalma sem volt, honnan jön a hang, de mintha a ház minden sarkából áradt volna a ricsaj.

- Mi a fene folyik itt? - kérdezte magától hangosan.

Már nem aggódott amiatt, hogy nincs a kezében a kés, mert tudta, hogy nem egy átlagos behatolóval van dolga, hanem valami mással, valami sokkal különösebbel.

A szobán keresztül átment a hallba, ahonnan a hálószobák, a fürdők és a dolgozószoba nyílt. Felkapcsolta a villanyt. A zaj sokkal erősebb volt itt a folyosón, mint a nappaliban. Az idegtépő hang visszaverődött a keskeny átjáró faláról, és egyre csak visszhangzott a fejében.

Viviene körülnézett, majd elindult jobbra, a Danny régi szobájába nyíló zárt ajtó felé.

A hallban sokkal hidegebb volt, mint a ház többi részében. Viviene először azt hitte, csak képzeleg a hőmérséklet-különbségről, de minél közelebb jutott a folyosó végén levő ajtóhoz, annál hidegebb lett. A zárt ajtó előtt állva már libabőrös volt, és vacogott.

A kíváncsiság helyett hamarosan a félelem lett úrrá rajta. Tudta, hogy valami nincs rendben itt! Hatalmas nyomást érzett a levegőben maga körül.

A legbölcsebb, amit tehetett, az volt, hogy visszafordul, és azonnal elhagyja a házat, de Viviene már nem tudta irányítani tetteit. Úgy érezte magát, mintha alvajáró lenne. Ideges volt, de valami erő mintha minden akarata ellenére Danny szobája felé vonzaná.

A vijjogás pedig egyre csak erősödött.

Viviene az ajtó gombja felé nyúlt, de visszahúzta a kezét, mielőtt megérintette volna. Alig hitt a szemének: a gombot vékony jégréteg borította.

Végül mégis összeszedte bátorságát, hogy megérintse. Jég! Tenyere majdnem ráragadt a gombra. Elhúzta a kezét, és elképedve pillantott vizes ujjaira.

Hogyan lehetséges ez? Miért jeges a kilincs egy jól fűtött házban egy olyan éjszakán, amikor a kinti hőmérséklet sem esett mínusz öt fok alá?

A vijjogás üteme ekkor mintha felgyorsult volna.

Állj! - gondolta magában Viviene. - Tűnj el innen! Menj el innen, amíg nem késő!

Ám Viviene nem hallgatott saját belső hangjára, hanem inkább lehúzta blúza ujját a keze fejére és tenyerére, majd megragadta a fém ajtógombot. A gomb elfordult, de az ajtó nem nyílt ki. A hidegtől mintha befagyott volna a zár. Viviene aztán az ajtónak vetette a vállát, így végül sikerült benyomnia az ajtót.

Hat

A Magyck! volt a legszórakoztatóbb Las Vegas-i show, amit Elliot Stryker életében látott.

A műsor a „That Old Black Magic" lendületes előadásával kezdődött. Gyönyörű jelmezes énekesek és táncosok töltötték meg a tükörrel díszített lépcsőket és a színpadot. Amikor a színpadi fények időközönként elhalványultak, a forgó kristálycsillárok színes fénye szóródott szét a félrehúzott függöny közötti területen. A koreográfia rendkívül összetett volt, a két szólóénekes erős, tiszta hangja pedig betöltötte a teret.

A nyitó számot egy fantasztikus bűvészmutatvány követte a behúzott függöny előtt. Alig tíz perccel később, amikor a függöny újra szétnyílt, a színpad korcsolyapályává alakult át, így a második produkciót valódi téli háttér előtt adták elő.

Bár a Magyck! hatott a képzeletre és rabul ejtette a nézők tekintetét, Elliot időnként mégis Christina Evansre pillantott, aki éppoly lenyűgöző volt, mint maga a show, amit alkotott.

A nő izgatottan figyelte az előadókat, észre sem vette a férfi pillantásait. Aggodalmas arcán alkalmanként óvatos mosoly suhant át, ilyenkor jólesően nyugtázta, hogy a közönség elneveti magát, tapsol, vagy a meglepetéstől elakad a lélegzete.

Christina különleges szépség volt. Vállig érő mélybarna, csaknem fekete, csillogó haja csodásan keretezte arcát. Bármelyik festő szívesen elkészítette volna portréját: arcának finom vonásai, szép bőre, telt ajka, kristály kék szeme vászonra kívánkozott. Elliotot tökéletesen rabul ejtette a nő mediterrán szépsége és hűvös, északi pillantása.

A férfi úgy gondolta, mások bizonyára találnának hibát Tina arcán, azt mondhatnák, hogy túl széles a szemöldöke, túl egyenes az orra, vagy túl szigorú, esetleg az ajkait találnák túl teltnek, vagy az állát túl hegyesnek. Elliot azonban mindezeket tökéletesnek találta.

De nem csupán a nő fizikai szépsége babonázta meg, hanem elsősorban a kreativitása nyűgözte le. Alig telt el a műsor negyede, Elliot máris érezte, hogy az előadás óriási siker, és messze túlszárnyal mindent saját kategóriájában. A vegasi színpadi show-kat gyakran az aránytévesztés jellemezte. Sokszor eltúlozták a díszletet, túl harsányra sikeredtek a jelmezek és túl bonyolultra a koreográfia, esetleg nem sikerült végrehajtani valamely fontos elemet, így a produkció inkább közönségessé, mint magával ragadó színpadi show-vá vált a nézők szemében. A csillogó fantáziavilág könnyedén alakult át durva, ízléstelen ripacskodássá egy rossz rendező kezében. Mindez azonban egyáltalán nem volt igaz a Magyck! - re, Elliot pedig egyre inkább szeretett volna minél többet megtudni e titokzatos és tehetséges nőről.

Egyetlen nő sem gyakorolt rá ilyen erős hatást, amióta felesége, Nancy, három évvel ezelőtt meghalt.

Ahogy a sötét színházban üldögélt, Elliot elmosolyodott. Meglepődve tapasztalta magán a fiatalos lelkesedést.

Hét

Az ajtó hangosan nyikorgott, mikor Viviene Neddler kinyitotta.

A vijjogás egyre elviselhetetlenebbül lüktetett körülötte.

Hirtelen jeges áramlat vágódott ki a sötét szobából a hall felé.

Viviene benyúlt, felkapcsolta a villanyt, és óvatosan belépett. Senkit sem látott a helyiségben.

A szoba falára tűzött poszterekről baseballjátékosok és horrorfilmek szörnyei meredtek rá, a mennyezetről pedig három repülőgépmodell lógott. Mindent pontosan úgy talált, ahogy Danny halála előtt volt.

Az őrjítő hang egy pár hangfalból jött, amelyek az ágy mellett a falra voltak szerelve. Bár

Viviene rátalált a rettenetes hang forrására, nem tudott rájönni, honnan jön a csontig

hatoló hideg levegő. Egyetlen ablak sem volt nyitva, igaz, a kinti levegő sem lehet ennyire hideg.

Ahogy kezével a rádió felé nyúlt, a kísérteties sivítás hirtelen elhallgatott. Hatalmas erővel zuhant rá a csend.

Füle lassan hozzászokott a némasághoz, ám ekkor Viviene meghallotta a hangfal üres zúgását.

Bátortalanul közelebb lépett, hogy megszemlélje a rádiót, amelynek fémburkolatát vékony jégréteg borította. Az asszony kíváncsian megsimította, ekkor a jég az ujja végéhez tapadt, és leesett a földre, de nem olvadt el. Az egész szoba hideg volt, mint egy jégverem.

Az ablak befagyott, még a tükörben sem látta magát a jégvirágoktól.

Különös, gondolta Viviene, hiszen odakint valóban hűvös az éjszaka, de nem téliesen hideg. Maximum mínusz öt fok lehet, esetleg tíz.

Viviene hirtelen változást vett észre a rádió digitális kijelzőjén. A narancssárga számok egyre gyorsabban emelkedtek a frekvenciamutatón, egyik állomásról a másikra vágtáztak. Hol zenefoszlányok, hol egy DJ hangja hallatszott, néha egy hírolvasó komoly hangja szólalt meg, vagy egy reklámszöveg részletét lehetett elcsípni. A frekvenciamutató elért a sáv szélére, majd elindult visszafelé.

Viviene remegve kapcsolta ki a rádiót, de amikor elvette ujját a gombról, a rádió újra bekapcsolt.

A frekvenciaszámláló visszafelé kezdett vágtatni, majd ismét bömbölő, kaotikus hangok árasztották el a szobát.

Viviene újra megnyomta a be-kikapcsoló gombot, de rövid csend után a rádió megint megszólalt.

- Őrület! - szólalt meg az asszony reszketve.

Amikor harmadszor kapcsolta ki a rádiót, ujját a gombon tartotta. Néhány másodpercig határozottan úgy érezte, hogy a gomb megmozdult az ujja hegye alatt.

A feje fölött ekkor táncolni kezdett a három repülőgépmodell.

Csak a huzat, gondolta Viviene, bár nem érzett légmozgást.

A modellek összevissza rángatózni kezdtek a damilon.

- Istenem, segíts! - fohászkodott az asszony.

A modellek ezután egy irányba kezdtek mozogni, mintha valóban repülnének, és ekkor már Viviene is biztosan tudta, hogy mindez nem lehet a véletlen műve.

De akkor mi ez? Szellemek? Talán egy kopogtató szellem?

Viviene nem hitt a szellemek létezésében, csak a halálban és az adóban, no meg az egyszer elkövetkező főnyereményben, az Úr Jézus létezésében, sőt azt is elhitte, hogy az idegenek embereket rabolnak el a Földről, és hogy a jeti létezik. De hogy a halottak szellemei vissza-visszajárnak, arról egyáltalán nem volt meggyőződve.

A beépített szekrény tolóajtaja váratlanul megmozdult. Viviene Neddler lelki szemei előtt már látta, hogy valami szörnyűséges dolog fog kijönni a szekrény sötétjéből, amelynek vörös a szeme, és csikorgatja hegyes, éles fogait. Érezte, hogy nincs egyedül, van a szobában valami, ami őt akarja, és Viviene rémülten kiáltott fel, amikor az ajtó teljesen kinyílt.

A szekrényben azonban nem rejtőzött szörny, csak ruhákat látott benne.

Az ajtó azonban ekkor - anélkül, hogy az asszony hozzáért volna - becsukódott, majd újra kinyílt.

A repülők továbbra is csak köröztek a feje fölött.

A levegő egyre hidegebb lett.

Hirtelen rázkódni kezdett az ágy. Az ágylábak tíz-tizenöt centiméterre megemelkedtek a

padlótól, és az ágy lebegni kezdett, rugói pedig énekeltek, mintha valaki pengette volna őket.

Viviene hátrálni kezdett, miközben megbabonázva figyelte a jelenetet.

Aztán az egész rázkódás olyan váratlanul ért véget, ahogyan kezdődött. A szekrény ajtaja fülsiketítő csattanással bezárult, és úgy is maradt. A repülőgép modellek egyre kisebb köröket írtak le, végül teljesen megálltak.

A szobára csend ült.

Semmi sem mozdult.

A levegő lassan melegedni kezdett.

Viviene szívverése is visszatért a normális tempóra, de még mindig reszketve kulcsolta össze karját maga előtt.

- Kell, hogy legyen erre valami logikus magyarázat! - gondolta, de el sem tudta képzelni, mi lehetne az.

Ahogy a szoba felmelegedett, a vékony jég is gyorsan leolvadt az ajtógombról és a rádió borításáról, apró víztócsákat hagyva a bútorokon és a szőnyegen. A befagyott ablak és az öltöztető asztal tükre is kitisztult.

Újra egy átlagos szobában állt: egy kisfiúéban, amely semmiben sem különbözött a többi hasonló korú gyerek szobájától. Talán csak annyi volt a különbség, hogy a kisfiú, aki korábban itt aludt, már egy éve halott. Lehet, hogy ő jött vissza, és most a házban kísért?

Viviene ismételten emlékeztette magát, hogy nem hisz a szellemekben, de talán ideje lenne már, hogy Tina Evans megszabaduljon végre a fiú holmijától.

Viviene nem volt képes ésszerű magyarázatot adni a történtekre, egyet azonban határozottan tudott: senkinek nem fog beszámolni arról, amit ma este itt átélt. Bármilyen meggyőzően és őszintén is mesélné el a különös eseményeket, senki sem hinne neki. Csak bólogatnának, mosolyognának, és mind egyetértenének, hogy valóban különös és rémisztő élmény lehetett, közben azonban azt gondolnák, hogy szegény öreg Viviene végérvényesen becsavarodott. A hírek előbb vagy utóbb mindenképpen eljutnának a lányához Sacramentóba, aztán már végképp nem tudná elkerülni a költözködést, pedig Viviene nem szívesen adná fel dédelgetett függetlenségét.

Elhagyta a hálószobát, visszament a konyhába, és belekortyolt Tina Evans bourbon viszkijébe, majd a rá jellemző sztoikus határozottsággal visszatért a fiú hálószobájába,

hogy feltörölje a vízfoltokat, és folytassa a takarítást.

Nem volt hajlandó megadni magát egy kopogó szellemnek.

Fogalma sem volt, helyesen teszi-e vagy sem, de úgy döntött, vasárnap elmegy a templomba. Már régóta nem volt misén, egy kis áhítat talán még jót is fog tenni. No, persze ez nem jelenti azt, hogy mostantól majd minden héten eljár, mert az túlzás lenne, de havonta egyszer vagy kétszer szívesen megtenné, sőt akár gyónhatna is. Hosszú ideje nem látott gyóntatófülkét belülről. Jobb későn, mint soha.

Nyolc

A show-biznisz világában mindenki tudta, hogy a díszelőadás meghívott vendégei mindig a legkritikusabb közönség, mert az a tény, hogy ingyen tekinthetik meg a műsort, még egyáltalán nem garancia arra, hogy jó véleménnyel is lesznek róla. Ha valaki fizet a jegyért, valószínűleg tisztában van vele, mire ül be, és jobban értékeli az előadást, mint az, akinek az ölébe hull egy tiszteletjegy.

A mai estére azonban a fenti elmélet nem volt igaz. A meghívottak mindegyike láthatóan és hallhatóan lelkesedett a produkcióért.

A függöny végül este tíz előtt nyolc perccel gördült le, az ováció és a tapsvihar azonban egészen tíz óráig folytatódott. A Magyck! szereplői, majd a közreműködők és a zenekar is többször kijött meghajolni, azután pedig az elégedett és lármás előkelőségek sürgetésére a

reflektorokat Joel Bandiri és Tina fülkéjére irányították, hogy dübörgő tapssal köszöntsék őket.

Tina repesett az örömtől, boldog volt, hogy a jelenlevők ilyen nagyra értékelik a

munkáját. Helen Mainway izgatottan beszélt a látványos speciális effektusokról, Elliot Stryker pedig számtalan dicsérő megjegyzést tett a technikai megvalósításra. Charlie Mainway felbontotta a harmadik üveg Dom Perignont.

Amikor a fények újra kigyulladtak, a közönség lassan elindult haza, kifelé menet azonban mindenki megállt Tina asztalánál, hogy gratuláljon neki.

Fél tizenegyre a vendégek többsége elment, bár néhányan még a kijáratnál várakoztak. Ma este már nem tartottak újabb előadást, a pincérek és pincérnők mégis buzgón hozzáláttak az asztalok leszedéséhez, új térítőket és evőeszközöket helyeztek el, hogy a másnap esti nyolcórai előadásra minden időben elkészüljön.

Amikor a fülkéje előtti folyosó végre kiürült, Tina felállt, és odalépett az éppen feléje igyekvő Joelhez. Átölelte a férfit, és a boldogságtól - legnagyobb meglepetésére - elsírta magát.

- Ugye, megmondtam, hogy hatalmas siker lesz? - kérdezte Joel.

Mire a színfalak mögé értek, már javában tartott a parti. A díszleteket és a kellékeket kihordták a színpadról, és a helyükre nyolc összecsukható asztalt állítottak fel. A fehér terítővel borított asztalok roskadoztak a finom falatok alatt: öt meleg előétel, homársaláta, ráksaláta, tésztasaláta, filét mignon, csirkemell tárkonyos szószban, sült krumpli, torta, piték, gyümölcslepény, friss gyümölcs és különféle sajtok közül választhattak a show közreműködői, valamint a hotel vezetősége, akik mind az asztalok köré gyűltek, hogy mindent megkóstoljanak. Philippe Chevalier, a hotel főszakácsa személyesen felügyelte a felszolgálást, a meghívottak és a táncosok pedig jó étvággyal fogyasztották a finom falatokat. A hangulat kitűnő volt, hiszen mindenki örült a bemutató sikerének.

Tina boldogan ment oda a közreműködőkhöz, hogy megköszönje munkájukat és részvételüket a sikeres produkcióban. Az este folyamán többször is összefutott Elliot Strykerrel, aki rendkívüli érdeklődést mutatott a show szenzációs effektjei iránt, Tina azonban nem maradhatott vele hosszabb ideig, amit nagyon sajnált. De minden találkozáskor kicsit tovább maradt. Amikor negyedszerre botlottak egymásba, Tina már nem is figyelte, milyen sokáig marad vele, mert mással egyáltalán nem akart beszélgetni aznap este.

A színpad bal oldali pillérénél álldogáltak, valamivel távolabb a többiektől. Süteményüket eszegették, a Magyck! - ről beszélgettek, majd szóba került a jog, Charlie és Helen Mainway, a Las Vegas-i ingatlanügyletek, végül a szuperhősökről szóló filmek.

- Hogy lehet az, hogy Batman mindig gumi kezeslábast visel, és még sincs egyetlen kiütése sem? - jegyezte meg Elliot.

- Azért számos előnye van annak, ha az ember gumiruhát hord.

- Mint például?

- Nem kell átöltöznie, ha az irodából egyenesen mélytengeri búvárkodásra megy - mondta Tina.

- Hát igen. De nem kell aggódnia amiatt sem, hogy leeszi magát, ha a járgányában falatozik, miközben kétszáz kilométeres sebességgel hajt, mert egyszerűen lemossa magáról a maradékot, és kész.

- Ráadásul a gumiruha fekete, tehát minden alkalomra megfelelő.

Elliot elmosolyodott.

- Gondolom, a következő jó néhány estét itt kell töltenie a bemutató miatt.

- Nem, már nincs szükség rám.

- Gondoltam, mint rendezőnek...

- A rendező munkája itt véget ér. Elég, ha néhány hetente benézek, hogy a hangsúlyok ne tolódjanak el az eredeti elképzeléshez képest.

- Maga a társ producer is.

- Igen, de mivel a produkció sikeresen elindult, rám már csupán a PR-és a promóciós feladatok hárulnak. Meg talán egy kis logisztika, hogy minden simán menjen. Ezeket tudom irányítani az irodámból, nem kell itt lennem. Joel mindig azt mondja, hogy nem is egészséges, ha egy producer minden este a kulisszák mögött ücsörög, mert ettől a művészek és a műszaki személyzet is idegesebb, és munka helyett azt figyelik, hogy a főnök éppen merre jár.

- Képes lesz ellenállni a csábításnak?

- Nem lesz könnyű, az biztos. De Joelnek igaza van, ezért igyekszem nem sokat nyugtalankodni.

- De az első héten mindenképpen bent lesz, nem?

- Nem - felelte Tina. - Ha Joel igazat mond, már pedig én hiszek neki, akkor a távolmaradást már az első este el kell kezdeni.

- Már holnap?

- Na, jó, lehet, hogy beugrom.

- Gondolom, meghívták valahová óévbúcsúztatóra.

- Utálom az óévbúcsúztatókat. Mindenki leissza magát a sárga földig. Olyan unalmas már!

- Akkor talán marad ideje vacsorázni.

- Maga most randevúra hív?

- Majd igyekszem nem szürcsölni a levesemet.

- Szóval tényleg randira hív! - kiáltott fel Tina.

- Igen. És régen nem voltam már ennyire zavarban.

- Miért?

- Valószínűleg maga miatt.

- Miattam van zavarban? - kérdezte Tina.

- Úgy érzem magam, mintha újra kamasz lennék.

- Ez aranyos.

- Próbálom lenyűgözni magát.

- Sikerült is - mondta Tina.

Elliot elmosolyodott.

- Most már nem érzem olyan kínosnak a helyzetet.

- Akarja újra kezdeni?

- Velem vacsorázna holnap este?

- Igen. Mit szólna a fél nyolchoz?

- Remek. Kiöltözünk vagy sem?

- Farmerben leszek.

- Reméltem, hogy ezt mondja.

- Megadom a címemet - mondta Tina, és kotorászni kezdett a táskájában egy toll után.

- Beugorhatunk ide, hogy megnézzük a Magyck! elejét, aztán mehetünk az étterembe.

- Mehetünk egyből az étterembe is!

- Nem akar beugrani előtte?

- Talán egy percre, de aztán azonnal indulhatunk az étterembe. De felkészülhetünk rá, hogy a vacsora közepén hirtelen erős késztetés fog el, hogy felugorjak az asztal mellől, és fejvesztve iderohanjak.

- Majd az étterem bejárata előtt parkolok le, és járatom a motort - nevette el magát a férfi.

Tina felírta Elliotnak a címét, és mintha régi jó barátok lennének, végigcsevegték az este

hátralevő részét. Elliot érdekes fickó volt, szeretett síelni és repülőt vezetni. Tina kellemesen érezte magát vele, férfiasan vonzónak, határozottnak mégis gyengédnek találta, ugyanakkor a férfi mégis nyugtalanította.

Sikeres bemutató... számtalan jogdíj... végtelen új lehetőség nyílik meg előtte... sőt talán megjelenik életében egy új és izgalmas szerelem is?

Ahogy Tina végiggondolta mindezt, hirtelen rájött, mennyi minden megváltozhat az ember életében egyetlen év alatt. Kilábalt a keserűségből, a fájdalomból, a könyörtelen szomorúságból, és remélte, hogy a jövő sok szépet ígér. Végre úgy érezte, van értelme az életének, és most hitt abban, hogy nem jöhet közbe semmi rossz.

Kilenc

Az éjszaka sötétje komoran nehezedett az Evans-házra. Csak apró neszek zavarták meg néha a teljes csendet, A hűtőgép időnként be majd kikapcsolt, de amikor ment is, csak lágyan zümmögött. A meglazult ablaküvegek megcsörrentek, amikor odakint feltámadt az erős szél, és meghatározott időközönként bekapcsolt a fűtésrendszer is, majd néhány perc után újra elnémult.

Éjfél előtt valamivel Danny szobájában hűlni kezdett a levegő. Az ajtógombon, a rádió fémborításán és a többi fémtárgyon nedvesség csapódott ki a levegőből. A hőmérséklet gyorsan csökkent, a vízcseppek megfagytak, sőt befagyott az ablak is.

A rádió magától bekapcsolt.

A csendet néhány másodpercre hangos vijjogás törte meg, majd az éles hangnak hirtelen vége szakadt. Ezután a digitális kijelző kezdett villogni, ahogy eszeveszett gyorsasággal állomást váltott. Zene-és hangfoszlányok verődtek vissza a jéghideg szoba falairól.

A ház azonban üres volt. Nem látta és hallotta senki, mi történik otthon.

A beépített szekrény ajtaja kinyílt, majd becsukódott, aztán újra kinyílt.

A szekrényben vadul táncoltak a felakasztott ruhák, közülük több a padlóra esett.

Az ágy is rázkódott.

A polcon sorakozó kilenc repülőgépmodell megremegett, ahogy a polc időnként á falnak ütődött. Az egyik modell lerepült a polcról, azután még kettő, majd három, végül mind a kilenc a földön hevert.

Az ágytól balra levő poszter, az, amelyiken, az Alien című film egyik szörnye pózolt, szétszakadt a közepén.

A rádió kijelzője már nem kereste az állomásokat, hanem megállt egy üres frekvencián,

ahonnan csupán sziszegést és pattogást lehetett hallani, majd egy hang hallatszott a hangszórókból. Egy gyermek hangja, egy fiúé, aki hosszan, fájdalmasan kiabált.

A hang egy perc múlva elhalkult.

A szekrény ajtaja kivágódott, majd az eddiginél sokkal, nagyobb erővel csapódott vissza.

A szobában minden tárgy megmozdult. Legalább öt percig úgy tűnt, hogy a helyiség életre kelt.

Aztán hirtelen minden újra mozdulatlan lett.

Visszatért a csend.

A levegő újra felmelegedett, az ablakokról leolvadt a jég.

December 31. Szerda

Tíz

Tina szerdán hajnalban valamivel két óra előtt ért haza a bemutató utáni partiról. Fáradt volt, és kicsit be is csípett, ezért azonnal lefeküdt, és mély álomba zuhant.

Alig kétórányi alvás után egy újabb rémálom riasztotta fel. Dannyről álmodott, aki egy mély gödör alján esett fogságba. Tina hallotta a fiú rémült hangját, ahogy anyját hívja, de amikor lenézett a nyílás széléről, látta, hogy fia túl messze van tőle, és az arca is csak egészen halványan látszott. Danny kétségbeesetten próbált kijutni a mélyből, Tina pedig anyatigrisként küzdött, hogy megmentse, a fiút azonban leláncolták, és nem tudott megmozdulni, a gödör oldala pedig túl meredek és sima volt, így Tina sem juthatott le hozzá. Akkor az árok túlsó oldalán egy tetőtől talpig feketébe öltözött férfi jelent meg, akinek az arcát árnyék takarta. Az idegen földet kezdett lapátolni a gödörbe. Danny sírása rémült sikoltozássá változott, hiszen észlelte, hogy a férfi élve akarja eltemetni őt. Tina hiába kiabált a fekete ruhásnak, az csak tovább dobálta a földet Dannyre. Tina ekkor feltápászkodott, megkerülte a gödröt, és próbálta elszántan megakadályozni a férfit a lapátolásban. Ám ahogy Tina közeledett hozzá, a férfi folyamatosan hátralépdelt, így mindig a gödör túlsó oldalán maradt, éppen Tinával szemben. Tina nem tudta elérni sem a férfit, sem Dannyt, a föld pedig már a fiú térdéig ért, majd a derekáig, mostanra pedig a válláig. Danny hiába könyörgött és sírt, a föld az álláig ért, a férfi azonban nem hagyta abba a lapátolást. Tina végezni akart a gazemberrel, és legszívesebben saját lapátjával verte volna agyon. Amikor a férfi ránézett, Tina végre megpillanthatta visszataszító ábrázatát: a feje helyén csupán egy koponya volt, amiről szétrohadt húscafatok lógtak, szemei vörösen izzottak, vigyorgó szájában pedig elsárgult fogak meredeztek. Az élő halott láttán Tina már nemcsak fia, hanem saját élete miatt is rettegett. Danny kiáltásai tompán, de egyre sürgetőbben hallatszottak, mert a föld már a szájáig ért. Tina tudta, hogy le kell jutnia hozzá, mielőtt megfullad, ezért leugrott a gödör széléről: zuhanni kezdett, egyre mélyebbre és mélyebbre.

Levegő után kapkodva, remegve és verejtékben úszva riadt fel.

Meg volt róla győződve, hogy a fekete ruhás férfi most is a szobában van, és mozdulatlanul vigyorogva álldogál a sötétben. Idegesen tapogatta ki az olvasólámpa kapcsolóját, de a fényben hunyorogva is látta, hogy a szoba üres.

- Jézusom - sóhajtott fel Tina kimerülten.

Letörölte arcáról a verítéket, majd próbált megnyugodni, de a reszketése nem hagyott

alább.

Kiment a fürdőszobába, és megmosta az arcát. A tükörbe nézve döbbenten látta sápadtságát, karikás, beesett szemeit, amelyekben félelem ült.

Ivott egy pohár vizet, majd visszament az ágyba, de nem merte lekapcsolni a világítást. A félelem miatt, amit érzett, most nagyon dühös volt, és hosszasan győzködte magát, hogy végre oltsa már le a lámpát.

Fenyegetőnek érezte a rátelepedő sötétséget.

Nem tudta, hogy képes lesz-e újra elaludni, de meg kellett próbálnia. Még hajnali öt óra sem volt, tehát alig három órája aludt el.

Reggel mindenképpen ki kell pakolnia Danny szobáját, hátha attól véget érnek az álmok...

Megint eszébe jutott a három szó - NEM HALT MEG -, amit kétszer is letörölt Danny táblájáról, és ekkor rájött, hogy elfelejtette felhívni Michaelt. Őszintén elé akarja tárni a gyanúját, és meg kell tőle kérdeznie, hogy járt-e mostanában a házban, Danny szobájában, az ő tudta és engedélye nélkül.

Csak Michael lehetett az!

Akár most is felhívhatná! Biztosan alszik, de egyáltalán nem érezne bűntudatot, ha felébresztené. Most azonban még nem áll készen a csatára, mert érzékeit eltompította a bor és a kimerültség. Ha valóban Michael surrant be a házba, és ő írta fel a táblára az üzenetet, akkor volt férje haragja sokkal nagyobb, mint ahogy Tina képzelte. Sőt lehet, hogy Michael beteg? Tiszta fejre van szüksége ahhoz, hogy egy támadóan fellépő emberrel szembe tudjon szállni, ezért úgy döntött, hogy inkább reggel hívja fel, amikor összeszedte magát.

Hamarosan elaludt, de már nem álmodott, és amikor délelőtt tízkor felébredt, frissnek és

feldobottnak érezte magát, köszönhetően az előző esti sikernek.

Azonnal felhívta Michaelt, de nem találta otthon. Talán műszakot váltott az elmúlt fél év óta, különben déli tizenkettőig biztosan otthon lenne. Úgy döntött, fél óra múlva újra próbálkozik.

Behozta kintről a reggeli újságot, és elolvasta a Review Journal kritikusának írását a

Magyck! bemutatójáról, aki csak dicsérni tudta a show-t. Megfogalmazása olykor annyira ömlengő volt, hogy Tina alaposan zavarba is jött az olvasásakor.

Elfogyasztotta könnyű reggelijét, grépfuitlevet ivott és muff int evett, majd Danny szobájába ment, hogy hozzálásson a pakoláshoz. Amikor kinyitotta az ajtót, a látvány megdöbbentette.

A szobában hatalmas volt a felfordulás. A repülőgépmodellek már nem a polcon helyezkedtek el, hanem szétszóródva a földön, egy-kettő össze is tört. Danny könyvtárának darabjai is szanaszét hevertek. Az asztalról valamennyi tárgy a földre potyogott, a falon lévő, szörnyet ábrázoló poszter szétszakadt, és több darabban lógott a falról. A szekrény ajtaja nyitva volt, és a legtöbb ruha leesett a földre. A festőállvány a szőnyegen hevert, táblával lefelé.

Tina remegett a dühtől. Lassan átlépdelt a szobán, óvatosan haladva a szétszóródott tárgyak között. A festőállvány előtt megállt, újra felállította, majd némi habozás után maga felé fordította a táblát. A három szó ismét ott virított rajta.

NEM HALT MEG

- A fenébe! - kiáltott fel dühösen.

Vivienne Neddler tegnap este takarított itt, ő azonban sosem hagyott volna ilyen káoszt maga után. Ha a szoba ilyen állapotban lett volna, amikor Vivienne megérkezik, az idős asszony egészen biztosan rendet tesz, és üzenetet hagyott volna Tinának, hogy mit talált. Világos tehát, hogy a behatoló később jött, azután, hogy Mrs. Neddler már hazament.

Tina haragosan ment végig a házon, fáradságot nem kímélve leellenőrizte az összes ablakot és ajtót, de sehol nem látta nyomát erőszakos behatolásnak.

Visszatérve a konyhába újra felhívta Michaelt, de a férfi ezúttal sem vette fel. Dühösen vágta le a telefont.

Elővette a telefonkönyvet a fiókból, és felütötte a lakatosok címszónál. Felhívta a legnagyobb felületen hirdető céget.

- Anderlingen zárszerviz. Segíthetek?

- Olvastam a hirdetésüket a telefonkönyvben. Igaz, hogy egy órán belül ki tudnak küldeni valakit zárcserére?

- Igen, sürgősségi szolgálatunk is van, de az többe kerül.

- Nem számít, mennyibe kerül - mondta Tina.

- Ha most felveszem a nevét a listára, valószínűleg ma délután négyig ki tudom küldeni az egyik emberünket, de legkésőbb holnap reggelig. A hagyományos szolgáltatásunk negyven százalékkal olcsóbb.

- Múlt éjjel vandálok törtek be hozzám - szólt közbe Tina.

- Ilyen világban élünk - mondta a nő rezignáltan a vonal túlsó végén.

- Sok mindent tönkre tettek...

- Igazán sajnálom.

- ... ezért szeretném a zárat azonnal kicseréltetni.

- Természetesen.

- Biztonságos zárat akarok. A legjobbat, ami van önöknek.

- Ha megadja a nevét és címét, azonnal odaküldök valakit.

Mikor ezt elintézte, Tina visszament Danny szobájába, hogy újra megnézze, mekkora pusztítást rendezett a betörő. Ahogy végignézett a szobán, hangosan azt kérdezte:

- Mi a fenét akarsz tőlem, Mike?

Nem hitte, hogy a férfi képes megválaszolni a kérdést. Vajon miért csinálta mindezt?

Milyen kifacsart logika képes igazolni e beteges viselkedést? Őrült, gyűlöletes tett volt Michaeltől.

Tizenegy

Tina tíz perccel kettő előtt ért a Bally's Hotelhez szerda délután.

A Bally's - korábbi nevén az MGM Grand - a folytonosan megújuló Las Vegas Strip egyik régebbi épülete volt, ám nagy népszerűségnek örvendett a város szállodái körében, így érthető, hogy az év utolsó napján is tele volt. A focipálya méretű kaszinóban legalább két-háromszáz ember játszott. Több százan ültek a félkör alakú blackjack asztaloknál, a legkülönfélébb rendű, rangú és nemzetiségű emberek tolták előre a pénzt vagy a zsetonokat, és néha nyertek is, míg mások mohón kapták fel az eléjük kiosztott kártyákat, majd megkönnyebbülten sóhajtottak, vagy morogtak, és rázták a fejüket. A játékosok mögött hatalmas tömegek ácsorogtak, türelmetlenül figyelték őket, és arra vártak, hogy egy szék felszabaduljon.

A kockajátékasztaloknál a főleg férfiakból álló tömeg sokkal lármásabb volt, mint a blackjack rajongói: kiabáltak, éljeneztek, felhördültek, bátorították a dobót, és hangosan imádkoztak a kockához. Baloldalon élénk színekkel kivilágított játék automaták sorakoztak a kaszinó teljes hosszában. Ezek a játékosok sokkal zajosabbak voltak, mint a kártyások, de a kockajátékosokkal ők sem kelhettek versenyre. Jobb oldalt, a kockajátékasztalokon túl, a hatalmas terem középső részén fehér márvány és réz baccarat pult emelkedett ki, helyet adva egy sokkal nagyobb létszámú és nyugodtabb játékos csoportnak. A baccarat játékban a teremfőnök, a floorman és a kártyaosztók is szmokingot viseltek. Az óriási kaszinóban mindenhol rövid és mély dekoltázsú egyenruhát viselő pincérnők futkostak. A ruhák sok mindent látni engedtek bájaikból.

Tina átverekedte magát a nézelődők ezrein, akik teljesen megtöltötték a széles központi

folyosót, és szinte azonnal megtalálta Michaelt, aki az egyik asztalnál osztotta a lapokat. A minimális tét öt dollár volt, és mind a hét széknél ült valaki. Michael mosolygott, és kedvesen elbeszélgetett a játékosokkal. Voltak kártyaosztók, akik egyetlen szót sem szóltak a játék alatt, Michael azonban úgy érezte, gyorsabban telik az idő, ha barátságos az emberekkel. Nem véletlen, hogy sokkal nagyobb borravalót kapott a vendégektől.

Michael karcsú, magas, szőke hajú férfi volt, szeme olyan kék színű, mint Tináé. Kicsit

Robert Redfordra hasonlított, így az sem volt meglepő, hogy a női játékosok sokkal bőkezűbben adtak neki borravalót.

Amikor Tina befurakodott az asztalhoz, és Michael észrevette, a nő meglepődött a férje

reakcióján. Azt várta, hogy megjelenése letörli arcáról a mosolyt, de ennek épp az ellenkezője történt, a férfi még szélesebben mosolygott, sőt szemében őszinte öröm jelent meg Tina láttán.

Michael éppen a lapokat keverte, amikor Tina megérkezett, és így szólt:

- Szia, Tina! Milyen jól nézel ki!

Tina, aki nem készült fel ilyen kedves fogadtatásra, őszintén meglepődött.

- Szép a pulcsid. Mindig is jól állt neked a kék szín.

Tina zavartan elmosolyodott, és próbálta emlékeztetni magát, hogy miért is jött valójában. Nem szabad megfeledkeznie róla, hogy zaklatás miatt akarta épp felelősségre vonni őt.

- Michael, beszélnem kell veled!

A férfi az órájára nézett.

- Öt perc múlva szünetem lesz.

- Hol várjalak meg?

- Miért nem maradsz itt? Akkor láthatnád, hogyan szednek el tőlem egy vagyont ezek a kedves emberek.

Az asztalnál ülők felhördültek, és mindenki valami olyasmit motyogott, hogy elég kicsi az esély arra, hogy bármit is elnyerjenek tőle.

Michael mosolyogva kacsintott Tinára, aki nem viszonozta a kedvességet.

Türelmetlenül álldogálva várta, hogy leteljen az öt perc. Sosem érezte jól magát a kaszinóban, ha ekkora tömeg volt. A hatalmas nyüzsgés és a vibráló feszültség feltupírozta az idegeit.

Az óriási helyiségben valóságos hangzavar uralkodott. A pénzbedobós automaták csilingeltek és sípoltak. A rulett keréken csattogtak a golyók. A hangok kavalkádjához pedig még egy kvintett is hozzájárult muzsikájával. Ráadásul olyan volt, mintha mindenki egyszerre beszélt volna.

Amikor Michael végre szünetre mehetett, a férfi átadta helyét egy másik kártyaosztónak,

és odalépett Tinához.

- Beszélni akarsz velem?

- Igen, de nem itt - mondta Tina félig kiabálva. - Itt gondolkodni sem tudok!

- Menjünk le az árkádba.

- Rendben.

Az alsó szinten levő bevásárlóközponthoz mozgólépcsőn lehetett lejutni, ehhez azonban át kellett vágniuk a kaszinón. Michael haladt elöl, utat tört magának a tömegben, Tina pedig igyekezett lépést tartani vele.

A terem felénél járhattak, amikor meg kellett állniuk, mert az egyik blackjack asztal előtt egy középkorú férfi ájultan feküdt a hátán, és mindenki köré gyűlt a közeli asztaloktól. A férfi

bézs színű öltönyt, sötétbarna inget és bézs mintás nyakkendőt viselt. Mellette a padlón egy

felborult szék is hevert, és körülbelül ötszáz dollárnyi zseton szóródott szét a szőnyegen.

Két egyenruhás biztonsági őr próbálta elsősegélyben részesíteni, meglazították a nyakkendőjét, és megnézték a pulzusát, míg egy harmadik igyekezett a kíváncsiskodókat távol tartani.

- Szívroham, Pete? - kérdezte Michael.

- Hello, Mike - üdvözölte az őr. - Nem hinném. Inkább a blackjack-ájulás és a bingó-hólyag kombinációja. Az ürge már nyolc órája ült itt egyhuzamban.

A földön fekvő férfi ekkor felnyögött, szempillái megrebbentek.

Michael elképedve ingatta a fejét, aztán újra a tömegbe vetették magukat Tinával.

Amikor végre eljutottak a kaszinó végénél levő mozgólépcsőhöz, és elindultak lefelé, Tina megkérdezte:

- Mi az a blackjack-ájulás?

- Elég furcsa jelenség - felelte Michael. - Képzeld el a fickót, aki leül kártyázni, és annyira belefeledkezik a játékba, hogy teljesen elveszíti az időérzékét. Ez jó, mert a kaszinó vezetői éppen ezt akarják. Ezért nincsenek sem ablakok, sem órák a kaszinóban. Néha azonban előfordul, hogy valaki tényleg teljesen elfeledkezik az időről, órákon át egy helyben ül, és csak játszik, mint egy megszállott. Közben pedig sokat iszik. Amikor végre feláll a székből, túl gyorsan kezd mozogni, és a vér kiszalad a fejéből. Erre azonnal elvágódik. Hát ez a blackjack-ájulás. Sok ilyet láttam már.

- És a bingó-hólyag?

- Előfordul, hogy a játékost annyira magával ragadja a játék, hogy szinte hipnotikus állapotba kerül. Eközben rendszeresen fogyaszt italt, de olyan mély transzban van, hogy teljesen hidegen hagyja a természet, hívó szava, amíg a hólyagja be nem görcsöl. Súlyos esetben a húgycső elzáródik, és az illető nem is tud könnyíteni magán. Kórházba kell vinni, hogy megkatéterezzék.

- Istenem, ezt most komolyan mondod?

- Teljesen komolyan.

Leléptek a mozgólépcsőről, és a bevásárlóközpont forgatagában találták magukat. Tele voltak az ajándékboltok, a műtárgykereskedések, az ékszerboltok és a butikok, de közel sem volt olyan tömeg, mint a felső szinten.

- Nem tudom, hol lehetne itt nyugodtan beszélgetni - jegyezte meg Tina bosszúsan.

- Menjünk el a fagylaltozóba, együnk egy pisztácia fagyit. Mit szólsz? Mindig szeretted a pisztáciát.

- Nem kérek fagyit, Michael.

Tina kezdeti haragja már elszállt, most pedig attól tartott, azt is elfelejti, miért jött

ide. A férfi mindent megtett, hogy kedves legyen Tinával, pedig ez egyáltalán nem

vallott Michaelre. Legalábbis nem arra a Michaelre, akit az elmúlt évekből ismert.

Házasságuk kezdetén a férfi maga volt a megtestesült humor, kedvesség és könnyedség, ám e tulajdonságai hamar eltűntek a színről.

- Nem akarok mást, csak beszélni veled - ismételte meg Tina.

- Jól van, én viszont szeretnék egy gombócot. Veszek egyet, aztán lemegyünk a parkolóba sétálni. Szép az idő.

- Milyen hosszú a szüneted?

- Húsz perc, de kicsit fasírtban vagyok a főnökkel. Biztosan rám száll, ha nem érek vissza időben.

A fagylaltozó az árkád túlsó felén volt. Séta közben Michael mesélt még néhány szokatlan

betegségről Tinának, amelyekben a játékosok szenvednek.

- Gyakran előfordul a jackpot roham. Furcsán jelentkezik, mert az emberek többsége úgy megy haza Vegasból, hogy mindenkinek azt meséli, nyert. Szóval hazudnak, úgy tesznek, mintha nyertek volna. És amikor egyszer csak valóban megütik a főnyereményt, különösen, ha automatán játszanak, annyira meglepődnek, hogy elájulnak. A szívroham sokkal gyakoribb az automaták mellett, mint bárhol másutt a kaszinóban, és a legtöbb áldozat olyan játékos, aki a félkarú rablóval megüti a főnyereményt, és nyer egy köteg pénzt.

- Aztán ott van a Vegas-szindróma - folytatta Michael. - Az emberek elveszítik a fejüket a játéktól, egyik helyről a másikra rohannak, és közben egész nap vagy még tovább nem esznek semmit. Ezek a férfiak vagy nők rájönnek, hogy éhesek, és az első étteremben magukba tömnek egy csomó kaját. Csakhogy erre a vér nagyon gyorsan a fejükből a gyomrukba áramlik, úgyhogy még ott, az étterem közepén terülnek el. Általában nem veszélyes a dolog, bár ha éppen tele szájjal ájul el az illető, akár meg is fulladhat.

- A kedvencem az időzavar-kór. Tudod, az emberek többnyire unalmas kisvárosokból érkeznek Vegasba, ezen a helyen pedig olyan jól érzik magukat, mintha ez lenne Disneyland felnőtt változata. Sok minden történik, rengeteg a látnivaló, jól el lehet tölteni az időt, és a nagy izgalomban az emberek kiesnek a megszokott életritmusból. Hajnalban fekszenek, délután kelnek, és azt sem tudják, milyen nap van. Amikor a nagy izgalom végre elmúlik, és kijelentkeznek a szállodából, akkor jönnek rá, hogy a háromnapos hétvégéből valahogy öt nap lett. Hirtelen meg vannak róla győződve, hogy be akarják őket csapni, és vitatkozni kezdenek a recepcióssal. Aztán valaki végre megmutatja nekik a naptárat vagy egy napilapot, és akkor döbbenten szembesülnek a valósággal. Időérzékük teljesen megzavarodott, és elveszítettek néhány napot.

Michael megvette a fagylaltot, és kiléptek a szálloda hátsó bejáratán a langyos téli napsütésbe.

- Miről akartál beszélni? - fordult Tinához.

Tina nem tudta, hogyan fogjon hozzá. Eredetileg azzal akarta vádolni Michaelt, hogy feldúlta Danny szobáját. Felkészült, hogy nagyon határozott lesz, és kicsikarja volt férjéből a vallomást. Most azonban már mindezt rosszindulatú vádaskodásnak tartotta, hiszen a férfi olyan kedves volt vele, hogy egy percre hisztérikus hárpiának érezte magát. Végül taktikát változtatott.

- Furcsa dolgok történtek mostanában a házban - kezdte.

- Micsodák?

- Azt hiszem, valaki betört.

- Csak hiszed?

- Nem, biztos vagyok benne.

- Mikor történt?

- A múlt héten három alkalommal - felelte Tina, és eszébe jutottak a szavak, amit háromszor törölt le a tábláról.

Michael meglepődve állt meg, és Tina felé fordult:

- Micsoda?

- Igen, tegnap este volt az utolsó.

- És a rendőrség mit mond?

- Nem szóltam nekik.

- Miért nem? - kérdezte nyugtalanul Michael.

- Először is, mert semmit nem vittek el.

- Valaki háromszor betört, de semmit nem lopott el?

Ha csak színleli az ártatlanságot, Michael sokkal jobb színész, mint Tina gondolta, pedig mindig azt hitte, hogy elég jól ismeri. Végül is elég hosszú ideig élt vele, először boldogságban, később szenvedésben, s ezalatt alaposan megismerte a férfi játékait. Mindig tudta, mikor hazudik, de ezúttal nem gondolta, hogy a volt férje csak játszik. Volt a szemében valami különös, kissé spekulatív pillantás, de nem volt alattomos. Őszintének tűnt, mint aki valóban először hallja, mi történt a házban. Talán valóban nincs köze a felforduláshoz.

De ha nem Michael forgatta fel Danny szobáját, ha nem ő írta azokat a szavakat a táblára, akkor ki?

- Miért törne be valaki csak úgy? - kérdezte Michael.

- Azt hiszem, csak rám akartak ijeszteni.

- Kinek állna ez szándékában? - kérdezte Michael őszinte aggodalommal.

Tina nem tudta, mit feleljen.

- Neked sosem voltak ellenségeid - mondta a férfi. - Elég nehéz téged utálni.

- Neked sikerült - mondta erre Tina.

A férfi meglepődve nézett rá.

- Ó, nem, nem, Tina. Sosem utáltalak. Elkeseredve láttam, hogy mennyire megváltoztál. Haragudtam rád, és meg voltam bántva. Ezt elismerem, és sok keserűséget éreztem, ez is igaz, de soha nem jutottam el odáig, hogy gyűlöljelek.

Tina felsóhajtott.

Tehát nem Michael dúlta fel Danny szobáját, ebben most már egészen biztos volt.

- Tina! - szólalt meg Michael, felriasztva a nőt gondolataiból.

- Ne haragudj, azt hiszem, nem kellett volna ezzel ideállítanom. Nem is tudom, miért tettem - füllentett Tina. - Azonnal a rendőrséghez kellett volna fordulnom.

Michael egy darabig nézte a nőt, aztán elmosolyodott.

- Megértem. Elég nehéz belevágni, te sem tudod, hogyan kell, ezért jöttél ide ezzel a történettel.

- Micsoda?

- Nincs semmi baj.

- Michael! Ez nem kitaláció!

- Nem kell, hogy zavarban légy!

- Nem vagyok zavarban! Miért kéne?

- Nyugi, Tina. Semmi baj - mondta a férfi gyengéden.

- Valaki valóban betört a házba!

- Tudom, hogy érzed most magad - mondta a férfi, de a mosoly az arcán megváltozott, most már önelégült volt.

- Michael!

- Értelek, Tina - mondta és igyekezett megnyugtatónak tűnni, hangja azonban leereszkedő volt. - Nem kell ürügyet keresned, hogy megkérj arra, amiért valójában jöttél. Édesem, nem szükséges történeteket kitalálnod arról, hogy valaki betört a házba. Megértelek, és melletted állok. Hidd el. Szóval nyugodtan folytasd. Ne érezd kínosan magad, csak vágj bele és mondd el.

- Mégis miről beszélsz most? - kérdezte Tina zavartan.

- Engedtük, hogy a házasságunk tönkremenjen, pedig az elején olyan jól alakult minden. De még helyrehozhatjuk, ha mindketten megpróbáljuk.

Tina döbbenten nézett volt férjére.

- Komolyan beszélsz?

- Sokat gondolkodtam ezen az elmúlt napokban. És amikor megláttalak egy órával ezelőtt, tudtam, hogy igazam van. Amint megpillantottalak, éreztem, hogy a dolgok úgy fognak alakulni, ahogy gondoltam.

- Szóval tényleg komolyan beszélsz - állapította meg Tina.

- Igen. - A férfi teljesen félreértelmezte a nő látogatását. - Most, hogy már megalapoztad a karrieredet producerként, készen vagy megállapodni. Ez teljesen érthető, Tina.

Michael mindig is könnyelműnek tartotta őt, olyan nőnek, akinek mindennél fontosabb,

hogy befusson, mint vegasi producer. Ez nagyon feldühítette Tinát, de inkább nem szólalt meg. Attól félt, nem bírja ki anélkül, hogy fel ne emelné a hangját.

- Az élet sokkal többet tartogat, mint a csillogó karrier - mondta Michael patetikusan. - Otthont és családot például. Ezek mind az élet fontos részei, talán a legfontosabbak. Most, amikor a produkciód elindul, végre te is rájössz, hogy ennél többre van szükséged az életben. Olyan valamire, ami érzelmileg sokkal fontosabb, mint a színpadi show-műsorok.

Részben csakugyan Tina ambíciói vezettek a házasságuk felbomlásához, illetve az a gyerekes magatartás, ahogyan Michael viszonyult Tina elképzeléseihez. Őt boldoggá tette a munkája a blackjack asztal mögött, elégedett volt a fizetésével és a szép borravalóval,

ennél többre nem is vágyott. Tinát azonban mindez nem tette elégedetté. Megdolgozott azért, hogy táncosból jelmeztervező, majd koreográfus lehessen, azután revükoordinátorból producerré léphessen elő. Michael mindezt értetlenül szemlélte, pedig a nő őt és Dannyt soha nem hanyagolta el. Danny csodálatos gyerek volt, ő megértette Tinát, Michael azonban nem tudta, vagy nem akarta. Michael egyáltalán nem örült annak, hogy Tina a családon kívül az élet más színterén is el akart érni valamit, és ehhez az érzéshez hamarosan még valami társult: Michael egyre féltékenyebben szemlélte Tina apró sikereit. Tina próbálta őt is bátorítani, hogy keressen feljebbjutási lehetőséget a saját területén, őt azonban nem érdekelte a karrier. Egyre csípősebb és ingerlékenyebb lett, aztán hamarosan más nőkkel kezdett találkozni. Tinát először megdöbbentették férje lépései, majd mélységesen elszomorították. Egyetlen módon tudta volna, megtartani férjét, ha lemond új terveiről, erre azonban nem volt hajlandó.

Idővel Michael azt is világossá tette előtte, hogy a valódi Christinát soha nem szerette. Persze ezt nem szóban fejtette ki, tettei azonban magukért beszéltek. Csak a táncosnőt imádta, az édes kislányt, akiért más férfiak is sóvárogtak, azt a csinos nőt, akinek jelenléte megnövelte önbizalmát. Ha megmaradt volna táncosnak, az életét csupán férjének szentelte volna, és ha továbbra is férjébe kapaszkodik, akkor minden rendben lett volna. De amint Tina egy kicsit is több szeretett volna lenni, mint dekoratív ékszer a férje oldalán, Michael fellázadt. A felfedezés borzasztóan fájdalmas volt Tinának, de végül megadta férjének a szabadságot, amire vágyott.

Most pedig Michael azt hiszi, hogy Tina vissza akarja magát könyörögni hozzá! Talán azért mosolygott rá a blackjack asztalnál is! Ezért viselkedett olyan elbűvölően!

A férfi önelégült, lefegyverző mosollyal méregette Tinát.

Istenem, régen mennyire szerette őt, gondolta Tina, most azonban már nem értette, mit kedvelt benne annyira.

- Michael, ha esetleg még nem hallottad volna, a Magyck! igazi nagy siker. Hatalmas

kasszasiker!

- Tudom - mondta Michael. - Tudom, bébi, és nagyon örülök. És magunknak is örülök. Mert most, hogy bebizonyítottad azt, amit akartál, végre lazíthatsz.

- Michael, szeretnék továbbra is producerként dolgozni. Nem áll szándékomban...

- Nem is gondoltam, hogy abbahagyod - felelte a férfi nagylelkűen.

- Tényleg?

- Nem, nem. Jó, ha van valami, amivel az ember eltöltheti az időt. Most már tudom, hogy ez neked fontos. Vettem az üzenetet. De most, hogy a Magyck! sikeresen fut, már nem lesz annyi dolgod. És minden más lesz, mint azelőtt.

- Michael - kezdte Tina, mert el akarta mondani neki, hogy újabb show-t állít színpadra jövőre, és nemcsak egy produkcióban akar részt venni, hanem New Yorkba és a Broadwayre is szeretne eljutni egy nap.

De a férfi annyira elmerült saját fantáziavilágában, hogy fel sem fogta, a nő nem kíván újra az élete része lenni. Michael félbeszakította még azelőtt, hogy belekezdett volna.

- Meg tudjuk csinálni, Tina. Évekkel ezelőtt egyszer már sikerült. Lehet újra jó minden, mert még fiatalok vagyunk. Lesz időnk arra is, hogy újra családot alapítsunk: lehet akár két fiunk és két lányunk is! Mindig is ezt akartuk!

Amikor a férfi végre abbahagyta, Tina így szólt:

- Michael, ugye, tudod, hogy nem így képzelem az életem?

- Oké, lehet, hogy igazad van. A nagycsalád talán nem olyan jó ötlet manapság, mert bajban van a gazdaság, meg nagy a zűr a világban. De két gyereket könnyedén fel tudnánk nevelni, és ha szerencsénk van, egy fiunk és egy lányunk lesz. Persze várhatunk egy-két évet,

mert biztosan rengeteg a munka a Magyck! - kel a bemutató után is. De megvárjuk, amíg minden szépen megy magától, és már nem kell sok időt áldoznod rá. Azután...

- Michael, hagyd abba! - szólt rá Tina határozottan.

A férfi úgy meglepődött, mintha pofon vágták volna.

- Úgy érzem, teljesültek a vágyaim - mondta Tina. - Nem vágyom az otthoni életre. Egy fikarcnyit sem értesz meg jobban, mint amikor elváltunk.

Michael arcáról eltűnt a meglepődés, helyét az értetlenség foglalta el.

- Azt a történetet a betörésről pedig nem csupán azért találtam ki, hogy te, az erős férfi, segíthess a gyenge rémült nőnek. Valaki tényleg betört, és azért jöttem el, mert azt hittem, hogy te... de most már nem számít.

Tina megfordult, és elindult vissza a szálloda bejárata felé.

- Várj! - kiáltotta Michael. - Tina, várj!

A nő megállt, és sajnálkozva méregette volt férjét.

- Sajnálom. Az én hibám, Tina - szólalt meg Michael. - Én szúrtam el a dolgot. Összevissza beszéltem, mint egy idióta. Nem engedtelek szóhoz jutni. Tudtam, hogy mit akarsz mondani, hagynom kellett volna, hogy te mondd el, de... túl izgatott voltam. Jobb lett volna, ha befogom a számat, és engedem, hogy te mondd el először. Ne haragudj, édes. - Újra

visszatért a behízelgő, kisfiús mosolya. - Ne légy rám mérges. Mindketten ugyanazt akarjuk, a családot, a boldog otthont! Ne dobjuk el ezt a lehetőséget!

Tina némán figyelte a férfit, majd így szólt:

- Igazad van, valóban vágyom a családi életre és a meleg otthonra, de minden másban tévedsz! Nemcsak azért akarok producer lenni, mert szükségem van egy olyan tevékenységre, amivel az időt tölthetem! Michael, mekkora baromság ez! Senki nem képes elindítani egy olyan show-t, mint a Magyck!, ha csak félgőzzel, mint valami pótcselekvést csinálja! Nem hiszem el, hogy ezt mondod! Ez nem csak egy fellángolás! Szellemileg és fizikailag is nagyon megerőltető élmény volt, kemény munka, de imádtam! És ha az ég is úgy akarja, újra megteszem! Újra és újra! Olyan produkciókat fogok rendezni, amelyek mellett a Magyck! amatőr fércműnek tűnik. És egy napon talán újra anya leszek, átkozottul jó anya! Jó anya és jó producer! Rendelkezem annyi intelligenciával és tehetséggel, hogy

mindkettőt jól csináljam! Többre vagyok képes annál, hogy csak a te csecsebecséd és házvezetőnőd legyek!

- Várj csak! - szólalt meg Michael, és mérgesnek tűnt. - Egy pillanat! Szóval te nem...

Ezúttal Tina szakította félbe. Éveken át tele volt fájdalommal és keserűséggel, de sosem merte kiadni a haragját, először, mert nem akart Danny előtt jelenetet rendezni, és nem

akarta őt az apja ellen hangolni. Később, Danny halála után pedig elnyomta az érzéseit, mert tudta, hogy Michael nem akarja nehezíteni a helyzetet. Most azonban végre szabad folyást engedhetett dühének, ezért nem hagyta, hogy Michael befejezze mondandóját.

- Tévedsz, ha azt hiszed, hogy vissza akarom könyörögni magamat. Ugyan miért tenném? Mit tudsz te adni nekem, amit máshol nem kaphatok meg? Sosem voltál adakozó természet, Michael. Csak akkor adtál, ha tudtad, hogy tőlem kétszeresen kapod vissza. Sokkal jobban értettél ahhoz, hogy inkább megfossz dolgoktól! És mielőtt belekezdenél egy újabb mézesmázos beszédbe arról, hogy mennyire szeretnél családot, hadd emlékeztesselek arra, hogy nem én voltam az, aki felrúgta a kapcsolatunkat, és az sem én voltam, aki egyik ágyból a másikba ugrált!

- Tina, várj...

- Te voltál az, aki minden utadba kerülő nővel ágyba bújtál, aztán dicsekedtél minden egyes kis afféroddal, hogy fájdalmat okozz nekem! Te voltál az, aki nem jöttél haza éjszaka. Te voltál az, aki leléptél a hétvégekre a barátnőiddel! Azok a hétvégék összetörték a szívemet, Michael, de te pont ezt akartad! Vajon elgondolkodtál valaha azon, hogyan hatottak ezek az eltűnések Dannyre? Ha annyira odavagy a családi életért, miért nem töltötted azokat a hétvégeket a fiaddal?

Michael elvörösödött, de szemében ott csillogott az ismerős önzőség.

- Szóval azt mondod, mindent elvettem tőled? Hát a házat ki adta neked? Ki a fenének kellett másik lakásba költözni, miután különváltunk? És vajon ki tartotta meg a házat?

Michael kétségbeesetten igyekezett megváltoztatni a vita irányát. Tina azonban látta, miben mesterkedik, és nem volt hajlandó eltérni a szándékától.

- Ne légy szánalmas, Michael - mondta Tina. - Tudod jól, hogy a ház foglalóját az én pénzemből fizettük ki. A te fizetésed mindig elment a sportkocsikra meg a jó ruhákra, én pedig fizettem a törlesztő részleteket. És, ha jól emlékszem, nem kértem tőled tartásdíjat sem! De ez mind lényegtelen. Térjünk vissza a családi életre és Dannyre.

- Akkor most figyelj rám!

- Nem, Michael, te figyelj rám! Elvihetted volna Dannyt a hétvégeken, ha már engem nem akartál látni, elmehettetek volna kempingezni, vagy néhány napra Disneylandbe, vagy a Colorado folyóhoz horgászni. De téged túlságosan elfoglaltak a nőcskéid, mert mindenáron fájdalmat akartál nekem okozni, hogy bebizonyítsd, mekkora csődör vagy! Jól érezhetted volna magad a fiaddal, nagyon hiányoztál neki! De te nem akartál vele lenni, pedig Dannynek már nem volt sok ideje hátra!

Michael arca falfehér lett, szája remegett. Szemei haragosan villogtak. - Ugyanaz az átkozott kurva vagy, aki mindig is voltál!

Tina kimerülten sóhajtott. Befejezte a monológját, és ettől most kellemesen elfáradt, mintha kiszívták volna belőle az ideges energiát.

- Ugyanaz a nagyszájú, akaratos kurva! - folytatta Michael.

- Nem akarom folytatni ezt a beszélgetést, Michael. Sajnálom, hogy megbántottalak azzal, amit Dannyről mondtam, bár megérdemelted. De - veled ellentétben - én nem akarok fájdalmat okozni neked, sőt furcsa módon már nem is utállak. Valójában semmit sem érzek irántad, egyáltalán semmit.

Megfordult, és otthagyta a férfit a parkolóban. Besétált a bevásárlóközpontba, majd a mozgólépcsővel visszament a kaszinó szintjére, ahol ismét átverekedte magát a zajos tömegen a bejárati ajtóig. A szálloda egyik parkoló őre azonnal hozta az autóját, amellyel végre kihajthatott a szállodából.

Elindult a Golden Pyramid felé, az irodájába, ahol várt rá a munka.

Alig egy sarkot haladt előre, amikor úgy érezte, azonnal félre kell húzódnia az út szélére. Nem látta, merre megy, mert legnagyobb meglepetésére hangosan zokogni kezdett.

Először nem is értette, hogy miért sír. Talán csak az idegtépő szomorúság hatalmasodott el rajta.

Hamarosan rájött azonban, hogy Danny miatt hullanak a könnyei. Szegény, édes Danny! Hiszen alig kezdte el az életét! De magáért is, sőt Michaelért is sírt, és siratta élete elszalasztott lehetőségeit.

Néhány perc múlva sikerült összeszednie magát, majd belenézett a visszapillantó tükörbe, és bepúderezte arcát. Ezután beindította a Hondáját, és elindult a Pyramid felé.

Hamarosan eszébe jutott, hogy a betörés rejtélyét még nem sikerült megoldania. Most már biztos volt benne, hogy nem Michael zúzta össze Danny hálószobáját, de azt a kérdést még nem sikerült megválaszolnia, hogy ki tette. Senki másnak nem volt kulcsa a lakáshoz. Csakis egy tapasztalt betörő lenne képes arra, hogy nyom nélkül jusson be egy házba, egy profi betörő azonban nem távozna üres kézzel. Vagy csak azért tört be, hogy Danny táblájára felírja az üzenetet?

Különös.

Amikor Michaelt gyanúsította a betöréssel, zavart és nyugtalanságot érzett, de nem félt. Ha azonban egy idegen most azt akarná, hogy még nagyobb fájdalom ébredjen benne fia halála miatt, az alaposan elgondolkodtatná. Félelmetes az elképzelés is, mert semmi logika nincs benne. Ezért gondolta, hogy csak idegen lehetett. Michael volt az egyetlen ember, aki fiuk halála miatt őt okolta, rajta kívül ez senkinek nem jutott volna eszébe. A táblán levő szavak azonban csakis olyan valakitől származhatnak, aki őt teszi felelőssé a baleset miatt. Valaki, akit nem is ismer. De miért érez bárki ekkora haragot Danny halála miatt?

Ahogy áthajtott a kereszteződésen a Golden Pyramid bejárata felé, Tina úgy érezte, figyeli

valaki, aki bántani akarja.

Tizenkettő

A szálloda vezetése és adminisztratív személyzete a Golden Pyramid Hotel harmadik emeletét foglalta el. Ugyanitt álltak azok a műszaki berendezések is, amelyek az effekteket hozták létre. A folyosókról és az irodákból hiányzott minden Las Vegas-i csillogás és pompa.

Tina irodája nagy, fehér falú, faborítású helyiség volt, kényelmes, modern bútorokkal berendezve. Az egyik falat nehéz függöny takarta, hogy elzárja az erős sivatagi napfény útját. Az ablakok a Las Vegas Stripre néztek.

Éjszaka a Strip csodás látványt nyújtott, olyan volt, mint egy hullámzó fényáradat, amelyben vörös, kék, zöld, sárga, lila és rózsaszín árnyalatok áramlottak. Óriási neonreklámok tornyosultak a magas épületek fölé, messziről is láttatva a szálloda nevét és a színes alakokat.

A világosság azonban kíméletlen volt a Striphez. Az erősen tűző napfényben a nagyméretű reklámok nem látszottak túl csillogónak, és a több milliárd dollárnyi befektetés ellenére a Strip elég hétköznapinak tűnt.

A legendás sugárút látványa Tinát nem nagyon foglalkoztatta. Ritkán nézett ki az ablakán, de egyébként is alig volt bent éjszaka, a függönyök pedig szinte mindig be voltak húzva, csakúgy, mint ma délután. Az iroda árnyékba burkolózott, csupán az íróasztalnál kapcsolta fel a világítást.

Tina a Magyck! asztalosmunkáinak számláit nézegette, amikor titkárnője, Angela lépett be.

- Szükséged van még valamire, mielőtt hazamegyek?

Tina az órájára pillantott.

- Még csak háromnegyed négy van.

- Tudom, de ma négykor végzünk. Szilveszter van.

- Ja, tényleg - válaszolta Tina szórakozottan. - Teljesen kiment a fejemből.

- Ha akarod, maradhatok kicsit tovább.

- Nem, nem - mondta Tina. - Menj csak haza a többiekkel négykor.

- Segítsek még valamiben?

Tina hátradőlt a székében, és azt mondta:

- Hát, tényleg lenne valami. Úgy láttam, hogy elég sok törzsvendég nem tudott eljönni a Magyck! díszbemutatójára. Szeretném, ha kigyűjtenéd a nevüket a számítógépről, és kérek egy listát a családosok házassági évfordulójáról is.

- Rendben - mondta Angela. - Mit forgatsz a fejedben?

- Év közben meghívókat szeretnék küldeni a házasoknak, hogy felajánljam nekik, töltsék itt az évfordulót, és három napig minden költségüket a szálloda fedezi. Majd kitalálunk valami jó szöveget, például: „Töltse házassági évfordulója bűvös éjszakáját a Magyck! elvarázsolt világában!", vagy valami hasonlót. Nagyon romantikus lesz. A műsor alatt pedig pezsgőt szolgálunk fel nekik. Jó reklám lenne, nem gondolod? „A Golden Pyramid - szerelmesek mesés fészke."

- A hotelnek nagyon jó hírverés lenne - felelte Angela. - Valószínűleg a média érdeklődését is felkeltené.

- A kaszinó vezetőinek is tetszene, mert sok törzsvendégünk idén még egy utat betervezett ide. Az átlagos játékos nem mondana le egy már lefoglalt vegasi útról, hanem inkább beiktatna még egyet a házassági évfordulója megünneplésére. Emiatt pedig még többet fognak beszélni a produkcióról.

- Nagyszerű ötlet - mondta Angela. - Azonnal elkészítem a listát.

Tina újra elmerült a számlák világában, Angela pedig öt perccel négy után letette elé a harmincoldalas dokumentumot.

- Köszönöm, Angela.

- Szívesen.

- Fázol? Úgy látom, vacogsz.

- Igen - mondta a titkárnő, és fázósan fonta össze karját. - Valami baj lehet a légkondicionálóval. Az elmúlt öt percben iszonyú hideg lett az irodámban.

- Itt elég meleg van - állapította meg Tina.

- Lehet, hogy velem van a baj. Talán bujkál bennem valami, bár remélem, nem erről van szó, mert nagy terveim vannak ma estére.

- Parti?

- Igen. Nagy buli lesz a Rancho Circle-on.

- A milliomosok utcájában?

- A barátom főnöke ott lakik. De megyek is. Boldog újévet, Tina!

- Neked is, Angela.

- Hétfőn találkozunk.

- Jaj, tényleg, hiszen négynapos a hétvége. Aztán vigyázz magadra!

- Úgy lesz! Viszlát!

Tina átnézte a számlákat, majd engedélyezte a kifizetést.

Egyedül volt a harmadik emeleten. Álmosan üldögélt asztalánál a sárgás lámpafényben. Ötig marad, az pont még egy óra, aztán ő is hazamegy. Legalább két órát akart hagyni magának, hogy felkészüljön a randevúra Elliot Strykerrel.

Elmosolyodott, amikor a férfira gondolt, majd maga elé húzta a papírhalmot, és gyorsan nekilátott, hogy átnézze.

A szállodának elég sok információja volt a legkedvesebb ügyfeleiről. Ha arra lett volna kíváncsi, mennyit kerestek ezek az emberek egy évben, a számítógép megmondta volna. Feljegyzéseik voltak a látogatók kedvenc italáról, a feleségek legkedveltebb virágairól és illatszeréről, arról, milyen autót vezetnek, tudták, mi a gyerekeik neve és hány évesek, milyen egészségi állapotban vannak, mi a kedvenc ételük, kedvenc színük, milyen zenét szeretnek, és hogy milyen a politikai érdeklődésük. Olyan vendégek voltak ezek, akikre a hotel vezetősége különösen nagy figyelmet fordított, de ehhez minél többet kellett róluk tudnia. Bár kizárólag az ügyfelek jobb kiszolgálása érdekében gyűjtötték össze ezeket az adatokat, Tina elgondolkodott, vajon örülnének-e az ügyfelek, ha megtudnák, hogy a Golden Pyramid vaskos aktákat vezet róluk.

Átfutotta a meg nem jelent VIP-meghívottak névsorát, és piros tollal bekarikázta azoknak a nevét, akiknél évfordulós dátumot látott. Próbálta megbecsülni, mekkora reklámra számíthat. Huszonkét nevet számolt össze, amikor váratlanul egy oda nem illő üzenetet látott a sorok között.

A rémülettől alig kapott levegőt, de nem tudta tekintetét levenni a szövegről.

Két törzsvendég neve közé ékelődve a következő öt gépelt sort látta:

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

Kezében megremegett a papír.

Először otthon látta ezt, Danny hálószobájában, most pedig itt is! Ki csinálja ezt vele?

Talán Angela?

Nem, az abszurd feltételezés lenne.

Angela kedves lány volt, aki semmilyen gonoszságra nem lenne képes. Észre sem vette, hogy ez felkerült a kinyomtatott listákra, mert nem volt ideje átnézni.

Egyébként sem tudott volna betörni a házába. Angela nem volt betörő!

Tina gyorsan átnézte a többi oldalt is, és újabb huszonhat név után ismét különös sorokat talált.

DANNY ÉL

DANNY ÉL

SEGÍTSÉG

SEGÍTSÉG

SEGÍTSETEK

Az ereiben megfagyott a vér.

Tina hirtelen rájött, mennyire egyedül van. Rajta kívül valószínűleg senki nem volt az egész harmadik emeleten.

Eszébe jutott a fekete ruhás férfi, akit álmában látott, akinek húscafatok lógtak az arcáról. Egyre sötétebbnek érezte az irodaházat.

Tovább olvasta a dokumentumot, és újabb vérfagyasztó mondatokat talált.

FÉLEK

FÉLEK

VIGYÉL KI

VIGYÉL KI INNEN

KÉRLEK... KÉRLEK

SEGÍTSÉG

SEGÍTSÉG

Ez volt az utolsó hátborzongató szövegrészlet, a lista innen már teljesen normálisan folytatódott.

Tina a földre dobta a kinyomtatott papírokat, és a külső irodába ment.

Villanyt gyújtott, majd bekapcsolta Angela számítógépét.

Az asztal középső fiókjában megtalálta azt a könyvet, amelyben a hozzáféréshez szükséges kódszámok voltak. A legtöbb bizalmas információt ugyanis csak a hálózat központi memóriájában tárolták. Rátalált a hotel leghűségesebb vendégeinek listájához szükséges kódra - 1001012 -, amellyel a „különleges vendégek” jelölték, akiket más szóval nagy veszteseknek is lehetett nevezni. Ők voltak azok, akiknek sosem kellett fizetni a szobáért vagy az étteremért, mert rendszeresen kisebb vagyonokat veszítettek el a kaszinóban.

Tina begépelte személyes hozzáférési számát - E013331555 -, amelyre azért volt szükség, mert a törzsvendégekről tárolt bizalmas információk hatalmas értéket jelentenének a versenytársaknak, ezért csak az arra jogosultak férhettek hozzá. Egyébként azokat is rögzítették, akik a listákba betekintettek. Néhány másodperc után a gép Tina nevét kérte, majd engedélyezte a hozzáférést. Ezután begépelte a „különleges vendégek" listájának kódját.

A monitoron ekkor a következő felirat jelent meg:

FELDOLGOZÁS FOLYAMATBAN

Tina keze remegett, és tenyere nedves lett az idegességtől. Ugyanazokat az információkat kérte a géptől, mint Angela valamivel korábban. A Magyck! nyitó előadásáról hiányzók neveit, valamint a házassági évfordulókat.

A lézernyomtató hamarosan nyomtatni kezdte az adatokat.

Tina minden egyes lapot átnézett, de sehol nem látta a Dannyről szóló sorokat. A rendszert talán úgy programozták, hogy csak egyszer nyomtassa ki ezeket, később már ne.

Törölte a nyomtatást, és bezárta a lekért adatokat. A nyomtató leállt.

Néhány órával ezelőtt arra a következtetésre jutott, hogy az őt zaklató csakis idegen lehet, de hogyan férhet egy idegen a hotel számítógépéhez? Lehet, hogy mégis olyan valaki áll az ügy mögött, akit ismer?

Ki lehet az? És miért csinálja?

Milyen idegen gyűlölheti őt ennyire?

A rémülettől vacogni kezdett, aztán gyorsan rájött, hogy azért fázik annyira, mert a szobában nagyon hideg volt.

Eszébe jutott, hogy Angela is panaszkodott a fűtésre, de akkor nem foglalkozott ezzel, most azonban elgondolkodott rajta.

Amikor bejött ide, még meleg volt, most azonban kellemetlen hideget érzett. Hogyan tud a hőmérséklet egyik pillanatról a másikra ilyen nagyot esni? Nem hallotta a légkondicionáló zümmögését, a levegő azonban valóban sokkal hidegebb lett.

A számítógép ekkor váratlan sípolással jelezte, hogy újabb adatokat listáz, bár Tina semmit sem kért le. A printer ismét nyomtatni kezdte a monitoron megjelenő szavakat.

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

NEM HALT MEG

NINCS A FÖLDBEN

NEM HALT MEG

VIGYÉL KI INNEN

VIGYÉL KI

Az üzenet egy darabig villogott, majd eltűnt a monitorról. A nyomtató is leállt.

A szoba egyre hidegebb lett. Talán csak képzelődött?

Tinát az a furcsa érzés kerítette hatalmába, hogy nincs egyedül. A fekete ruhás férfi! Tudta, hogy csak az álmában létezik, és nem lehet itt, most mintha mégis a szobában lenne. A fekete ruhás férfi. Az ördögi, lángoló tekintetű alak, ahogy rávigyorog rémes, sárgás színű fogaival! Ott áll mögötte! Nyújtja felé a karját, nyálkás, hideg ujjait! Tina megpördült a forgószékkel, de rajta kívül senki nem volt a szobában.

Persze, hogy nem, hiszen csak az álmában látta a rettenetes szörnyalakot! Hogyan is gondolhatta!

És mégis úgy érezte, nincs egyedül. Nem akart a monitorra nézni, de tekintetét odavonzotta valami.

A szavak ismét megjelentek, majd eltűntek.

Próbált megszabadulni a rátelepedett bénító félelemtől, és ujjait a billentyűzetre helyezte. Ki akarta deríteni, hogy a Dannyről szóló üzenetet vajon valaki korábban táplálta-e be a gépbe, vagy esetleg az iroda egy másik gépéről másodpercekkel ezelőtt küldték neki.

Hatodik érzéke azt súgta, hogy e gonoszság elkövetője most is az épületben van, talán éppen a harmadik emeleten, ahol ő is. Elképzelte, ahogy kilép irodájából, végigmegy a folyosón, minden irodába benéz, míg az utolsó ajtó mögött végre rátalál a számítógép előtt ülő férfira, aki meglepetten fordul felé, és Tina végre megtudná, kivel áll szemben.

És akkor mi lenne?

Vajon bántaná őt a férfi? Meg akarná ölni?

Lehet, hogy a férfi sokkal többre vágyik annál, mint hogy csak megrémissze és kínozza az üzenetekkel!

Tina a billentyűk fölött tartotta ujjait, nem tudta, mit tegyen. Valószínűleg nem kapná meg a szükséges választ, és csak felfedné jelenlétét a másik gépnél ülő előtt. A férfi már úgyis biztosan tudja, hogy Tina az irodájában van, teljesen egyedül, így hát nincs vesztenivalója, ha próbálja követni az adatok útját. Ám amikor be akarta gépelni az utasítást, nem tudta lenyomni a billentyűket.

A nyomtató berregni kezdett.

A szobában egyre jegesebb lett a levegő.

A monitoron a következő szöveg jelent meg:

FÁZOM ÉS NAGYON FÁJ

MAMA? HALLASZ?

ANNYIRA FÁZOM

NAGYON FÁJ

VIGYÉL KI INNEN

KÉRLEK KÉRLEK KÉRLEK

NEM HALTAM MEG

Hirtelen üres lett a képernyő.

Tina újra próbálta begépelni a kérdést, de a billentyűk nem mozdultak.

Még mindig úgy érezte, hogy valaki más is van a szobában. A láthatatlan és veszélyes társ jelenléte egyre erősebb lett, ahogy a szobában mind jobban hűlt a levegő.

De hogyan képes ennyire lehűteni valaki a szobát anélkül, hogy a légkondicionáló működne? Akárki is csinálja ezt, képes felülírni Tina számítógépét az épület egy másik pontjáról. Ezt még el is tudta képzelni, de hogyan tudja a levegőt ennyire lehűteni?

Amikor a képernyőn újra megjelent a korábbi hét soros üzenet, Tinának elege lett. Kikapcsolta a gépet, de amint felállt a székből, a gép újra elindult.

FÁZOM, NAGYON FÁJ

VIGYÉL KI INNEN

KÉRLEK KÉRLEK KÉRLEK

- Honnan vigyelek ki? - kiáltotta Tina. - A sírból?

VIGYÉL KI INNEN

Össze kellett szednie magát. Már a számítógéphez beszélt zavarodottságában, mintha Danny lenne ott. Pedig nem ő gépelte azokat a szavakat! A francba! Hát Danny meghalt!

Megint kikapcsolta a gépet, de az visszakapcsolódott.

A tehetetlenségtől és a félelemtől könnybe lábadt a szeme. Kezdte elveszíteni a józan eszét. Hogyan képes ez a nyavalyás gép visszakapcsolni önmagát?

Megkerülte az asztalt, hogy kihúzza a vezetéket a falból, amikor a printer zümmögve dolgozni kezdett.

VIGYÉL KI INNEN

VIGYÉL KI

KI

KI

Tina lehajolt a konnektorhoz, és megragadta a falhoz csatlakozó két adatkábelt, de azok mintha életre keltek volna az ujjai között. Határozott mozdulattal kirántotta a falból mindkettőt.

A monitor elsötétedett, és elcsendesedett.

A szoba hamarosan melegebb lett.

- Hál' istennek! - mondta Tina reszketve, és visszaindult Angela asztalához, hogy végre le-

ülhessen.

Hirtelen kinyílt az iroda ajtaja, Tina pedig felsikoltott a rémülettől.

Elliot Stryker állt a küszöbön, és meglepődve nézte a nőt.

Tina megkönnyebbült a férfi láttán.

- Tina? Mi a baj? Jól van?

A nő közelebb lépett hozzá, aztán átfutott az agyán, hogy talán ő az a férfi, aki abból a másik irodából gépelte a szövegeket.

- Tina! Istenem, olyan fehér, mint aki szellemet látott!

Elliot elindult felé, mire a nő felkiáltott:

- Állj! Várjon!

A férfi tanácstalanul állt meg.

- Mit csinál maga itt? - kérdezte Tina remegő hangon.

- Üzleti ügyben jártam a hotelben - mondta Elliot zavartan. - Gondoltam, megnézem, hátha még bent van. Csak köszönni akartam.

- Szórakozott valamelyik számítógéppel?

- Micsoda? - kérdezte a férfi megrökönyödve.

- Mit csinált a harmadikon? - kérte számon Tina. - Kivel akart találkozni? Már mindenki hazament! Egyedül én vagyok itt!

Elliot még most sem értette igazán, miért ennyire ingerült és türelmetlen vele Tina.

- Nem a harmadikon volt a megbeszélésem, hanem Charlie Mainwayjel találkoztam, megittunk egy kávét az étteremben. Néhány perce fejeztük be a munkát, és gondoltam, feljövök, hogy megnézzem. Mi van magával?

Tina firtató tekintettel nézett rá.

- Tina! Mi történt?

Tina valamilyen árulkodó jelet keresett a férfi arcán, hátha rájön, hogy hazudik, de megdöbbenése valódinak tűnt. Ha mégis hazudott, nem beszélt volna Charlie-ról és a kávézásról, aminek Tina utánajárhatott volna. Ennél jobb alibire lett volna szüksége, de így elhitte neki, hogy igazat mond.

- Ne haragudjon, Elliot. Olyan... furcsa... élményben volt részem az előbb.

- Mesélje el, kérem! - mondta Elliot, és odament Tinához. Megnyugtatásul átölelte a nőt, Tina pedig úgy érezte, mintha már régóta ismerné a férfit, ezért boldogan simult a karjába.

Tizenhárom

Tina irodájában, az egyik sarokban állt egy jól felszerelt bár azon ritka esetekre, ha egy üzleti partnert meg kell kínálnia a hosszú munka után. Most viszont elsősorban saját magának volt szüksége egy erős italra.

Elliot Remy Martint töltött két pohárba, s az egyiket odanyújtotta Tinának, akinek még most is remegett a keze.

Leültek a kanapéra.

- Nem is tudom, hol kezdjem - mondta Tina. - Mesélek magának Dannyről. Ugye, tudja, hogy volt egy kisfiam?

- Igen. Helen Mainway beszélt róla, úgy egy évvel ezelőtt - felelte Elliot.

- Azt is elmondta, hogy mi történt vele?

- Igen. Mr. Jaborski csoportjával kirándulni voltak. Minden újság a címlapon hozta.

Bili Jaborski tapasztalt erdőjáró, túraszervező és cserkészvezető volt, aki tizenhat éve járta csoportjaival Nevada északi részét, hétnapos túlélőtúráikon eljutottak Renón túlra és a

Magas-Sierrába is.

- Személyiségerősítő kirándulásnak tervezték - mondta Tina. - A fiúk egész évben keményen dolgoztak, hogy kiharcolják maguknak a jogot a részvételre. Mindenki azt mondta, hogy az út tökéletesen biztonságos lesz. Bili Jaborski pedig a tíz legjobb téli túlélő túra-szakértő között van az országban, szóval igyekeztek megnyugtatni, hogy bátran elengedhetem Dannyt. A csoportban volt még egy felnőtt, Tom Lincoln, aki állítólag majdnem olyan jó, mint Bili. Én persze ezt el is hittem, sőt nyugodt voltam, hogy minden rendben lesz - mondta Tina elcsukló hangon.

- Ezért nem szabad hibáztatnia magát - szólalt meg Elliot.

Tina belekortyolt a konyakba. Az ital égette a torkát.

- Képzelje el, hogy éveken keresztül vittek gyerekeket túrázni, és soha egyetlen karcolás sem esett rajtuk! - folytatta Tina. - Az egy évvel ezelőtti túrára Jaborski tizennégy fiút választott ki, mindegyik tizenkettő és tizennyolc év közötti volt. Mindannyian kiváló cserkészek voltak, és a végén mind odavesztek Jaborskival és Tom Lincolnnal együtt.

- A hatóságok kiderítették, hogy mi volt a baleset oka? - kérdezte Eliot.

- Nem, és soha nem is fogják. Csak azt tudják, hogyan történt. Egy olyan négykerék-meghajtású mini busszal indultak a hegyekbe, amit kifejezetten havas, téli utakra terveztek. Nagy gumikerekei voltak, hólánccal is ellátták, sőt még hóeke is volt az elején, pedig nem az erdő mélyére készültek, csak a szélére. Tizenkét éves kölyköket normálisan gondolkodó felnőtt nem vinne a Sierra mélyébe, akármilyen felkészült és tapasztalt is.

Jaborski azonban valamiért úgy döntött, hogy letérnek a főútról egy régi, erdészek által használt útra, ha a körülmények lehetővé teszik. Úgy tervezték, hogy innen indulnak majd háromnapos túrára hócipőben és hátizsákkal, egy nagy kört tesznek meg a busz körül, majd a hét végén ugyanoda térnek vissza.

- Mindenből a legjobbat vitték magukkal: túraruhákból, bélelt hálózsákból, téli sátorból a legjobb minőségűvel rendelkeztek, bőven volt náluk faszén, melegítő eszközök, élelem, és velük volt két tapasztalt túraszervező is. Mindent a lehető legjobban megszerveztek! De akkor mi a csuda történhetett?

Tina felállt, és járkálni kezdett a szobában. Elliot szótlanul figyelte.

- Mert valami baj egész biztosan történt - folytatta Tina. - Ki tudja, miért, a busszal csaknem öt kilométerre eltávolodtak a főúttól. Úgy hat kilométert haladtak az erdő mélyén, mindig magasabbra kapaszkodva az egyre sűrűbb felhők között. Egy meredek erdészeti úton haladtak felfelé, amely csupa hó és jég volt, és normális embernek eszébe sem jutna arra menni, esetleg csak gyalog.

A busz lecsúszott az ösvényről, mert nem volt korlát, ami megfoghatta volna. Megcsúszott, és harminc métert zuhant lefelé a sziklákra. A benzintartály azonnal felrobbant, a busz pedig még beljebb gurult a fák között.

- A gyerekek... mindegyik meghalt - mondta Tina olyan fájdalommal a hangjában, amely nyilvánvalóvá tette Elliot számára, hogy a nő egyáltalán nem jutott túl a tragédián. - De

miért? Miért csinált ekkora őrültséget Bili Jaborski?

Elliot megrázta a fejét, de nem tudott megszólalni.

Tina azonban nem is tőle várta a választ.

- Miért? Hiszen ő volt a legjobb! A legeslegjobb! Olyan jó, hogy tizenhat éven át gond nélkül tudott túrákat vezetni a Sierrába, még télen is! Jaborski ügyes és okos vezető volt, tudta, hogy amit csinál, nagyon veszélyes, de sosem volt vakmerő. Akkor meg miért csinált ekkora őrültséget?

Elliot együtt érzően nézett az előtte álló nőre.

- Erre talán sosem találja meg a választ. El tudom képzelni, milyen borzalmas érzés lehet.

Tina visszaült a kanapéra, Elliot pedig kivette kezéből az üres poharat, és felállt, hogy újratöltse.

- Már nem kérek - szólalt meg Tina -, nem akarok berúgni.

- Ugyan már! Két kis pohár ital nem fog megártani, legfeljebb kicsit oldja a feszültséget.

- Köszönöm, Elliot - mondta Tina, amikor a férfi visszatért. - Köszönöm, hogy meghallgat.

Egy darabig csendben ültek, és italukat kortyolgatták. Tina feszültsége lassan oldódott.

- Borzasztó lehet elveszíteni egy gyermeket - szólalt meg Elliot. - De azt hiszem, hogy amikor bejöttem, nem a fia emléke miatt volt olyan zaklatott.

- Bizonyos szempontból azért.

Tina elmesélte neki, milyen különös dolgok történtek vele mostanában: üzenetek Danny

tábláján, a fiú feldúlt szobája, a gyűlöletesen gunyoros szavak, amelyeket a kinyomtatott listán és a monitoron látott.

Elliot átfutotta a listákat, és együtt megnézték Angela irodájában a számítógépet is. Visszadugták a vezetékeket a falba, remélve, hogy újra úgy viselkedik majd, mint korábban, de nem volt szerencséjük.

- Valaki biztosan beprogramozta, hogy kiírja azokat a mondatokat Dannyről - mondta Elliot. - De azt nem értem, hogyan sikerült neki utasítást adni arra, hogy a gép önmagától bekapcsoljon.

- Pedig megtörtént - mondta Tina.

- Nem kétlem, csak nem értem, hogy volt erre képes.

- Ezzel egyidejűleg a levegő is borzasztóan lehűlt.

- Biztos benne, hogy tényleg érzett hőmérséklet-változást?

- Arra gondol, hogy talán képzelődtem? - nézett Tina komoran Elliotra.

- Annyira megrémült...

- Biztosan nem képzelődtem. Angela kezdett először vacogni, amikor az első listát kinyomtatta, abban is benne voltak azok a sorok Dannyről. Nem valószínű, hogy mindketten képzelődtünk.

- Ez igaz - mondta Elliot, és elgondolkodva nézte a számítógépet. - Jöjjön, menjünk vissza az irodába. Szükségem van egy italra.

Az irodában a férfi felült az asztal a szélére.

- Mégis ki csinálja ezt magával?

- Fogalmam sincs.

- Biztosan van valami ötlete.

- Bárcsak lenne.

- Nyilvánvalóan olyan valakiről lehet szó, aki enyhén szólva nem kedveli magát, és azt akarja, hogy szenvedjen. Aki magát okolja Danny haláláért, ami valószínűleg számára is nagy veszteség, tehát nem hinném, hogy idegen.

Tina zavarba jött a levont következtetések miatt, hiszen korábban ő is pontosan ide lyukadt ki, de ez vakvágánynak bizonyult.

- Ma délután jöttem rá, hogy csakis idegen lehet. Nem ismerek senkit, aki ilyesmire képes lenne, még akkor sem, ha eléggé utál ahhoz, hogy ez megforduljon a fejében. És Michaelen kívül nem ismerek mást, aki kizárólag engem okolna Danny haláláért.

- Michael a volt férje? - kérdezte Elliot.

- Igen.

- És magát hibáztatja Danny halála miatt?

- Azt mondja, hogy nem lett volna szabad elengednem a fiunkat Jaborskival, de ez akkor sem Michael műve.

- Pedig kiváló jelöltnek tűnik.

- Nem ő volt, tudom.

- Biztos?

- Teljesen. Valaki más az.

- Nem ártana segítséget kérnie, hogy elkapják a tettest.

- A rendőrségre gondol?

- Nem vagyok biztos benne, hogy ők tudnának segíteni. Valószínűleg nem tartanák elég komolynak az ügyet, csak időpazarlásnak fognák fel. Egyébként sem fenyegették meg.

- Pedig én nagyon is úgy érzem, hogy valaki fenyegetőzik.

- Nem csoda, az egész olyan félelmetesnek hangzik. De az ilyen fenyegetésekkel a rendőrök nem tudnak mit kezdeni. És ahhoz, hogy a házat megfigyeljék, sokkal több emberre lenne szükségük, mint amennyit nélkülözni tudnak.

- Akkor milyen segítséget kéne keresnem?

- Talán egy magánnyomozót.

- Hát, nem is tudom. Aztán lehet, hogy a végén engem kapnának el - mondta Tina.

- Ezt meg hogy érti? - kérdezte Elliot.

- Eszembe jutott, hogy talán én magam írtam azokat a szavakat a táblára, és lehet, hogy én magam törtem-zúztam Danny szobájában is.

- Attól tartok, elveszítettem a fonalat.

- Csinálhattam például álmomban.

- Ez nevetséges, Tina!

- Gondolja? Szeptemberben még azt hittem, hogy kezdek túljutni Danny halálán. Egyre jobban aludtam, akkor is tudtam már másra gondolni, ha egyedül voltam. Úgy tűnt, sikerült a legnagyobb fájdalmon túljutnom. Egy hónappal ezelőtt azonban megint Dannyről kezdtem álmodni. Az első héten kétszer, a második héten már négy éjszaka, az elmúlt két hétben pedig minden áldott éjjel róla álmodtam. Az éjszakáim egyre rosszabbak lettek, mostanra már valóságos rémálmok gyötörnek.

Elliot leült Tina mellé a kanapéra.

- Miről szólnak az álmai?

- Mindig azt álmodom, hogy a fiam él, de valahol fogságba esett, többnyire egy mély gödörben, szakadékban, kútban vagy valahol a föld alatt. Engem hív, könyörög, hogy mentsem meg, de nem tudom. Sosem tudom elérni. Aztán a föld összezáródik körülötte. Ekkor általában felébredek arra, hogy kiabálok, és teljesen kiizzadtam. Ilyenkor mindig nagyon erős bennem az érzés, hogy Danny nem halt meg. Nem tart túl sokáig, de amikor felébredek, mindig egészen biztos vagyok benne, hogy él. Valahogy sikerült meggyőznöm a tudatomat arról, hogy Danny meghalt, de alvás közben, amikor a tudatalattimból kerülnek elő információk, egyáltalán nem hiszem, hogy Danny már nincs többé.

- Szóval úgy gondolja, hogy álmában járkál? És alvás közben írja az üzeneteket a táblára?

- Nem gondolja, hogy ez lehetséges?

- Nem. Vagy hát talán - mondta Elliot. - De nem vagyok pszichológus. Nem is ismerem

még annyira, de szerintem nem viselkedne így. Maga olyan ember, Tina, aki szembe mer nézni a problémáival. Ha valóban ennyire súlyos lenne ez a gond, Danny halálának elfogadása, nem temetné el a tudatalattijába. Megtanulná, hogyan kezelje a helyzetet.

Tina elmosolyodott.

- Milyen jó véleménnyel van rólam!

- Igen - mondta a férfi -, valóban. Mert ha maga volt az, aki otthon a táblára írt, és összetörte a dolgokat a fia szobájában, akkor maga volt az is, aki bejött ide éjjel, hogy átprogramozza a szálloda számítógépét. Valóban azt gondolja, hogy olyan nagy a baj, hogy ilyesmiket követ el, és egyáltalán nem emlékszik rá? Netán azt hiszi, hogy több személyiség lakozik legbelül magában, és az egyik nem tudja, mit csinál a többi?

- Nem - felelte Tina a fejét rázva.

- Akkor jó.

- Szóval akkor sehová sem jutottunk?

- Ne csüggedjen, mert valamennyit azért sikerült előbbre lépni.

- Tényleg?

- Igen - mondta a férfi. - Kizártunk néhány lehetőséget. Épp most húztuk ki a maga nevét a gyanúsítottak listájáról, Michaelével együtt. Biztos vagyok benne, hogy ez idegen műve.

- Én is majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy nem barát vagy ismerős műveli ezt velem. Akkor viszont csak egyetlen dolog maradt - mondta Tina. - Elég vad elképzelés, talán beteges is.

- Nem fogom bolondnak nézni - nyugtatta meg Elliot. - Ki vele!

Tina habozott egy kicsit, nem tudta, valóban hisz-e a gondolatban eléggé, hogy ki is merje mondani, hiszen csak a vágyait vetíti ki.

Aztán mégis belevágott. - Arra gondolok, hogy Danny talán életben van.

Elliot felkapta a fejét, és mélyen Tina szemébe nézett.

- Hogy Danny élne?

- Sosem láttam a holttestét.

- Az meg hogy lehet?

- A halottkém és a temetkezési vállalkozó is azt mondta, hogy a teste szörnyen összeroncsolódott, így lebeszéltek arról, hogy megnézzem. Michael sem látta. Elfogadtuk a temetkezési vállalkozó javaslatát, és lezárt koporsóban temették el.

- Hogyan azonosították a holttesteket a hatóságok?

- Kértek Dannyről képeket, de főleg a fogak alapján azonosították.

- Akkor egész biztosan tudták azonosítani.

- Igen, de lehet, hogy Danny mégsem halt meg abban a balesetben, hanem túlélte. Talán valaki azt is tudja, hol van. Lehet, hogy valaki így akarja velem tudatni, hogy Danny él, és nincs semmi fenyegető abban, ami velem történik. Elképzelhető, hogy valaki jeleket küld, hogy felnyissa a szememet, és Danny nem halt meg.

- Túl sok a talán és a lehet - mondta Elliot.

- És ha mégis igaz?

Elliot a nő vállára tette a kezét, és gyengéden megszorította.

- Tina, tudja, hogy az elméletének nincs sok értelme. Danny meghalt.

- Látja? Mégis bolondnak tart.

- Nem, szerintem csak kétségbeesett, ami az adott helyzetben teljesen érthető.

- Egyáltalán nem gondolkodtatja el, hogy talán mégis él?

- Hogyan élhetne?

- Nem tudom.

- Hogyan élhette volna túl azt a balesetet? - kételkedett Elliot. - És ha túlélte, hol van?

- Fogalmam sincs.

- Ha élne - mondta Elliot türelmesen -, valaki már eljött volna, hogy megmondja. Biztosan nem akarnának titkolózni.

- Lehet.

Elliot megérintette Tina arcát, és gyengéden maga felé fordította.

- Tina, tudja, hogy lezárult az ügy. Jobban tudja, mint én, és ha Danny életben lenne, valaki már biztosan értesítette volna, de nem hinném, hogy ilyen drámai módon akarná a hírt a tudomására hozni. Nincs igazam?

- Talán.

- Danny meghalt.

Tina nem válaszolt.

- Ha arról győzködi magát, hogy él - mondta Elliot -, azzal csak újabb fájdalmat okoz magának.

- Igaza van - mondta Tina felnézve.

- A kisfia meghalt.

- Igen - mondta a nő halkan.

- Valóban elhiszi ezt?

- Igen.

- Akkor jó.

Tina felállt a kanapéról, és odament az ablakhoz, hogy széthúzza a függönyt, mert hirtelen szerette volna látni a Stripet. Annyit beszéltek a halálról, hogy látni akarta az életet, az utcai forgatagot, az emberek nyüzsgését.

A téli nap korán lement, szürkeség telepedett a városra, de a vibráló fények már kigyulladtak, a tömeg pedig szakadatlanul áramlott a járdákon kaszinóból kaszinóba az év utolsó napján is.

- Tudja, mit akarok tenni? - fordult Tina Elliot felé. - Szeretném felnyittatni a sírt.

- Exhumáltatná Danny holttestét?

- Igen. Sosem láttam a testét, ezért olyan nehéz elfogadnom, hogy nincs többé. Ezért vannak rémálmaim. Ha láttam volna a testét, akkor biztosan tudnám, hogy mi a helyzet, és nem álmodnék arról, hogy Danny még él.

- De a test állapota...

- Nem érdekel - mondta a nő.

Elliot nem volt meggyőződve arról, hogy az exhumálás a helyes döntés.

- A holttest valószínűleg légmentesen lezárt koporsóban van, de nyilván rosszabb állapotban lesz most, mint egy éve, amikor azt tanácsolták, hogy ne nézze meg.

- Akkor is látnom kell.

- Túlságosan megrázó élmény...

- Igen, ez a célom - szakította félbe Tina -, a sokkterápia, hátha ettől megszűnnének a kétségeim. Ha látom Danny maradványait, már elhiszem, hogy meghalt. Remélem, a rémálmok is megszűnnek.

- Vagy még rémesebb álmai lesznek.

- Nem hinném - rázta meg a fejét Tina - ennél rosszabb nem lehet.

- Csakhogy a kihantolás még nem ad választ a legfőbb kérdésre, hogy ki zaklatja magát - mondta Elliot.

- Igen - mondta Tina -, de bárki legyen is, bármilyen motivációval, nem normális az illető. Beteg. De ha megtudja, hogy ki akarom nyittatni a sírt, talán felfedi magát. Még ez is elképzelhető.

- Lehet, hogy igaza van.

- És ha ez sem segít abban, hogy megtaláljam a gonosz tréfák kiagyalóját, legalább megnyugtatom magamat Danny halálával kapcsolatban. Akkor képes leszek határozottabban fellépni az őrült ellen. Szóval mindenképpen jót fog tenni. - Tina újra leült a kanapéra Elliot mellé. - Szükségem lesz egy ügyvédre, aki segít nekem, ugye, tudja?

- Az exhumáláshoz? Igen, valóban.

- Vállalná a feladatot?

- Igen - Vágta rá Elliot gondolkodás nélkül.

- Nagyon nehéz lesz?

Nos, nincs halaszthatatlan jogi indok arra, hogy kinyittassuk a sírt. Nincs semmi kétségbe vonható tény a halál okával kapcsolatban, nincs szükség, tárgyalásra, amelyhez egy új halottkém jelentésére lenne szükség. Ha ez lenne a helyzet, azonnal felnyittathatnánk a sírt, de enélkül sem lesz olyan nehéz dolgunk. Majd előadjuk a zaklatottanya-jelenetet, a bíróság pedig remélhetőleg megértő lesz.

- Volt már valaha ilyen ügye?

- Igen, öt évvel ezelőtt. Egy nyolcéves kislány váratlanul meghalt valamilyen veleszületett vesebetegségben. Egyetlen éjszaka alatt mindkét veséje felmondta a szolgálatot. Először úgy tűnt, tudnak rajta segíteni, másnapra azonban influenzás lett, a harmadik napon pedig meghalt. Az anyja teljesen összeroppant, képtelen volt megnézni a holttestet, bár a kislány nem szenvedett olyan jelentős fizikai károsodást, mint Danny. Az anya a temetésre sem volt képes elmenni. Néhány héttel a temetés után azonban gyötörni kezdte a bűntudat azért, mert nem adta meg gyermekének a végső tisztességet.

Tinának mindez ismerősen hangzott.

- Igen, sejtem, mit érezhetett.

- A bűntudatból lassan komoly érzelmi problémák alakultak ki nála. Mivel az anya nem nézte meg a holttestet, képtelen volt elhinni, hogy a lánya valóban halott. Az állapota sokkal rosszabb volt, mint a magáé. Többnyire hisztérikus rohamai voltak, vagy teljesen magába roskadt, ezért megszerveztem, hogy a sírt nyissák fel. Miközben a kihantolási kérelmet készítettem elő, rájöttem, hogy az ügyfelem reakciója tipikusnak mondható. Amikor egy kisgyerek meghal, a legrosszabb, amit egy szülő tehet, az, ha nem nézi meg a koporsóban fekvő holttestet. Fontos, hogy az ember elég időt töltsön az elhunyttal, hogy elfogadja a halálát, hogy a testet nem lehet többé életre kelteni.

- Segített az ügyfelén az exhumálás?

- Igen, nagyon sokat.

- Akkor érti már, miről beszélek?

- Igen, de nem szabad elfelejteni, hogy a kislány holtteste nem roncsolódott össze.

Tina szomorúan bólintott.

- És ebben az ügyben két hónappal a temetés után nyitottuk fel a sírt, nem egy év múlva.

A test még jó állapotban volt, Dannynél azonban más lesz a helyzet.

- Tudom - mondta Tina -, és nem is jó kedvemben találtam ki, de úgy érzem, meg kell tennem.

- Rendben. Intézkedni fogok.

- Mennyi időre lesz szüksége? - kérdezte Tina.

- Mit gondol, a férje tiltakozni fog?

Tinának eszébe jutott a Michael arcán látott gyűlöletes kifejezés.

- Valószínűleg - felelte.

Elliot a két üres poharat a pulthoz vitte, és lámpát gyújtott a mosogató fölött. - Ha a férje meg akarja akadályozni a kihantolást, akkor jobb, ha csendben és gyorsan cselekszünk. Ha elég okosak vagyunk, tudomást sem szerez róla, csak amikor túljutunk az egészen. De holnap sajnos ünnep van, így péntekig hivatalosan semmit sem tehetünk.

- Négynapos hosszú hétvége lesz, talán még akkor sem.

Elliot talált egy üveg folyékony szappant és törölgető ruhát a mosogató alatt.

- Normális esetben azt mondanám, hogy várjunk hétfőig, de véletlenül ismerek egy nagyon rendes bírót, Harold Kennebeck a neve. Együtt szolgáltunk a katonai hírszerzésnél, ő volt a felettesem. Ha...

- Micsoda? Maga kém volt?

- Ne gondoljon semmi nagy dologra.

- Karate, ciánkapszula, ilyesmi? - kérdezte Tina.

- Harcművészetet tanultunk, és még ma is edzek, mert jól karbantart. De ne úgy képzelje el, mint a filmeken. Semmi James Bond, semmi sportkocsi. Többnyire unalmas információgyűjtésről volt szó.

- Azért ennél talán izgalmasabb volt.

- Ne higgye, csak elemeztünk néhány dokumentumot, vizsgáltuk a műholdas megfigyelés képeit, és ezekhez hasonlók. Általában halálra untuk magunkat. Szóval Kennebeck bíróval régóta ismerjük egymást. Jóban vagyunk, és biztosan segít most is, ha tud. Holnap délután találkozunk az újévi partin, majd beszélek vele. Talán hajlandó lesz beugrani a bíróságra pénteken, hogy átnézze az exhumálási kérelmet, és döntsön is. Mindössze néhány perc az egész, aztán szombaton hajnalban remélhetőleg fel tudjuk nyitni a sírt.

Tina odasétált a pulthoz, és felült az egyik székre.

- Minél előbb, annál jobb. Most, hogy már rászántam magam, szeretnék gyorsan túl lenni rajta.

- Ez érthető. Még egy nagy előnye van, ha ezen a hétvégén csináljuk: Michael nem jön rá, miben mesterkedünk. Még ha kiszagolna is valamit, találnia kell egy másik bírót, akivel leállíttathatja az exhumálást.

- Gondolja, hogy meg tudná akadályozni?

- Szerintem nem. Nem sok bíró tölti munkával az ünnepeket. Az ügyeletes bírák pedig nyakig ülnek a vádiratokban, vagy óvadéki meghallgatásokat vezetnek ittasan elkövetett szabálysértésekben. Michael biztosan nem fog bírót találni hétfő reggelig, és akkor már késő.

- Ravasz.

- Kösz - mondta Elliot, miközben elmosta az egyik poharat.

- Örülök, hogy maga lesz a jogi képviselőm.

- Először nézzük meg, hogy valóban el tudom-e intézni.

- Ebben biztos vagyok. Úgy látom, olyan ember, aki szembe mer nézni a problémákkal.

- Örülök, hogy ilyen jó véleménnyel van rólam - felelte Elliot.

Miután egész este a halálról és a félelemről beszélgettek, most valami könnyedebb témát hoztak szóba.

- Egész ügyesen mosogat - szólalt meg Tina, ahogy Elliot a másik poharat a szárítóba tette.

- De ablakmosást nem vállalok!

- Szeretem, ha egy férfi házias.

- Látnia kéne, hogy főzök!

- Főzni is tud?

- Mint egy álom.

- Mi a kedvence?

- Mindenben jó vagyok.

- Szerénységért nem megy a szomszédba, látom.

- Minden szakács egoista, ha a saját művéről van szó.

- És mi lenne, ha nekem nem ízlene a főztje?

- Majd megenném én.

Tina élvezte, hogy annyi szomorú hónap után végre együtt töltheti az estét egy jóképű, jó humorú férfival.

Elliot elpakolt a mosogatás után, és kezét törölve így szólt:

- Miért nem hagyjuk a csudába az éttermi vacsorát? Engedje meg, hogy főzzek magának.

- Ilyen hirtelen?

- Gyorsan megtervezem a menüt, varázsló vagyok! Segíthetne a zöldséghámozásban és a hagymaszeletelésben.

- Haza kéne mennem, felfrissülni - mondta Tina.

- Már így is túl jó, Tina.

- Az autóm...

- Hozhatja magával. Majd én megyek, elöl.

Lekapcsolták a villanyt, és elindultak. Amikor áthaladtak a recepción a folyosó felé, Tina még egyszer idegesen Angela számítógépére pillantott. Attól félt, újra bekapcsol magától, de a gép sötét és néma maradt.

Tizennégy

Elliot Stryker egy kellemesen berendezett, nagy, viszonylag új házban lakott a Las Vegas Country Club golfpályájával szemben. A szobákat kényelmes bútorokkal rendezték be, ahol a J. Robert Scott által tervezett modern bútorok között állt néhány antik darab is. A padlót puha szőnyegek borították, a falon pedig egy gondosan összeválogatott festménygyűjtemény darabjai sorakoztak, Eyvind Earle, Jason Williamson, Larry W. Dyke, Charlotte Armstrong, Carl J. Smith és más művészek képei, akik az Amerikai Egyesült Államok nyugati partján telepedtek le, és témaként többnyire a nyugati területeket választották.

Elliot körbevezette Tinát a házon, és érdeklődéssel figyelte a nő reakcióit.

- Igazán szép otthona van - mondta Tina. - Ki volt a lakberendezője?

- Mindent én terveztem.

- Valóban?

- Korábban, amikor még nem éltem ilyen jómódban, nagyon vártam azt a napot, amikor végre saját, gyönyörű otthonom lesz, szép dolgokkal, és úgy gondoltam, mindent a legjobb lakberendezővel csináltatok. Aztán, amikor már volt pénzem, nem akartam, hogy idegen rendezze be a házamat. Úgy gondoltam, időtöltésnek is kellemes, ha magam találom ki, mi hol legyen, így magától értetődő volt, hogy Nancyvel együtt rendezzük be az első otthonunkat. A projekt igazi feladattá vált a számára, de én is szinte ugyanannyit dolgoztam rajta, mint amennyi időt munkával töltöttem. Rengeteget jártuk a bútorüzleteket Las Vegasban, Los Angelesben és San Franciscóban, végignéztük az antik boltokat, galériákat, mindent, a bolhapiacoktól a legdrágább üzletekig. Istenien szórakoztunk. Aztán Nancy meghalt... én pedig egy idő elteltével úgy éreztem, hogy képtelen vagyok a házban maradni, ahol minden egyes tárgy rá emlékeztet. Fél év kellett, hogy eldöntsem, eljövök. Magammal hoztam néhány bútordarabot, amelyekről mindig ő jut majd az eszembe, és kiköltöztem. Eladtam a házat, megvettem ezt, és újrakezdtem a berendezését.

- Nem tudtam, hogy a felesége meghalt - szólalt meg Tina. - Azt hittem, hogy elváltak.

- Három éve halt meg.

- Mi történt?

- Rákos volt.

- Őszinte részvétem, Elliot.

- Minden gyorsan történt. Hasnyálmirigyrákja volt, rendkívül gyorsan alakult ki, és áttételessé vált. Két hónappal a diagnózis után meg is halt.

- Hosszú ideje voltak házasok?

- Tizenkét éve.

- Hatalmas űrt hagyhatott maga után. Tizenkét év nagy idő - mondta Tina, és a férfi karjára tette a kezét.

- Igen. Danny is tizenkét éves volt, ugye? - kérdezte Elliot.

- De én alig egy éve veszítettem el a fiam, azóta vagyok egyedül. Maga viszont három éve. Elmúlik egyszer a fájdalom?

- Igen, de hosszú idő kell hozzá - felelte Elliot.

- Mert most még iszonyúan fáj.

- Majd talán négy-öt év, esetleg tíz múlva. Akkor már nem fog annyira fájni, de sosem tűnik el teljesen.

Elliot megmutatta a ház többi részét is, miközben élénk beszélgetést folytattak az antik bútorokról és a festményekről, majd a körutat a hatalmas konyhában fejezték be. A rusztikus stílusú helyiséget a legmodernebb eszközökkel szerelték fel.

- Kisebb vagyont költhetett erre. Gondolom, nemcsak csip-csup, válási ügyei vannak.

- A Stryker, West, Dwyer, Coffey és Nichols egyik alapító tagja vagyok, talán tudja, hogy ez a város egyik legnagyobb ügyvédi irodája. De ebben nincs sok részem. Szerencsénk volt, jókor voltunk jó helyen. Owen West és én tizenkét éve nyitottuk meg az első irodánkat egy olcsó utcai helyiségben, éppen akkor, amikor a város hatalmas fejlődésnek indult. Olyan emberek képviseletét is vállaltuk, akikét senki más, vállalkozóknak segítettünk, akiknek ötlete ugyan sok volt, ám pénzük semmi, hogy saját céget alapítsanak. Okos lépéseinknek köszönhetően néhány ügyfelünk feljutott a játékipar és a Las Vegas-i ingatlanpiac csúcsára, minket pedig vittek magukkal.

- Érdekes - jegyezte meg Tina.

- Micsoda?

- Az élete. Mindig olyan szerényen beszél a munkájáról, de elég nagyra tartja magát, ha főzésről van szó.

Elliot felnevetett.

- Mert jobb szakács vagyok, mint ügyvéd. De miért nem kever két koktélt, amíg én kibújok ebből a kényelmetlen öltönyből? Öt perc múlva itt vagyok, aztán megmutatom, milyen is egy igazi mesterszakács.

- Ha mégsem sikerül, bármikor átugorhatunk a McDonald'sbe egy hamburgerre.

***

Elliot elcsodálkozott azon, milyen hatással van rá Tina. Sosem volt még ilyen ügyetlen a konyhában, mint most. Minden kiesett a kezéből, mindent felborított, sikerült szétfőznie az ételt, aztán rosszul keverte be a salátaöntetet, így újra kellett kezdenie. A nő zavarba hozta, ennek ellenére kifejezetten élvezte a helyzetet.

- Elliot, nem kellett volna az irodában annyi konyakot innia, nem gondolja?

- Egyáltalán nem.

- Akkor talán az szállt a fejébe, amit itt ittunk?

- Nem, én így főzök - nevette el magát a férfi.

- Hogy mindent kiont?

- Ettől lesz a konyhám olyan, mint amit valóban használnak.

- Biztos, hogy nem akar inkább a McDonald's-be menni?

- Ott nagyobb a rend és a tisztaság, ugye? De az étel nem feltétlenül jobb.

- Miért van a mustár a kezében? - kérdezte váratlanul Tina, - Egy perccel ezelőtt már beletette a mártásba!

- Tényleg? Ó, a csudába! Ha most nem szól, harmadszor is újra kellett volna kevernem.

Tina felnevetett. A nevetés pedig Elliotnak

Nancyt juttatta eszébe.

Bár Tina nem sokban hasonlított elhunyt feleségére, éppen olyan jól érezte magát a társaságában. Kellemes beszélgetőtárs volt, vidám, érzékeny és jó humorú.

Talán elhamarkodottan ítélkezett, de úgy érezte, a sors kegyesen egy második esélyt is adott neki a boldogságra.

***

Amikor befejezték a desszertet, Elliot újabb pohár kávét töltött maguknak.

- Még mindig át akar ugrani a McDonald'sbe?

A gombasaláta, a fettucine Alfredo és a zabaglione fantasztikus volt, ezt Tina is elismerte:

- Tényleg istenien főz!

- Ugye, megmondtam? - felelte nevetve Elliot.

Míg a konyhában nevetgéltek, Tinának átfutott a fejében, hogy talán együtt töltik az éjszakát, sőt mire befejezték a vacsorát, már egészen biztos volt benne, hogy így lesz. De Elliot nem volt tolakodó, Tina pedig engedte, hogy az érzések irányítsák. Mindketten tudták, hogy kívánják egymást, szükségük van a másikra, fizikailag, szellemileg és érzelmileg, így bármi is történjen közöttük, az csak jó lehet.

Együttlétük elkerülhetetlen volt.

Vacsora után azonban a rejtett szexuális feszültség egyre nyugtalanabbá tette Tinát. Az elmúlt tizennégy évben, tizenkilenc éves kora óta, Michaelen kívül nem volt együtt más férfival. Hirtelen úgy tűnt neki, hogy nagy butaságot követett el, amikor két évvel ezelőtt elrejtőzött, mint egy apáca. Természetesen az első időben még Michael felesége volt, és mindenképpen hű akart maradni hozzá, bár a különélés, majd a válás már folyamatban volt. Később jött a színpadi show, aztán Danny halála nyomasztotta, így nem volt kedve a romantikához. Most úgy érezte magát, mint egy tapasztalatlan iskolás lány. Kíváncsi volt, vajon tudná-e még, mit kell tennie. Attól félt, hogy ügyetlen és nevetséges lesz az ágyban, hogy bután fog viselkedni. Egyre csak azt mondogatta magának, hogy a szex olyan, mint a biciklizés, lehetetlen elfelejteni, de az analógia frivolsága cseppet sem növelte önbizalmát.

Ahogy ő és Elliot fokozatosan, bár némiképp felgyorsított ütemben, végighaladtak az udvarlás lépcsőin, a játék egyre ismerősebbnek tűnt, ezért Tina is egyre magabiztosabb lett. Milyen különös! Talán valóban olyan ez, mint a biciklizés?

Vacsora után átvonultak a társalgóba, ahol Elliot tüzet rakott a fekete gránit kandallóban. Bár a sivatagban a téli napok gyakran olyan enyhék, mint máshol a tavasz, az éjszakák mindig hidegek, sőt néha kifejezetten fagyosak voltak, így jólesett nekik a tűz melege.

Tina levette a cipőjét.

Egymás mellett ültek a kanapén a tűzzel szemben, a lángokat figyelték, zenét hallgattak és beszélgettek. Tina úgy érezte, egész éjjel megállás nélkül beszélgettek, mintha óriási mennyiségű fontos információt kellene átadniuk egymásnak, mielőtt elválnának. Minél többet meséltek magukról, annál több közös tulajdonságot fedeztek fel egymásban. Ahogy teltek az órák, Tina rájött, hogy egyre jobban kedveli Elliot Strykert.

Fogalma sem volt, ki kezdeményezte az első csókot. Talán Elliot hajolt Tina felé, vagy fordítva, de mielőtt felfogta volna, hogy mi történik, ajkaik lágyan egymáshoz értek. Elliot apró csókokkal halmozta el Tina homlokát, szemét, arcát, orrát, száját, majd a nyakát. A férfi csókjai ezután újra visszatértek Tina szájához, aki mohón viszonozta.

Kezük végigsimította egymás testét, majd mintha álomban ringatóznának, egymást átölelve mentek át a hálószobába. A szoba ajtajában Elliot elengedte Tinát, és felkapcsolta az

öltözőasztalon álló lámpát, majd visszatért hozzá.

Tina megcsókolta, és szorosan átölelte a férfit. Úgy érezte, mintha nem is először lennének együtt, hanem már régóta ismerné Elliot testét.

- Alig ismerlek - mondta Tina.

- Úgy érzed?

- Nem.

- Én sem.

- Mintha mindig is ismertelek volna.

- Hosszú ideje.

- Pedig csak két napja.

- Túl gyors vagyok? - kérdezte a férfi.

- Te mit gondolsz?

- Szerintem nem.

- Szerintem sem - felelte Tina.

- Biztos?

- Igen.

- Gyönyörű vagy.

Elliot felemelte Tinát, aki átölelte a férfi nyakát. Elliot odavitte az ágyhoz, és lassan levetkőztette, majd gyorsan kibújt saját ruháiból is.

Lassan, türelmesen fedezték fel egymás testét.

Január 1. Csütörtök

Tizenöt

Tina Elliottal töltötte az éjszakát. A férfi már csaknem elfelejtette, milyen kellemes, ha egy olyan személlyel osztozhat az ágyán, aki iránt intenzív érzéseket táplál. Az elmúlt két évben persze megfordult néhány nő ágyában, sőt egy-kettő az egész éjszakát nála töltötte, de egyik jelenlétében sem érezte magát ilyen nyugodtnak és elégedettnek. Csodálatos volt a szex Tinával, de nem ez volt a fő ok, amiért maga mellett akarta tudni. Érzékenysége és kedvessége teljesen levette a lábáról. Ha Tina vele volt, egyáltalán nem érezte magányosnak magát.

Végül elaludt, de hajnali négykor kiáltozásra ébredt.

Tina váratlanul felült mellette, szorította a paplanhuzatot és levegő után kapkodott. Ismét a fekete ruhás férfiról álmodott.

Elliot felkapcsolta az olvasólámpát, hogy bebizonyítsa a nőnek, senki sincs rajtuk kívül a szobában.

Tina mesélt neki az álmairól, de Elliot mostanáig nem is sejtette, milyen nyomasztóak lehettek. A fia kihantolása mindenképpen jót tesz majd a lelkiállapotának, függetlenül attól a rémségtől, amit akkor kell átélnie, amikor a koporsó fedelét felnyitják. Ha a maradványok látványa véget vet e vérfagyasztó álmoknak, a nő biztosan képes lesz felülkerekedni a borzalmas élményen.

Eloltotta a lámpát, és meggyőzte Tinát is, hogy feküdjön vissza, és a karjában tartotta mindaddig, amíg reszketése meg nem szűnt.

***

Reggelinél Elliot megkérte Tinát, hogy tartson vele a délutáni partira, ahol Kennebeck bírót tervezte megkörnyékezni az exhumálással kapcsolatban, Tina azonban inkább haza akart menni, hogy rendet tegyen Danny szobájában. Most úgy érezte, hogy végre képes nekilátni a feladatnak, és be akarta fejezni a pakolást, mielőtt az idegei megint felmondják a szolgálatot.

- Találkozunk ma este, ugye? - kérdezte Elliot.

- Igen.

- Majd főzök vacsorát.

- Rendben - felelte Tina, majd áthajolt az asztalon, és megcsókolta a férfit.

A nő illata, szemének élénk kékje, bőrének tapintása erős érzelmi hullámot indított el Strykerben.

Elliot az autójához kísérte a nőt, majd behajolt hozzá a lehúzott ablakon, hogy megbeszéljék az esti vacsora minden részletét.

Mikor Tina végre el tudott indulni, Elliot addig figyelte az autóját, míg be nem fordult a sarkon, és el nem tűnt a szeme elől. Azonnal tudta, miért nem akarta őt elengedni; attól félt, hogy soha többé nem látja őt.

Pedig nem volt oka ilyen sötét gondolatokon rágódni. A Tinát zaklató ismeretlen férfinak valószínűleg gonoszak voltak a szándékai, Tina azonban nem hitte, hogy komoly veszélyben van, Elliot pedig hajlandó volt ezt elfogadni. A rosszindulatú zaklató azt akarta, hogy Tina kínlódjon és szenvedjen a lelki fájdalomtól viszont nem akarta megölni őt, mert az tönkretenné a szórakozását.

A félelem, amit Elliot érzett a nő elindulásakor, pusztán babonaságból fakadt. Úgy érezte, azzal, hogy a nő belépett az életébe, túl sok boldogság szakadt rá túl gyorsan és túl könnyedén. Attól félt, hogy a sors megint egy újabb kudarcot tartogat számára, és Tina Evanst hamarosan elveszik tőle, ahogyan Nancyt is.

Nem tudott megszabadulni ettől a komor megérzéstől akkor sem, amikor visszament a házba.

Másfél órát töltött házának könyvtárában a jogi eseteket tartalmazó könyvek lapozgatásával, és próbált precedenst találni a kihantolásra, amelyet a bíróság kizárólag humánus okokra hivatkozva ítélt meg, tekintettel az elhunyt hozzátartozóira, bár „a hulla kihantolására nem volt halaszthatatlan jogi indok". Elliot nem tartott attól, hogy Harold

Kennebeck megnehezítené a dolgát, és attól sem, hogy a bíró majd kéri a precedensek felsorolását egy ilyen viszonylag jelentéktelen ügyben, mint Danny sírjának felnyitása, de azért jobbnak érezte, ha felkészül, annál is inkább, mert a hadsereg hírszerzésénél Kennebeck igazságos, de mindig sokat követelő felettese volt.

Egy órakor Elliot ezüst Mercedes S600 sportkupéjával elindult a Sunrise Mountainben rendezett partira. Az ég áttetszően kék és tiszta volt, és Elliot azt kívánta, bárcsak felszállhatna Cessnájával néhány órára, hogy egy ideig élvezhesse a gyönyörű látványt.

Vasárnap, ha már tűi vannak az exhumáláson, talán rá tudja beszélni Tinát, hogy repüljön el vele Arizonába vagy Los Angelesbe egy napra.

A Sunrise Mountain drága és hivalkodó épületeit szépen karbantartott kertek vették körül, ami a sivatag szomszédságában igen nagy erőfeszítést igényelhetett a tulajdonosoktól. Este a kilátás Las Vegasra valóban lélegzetelállítóan szép volt, Elliot azonban nem értette, vajon mi okból dönt valaki úgy, hogy ideköltözik. Forró nyári napokon a kiszáradt, homokos lejtők elhanyagoltnak látszottak, és legalább tíz évnek el kell még telnie, hogy valóban dús, zöld növényzet borítsa be. Ráadásul a kertekben és a verandákon mindennapos látogatók volt a skorpiók, a tarantulák és a csörgőkígyók.

Az újévi fogadást egy nagy toszkán stílusú épületben tartották, félúton felfelé a meredek domboldalon. A hátsó kertben egy legyező alakú sátrat állították fel a medence mellett, amelynek nyitott oldala a ház felé nézett. A vidám, csíkos vászonépítmény hátsó végében tizennyolc tagú zenekar muzsikált, a ház mögött vagy kétszáz vendég táncolt és sétált, de a házban is szórakoztak legalább százan.

A legtöbb arc, ismerős volt Elliot számára, mivel Kennebeck sok ügyvédet és azok feleségeit meghívta erre az estre. Az igazságügy tisztaságának és elfogulatlanságának hívei ennek valószínűleg nem örültek volna, de itt most ügyészek, védők, adótanácsadók, büntető jogászok és vállalati jogászok sétálgattak, és beszélgetve iszogattak azoknak a bíráknak a társaságában, akik előtt nap, mint nap az eseteiket tárgyalták.

Húszpercnyi szorgos sétálgatás és beszélgetés után Elliot végre megtalálta Harold Kennebecket. A bíró magas, szigorú külsejű férfi volt, göndör, ősz hajjal. Melegen üdvözölte Elliotot, majd közös kedvteléseikről kezdtek el beszélgetni: a főzésről, a repülésről és a vadvízi evezésről.

Elliot nem akart több tucat jogász füle hallatára szívességet kérni Kennebecktől, most azonban a házban sehol sem tudtak bizalmasan beszélgetni. Kisétáltak hát a kertből, le az utcára, a parti résztvevőinek autói mellett.

Kennebeck érdeklődéssel hallgatta Elliot nem hivatalos beszámolóját Danny sírjának tervezett felnyitásáról. Elliot nem beszélt a bírónak a rosszindulatú zaklatóról, mivel az csak szükségtelenül komplikálná a dolgokat. Még mindig hitt abban, hogy amint Danny halálának tényét az exhumálás megerősíti, a leggyorsabb és legbiztosabb módja annak, hogy a zaklatásnak véget vessenek az, ha felbérelnek egy első osztályú detektívet, aki majd megtalálja az elkövetőt. A bíró kedvéért, és hogy minél érthetőbben el tudja magyarázni, miért vált a kihantolás hirtelen olyan életbevágóan fontossá, Elliot kissé eltúlozva adta elő a zaklatottságot és a zavart, amelyet Tina átélt amiatt, hogy sosem látta a fia holttestét.

Harry Kennebeck rezzenéstelen arccal hallgatta Elliotot. Így a férfi nem tudta kiolvasni a tekintetéből, hogy a bíró vajon együtt érez-e Tinával. Ahogy a napsütötte utcán sétáltak, Kennebeck csendben gondolkodott a problémán egy darabig, majd így szólt:

- Mi a helyzet az apával?

- Tartottam tőle, hogy meg fogod kérdezni. Valószínűleg nem egyezne bele.

- Biztos?

- Igen.

- Vallási okok miatt?

- Nem. A fiú halála előtt nem sokkal váltak el. Michael Evans gyűlöli a volt feleségét.

- Értem. Tehát csupán azért akadályozná az exhumálást, hogy volt feleségének fájdalmat okozzon?

- Így van - mondta Elliot. - Más oka nem lehet.

- Akkor is mérlegelnem kell az apa kívánságát.

- Ha nem vallási okokból ellenzik a kihantolást, a törvény megelégszik az egyik szülő beleegyezésével - mondta Elliot.

- Nekem pedig az a kötelességem, hogy mindenki érdekeit védjem ebben az ügyben.

- Ha az apának módja van a tiltakozásra - mondta Elliot -, valószínűleg egy húzd meg, ereszd meg jogi csatározás közepén találjuk magunkat. Az pedig rengeteg időt venne el.

- Annak nem örülnék - mondta Kennebeck elgondolkodva. - A bíróság naptára már így is tele van. Nincs elég bíránk, sem elég pénzünk, a rendszer recseg-ropog.

- Amikor elül a vihar - mondta Elliot -, az ügyfelem egyébként is jogot szerezhetne a test kihantoltatására.

- Valószínűleg.

- Biztos - mondta Elliot. - A férje nem akarna mást, mint akadályozni a dolgokat. Miközben minden megtesz azért, hogy bántsa a feleségét, több napot is elvesztegetne a bíróság idejéből, a vége pedig pontosan ugyanaz lenne, mintha sosem kapta volna meg a lehetőséget a beleszólásra.

A következő sarkon megálltak. Kennebeck behunyta a szemét, és arcát a nap felé fordította.

- Elliot, most arra kérsz, hogy kerüljem meg a hivatalos utat - szólalt meg végül.

- Nem, csupán arra, hogy az anya kérésére add ki az exhumálási engedélyt. A törvény ezt lehetővé teszi.

- Feltételezem, hogy azonnal szükséged van az engedélyre.

- Holnap reggelre, ha lehetséges.

- Holnap délutánra pedig a sírt is felnyittatod.

- Legkésőbb szombatig.

- Nehogy az apa beszerezhesse a korlátozó végzést egy másik bírótól - mondta Kennebeck.

- Ha nem jön közbe semmi, az apa sosem jön rá, hogy kinyitották a sírt.

- Értem.

- Mindenki jól jár. A bíróság időt spórol meg, az ügyfelem pedig megkíméli magát a szükségtelen idegeskedéstől. A volt férjnek sem kell többkötegnyi pénzt áldozni az ügyvédi költségekre - mondta Elliot.

Egyetlen szó nélkül sétáltak vissza a házhoz, ahol a hangulat már a tetőfokára hágott. A ház előtt Kennebeck végül így szólt:

- El kell gondolkodnom ezen, Elliot.

- Mennyi időre van szükséged?

- Itt leszel egész délután?

- Nem hinném. Nem akarok sokáig tolongani.

- Innen egyenesen hazamész? - kérdezte Kennebeck.

- Igen.

- Akkor még ma este felhívlak otthon.

- Azért megmondhatnád, hogy hajlasz-e a dologra?

- Csak a te kedvedért segítek.

- Tudod, hogy igazam van, Harry.

Kennebeck elmosolyodott.

- Meghallgattam az érveidet, Elliot, most maradjunk ennyiben. Ma este felhívlak, ha már végiggondoltam az ügyet.

Elliot annak is örült, hogy Kennebeck nem utasította el a kérését, mindazonáltal gyorsabb választ várt, hiszen végül is nem túl nagy szívességet kért a bírótól. Régóta ismerték már egymást, így Elliot tudta, hogy Kennebeck óvatos ember, de azért meglepődött, hogy a bíró ennyit hezitál ebben a viszonylag egyszerű ügyben. Nem tudott azonban mást tenni, meg kellett várnia Kennebeck hívását.

***

Elliot csak két órát maradt a fogadáson, mert túl sok volt a szakmabeli vendég, hogy az összejövetel izgalmas legyen. Bárhová lépett is, mindenhol esetekről, tárgyalásokról, jelentésekről, perekről, fellebbezésekről, óvadékról és a legújabb adóelkerülési lehetőségekről hallott. Csupa olyan téma, amilyet a munkahelyén napi nyolc-tíz órában hall, de nem akart a szabad ideje alatt is erről csevegni.

Négy órára már otthon volt, és a konyhában kezdett tevékenykedni. Tina hatra ígérte, hogy jön, és addig még egy-két dolgot be akart fejezni, hogy ne kelljen sokat dolgozniuk a konyhában, mint tegnap. A mosogatónál meghámozott és felkockázott egy kisebb hagymát, megtisztított hat zellerszárat és néhány szép répát. Éppen egy üveg balzsamecetet nyitott ki, amikor mozgást hallott a háta mögött.

Megfordult, és egy idegen férfit látott, aki az étkező felől lépett a konyhába. Százhetven centiméter magas lehetett, keskeny arcú, kissé borostás, szökés férfi volt. Sötét öltönyt, fehér inget és kék nyakkendőt viselt, kezében pedig orvosi táskát tartott. Idegesnek látszott.

- Mi a fene? - kiáltott fel Elliot.

Ekkor egy másik férfi jelent meg az első háta mögött, neki lényegesen erőteljesebb testalkata volt: magas, durva arcvonású alak, hatalmas kezekkel. Frissen vasalt nadrágjával, ropogós kék ingével, mintás nyakkendőjével és szürke sportzakójával akár hivatásos verőember is lehetett volna, aki éppen maffiabeli főnöke unokájának a keresztelőjére készül. Társával ellentétben ő egyáltalán nem tűnt idegesnek.

- Mit keresnek itt? - kérdezte Elliot.

A két idegen megállt a hűtő mellett Elliottól három-négy méter távolságra. Az alacsony nyugtalanul topogott, a magasabb pedig cinikusan vigyorgott.

- Hogy jutottak be?

- Bobnak - mondta a magas kedélyesen, és a kis emberre mutatott - kitűnő szerszámai vannak.

- Mit akarnak tőlem?

- Csak nyugi - mondta a magas.

- Nem tartok itthon pénzt.

- Jaj, nem pénzről van szó - felelte a magas.

Bob helyeslően bólogatott, és kicsit haragosan nézett. Mintha csalódottságot érezne, hogy összekeverik őket holmi átlagos bűnözőkkel.

- Nyugodjon meg - ismételte a hosszú.

- Rossz helyre jöttek - mondta Elliot.

- Nem, nem, magához jöttünk. Nincs tévedés.

- Igen - szólalt meg Bob is. - Nincs hiba, magát keressük.

Elliot egyre valószínűtlenebbnek érezte a köztük zajló párbeszédet. Letette az ecetes üveget, és felkapta a pultról a kést.

- Takarodjanak innen!

- Nyugodjon meg, Mr. Stryker - mondta a magasabb.

- Igen - visszhangozta Bob. - Nyugodjon meg.

Elliot közelebb lépett hozzájuk.

A magasabb ekkor egy hangtompítós pisztolyt húzott elő a válltokjából, amelyet eltakart szürke sportzakója.

- Kérem, ne ugráljon annyit!

Elliot hátralépett a mosogatóhoz.

- Így már jobb - mondta a magas.

- Sokkal jobb - helyeselt Bob.

- Tegye le a kést, és minden rendben lesz.

- Csináljuk nyugodtan - mondta Bob.

- Le a késsel - mondta a colos erélyesebben.

- Gyerünk!

Elliot végül letette a kést.

- Lökje ide, hogy ne tudja elérni!

Elliot megtette, amit kértek tőle.

- Kik maguk? - kérdezte Elliot.

- Amíg együttműködik, nem lesz bántódása - nyugtatta meg a hosszú férfi.

- Kezdjünk hozzá, Vince - szólalt meg Bob.

Vince, a magasabb ekkor azt mondta:

- Csináljuk a reggeliző térben, ott a sarokban.

Bob odament a kerek asztalhoz, letette rá a fekete orvosi táskát, kinyitotta, és egy kazettás magnót vett elő belőle, aztán folytatta a pakolást; előkerült egy hosszú gumicső, egy vérnyomásmérő, két kis üveg borostyán színű folyadékkal és egy csomag eldobható fecskendő.

Elliot fejben végiggondolta az összes jogi esetét, és próbált valamilyen kapcsolatot találni az esetek és a két behatoló között, de nem sikerült.

A magas férfi egyre csak hadonászott a fegyverével.

- Menjen oda az asztalhoz, és üljön le!

- Majd, ha elmondják, miről van szó!

- Itt most én adom a parancsokat!

- Én viszont nem teljesítem.

- Átlyukasztom a bőrét, ha nem mozdul meg végre!

- Nem fogja megtenni - mondta Elliot. - Valami más a tervük, amit egy gyilkosság tönkretenne.

- Na, húzzon az asztalhoz!

- Először mondják el, miről van szó.

Vince szigorúan bámult rá.

Elliot elkapta a férfi tekintetét, és farkasszemet nézett vele. Vince erre megszólalt:

- Néhány kérdést kell feltennünk.

Elliot nem akarta, hogy lássák rajta a félelmet, ezért így felelt:

- Mit mondjak, elég furcsa eszközökkel próbálnak rávenni, hogy válaszoljak egy közvélemény-kutatás kérdéseire.

- Mozgás!

- Mire kellenek a fecskendők?

- Induljon!

- Minek hozták?

- Biztosak akarunk lenni, hogy az igazat mondja - sóhajtott Vince.

- A teljes igazságot - mondta Bob.

- Drogot akarnak adni? - kérdezte Elliot.

- Hatásos és megbízható a szer - mondta Bob.

- És ha megkapják a választ, soha nem tudok normálisan gondolkodni újra.

- Á, dehogy. Ezek a drogok nem okoznak maradandó fizikai vagy mentális károsodást.

- Milyen kérdésekről van szó? - szólalt meg újra Elliot.

- Kezdem elveszíteni a türelmemet - mondta Vince. - Mozgás!

Elliot azonban nem volt hajlandó megmozdulni. Szándékosan nem nézte a fegyver csövét, mert nem akarta, hogy azt higgyék, fél. Belül azonban rettegett.

- Mozduljon már meg, maga szemét!

- Mégis milyen kérdéseket akarnak feltenni nekem?

Az óriás dühösen nézett rá.

- Az ég szerelmére, Vince, mondd már el neki! - kérlelte Bob. - Úgyis megtudja, ha végre leül. Fejezzük ezt be, aztán induljunk.

Vince hatalmas kezével megdörzsölte az állát, majd kabátja belső zsebébe nyúlt, ahonnan összehajtogatott papírokat húzott elő.

Kezében megremegett a pisztoly, de ahhoz nem eléggé, hogy Elliot cselekedni tudjon.

- Erről a listáról minden kérdést fel kell tennem, de nem fog sokáig tartani, ha leül oda, és együttműködik velünk.

- Miről kérdeznek? - szólt Elliot.

- Christina Evansről.

Elliot még csak nem is gyanította, hogy erről lesz szó.

- Tina Evansről? Mi van vele?

- Ki kell derítenünk, hogy miért akarja felnyittatni a fia sírját.

- Ezt meg honnan tudják? - döbbent meg Elliot.

- Azzal ne foglalkozzon - felelte Vince.

- Így van - bólintott Bob. - Ne törődjön azzal, hogy honnan tudjuk. A lényeg az, hogy tudjuk.

- Maguk azok a gazemberek, akik Tinát zaklatják?

- Mi?

- Maguk küldözgetik neki az üzeneteket?

- Milyen üzeneteket? - szólt meglepetten Bob.

- Maguk dúlták fel a fiú szobáját?

- Mi a fenéről beszél? - kérdezte Vince.

- Semmit sem tudunk erről!

- Valaki üzeneteket küldözget a fiúnak? - kérdezte Bob.

Őszintén meglepettnek tűntek a hír hallatán, és Elliot is biztos volt abban, hogy nem ők próbálják megrémiszteni Tinát. Egyébként is kissé habókosnak látta őket, nem pszichopatáknak, akik abban lelik örömüket, hogy védtelen nőket riogatnak. Inkább valamelyik szervezet tagjai lehettek, bár a testesebbik még gengszternek is beillett volna. A náluk lévő szerszámok azonban egyértelműen azt mutatták, hogy egy jelentős forrásokkal rendelkező szervezet tagjai.

- Milyen üzeneteket kap a nő? - kérdezte Vince, még mindig szemmel tartva Elliotot.

- Azt hiszem, erre a kérdésre nem fognak választ kapni - felelte Elliot.

- De igen, megkapjuk a választ - mondta Vince hűvösen.

- Minden választ meg fogunk kapni - helyeselt Bob.

- Nos - kezdte Vince -, ügyvéd úr, hajlandó lesz végre odasétálni az asztalhoz, hogy leüljön a seggére, vagy egy kicsit kénytelen leszek ösztönözni magát? - Vince újra hadonászni kezdett a pisztolyával.

- Kennebeck! - kiáltott fel Elliot hirtelen, mintha végre megértette volna. - Csak tőle hallhattak az exhumálásról ilyen gyorsan!

A két férfi egymásra pillantott. Nem tűntek túl boldognak, hogy a bíró nevét hallják.

- Kicsoda? - kérdezte Vince, de már túl késő volt leplezni előző beszédes pillantásukat.

- Ezért akarnak kihallgatni! - mondta Elliot. - De miért érdekli Kennebecket, hogy kinyitják-e Danny sírját vagy sem? És magukat miért izgatja? Ki a fenék maguk?

A magasabbik arcáról ekkorra már eltűnt a türelmetlenség, és inkább dühösen nézett Elliotra.

- Idefigyeljen, maga idióta, nem hallgatom ezt tovább! És nem válaszolok a kérdéseire, mert tökön lövöm, ha nem húz azonnal az asztalhoz!

Elliot úgy tett, mintha nem hallotta volna a fenyegetést. A pisztolytól még mindig félt, de most más foglalta le gondolatait, ami még jobban megijesztette. A két férfi jelenléte egészen új fényben tüntette fel a balesetet, amelyben Danny az életét vesztette.

- Van valami különös érzésem Danny és a többi cserkész halálával kapcsolatban. Nem úgy történt, ahogyan arról beszámoltak, igaz? A buszbaleset és a többi, csupa hazugság, ugye?

Egyik férfi sem válaszolt.

- Az igazság ennél sokkal csúnyább - mondta Elliot. - Valami borzalmas dolog történt, amit néhány befolyásos ember el akar tussolni. Kennebeck... aki egyszer ügynök volt, örökre ügynök marad! Kinek dolgoznak, fiúk? Nem hinném, hogy az FBI-nak, mert azok mind a borostyán szövetségbe tartoztak, kifinomultak, jól képzettek. Hasonlóan a CIA-hoz. Maguk viszont túl nyersek. A CID sem lehet, mert magukra a katonai fegyelem sem jellemző. Hadd találjam ki! Olyan szervezetnek dolgoznak, amelyről a nagyközönség még sosem hallott. Egy titkos, de annál mocskosabb szervezetnek!

Vince arca hirtelen elsötétedett.

- A francba, azt mondtam, hogy magának kell válaszolnia a kérdéseimre!

- Nyugi - mondta Elliot. - Tudom, miről van itt szó. Magam is szolgáltam a hadsereg hírszerzésében, nem ismeretlen a játék. Ismerem a szabályokat, a lépéseket. Nem kell, hogy olyan kemények legyenek velem. Ki vele, miről van itt szó? Ha békén hagynak, jó fiú leszek.

Bob érezte, hogy Vince-ban egyre magasabbra szökik az adrenalin, ezért gyorsan meg-

szólalt:

- Figyeljen, Stryker, nem válaszolhatunk minden kérdésére, mert nem tudjuk a válaszokat. Igen, valóban egy kormányhivatalnak dolgozunk, amelyről valóban nem hallott még, és valószínűleg sosem fog. Mi sem tudjuk, miért olyan fontos ez a kölyök. Részleteket nem közöltek velünk, alig tudunk valamit, de nem is akarunk tudni róla. Ugye, érti, mire célzok? Minél kevesebbet tudunk, annál kevesebbért lehet lecsukatni minket. Istenem, nem mi vagyunk a nagykutyák a szervezetben! Felbéreltek minket, ezért csak a legszükségesebbeket közölték. Szóval, nyugodjon meg, és jöjjön ide, üljön le, hadd adjam be az injekciót, felel néhány kérdésre, aztán mindenki mehet tovább a maga útján. Nem állhatunk itt örökké!

- Ha valóban egy kormányhivatal hírszerzőinek dolgoznak, akkor jöjjenek vissza a hivatalos papírokkal - mondta Elliot. - Mutassák meg a kutatási parancsot és az idézést.

- Maga mindent jobban tud - szólt közbe Vince nyersen.

- Az ügynökség, amelynek dolgozunk, hivatalosan nem létezik - mondta Bob. - Egy nem létező ügynökség pedig nem mehet a bíróságra idézésért, nemde? Nem gondolja komolyan, ugye, Mr. Stryker?

- Ha megengedem, hogy beadják a drogot, mi történik azután, hogy megkapták a válaszokat? - kérdezte Elliot.

- Semmi - mondta Vince.

- Egyáltalán semmi - bólintott Bob.

- Hogyan bizonyosodhatnék meg erről? - kérdezte Elliot.

- Már megmondtam - válaszolta Vince elvörösödve. - Ha megkapjuk, amit akarunk, távozunk. Csak azt kell kiderítenünk, hogy miért akarja Evans felnyittatni a fiú sírját. Meg kell tudnunk, hogy valaki beszélte neki. Ha igen, akkor el kell kapnunk a grabancát. Maga ellen semmi kifogásunk, nem akarunk személyeskedni. Ha megtudjuk, amiért jöttünk, már itt sem vagyunk.

- Engem pedig elengednek a rendőrségre? - kérdezte Elliot.

- A zsaruktól nem félünk - mondta Vince nagyképűen. - Nem tudja elmondani nekik, hogy kik vagyunk, és hol keressenek bennünket. Nem találnak semmilyen nyomot. Vagy ha mégis, majd gondunk lesz rá, hogy gyorsan el is felejtsék. Itt nemzetbiztonsági ügyről van szó, a legfontosabbról! A kormánynak pedig joga van felülbírálni a törvényeket.

- A jogi egyetemen ezt nem egészen így tanították - mondta Elliot.

- Na, ja, ott, az elefántcsonttoronyban - mondta Bob idegesen.

- Igen, ez itt a valóság. Most pedig üljön le az asztalhoz, mint a jó gyerekek!

- Kérem, Mr. Stryker - mondta Bob.

- Nem.

Ha megkapják a válaszokat, meg fogják ölni. Ha életben akarnák hagyni, nem szólították volna egymást valódi nevükön. És nem pazaroltak volna annyi időt arra, hogy rávegyék az együttműködésre; habozás nélkül erőszakot alkalmaztak volna. Azért akarták így meggyőzni, hogy segítsen, mert nem akartak nyomot hagyni Ellioton; szándékuk szerint halálát balesetnek kell feltüntetni vagy öngyilkosságnak. A forgatókönyv egyértelmű volt. Míg Elliot a drog hatása alatt áll, megíratják vele a búcsúlevelet, így aláírása és a szöveg is hiteles lesz. Aztán kiviszik a garázsba, beteszik a Mercedesébe, és beindítják a motort. Annyira kába lesz, hogy mozdulni sem tud, a szén-monoxid pedig majd megteszi a dolgát. Egy-két nap múlva aztán valaki rátalál, ahogy elkékült arccal, felpuffadva, kidülledő szemekkel mered maga elé. Ha a testén nem találnak árulkodó jeleket vagy sérüléseket, a halottkém gyorsan megállapítja, hogy öngyilkosság történt, a rendőrség pedig nem nyomoz az ügyben.

- Nem! - mondta Elliot hangosabban. - Ha azt akarják, hogy üljek le az asztalhoz, maguknak kell odavonszolni!

Tizenhat

Tina összepakolt Danny szobájában. Becsomagolta fia holmiját, hogy amint ideje engedi, odaadhassa a Goodwill Industriesnak.

Miközben pakolta a fia holmiját, többször elfogta a sírás. A ruhák és a tárgyak egy sor emléket idéztek fel benne. De összeszorította a fogát, mert nem akarta félbehagyni a munkát.

Nem sok minden maradt hátra, mikor a beépített szekrény hátsó részében levő három dobozhoz ért. Próbálta megemelni az egyiket, de túl nehéz volt, ezért inkább behúzta a dobozt a hálószobába. Amikor kinyitotta, Danny képregényeit találta benne. Többnyire horror regények voltak.

Tina sosem értette, fia miért lelkesedik ezekért a könyvekért, a szörnyekről szóló filmekért és a vámpíros képregényekért. Kezdetben aggódott a kölyök egyre erősödő lelkesedése miatt a horror iránt, de sosem akart megtagadni tőle semmit. Danny legtöbb barátja is ugyanúgy rajongott a szellemekért és a vámpírokért, de mivel nem csupán ez az egy téma foglalkoztatta őket, Tina úgy döntött, nem csinál belőle nagy ügyet.

A dobozban két köteg képregény volt, a címlapokon fej nélküli, vérző alakokkal. Tina beleborzongott a látványba. Ha a fia ezeket a füzeteket és könyveket olvasta lefekvés előtt, hogyan tudott olyan jól aludni?

Előhúzta a második dobozt is a szekrény mélyéből, ami talán még nehezebb volt, mint az előző. Valószínűleg azért - gondolta Tina -, mert abban még több képregény volt.

Amikor levette a doboz fedelét, hogy belenézzen, a döbbenettől elakadt a lélegzete.

A fekete ruhás férfi nézett vissza rá az egyik borítóról. Ugyanaz az arc meredt rá, mint aki rémes álmaiban is megjelent. Koponyája kilátszott a húscafatok alól, bőre undorító volt. Szeme helyén rettenetes vörös szemgolyó éktelenkedett, amelyből sütött a gyűlölet, vigyorgó szájában pedig ott meredeztek rothadó, sárga fogai.

Hogyan lehetséges az, hogy éppen erről a rettenetes alakról álmodott az elmúlt éjjel, ma pedig, alig néhány órával később, a saját házában szembe találja magát vele?

Tina hátralépett a doboztól, a lángoló vörös szemű férfiszörnyeteg figurája azonban mintha mindenhová követte volna tekintetével.

Biztosan látta már a szörnyű borítót, amikor Danny megvette az újságot, és a látvány annyira beleégett a tudatalattijába, hogy álmaiban is megjelent.

Ez volt az egyetlen logikus magyarázat, bár Tina pontosan tudta, hogy nem igaz, mert sosem látta még a rajzot. Amikor Danny először kezdett horror képregényeket venni saját zsebpénzéből, alaposan megvizsgálta a könyveket, hogy eldöntse, nem károsak-e a fia fejlődésére. De miután megengedte neki, hogy gyűjteni kezdje ezeket a kiadványokat, már nem foglalkozott velük.

Ennek ellenére a fekete ruhás férfi rendszeresen kísértette álmában.

Most itt van, és széles vigyorral néz vissza rá.

Bár rettegve nézett a borítóra, Tina érdeklődését felkeltette a könyv, ami valamivel vastagabb volt, mint egy képregény.

Amikor ujja a fényes fedőlaphoz ért, megszólalt a csengő.

Tina ijedten kapta el a kezét.

A csengő ekkor újra felhangzott, és ráeszmélt, hogy valaki van a bejáratnál.

Dobogó szívvel ment az ajtóhoz.

Amikor odaért, óvatosan kinézett a kukucskálón. Egy fiatal, jól öltözött, kéksapkás férfit látott, a sapkáján valamilyen emblémát fedezett fel. Mosolyogva várta, hogy beengedjék.

Tina azonban nem nyitott ajtót, csak kiszólt:

- Tessék! Kit keres?

- A gázművektől jöttem, szerelő vagyok. Ellenőriznem kell a vezetékeket.

Tina elgondolkodott.

- Pont újév napján?

- Vészhelyzet van, asszonyom - felelte a férfi az ajtó túloldaláról. - A környéken minden házat átvizsgálunk, mert szivárgástól lehet tartani.

Tina először habozott, majd mégis kinyitotta az ajtót, de a biztonsági láncot zárva hagyta.

- Miféle gázszivárgásról beszél?

- Nincs szó közvetlen veszélyről - mondta a férfi megnyugtató mosollyal az arcán. - De csökkent a nyomás a vezetékekben, és próbáljuk kideríteni, mi lehet az oka. Nincs szükség arra, hogy bárkit kiköltöztessünk, viszont át kell vizsgálnunk minden egyes házat. A konyhában van gáztűzhely?

- Nincs. Villannyal főzök.

- És mivel fűt?

- Gázzal. Kazánom van.

- Igen, azt hiszem, a környéken minden házban gázkazán van. Jobb, ha megnézem, leellenőrzöm az illesztékeket és a bejövő vezetéket.

Tina alaposan végigmérte a férfit, aki a gázművek egyenruháját viselte, kezében pedig egy szerszámosládát tartott, amelyen szintén rajta volt a gázművek emblémája.

- Láthatnám az igazolványát? - kérdezte Tina.

- Természetesen - felelte a férfi, és inge zsebéből elővette a laminált igazolványt, amelyen rajta volt a gáztársaság pecsétje, a férfi fényképe, neve és legfontosabb adatai.

Tina úgy érezte magát, mint egy bizalmatlan öreg hölgy, ezért így szólt:

- Ne haragudjon, igazán nem tűnik veszélyes embernek, de azért...

- Semmi baj, nem kell mentegetőznie. Jobb, ha elkéri az igazolványt, mert manapság sosem tudhatja az ember, hogy kinek nyit ajtót.

Tina ezután kiakasztotta a biztonsági láncot, és hátralépett az ajtótól.

- Fáradjon be.

- Hol van a kazán? A garázsban?

- Igen, ott.

- Ha gondolja, bemehetek kintről is.

- Nem, nem, ne menjen körbe. Jöjjön utánam.

A férfi elindult Tina után, aki előbb visszazárta az ajtót.

- Igazán szép helyen lakik.

- Köszönöm.

- Nagyon otthonos. Szép színeket választott, nekem is tetszenek ezek a meleg földszínek. Kicsit hasonlít a miénkhez. A feleségemnek is jó szeme van az ilyesmihez.

- Megnyugtatja az embert - felelte Tina.

- Szerintem is.

- Erre van a garázs - mutatta Tina.

A férfi követte őt. Amint elhaladtak a konyha mellett, beléptek a rövid előtérbe, majd a mosókamrába és onnan a garázsba.

Tina felkapcsolta a lámpát.

A garázsban enyhe penészszag terjengett, de Tina nem érzett gázszagot.

- Nem érzékelek szivárgást - jegyezte meg Tina hangosan.

- Valószínűleg igaza van, de sosem lehet tudni. Talán a föld alatt van a repedés, a gáz pedig a vasbeton födém alól szivárog felfelé, amit sajnos nem lehet azonnal észrevenni, de ettől még lehet olyan, mintha időzített bombán ülne.

- Annak nem örülnék.

- Ettől izgalmasabb az élet. De ne aggódjon, ha bármi miatt félnie kéne, én sem állnék itt ilyen nyugodtan.

- Akkor jó, megnyugodtam.

- Csak rutinellenőrzésről van szó.

A férfi odament a kazánhoz, letette szerszámosládáját a földre, lehajolt, és kinyitotta a kazán ajtaját, hogy beláthasson. Tina kör alakban apró, pulzáló gázlángokat látott, amelyek fénye kék színűre festette a férfi arcát.

- Nos? - kérdezte Tina.

A férfi felnézett.

- Ez eltart úgy tizenöt-húsz percig.

- Azt hittem, csak egy rövid vizsgálatról van szó.

- Jobb, ha alaposabban átnézem.

- Csak nyugodtan.

- Ha valami dolga van, bátran itt hagyhat. Nincs szükségem semmire.

Tinának hirtelen eszébe jutott a fekete ruhás férfi az újság borítóján. Kíváncsi volt a történetre, amelyben a férfi szerepelt, mivel valahogy az a furcsa érzése támadt, hogy köze lehet Danny halálához. Bizarr feltételezés volt, és nem is értette, hogyan juthatott eszébe, de nem tudta kiverni a fejéből.

- Nos - szólalt meg Tina -, éppen a hátsó szobát takarítottam. Ha valóban...

- Hát persze, menjen csak - mondta a férfi. - Végezze nyugodtan a dolgát.

Ezzel otthagyta a férfit a homályos garázsban.

Tizenhét

Amikor Elliot nem volt hajlandó átmenni a mosogatótól a szoba túlsó sarkában levő reggeliző asztalhoz, az alacsonyabb termetű Bob habozva tett felé egy lépést.

- Várj - mondta Vince.

Bob megállt, és látható megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy hórihorgas barátja veszi kezelésbe Elliotot.

- Ne állj az utamba! - szólt rá Vince. - Hadd verjem szét ezt a szemetet!

Bob visszahúzódott az asztalhoz, Elliot pedig a nagydarab férfi felé fordította a tekintetét.

Vince jobb kezében tartotta a pisztolyt, balját pedig ökölbe szorította.

- Komolyan azt hiszi, hogy ujjat húzhat velem? Akkora az öklöm, mint a maga feje, haver, szóval elképzelheti, mekkorát tudok ütni vele!

Elliot nagyon is el tudta képzelni, milyen érzés lehet, ha a pasas lesújt rá. Idegességében izzadság csurgott végig a hátán, de nem mozdult, és nem is reagált az idegen gúnyos mondataira.

- Ne legyen ilyen csökönyös - mondta Vince.

A két férfi elég sokáig próbálkozott, hogy ne kelljen fizikai erőszakot alkalmazniuk, ami csak megerősítette Elliot gyanakvását, hogy semmiféle nyomot nem akarnak rajta hagyni maguk után. Nem szeretnék, hogy a testén bármi sérülés maradjon, ami megkérdőjelezhetné az öngyilkosság tényét.

Az óriás Elliot felé cammogott.

- Gondolja át még egyszer, és működjön együtt velünk!

Elliot azonban nem mozdult.

- Egy jól irányzott ütés a gyomorba - mondta Vince -, és minden rendben lesz.

A magasabbik újabb lépést tett felé.

- Vagy megragadom a tökénél fogva, és odarángatom az asztalhoz.

Újabb lépés, majd a nagy ember megállt, és már alig egy karnyújtásnyira volt tőle.

Elliot Bobra pillantott, aki még mindig a reggeliző asztalnál állt, kezében a fecskendős zacskóval.

- Ez az utolsó esélye - mondta Vince.

Elliot ebben a pillanatban megragadta a mérőpoharat, amibe alig néhány perce egy deciliter ecetet öntött, és a tartalmát egy jól irányzott mozdulattal Vince arcába loccsantotta.

A férfi felordított a meglepetéstől és a fájdalomtól, és egy időre a látását is elveszítette. Elliot eldobta a mérőedényt, és ki akarta venni a pisztolyt Vince kezéből, de a férfi automatikusan lőtt egyet. A golyó Elliot arcától nem messze húzott el, és kiütötte a mosogató mögötti ablakot. Elliot elhajolt egy ütés elől, közelebb lépett, és nem engedte el a másik férfi kezében levő pisztolyt. Meglendítette egyik karját, és az ütés Vince torkát találta el. A hatalmas ember feje hátra hanyatlott. Elliot ekkor tenyere élével a férfi ádámcsutkájára mért egy hatalmas ütést. Térdét ellenfele ágyékába vágta, és kiragadta a kezében levő fegyvert. Vince öklendezve dőlt előre, Elliot pedig fejbe vágta a pisztollyal.

Elliot ekkor hátralépett.

Vince térdre rogyott, majd előredőlt, és úgy is maradt.

Az egész küzdelem alig tartott tovább tíz másodpercnél.

A nagytestű férfi túlságosan elbízta magát, azt hitte, hogy magassága és testsúlya legyőz-

hetetlenné teszi, Elliot azonban túljárt az eszén.

Elliot ekkor a másik betolakodó felé fordult, hogy ráfogja a pisztolyt.

Bob azonban már az étkezőben volt, és futva igyekezett menekülni a ház bejáratán át. Nála nyilvánvalóan nem volt fegyver, és valószínűleg megdöbbentette, milyen gyorsan sikerült Elliotnak kivonni a forgalomból barátját, ezért jobbnak látta, ha eltűnik a színhelyről.

Elliot utána indult, de haladását akadályozták az étkezőben levő székek, amelyeket a férfi kifelé menet felborított. A nappaliban is feldöntött több bútort, és mindenhol könyvek hevertek a padlón, Elliotnak tehát valóságos akadálypályán kellett átverekednie magát.

Mire az ajtóhoz ért, Bob már végigrohant a kocsi feljárón, és átért az úttest túloldalára, ahol gyorsan beült egy jelzés nélküli, sötétzöld Chevy szedánba. Elliot még látta, ahogy a Chevy csikorgó kerekekkel elindul, de a rendszámot nem tudta leolvasni, mert a táblát sárral kentekbe.

Visszasietett a házba, ahol az idegen még mindig élettelenül hevert a konyhában, és remélte, hogy még legalább tíz-tizenöt percig így is marad. Elliot megnézte a pulzusát, és visszahúzta a szemhéját. Vince túl fogja élni a támadást, bár lehet, hogy néhány napos kórházi kezelésre szorul. Mindenesetre a következő néhány napban biztosan nem lesz fájdalommentes számára az evés.

Átkutatta a férfi zsebeit, de csak némi aprót, egy fésűt, egy tárcát és egy gyűrött papírt talált benne azokkal a kérdésekkel, amelyeket neki kellett volna feltenniük.

Ezt a papírt Elliot zsebre vágta.

Vince tárcájában kilencvenkét dollár volt, de hiába keresett hitelkártyát, jogosítványt, vagy más személyazonosító dokumentumot, ilyesmikre nem lelt a támadó zsebeiben. Nyilvánvalóan nem az FBI-tól jöttek, mert ügynökeiknél mindig volt igazolvány, sőt a CIA embere sem lehetett, mert ők is magukkal hordják igazolványukat, bár azokon többnyire hamis nevek szerepelnek. Elliot úgy gondolta, az igazolvány hiánya sokkal gyanúsabb, mintha egyértelműen hamis papírok lettek volna náluk, mivel a tökéletes névtelenség mögött valamilyen titkosrendőri szervezetet bújhat meg.

Titkosrendőrség. A kifejezés gondolatára Elliot megborzongott. Biztosan nem amerikai szervezet áll emögött. Talán kínai vagy orosz, esetleg iráni vagy iraki, vagy talán valamelyik dél-amerikai banánköztársaság. A világ egyik felének országaiban még ma is működik titkosrendőrség, egyfajta modern kori Gestapo, amely azzal félemlíti meg az állampolgárokat, hogy éjszaka csenget be hozzájuk, Amerikában azonban ilyesmi nem fordulhat elő!

Még ha a kormány létre is hozott egy titkos szervezetet, vajon miért igyekeznének ilyen buzgón eltussolni Danny halálának valódi körülményeit? Mit próbálnak takargatni? Mi a csuda történt valójában a Sierra hegyei között?

Tina!

Hirtelen ráeszmélt, hogy a nő ugyanolyan veszélyben van, mint ő. Ha ezek az emberek elég elszántak, hogy akár gyilkoljanak is, csak hogy megakadályozzák az exhumálást, akkor Tinával is végezniük kell, sőt valószínűleg ő az elsődleges célpont.

A konyhai telefonhoz rohant, felkapta a kagylót, de rájött, hogy nem is tudja Tina telefonszámát. Gyorsan felütötte a telefonkönyvet, de abban nem szerepelt Christina Evans.

Ha titkos a száma, azt soha nem tudná meg a telefonközpontostól. Persze még felhívhatná a rendőrséget, de mire elmagyarázza nekik a helyzetet, Tina talán már nem is élne.

Hirtelen fogalma sem volt, mit kellene tennie, mert szinte megbénította a gondolat, hogy elveszítheti a nőt. Lelki szemei előtt megjelent Tina mosolya, mélykék szeme, és mellkasában hirtelen akkora nyomást érzett, hogy alig kapott levegőt.

Aztán végre eszébe jutott a címe. Két nappal ezelőtt adta meg neki, még a Magyck! premierje utáni partin. Nem lakott messze tőle, öt perc múlva akár ott is lehet.

Kezében még mindig a hangtompítós pisztolyt szorongatta, amikor kirohant a felhajtón álló autójához.

Tizennyolc

Tina magára hagyta a gáztársaság szerelőjét a garázsban, és visszatért Danny szobájába. Kivette a dobozból a képregényt, és leült vele az ágy szélére.

A magazin fél tucat illusztrált horror történetet tartalmazott. Az, amelyikről a borítón látott képet készítették, tizenhat oldalas volt. Tina elképedve és hitetlenkedve pillantotta meg a történet címét: A FIÚ, AKI NEM HALT MEG

Hirtelen eszébe jutottak a táblára írt és a számítógép által kinyomtatott szavak: Nem halt meg, nem halt meg, nem halt meg...

Olyan erősen remegett a keze, hogy alig tudta rendesen tartani a lapot olvasás közben.

A történet a XIX. század közepén játszódott, amikor az orvosok még elég ködösen érzékelték csak az élet és a halál közötti vékony határvonalat. A főhős egy Kevin nevű kisfiú volt, aki leesett egy tetőről, beütötte a fejét, majd mély kómába zuhant. Mivel a fiú életjeleit abban az időben az orvostudomány még nem tudta mérni, ezért az orvos halottá nyilvánította, a gyászoló szülők pedig eltemették a kisfiút. Abban az időben a testeket nem vizsgálták meg többször, nem is tartósították, ezért a fiút élve temették el. Kevin szülei rögtön a temetés után elhagyták a várost, hogy egy hónapot a vidéki nyaralójukban töltsenek, ahol távol lehetnek a sajtótól és a társadalmi kötelezettségektől, és nyugodtan gyászolhatják elvesztett fiukat. De Kevin anyjának már az első éjszakán különös látomása volt: azt álmodta, hogy Kevint élve temették el, és a kisfiú őt szólítgatta. A látomás olyan valóságosnak tűnt és annyira felkavarta az asszonyt, hogy a házaspár még azon az éjjelen visszautazott a városba, hogy hajnalban felnyittassa a sírt. A Halál azonban úgy döntött, hogy nem adja vissza Kevint, mert a temetés már lezajlott, és a sírt is lezárták. Mindent megtett annak érdekében, hogy a szülők ne juthassanak el a temetőbe, és ne tudják megmenteni a fiút. A történet nagy részében arról van szó, hogyan akadályozza a Halál az anyát és az apát kétségbeesett éjszakai utazásuk során: találkoznak élőhalottakkal, vámpírokkal, zombikkal, szellemekkel, de végül győznek. Hajnalban megérkeznek a sírhoz, és amikor felnyitják, fiukat életben találják, aki közben magához tért a kómából. A történet végén a szülők a fiúval együtt kisétálnak a temetőből, a Halál pedig tekintetével követi őket, miközben azt mondja:

- Csak átmeneti győzelmet arattatok! Mind az enyémek lesztek előbb vagy utóbb. Egy nap visszatértek, én pedig várni fogok rátok!

Tina szája kiszáradt, és minden erő elszállt a tagjaiból.

Fogalma sem volt, hogyan értelmezze a képregényt.

Csak egy buta füzet volt, egy abszurd horror történet, és mégis... különös volt a párhuzam e szörnyű mese és az életében mostanában tapasztalt események között.

Félretette a lapot, borítóval lefelé, hogy ne kelljen néznie a Halál rettenetes, vörös szemű ábrázatát.

A fiú, aki nem halt meg.

Milyen furcsa!

Ő is arról álmodott, hogy Danny életben van, az álmaiba pedig beépített egy hátborzongató szereplőt egy horror képregény régi számából, amelyet most megtalált Danny gyűjteményében. A történetben szereplő kisfiú, akit tévedésből nyilvánítanak halottá, nagyjából annyi idős volt, mint Danny. Élve eltemették, majd kihantolták.

Csupán a véletlen műve ez az egybeesés?

Igen, persze, legalább annyira véletlen, mint az, hogy napnyugta után napkelte következik.

Tina úgy érezte, mintha rémálmai nem is a saját fejéből törtek volna elő, hanem kívülről kerítették hatalmukba: mintha valaki vagy valami belevetítette volna az álmot, azért, hogy...

De vajon miért? Hogy így mondják el neki, hogy Dannyt élve temették el?

Lehetetlen. Nem temethették el élve! A fiú súlyos sérüléseket, zúzódásokat szenvedett a

balesetben, teste összeégett, sőt talán meg is fagyott, de semmiképpen sem maradhatott életben. Legalábbis ezt mondták a hatóságok és a szakértők. És már nem a XIX. században élnek! Manapság az orvosok észreveszik a leggyengébb szívverést, a legerőtlenebb légzést és a leghalványabb agytevékenységet is.

Danny biztosan halott volt, amikor eltemették.

Ha pedig valamilyen rendkívüli véletlen folytán a fiú mégis élt volna, amikor elhantolták, miért tartott egy teljes évig, hogy Tinának látomásai legyenek?

Az utolsó gondolat mélyen megrendítette. A szellemek világából érkező látomás? Látnoki képességek? Tina sosem hitt a természetfeletti erőkben, legalábbis mindig így gondolta.

Most viszont komolyan elmerengett azon, hogy álmainak talán mégis van valami kapcsolata a túlvilággal. Hiszen ez képtelenség! Minden álom gyökerét a lélekben tárolt élményekben kell keresni. Az álmokat nem istenek vagy démonok küldik, mint valami éteri táviratokat! Saját váratlan hiszékenysége megdöbbentette Tinát, mert azt jelezte, hogy Danny holttestének kihantolása nem hozza majd el számára azt a megnyugtató hatást, amelyben reménykedett.

Tina felkelt az ágyról, az ablakhoz ment, és egy darabig a csendes, pálmákkal és olajfákkal szegélyezett utcát figyelte.

A megkérdőjelezhetetlen tényekre kell koncentrálnia. Ki kell zárnia azt a képtelenséget a fejéből, hogy az álmokat valami külső erő küldi. Ezek az ő saját álmai voltak, csak a saját agya felelős értük.

És a horror történet?

Csupán egyetlen ésszerű magyarázatot tudna találni rá, azt, hogy biztosan látta a magazin

borítóját az újságosnál, amikor Danny megvette.

Csak az volt a bökkenő, hogy Tina egészen biztos volt abban, hogy soha életében nem látta a címlapot.

De ha mégis megpillantotta volna a lap fedelét valahol, a történetet egész biztosan nem olvasta. Mindössze két magazint lapozott át, csak az első kettőt, amikor bizonyosságot akart szerezni arról, hogy a lapok nem ártalmasak a fiának. A megjelenés dátuma alapján pedig tudta, hogy ez a lap nem az első két szám egyike. Alig két évvel ezelőtt adták ki, jóval azután, hogy Tina engedélyezte Dannynek, hogy ilyen képregényeket vegyen.

Ugyanott volt hát, ahonnan elindult.

Álmai ugyanazt a mintát követték, mint amit a képregény főszereplői is átéltek. Csakhogy a történetet alig néhány perccel ezelőtt olvasta el először.

Tina egyre dühösebb lett magára, amiért képtelen volt megoldani ezt a rejtélyt. Elfordult az ablaktól, visszament az ágyhoz, hogy még egy pillantást vessen a magazinra.

Ekkor meghallotta a gázszerelő hangját a ház elől.

A férfi a bejáratnál állt.

- Elkészültem - jelentette be. - Csak szólni akartam, hogy elmegyek, most már bezárhatja az ajtót.

- Minden rendben van?

- Ó, igen. Nincs semmi baj. Most már biztos, hogy a gázszivárgás nem az ön házában van.

Tina megköszönte a fáradozását, majd elköszöntek egymástól, azután pedig bezárta az ajtót.

Visszament Danny szobájába, és kezébe vette a hátborzongató magazint. A Halál a borítóról mélyen a szemébe nézett.

Az ágy szélén ülve újra elolvasta a történetet, remélve, hogy talál benne valami fontosat, amely felett esetleg az első alkalommal átsiklott.

Három-négy perc múlva azonban újra csöngettek. Egyszer, kétszer, sokszor, egyre sürgetőbben.

Tina újsággal a kezében ment ajtót nyitni.

- Mi a csuda lehet olyan fontos? - kérdezte hangosan, ám legnagyobb meglepetésére Elliotot látta a kukucskálóban.

Amikor kinyitotta az ajtót, a férfi gyorsan bejött, körülnézett, és idegesen kérdezte:

- Minden rendben? Jól vagy?

- Igen, minden rendben. Mi történt veled?

- Egyedül vagy?

- Csak te vagy itt.

- Gyorsan pakolj be néhány holmit - mondta Elliot, és bezárta az ajtót.

- Micsoda?

- Nem hinném, hogy itt biztonságban vagy.

- Elliot! Mi az a kezedben? Egy pisztoly?

- Igen, éppen...

- Igazi?

- Igen. Attól a fickótól vettem el, aki megpróbált megölni.

Tina azt hitte, hogy a férfi csak viccel.

- Milyen férfi? Mikor?

- Alig néhány perce. A saját házamban.

- De...

- Figyelj, Tina, azért próbáltak megölni, mert segíteni akarok neked Danny exhumálásában.

Tina elképedve nézett a férfira.

- Miről beszélsz?

- Gyilkosság. Összeesküvés. Valami átkozottul furcsa dolog van a háttérben. Szerintem téged is meg akarnak ölni. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de ez az igazság. Be tudsz gyorsan pakolni?

Tina először azt hitte, hogy a férfi csak viccel, hogy szórakoztassa, és el is akarta neki mondani, hogy egyáltalán nem találja a viselkedését szórakoztatónak, ám Elliot olyan komoly tekintettel beszélt, hogy néhány másodperc múlva Tina már egyáltalán nem kételkedett a szavaiban.

- Istenem, Elliot! Valaki tényleg meg akart ölni?

- Majd később elmesélem.

- Megsérültél?

- Nem, de jobb lenne elrejtőzni, amíg ki nem derítjük, mi folyik itt.

- Hívtad a rendőrséget?

- Nem hiszem, hogy jó ötlet.

- Miért nem?

- Mert talán ők is benne vannak.

- A zsaruk?

- Hol tartod a bőröndöket?

Tina már szédült.

- Hová megyünk?

- Még nem tudom, de jobb lenne, ha sietnél. Csomagolj és tűnjünk el innen, mielőtt ezek a fickók újra megjelennek.

- A hálószobai szekrényben vannak a bőröndjeim.

A hálóba siettek. Tina közben egyre zavarodottabb lett, és félni kezdett.

- Járt ma délután nálad valaki? - kérdezte Elliot.

- Nem.

- Senki sem szaglászott? Senkit sem láttál a ház körül ólálkodni?

- Nem.

- Nem értem, miért értem jöttek először.

- Csak egy gázszerelő járt itt - mondta Tina. - A gázművektől küldték. De ne aggódj, megmutatta az igazolványát is.

- Ilyenkor? De ma ünnepnap van! - csattant fel Elliot idegesen.

- Vészhelyzet volt.

- Miféle vészhelyzet?

- Csökkent a csövekben a nyomás, és úgy gondolták, hogy ezen a környéken lehet valahol szivárgás.

Elliot arcán aggodalmas kifejezés jelent meg.

- És mit nézett meg ez a szerelő?

- A kazánt akarta látni.

- De nem engedted be, ugye?

- Miért ne engedtem volna? Láttam az arcképes igazolványát, megnézte a kazánt, aztán elment.

- Mikor járt itt?

- Néhány perccel előtted távozott.

- Mennyi ideig volt itt?

- Tizenöt-húsz percig.

- Ilyen sokáig tartott a kazán átnézése?

- Alapos akart lenni.

- Végig vele voltál?

- Nem, mert épp Danny szobájában pakoltam.

- Hol van a kazán?

- A garázsban.

- Mutasd meg.

- És a bőröndök?

- Nincs már elég időnk, attól félek - mondta Elliot elsápadva, és a homlokán verejtékcseppek jelentek meg.

Tina arcából kiszaladt a vér.

- Istenem, csak nem gondolod, hogy...

- Hol a kazán?

- Erre van!

Tina - kezében a képregénnyel - végigrohant a házon a mosókonyhába. A garázs ajtaja a keskeny helyiség távolabbi felében volt. Ahogy Tina az ajtógomb után nyúlt, orrát azonnal megcsapta a gáz szaga.

- Ne nyisd ki az ajtót! - figyelmeztette Elliot. - A zár szikrát vethet! Tűnjünk el! Gyorsan! Gyere!

Visszasiettek a bejárathoz.

Tina elhaladt a nagy, zöldleveles scheflera mellett, amelyet hosszú ideig nevelgetett, és hirtelen kényszert érzett, hogy megálljon és magával vigye. Akár még azt is vállalta volna,

hogy a robbanás a házban érje. Ám ekkor megint megjelent szemei előtt a vörös szemű Halál képe, és inkább tovább rohant.

Egyre erősebben szorította a képregényt, mert úgy érezte, nem szabad elhagynia.

Az előszobában Elliot kinyitotta a bejárati ajtót, és kiterelte Tinát maga előtt.

- Ki az utcára! - sürgette Elliot.

Tina lelki szemei előtt már látta, ahogy egy óriási robbanás után a ház a levegőbe repül, és fa-, üveg és fémdarabok potyognak minden irányba.

Átrohant az úttesten, Elliot túloldalon álló Mercedeséhez, és alig két méterre volt az au-

tótól, amikor a háta mögött a detonáció valóban darabokra szakította a házát. A légnyomástól előrezuhant, egyenesen a sportautó oldalának.

Rémülten perdült meg, és Elliotot szólította. Szerencsére a férfinak nem esett baja, ő szorosan Tina mögött haladt, és a robbanás erejétől a földre zuhant.

Először a garázs repült a levegőbe, amelynek méretes ajtaja egy darabban szakadt ki a tokjából, majd a kocsifelhajtón ért földet, azután pedig a tető robbant darabjaira, és szóródott szét a környéken.

Hamarosan újabb robbanás hangja hallatszott, és az épület még megmaradt részei is szétszakadtak.

Tina elképedve nézte a házából kicsapódó lángokat.

Elliot ekkor félrelökte őt a kocsitól, hogy ki tudja nyitni a vezetőülés ajtaját.

- Szállj be! Gyorsan! - ordította.

- De ég a házam!

- Már úgysem tudsz segíteni rajta!

- Meg kell várnunk a tűzoltókat! - erősködött Tina.

- Minél tovább álldogálunk itt, annál jobb célpontok leszünk nekik - mondta Elliot határozottan, majd karon ragadta a nőt, aki képtelen volt levenni szemét a tűzijátékról, hogy minél távolabb húzza a háztól.

- Az ég szerelmére, Tina, szállj be, és induljunk, mielőtt lövöldözni kezdenének!

Tina remegő lábakkal engedelmeskedett.

- Jól vagy? - kérdezte Elliot.

A nő némán bólintott.

- Legalább élünk - szólalt meg a férfi. Az ölébe tette a pisztolyt, és reszkető kezeivel be-

indította a motort.

Tina a hátsó szélvédőn át hosszasan figyelte a háztetőn keresztül kicsapódó lángokat.

Tizenkilenc

Ahogy Elliot egyre távolodott az égő háztól, hirtelen azt érezte, hogy érzékei és ösztönei éppoly élesek most, mint a katonaságnál eltöltött idő alatt. Idegei megint azon a hajszálvékony vonalon táncoltak, amely elválasztja az állati éberséget az esztelen őrjöngéstől.

A visszapillantó tükörben látta, hogy egy fekete furgon indul el a járda mellől alig egy saroknyira mögöttük.

- Valaki követ minket - szólalt meg.

Tina megfordult, és kinézett a hátsó ablakon.

- Fogadni mernék, hogy az a szemétláda az, aki megbabrálta a kazánomat.

- Valószínű.

- Ha elkapnám az ürgét, kikaparnám a szemeit.

Elliot meglepődött Tina haragján, ugyanakkor örült is neki. A nőt megdöbbentette az őt ért váratlan támadás. Megrémült attól, hogy elveszítette otthonát, és találkozott a halállal. Olyan, mintha transzba esett volna, és ebből az állapotból csak most kezdett kijönni. Újdonsült határozottsága és tettrekészsége Elliotot is ösztönözte.

- Kapcsold be az övet - mondta. - Sietnünk kell.

- Megpróbálod lerázni őket? - kérdezte Tina.

- Igen.

A környéken óránként negyven kilométer volt a sebességhatár, Elliot ennek ellenére a gázra taposott.

A mögöttük haladó furgon és a köztük levő távolság hirtelen megnőtt. Már csaknem kétutcányi előnyre tettek szert, amikor a fekete jármű is gyorsítani kezdett.

- Igyekszik lépést tartani velünk - mondta Elliot. - Nem akar túlságosan lemaradni.

A környező házakból mindenhonnan emberek jöttek ki, tekintetükkel a robbanás irányát kutatták, és hosszasan nézték a mellettük elszáguldó Mercedest.

Elliot két sarokkal odébb behajtott egy utcába, majd hirtelen lefékezett, és visszafordult. A kerekek éktelenül csikorogtak az aszfalton.

- Szerinted ránk lőnek? - kérdezte Tina.

- Fogalmam sincs. Eddig azt a látszatot akarták kelteni, hogy véletlen gázrobbanásban haltál meg, nekem pedig kiterveltek egy szép öngyilkosságot. Most viszont már tudják, hogy szembeszállunk velük, ezért biztos pánikba estek. Elképzelhető, hogy lőni is fognak ránk.

Nem tudom, mi fog történni, de az biztos, hogy nem engednek csak úgy elsétálni.

- De ki...

- Elmondom, amit tudok, de csak később.

- Mi közük van Dannyhez?

- Később - mondta Elliot.

- Tiszta őrület ez az egész!

- Szerintem is.

Befordultak egy sarkon, majd még egyen, hogy eltűnjenek a furgonban ülők szeme elől, és hogy üldözőiket megzavarják, de csak remélni tudták, hogy a támadók feladják a küzdelmet. Sajnos Elliot későn látta meg, hogy a negyedik kereszteződésben zsákutca-tábla van, és ekkor már kénytelenek voltak behajtani ebbe az irányba.

- A francba!

- Tolass vissza - szólalt meg Tina.

- Akkor egyenesen a karjaikba futnánk.

- Van fegyvered.

- Nekik valószínűleg több van.

Balra az ötödik házban nyitva állt a garázs ajtaja, és nem állt benne autó.

- Le kell térnünk az útról, hogy ne vegyenek észre - mondta Elliot.

Elliot merészen behajtott a nyitott garázsajtón át. Lekapcsolta a motort, majd kiszállt az autóból, és a kapuhoz rohant. Az azonban nem akart leereszkedni. Elliot egy darabig küszködött vele, aztán rájött, hogy a rendszer automatikusan működik.

A háta mögött megszólalt Tina:

- Állj hátrébb!

Tina kiszállt az autóból, és megkereste a falon a garázsajtó gombját.

Elliot végignézett az utcán, de a furgont sehol sem látta.

Az ajtó végre hangosan zörögve legördült, és eltakarta őket az utcától.

- Hát ez meleg helyzet volt - mondta Elliot, és odament Tinához, aki megszorította a kezét.

- Szóval, ki a fene üldöz minket? - kérdezte Tina.

- Találkoztam Harold Kennebeckkel, a bíróval, akiről beszéltem... - kezdte Elliot, ekkor azonban kinyílt az ajtó, amelyik a garázst kötötte össze a házzal.

Egy magas, nagy hasú férfi jelent meg az ajtóban. Ócska farmert, fehér pólót viselt, és kíváncsian nézett rájuk.

- Maguk meg kicsodák? - kérdezte az óriási termetű férfi hozzá nem illő, lágy hangon.

Elliot attól félt, hogy a férfi váratlanul megnyomja a garázsajtó gombját, és az éppen arra elhaladó furgon azonnal észreveszi őket.

- Ó, hello, Elliotnak hívnak, ő pedig Tina.

- Én Tom vagyok - mondta az óriás -, Tom Polumby.

Tom Polumbyt egyáltalán nem zaklatta fel, hogy Tina és Elliot váratlanul felbukkant a saját garázsában, mindössze meglepettnek tűnt. Egy ekkora testű férfit valószínűleg nem túl könnyű megijeszteni.

- Szép autójuk van - mondta Tom tisztelettel a hangjában, és irigykedve pislogott a Mercedes S600-ra.

Elliot majdnem felnevetett, olyan abszurd volt a helyzet. Behajtanak ennek a férfinak a garázsába, leeresztik a kaput, a tulajdonos pedig csak annyit mond: Szép autójuk van!

- Jó kis darab - mondta Tom bólogatva.

Tom nyilvánvalóan nem gondolta, hogy aki ilyen autóval közlekedik, az betörő, pszichopata gyilkos vagy más szerencsétlen flótás, hiszen temérdek pénze lehetett. Rendes embernek tartotta azt, aki ilyen autóval jár.

Elliot elgondolkodott, vajon hogyan reagált volna Tom, ha egy ütött-kopott Chevyvel állnak be a garázsába.

- Szóval mit csinálnak itt? - kérdezte Tom, de még mindig nem volt hangjában semmi gyanakvás vagy ellenségesség.

- Várnak minket - mondta Elliot.

- Én ugyan nem várok senkit!

- A hajó miatt jöttünk - mondta Elliot, bár fogalma sem volt, hogy jön ki ebből a történetből.

- Miféle hajó miatt? - kérdezte Tom pislogva.

- A hat méter hosszú vitorlás érdekelne.

- Nekem olyan nincs.

- Amiben Evinrude motor van.

- Olyan sincs.

- Biztosan téved - mondta Elliot.

- Szerintem maguk jöttek rossz helyre - mondta Tom, és közelebb lépett a fali kapcsolóhoz.

- Mr. Polumby, várjon - szólalt meg Tina. - Itt tényleg valami félreértés lehet, mert határozottan ezt a címet kaptuk.

Tom keze megállt félúton.

- Nem önnel kell találkoznunk - folytatta Tina. - Valószínűleg elfelejtették megbeszélni önnel, hogy eljövünk a hajóért.

Elliot elbűvölve nézte Tinát, aki hihetetlen természetességgel mesélte a rögtönzött történetet.

- Kivel van találkájuk? - kérdezte Tom homlokát ráncolva.

- Sol Fitzpatrickkal - vágta rá Tina azonnal.

- Itt nem lakik ilyen nevű ember.

- Pedig ezt a címet adta meg. Azt mondta, a garázsajtó nyitva lesz, és mi nyugodtan behajthatunk - mondta Tina.

Elliot legszívesebben magához ölelte volna Tinát.

- Igen, azt mondta, hogy engedjük le magunk mögött az ajtót, és ne álljuk el az utat, hogy ő is leparkolhasson a hajóval, amikor ideér - helyeselt Elliot.

Tom tanácstalanul vakargatta a fejét.

- Fitzpatrick?

- Igen.

- Sosem hallottam róla - mondta Tom.

- Miért hozza ide a hajót?

- Hogy megvegyük - felelte Tina.

- De miért pont itt? - rázta meg Tom a fejét.

- Hát, mi azt hittük, hogy itt lakik - mondta Elliot.

- Pedig nem - válaszolta Tom. - Mert itt én lakom. Én, a feleségem és a kislányunk. Ok most nincsenek itthon. Fitzpatrick nevű ember pedig sosem lakott itt.

- Akkor miért mondta, hogy ez az ő címe?

- kérdezte Tina aggodalmas képpel.

- Hölgyem, halvány elképzelésem sincs. Ha csak... Kifizették már neki a hajót?

- Nos...

- Vagy csak előleget fizettek? - kérdezte Tom.

- Kétezret adtunk át előlegként - mondta Elliot.

- Amit vissza is kérhetünk - mondta Tina.

- Igen, hogy tartsa a hajót, amíg meg nem nézzük, és döntünk - mondta Elliot.

- Lehet, hogy az előleget mégsem fogják visszakapni - mondta Tom mosolyogva.

- Csak nem arra céloz, hogy Mr. Fitzpatrick esetleg be akarna csapni bennünket? - kérdezte Tina meglepődést színlelve.

Az a tény, hogy két ember, aki Mercedesszel közlekedik, ilyen ostobán besétál a csapdába, láthatóan szórakoztatta Tomot.

- Ha odaadták neki az előleget, ő pedig ezt a címet adta maguknak, akkor nem valószínű, hogy Sol Fitzpatricknak van hajója.

- A francba! - mondta Elliot.

- Becsaptak minket? - kérdezte Tina, hogy időt nyerjen.

Tom széles vigyorral így szólt:

- Hát, így is mondhatjuk. Jól csőbe húzta magukat ez a Fitzpatrick, annyi szent.

- Becsaptak - mondta Tina hitetlenkedve, majd Elliothoz fordult. - Te mit gondolsz?

Elliot a garázsajtóra pillantott, aztán az órájára.

- Azt hiszem, most már biztonságos elindulni.

- Biztonságos? - szólalt meg Tom.

Tina óvatosan elhaladt Tom Polumby mellett, és megnyomta a gombot. Rámosolygott az értetlenül pislogó Tómra, majd odalépett az autóhoz.

Polumby hol Tinára, hol Elliotra nézett, és láthatóan egyetlen szót sem értett az egészből.

- Hogyhogy biztonságos?

- Reméljük, hogy az, Tom. Köszönjük a segítségét - mondta Elliot, majd beszállt az autóba, és kitolatott a garázsból.

Odakint az utcán aztán elszállt minden vidámságuk, és Elliot egyre idegesebben markolta a kormányt. Nem volt hozzászokva az ilyen feszült helyzetekhez. Fizikailag nem volt gondja, mentálisan és érzelmileg azonban határozottan gyengülni kezdett. Hosszú idő eltelt azóta, hogy a katonai hírszerzésnél dolgozott, amikor félelemmel teli éjszakákat töltött el a Perzsa öbölben, a Közel-Keleten és Ázsiában. Akkor még megvolt benne a fiatalok lendülete, türelmetlensége, és kevésbé félt a haláltól. Azokban az időkben könnyű volt a vadászt játszani, ő pedig kedvét lelte abban, ha embereket cserkészhetett be, sőt néha még abban is, ha őt üldözték, mivel ilyenkor bebizonyíthatta, hogy elég rátermett, és minden vadászt le tud rázni. Csakhogy azóta minden megváltozott, és már nem volt a régi. Mostanra sikeres, polgári életet élő ügyvéd lett belőle. A hétköznapjai kényelmesen teltek, nem gondolta volna, hogy újra ringbe kell szállnia. Ám most megint vadásztak rá, és nem tudta, meddig bírja.

Tina aggódva nézett körül az utcán, ahogy Elliot kitolatott a garázsból.

- Sehol sem látom a furgont - mondta.

- Egyelőre.

Néhány utcával arrébb látták, ahogy sűrű, sötét füst gomolyog az ég felé Tina egykori házánál.

Egyik utcából a másikba hajtottak, miközben egyre távolodtak a robbanás helyszínétől. Egy forgalmas főútvonal felé tartottak. Tina idegesen harapdálta ajkát, és folyamatosan körbenézett.

Mire eljutottak a Charleston Boulevardra, lassan oldódott bennük a feszültség. Elég messzire jártak már a környéktől, ahol Tina lakott. A város pedig túl nagy volt ahhoz, hogy minden beugróban és lyukban ott lapuljon az ellenség. Több mint egymillió állandó lakosával és az évente húszmillió turistával, Las Vegas számtalan sötét, csendes zugot rejtett magában, ahol két ember biztonságosan meghúzhatja magát.

Legalábbis Elliot ezt akarta hinni.

- Hová megyünk most? - kérdezte Tina, amikor Elliot ráfordult a Charleston Boulevardra.

- Menjünk erre néhány kilométert, közben pedig beszélgethetünk. Sok mindent meg kellene vitatnunk, és az is jó lenne, ha lennének terveink.

- Milyen tervekre gondolsz?

- Például arra, hogy próbáljunk meg életben maradni.

Húsz

Elliot vezetés közben elmesélte Tinának, mi történt a házában: beszélt a két behatoló gazemberről, hogy milyen élénken érdeklődtek Danny sírjának felnyitása iránt, hogy valószínűleg egy kormányhivatalnak dolgoztak, és hogy fecskendő is volt náluk.

- Talán visszamehetnénk hozzád - mondta Tina. - Ha ez a Vince még ott van, beadhatnánk neki a kábítószert. Ha azt nem is tudja, hogy miért érdekli a szervezetet ennyire az exhumálás, azt biztosan tudja, kik a főnökei. Kiszedhetnénk belőle néhány nevet, és sok mást is megtudhatnánk tőle.

Megálltak egy piros lámpánál. Elliot megfogta Tina kezét, hogy erőt merítsen a nő érintéséből.

- Én is szeretném kihallgatni Vince-ot, de nem lehet. Valószínűleg már nincs is a házban. Bizonyára már magához tért, és eltűnt. Vagy ha mégsem, néhány barátja biztosan elment érte, amíg én elrohantam hozzád. Ha visszamennénk, egyenesen az oroszlán barlangjába sétálnánk be, mert a házat biztosan figyelik.

A lámpa zöldre váltott, Elliotnak el kellett engednie Tina kezét.

- Csak úgy tudnak elkapni minket - mondta Elliot -, ha megadjuk magunkat. Akárkik legyenek ezek az emberek, nem mindenhatóak, és nem olvasnak a gondolatainkban. Sokáig bujkálhatunk előlük, ha kell. Ha nem találnak meg, megölni sem tudnak.

- Korábban azt mondtad, nem mehetünk a rendőrségre - szólt Tina.

- Igen.

- Miért nem?

- Lehet, hogy a zsaruk is benne vannak, legalábbis feltételezem, hogy Vince főnökei erre

kényszerítik őket. Egyébként is valamilyen kormányügynökséggel állunk szemben, és ezek a szervezetek mindig kapcsolatban állnak egymással.

- Lassan üldözési mániám lesz.

- Nem csoda, mindenhonnan figyelnek. Ha képesek egy bírót lefizetni, ugyan miért ne tennék meg néhány rendőrrel is?

- Nem azt mondtad, hogy tiszteled Kennebecket? Hogy jó bírónak tartod?

- De igen, mert az is. Igazságos és rendkívüli jártassággal bír egy csomó jogi kérdésben.

- Akkor miért működik együtt ezekkel a gyilkosokkal? Miért szegné meg a hivatali esküjét?

- Egy ügynök mindig ügynök marad - mondta Elliot. - A legtöbb esetben ez a mondás valóban igaz, mert akadnak köztük olyanok, akik csak a hírszerzéshez tudnak hűségesek maradni. Kennebeck sokáig dolgozott különböző hírszerzési ügynökségeknek. Harminc éven át szoros kapcsolatban állt azzal a miliővel. Tíz évvel ezelőtt vonult vissza, de akkor még mindig csak ötvenhárom éves volt, kellett valami, amivel elütheti az idejét. Volt jogi diplomája, de nem akart lóti-futi jogi praxist, ezért megpályázott egy állást a bíróságon, és az övé is lett. Azt hiszem, komolyan veszi a munkáját, de korábban mégiscsak ügynök volt, sokkal hosszabb ideig, mint amióta bíró. A vér pedig nem válik vízzé. De az is előfordulhat, hogy sosem vonult vissza igazán. Lehet, hogy még mindig hasznot húz néhány piszkos üzletből, és az egész visszavonulása csak színjáték volt. A bírói állást is csak azért pályázta meg itt Vegasban, hogy a főnökeinek ne legyen kínos a bíróság jelenléte a városban.

- Gondolod? Hogyan lehettek ilyen biztosak abban, hogy elnyeri a bírói tisztet?

- Talán mindent elintéztek neki hozzá.

- Ezt most komolyan mondod?

- Emlékszel arra, amikor tíz évvel ezelőtt egy texasi választási szakértő feltárta, hogyan rendezték el Lyndon Johnson első helyi választását? A fickó azt mondta, hogy a lelkiismeretén akart könnyíteni annyi év után. De akár csendben is maradhatott volna, mert az embereknek a szemük sem rebbent. Néha megesik az ilyesmi. És egy ilyen kis ügyben, mint amilyen Kennebeck bíróvá választása, minden sokkal könnyebben megy, ha elég pénzt és kormányzati támogatást tudsz magad mögött.

- Miért akarták Kennebecket egy vegasi bíróságon tudni? Washington vagy New York sokkal fontosabb hely.

- Ne gondold. Vegas nagyon is fontos hely - mondta Elliot. - Ha ki akarod mosni a koszos szennyest, arra ez a legalkalmasabb város. Ha hamis útlevelet vagy jogosítványt akarsz venni, itt találod a legjobb dokumentumhamisító művészeket a világon. Ha egy szabadúszó gengsztert keresel, valakit, aki illegális fegyverekkel kereskedik, vagy olyan zsoldost, aki egy tengerentúli hadművelethez össze tud hozni egy egész haderőt, itt megtalálod. Nevadában

kevesebb az állami törvény, mint bármely államban. Az adók is alacsonyak, állami jövedelemadó pedig egyáltalán nincs. A bankokra, ingatlanügynökségekre is sokkal kevésbé szigorú törvények vonatkoznak - a kaszinók kivételével -, mint más államban, ami nagy terhet vesz le az emberek válláról. És épp ez teszi különösen vonzóvá a helyet az olyanok számára, akik el akarják költeni, vagy be akarják fektetni az illegálisan szerzett pénzeiket. Nevada sokkal nagyobb személyes szabadságot biztosít, ami jó, de ahol nagy a személyes szabadság, ott a liberális jogi szervezetet is jobban kihasználják. Vegas az amerikai üzleti hírszerzés egyik legfontosabb központja.

- Tehát tényleg mindenhol figyelnek?

- Bizonyos értelemben igen.

- Ha Kennebeck főnökei ilyen befolyással bírnak a vegasi rendőrségre, lehet, hogy azt is megengedik a rendőröknek, hogy megöljenek bennünket? Hajlandóak lennének ilyen messzire elmenni?

- Gondolom, nem tudnának elég védelmet biztosítani, hogy megakadályozzák.

- Milyen kormányügynökségnek lehet akkora hatalma, hogy megkerülje a törvényeket? Milyen ügynökség rendelkezik olyan felhatalmazással, hogy ártatlan civileket öljenek meg, akik útban vannak?

- Ezt még nem tudom, de a gondolat engem is nagyon megrémít.

Újra piros lámpát kaptak.

- Szóval azt mondod - kérdezte Tina -, hogy magunknak kell ebben az ügyben cselekednünk?

- Legalábbis egy ideig biztosan.

- Elég hiábavaló vállalkozás! Hogy lehetünk képesek arra, hogy végigcsináljuk?

- Nem reménytelen.

- Két ember egy egész szervezet ellen? Elliot a visszapillantó tükörbe nézett, de nem követte őket senki sem.

- Nem reménytelen - ismételte Elliot. - Csak kell egy kis idő, hogy gondolkodjunk, és kidolgozzuk a tervet. Remélhetőleg találunk valakit, aki segíthet nekünk.

- Mint például?

A lámpa zöldre váltott.

- Mondjuk a sajtót. Bizonyítékunk van arra, hogy valami szokatlan dolog történik: nálam van Vince hangtompítós pisztolya, a házadat a levegőbe repítették... Biztos vagyok benne, hogy találunk egy riportert, aki megírja a történetet arról, hogy egy csapat névtelen, arctalan ember meg akarja akadályozni, hogy felnyissuk Danny sírját, és hogy különös hazugság lappang a Sierra-beli tragédia mélyén. Aztán majd egyre többen fogják követelni az összes gyerek kihantolását, akik részt vettek azon a kiránduláson. Hátha új hullaszemlét és nyomozást kényszerítenek majd ki. Kennebeck főnökei nyilván meg akarnak állítani, mielőtt elültethetjük a kételkedés magvait a hivatalos magyarázattal kapcsolatban. Ha azonban időben cselekszünk, a cserkészek szülei, sőt az egész város követelni fogja a nyomozást, Kennebeck emberei pedig nem juthatnak előbbre azzal, ha eltesznek mindenkit láb alól. Nem reménytelen a helyzet, Tina, és mi nem adjuk fel könnyedén.

Tina felsóhajtott.

- Soha nem adom fel.

- Akkor jó.

- Nem állok meg addig, amíg ki nem derítem, hogy mi történt Dannyvel valójában.

- Végre! Ez az a Christina Evans, akit szeretek!

- Tudod, az elmúlt évben azzal küszködtem, hogy elfogadjam, Danny meghalt abban az értelmetlen balesetben. Most pedig, amikor már úgy gondolom, hogy képes vagyok szembenézni ezzel, és magam mögött hagyni ezt a szomorú időszakot, rájövök, hogy talán nem is véletlenül halt meg. Hirtelen minden a feje tetejére állt.

- Meg fog oldódni, majd meglátod.

- Remélem.

Elliot megint a tükörbe pillantott. Semmi gyanús.

- Tudod, furcsa módon még élvezem is ezt

- mondta Tina.

- Mit? - kérdezte Elliot.

- Ezt a menekülősdit.

- Jaj, ne, én egyáltalán nem örülök annak, hogy elvettem egy óriás fegyverét.

- Igazad van, de én nem is erről beszéltem.

- Természetesen én se azt választanám, hogy az eddigi kellemes és békés életem tökéletesen a feje tetejére álljon. Inkább élném a derék és becsületes polgárok egyhangú életét, mintsem menekülnöm kelljen - mondta Elliot.

- Nem arról beszéltem, hogy te mit választanál, ha rajtad múlna. De most, hogy mégis így alakultak a dolgok, nem vagyok boldogtalan. És szerintem te sem. Mélyen, legbelül, te is lelkesedéssel reagálsz a kihívásra.

- Baromság.

- Új energiákat kaptál, amelyek reggel még hiányoztak belőled.

- Az egyetlen újdonság, amit érzek, hogy ma reggel még nem voltam berezelve, most pedig már igen.

- A félelem is része a játéknak - mondta Tina. - Valld be, hogy már hiányzott.

Elliot elmosolyodott.

- Hogy hiányoznának a régi szép idők? Amikor az egész életem maga volt a kémkedés? Sajnálom, de tévedsz. Egyáltalán nem kívánom vissza azt az időszakot, mert nem lételemem a harc és az akciózás.

- Akkor is örülök, hogy mellettem vagy - mondta Tina, majd előrehajolt, és felvett valamit a padlóról. - De ezt még meg akartam mutatni.

- Mit találtál?

- Otthonról hoztam magammal - felelte Tina.

Elliot odafordította a fejét, de az autóban nem volt elég fény, hogy lássa, mi van a nő kezében.

- Nem tudom kivenni, mi van rajta.

- Ez egy horror képregény - mondta Tina.

- Akkor találtam, amikor Danny szobáját takarítottam. Egy dobozban volt a többivel együtt.

- És?

- Emlékszel a rémálmokra, amikről beszéltem?

- Igen.

- A fekete ruhás szörnyeteg az álmaimból itt van ennek a magazinnak a címlapján. Egy az egyben ő az.

- Biztosan láttad már az újságot korábban, és csak ...

- Nem, még sosem láttam. Én is ezzel áltattam magamat egy darabig, de megesküszöm, hogy ma láttam életemben először.

- Akkor talán...

- Várj, a legrosszabbat még el sem mondtam.

A forgalom ritkulni kezdett, ahogy egyre kijjebb jutottak a városközpontból, ezért egy kicsit gyorsabban tudtak haladni.

Tina beszámolt Elliotnak A fiú, aki nem halt meg című képregény történetéről.

A hasonlóság a képregény és a saját terveik között megrémítette Elliotot.

- Ahogy a képregényben a Halál megpróbálta megállítani a szülőket, most valaki engem is meg akar akadályozni abban, hogy felnyittassam a fiam sírját.

Egyre távolabb kerültek a várostól, amikor Elliot úgy döntött, hogy visszafordulnak.

- Valóban sok a hasonlóság - mondta a férfi.

- Talán túl sok is.

- De van egy nagy különbség is. A történetben a fiút még élve temették el, Danny azonban halott. Csak egyet nem tudunk. Azt, hogy hogyan halt meg.

- Ez igaz, de ez az egyetlen eltérés. A NEM HALT MEG felirat a táblán a képregény címére utal, és a történetbeli fiú is annyi idős, mint Danny. Túl sok az egybeesés - mondta Tina.

Egy darabig egyikük sem szólalt meg, végül Elliot törte meg a csendet:

- Igazad van, nem lehet puszta véletlen.

- Hogy magyaráznád ezt meg?

- Nem tudom. Sehogy.

Az út szélén Elliot egy éttermet pillantott meg, ezért úgy döntöttek, megállnak. Behajtottak a gyéren megvilágított parkolóba. Elliot megállt az étterem mögött. Ez volt a lehető legsötétebb hely, egy Toyota Celica és egy kis lakóbusz között, ahol az útról egyáltalán nem láthatják őket.

- Éhes vagy? - kérdezte Elliot Tinát.

- Mint a farkas. De mielőtt bemegyünk, fussuk át azt a listát.

- Majd odabent megnézzük - mondta Elliot. - Itt nincs fény. Különben sincsenek bent sokan, így nyugodtan tudunk beszélgetni. Hozd az újságot is, meg akarom nézni a történetet.

Amikor Elliot kiszállt az autóból, felfigyelt a lakóbusz oldalablakára. Benézett, de nem látott semmit, mert bent sötét volt. Ám valahogy mégis olyan érzése támadt, mintha valaki rejtőzködne odabent, és figyelné őt.

Azt mondta Tinának, hogy Kennebeck főnökei nem mindenhatóak, és ezt nem szabad elfelejtenie. Ő és Tina valószínűleg egy erős, törvényeket figyelmen kívül hagyó, veszedelmes szervezettel állnak szemben, amely mindenre képes, hogy a Sierra Nevadai tragédia titkát megőrizze. De még ez a szervezet is hétköznapi emberekből áll, akik nem rendelkeznek a mindentudás és a gondolatolvasás képességével.

Ahogy átsétáltak a parkolón az étterem felé, Elliot képtelen volt elhessegetni magától a gondolatot, hogy valaki vagy valami figyeli őket. Mintha nem is ember lenne, hanem valami különös, rémisztő lény, amely egyszerre emberi is, meg nem is. Elég bizarr gondolat volt, amit Elliot szeretett volna minél előbb elfelejteni.

Tina megállt, amikor az egyik erősebben világító lámpa alá értek, és amikor visszanézett az autóra, arcán kíváncsi kifejezés jelent meg.

- Mi a baj? - kérdezte Elliot.

- Nem is tudom.

- Láttál valamit?

- Nem.

Egy kis ideig a mozdulatlan parkoló árnyékait figyelték.

- Te is érzed? - kérdezte végül Tina.

- Mit?

- Valami nincs rendben.

A férfi nem válaszolt.

- Szóval érzed - állapította meg Tina.

- Igen.

- Mintha valaki lenne itt.

- Igen, és mintha tekintetek szegeződnének ránk - mondta Elliot.

Tina megborzongott.

- Pedig nincs is itt senki.

- Szerintem sincs.

Egy ideig még vizslatták a sötétséget, hátha látnak valami mozgást.

- Nem gondolod, hogy az idegeink kezdik felmondani a szolgálatot? - kérdezte Tina.

- Csak egy kicsit vagyunk idegesebbek a szokásosnál - felelte Elliot, bár nem volt egészen meggyőződve arról, hogy mindez tényleg csupán a képzeletük játéka.

- Nagyon erős érzés - mondta Tina. - Tudod, mire emlékeztet? Ugyanolyan, mint amikor Angela irodájában magától működni kezdett a számítógép. Nemcsak azt érzem, hogy valaki figyel, hanem mintha valami különös dolog lenne jelen... mintha valami, amit nem látok, itt állna mellettem. Szinte érzem a súlyát, a nyomását a levegőben, ahogy fölénk magasodik.

Elliot pontosan értette Tina szavait, de nem akart erre gondolni, mert nem tudta, miért történnek a dolgok. Jobban kedvelte a valós számokat, az adatokat, ezért volt jó ügyvéd, és ezekre építve nyerte meg az ügyeit is.

- Mindketten kimerültek vagyunk - mondta inkább Elliot.

- Attól én még különösen érzem magam.

- Együnk valamit.

Tina kicsit hátra maradt, és a sötétet fürkészte.

- Tina! - szólt utána Elliot.

- Mintha az éjszaka is bennünket figyelne - mondta Tina rekedt hangon. - Olyanok az árnyékok, mintha a sötétségnek szeme lenne.

Végül bementek az étterembe, és nem mertek visszanézni.

Huszonegy

A hosszú L-alakú étterem csillogott-villogott. Mindent fényes króm, üveg, műanyag és vörös vinyl borított. A zenegép Garth Brooks egyik countrydallamát játszotta, a levegőt pedig megtöltötte a rántotta, a sült szalonna és kolbász ínycsiklandozó illata. Tina szájában összefutott a nyál, amint beléptek.

Tizenegy vendég ült az L alakú helyiség hosszú szárának a végében, a bejárat közelében, öten a pultnál, hatan pedig a piros fülkékben. Elliot és Tina mindenkitől távol foglaltak helyet, az étterem rövidebb szárnyának utolsó fülkéjében.

A vörös hajú pincérnőt Elvirának hívták. Kerek arcú, csillogó szemű nő volt, aki széles mosollyal vette fel rendelésüket: sajtburgert, sült krumplit, káposztasalátát és Coors sört kértek.

Amikor Elvira otthagyta őket, és végre egyedül maradtak, Tina megszólalt:

- Nézzük át a listát.

Elliot előbányászta a papírokat a nadrágzsebéből, és kihajtogatta őket az asztalon. Három papír volt, mindegyiken tíz-tizenkét gépelt kérdés, amelyeket a papír fölé hajolva, közösen olvastak el.

1. Mióta ismeri Christina Evanst?

2. Miért kérte meg Christina Evans éppen önt arra, hogy foglalkozzon a fia testének exhumálásával?

3. Milyen oka lehet Christina Evansnek arra, hogy kétségbe vonja fia halálának hivatalos verzióját?

4. Van-e Christina Evansnek bizonyítéka arra, hogy fia halálának hivatalos változata hamis?

5. Ha igen, mi az?

6. Honnan szerezte a bizonyítékot?

7. Hallott már ön a Pandora-tervről?

8. Kapott-e ön vagy Mrs. Evans bármilyen anyagot a Sierre Nevada-hegységben lévő katonai kutatási létesítményre vonatkozóan?

Elliot felnézett.

- Hallottál már a Pandora tervről?

- Nem.

- Sem a Sierra Nevadában épített titkos laboratóriumokról?

- Ó, hát persze, Mrs. Neddler már mesélt róluk.

- Az kicsoda?

- A takarítónőm.

- Ezt most csak vicc, ugye?

- Igen.

- Na, jó. Ezek nyilvánvalóan azt hiszik, hogy a Pandora-terv kiagyalói közül valaki információkat szivárogtatott ki nekünk.

- Talán ez a valaki járt Danny szobájában is? Esetleg épp közülük valaki írt a táblára, aztán a számítógéppel is ugyanő szórakozott?

- Elképzelhető - mondta Elliot.

- De te nem hiszed.

- Nos, ha valakinek rossz a lelkiismerete, miért nem keres fel személyesen?

- Lehet, hogy fél. Talán jó oka van rá.

- Igen, de szerintem ennél összetettebb az ügy. Persze ez csak megérzés.

Gyorsan végigolvasták a többi kérdést is, de nem tudtak meg semmi újat. A legtöbb arra vonatkozott, hogy mennyit tud Tina a hegyi tragédia valódi részleteiről, mennyit mondott el Elliotnak, Michaelnek, és egyáltalán hány emberrel beszélt róla. A Pandora-tervhez hasonló, egyéb titokzatos finomságot már nem találtak közöttük.

Elvira ekkor kihozta a két üveg jeges Coorst, és letett eléjük két poharat.

A zenegép egy szomorkás Alan Jackson-számot kezdett játszani.

Elliot kortyolgatta sörét, és közben átlapozta Danny képregényét.

- Elképesztő - mondta, amikor a végére ért.

- Még elképesztőbbnek tartanád, ha rémálmaid is lennének - mondta Tina. - Most mi legyen?

- Dannynek le volt zárva a koporsója a temetésen, de mi van a többi tizenhárom cserkésszel?

- Több mint a felét úgy temették el, hogy a szülők nem láthatták a gyerekeket - válaszolt Tina.

- Nem engedték megnézni?

- Nem. A többieket viszont megkérték, hogy azonosítsák a gyerekeiket, bár némelyik olyan rémes állapotban volt, hogy a temetésen már nem engedték megnézni. Michaelnek és nekem külön javasolták, hogy ne nézzük meg, mert Danny teste túlságosan... összeroncsolódott.

Tina alig tudta visszatartani könnyeit, ahogy a fiáról beszélt.

- A francba! - szólalt meg Elliot.

- Mi történt?

- Azt gondoltam, hogy talán összefoghatunk néhány szülővel. Ha nem látták a gyerekek holttestét, lehet, hogy bennük is ugyanolyan kétségek ébredtek, mint benned az elmúlt évben, és talán könnyen meggyőzhetjük őket, hogy csatlakozzanak hozzánk, és követeljük együtt az összes sír felnyitását. Ha ilyen sokan emelik fel a hangjukat, Vince főnökei nem tudnak mindenkit elhallgattatni, és mi is biztonságban lehetnénk. De ha a többieknek volt módjuk megnézni a holttesteket, és senkiben nem merültek fel kétségek, akkor talán sikerült elfogadniuk a megváltoztathatatlant. Ha most állítunk be hozzájuk a titkos összeesküvésről szóló elméletünkkel, már meg sem hallgatnak.

- Akkor egyedül vagyunk.

- Igen.

- Azt is mondtad, hogy egy újságíró talán segíthet magunkra vonni a média figyelmét. Kire gondoltál?

- Ismerek néhány helyi firkászt - mondta Elliot. - De talán mégsem olyan jó ötlet ez. Vince főnökei lehet, hogy épp ezt várják tőlünk. Várnak, figyelnek, aztán lepuffantanak, még mielőtt egyetlen mondatot elmondhattunk volna. Azt hiszem, a sztorit ki kell vinnünk a városból, de mielőtt ezt megtesszük, még szükségem van néhány információra.

- Azt hittem, úgy gondolod, hogy elég érdekes adattal tudunk szolgálni. Végül is elvettél egy pisztolyt attól a férfitól, felrobbantották a házam...

- Valószínűleg elég is, legalább is a Las Vegas-i lapoknak feltétlenül. A városban még emlékeznek a Jaborski-csapatra és a Sierra beli balesetre, de mégiscsak helyi tragédia volt. Los Angelesben vagy New Yorkban viszont az újságírók nem mutatnak túl nagy érdeklődést addig, amíg nem találnak valamit, ami kiemeli a hírt a helyi hírek kategóriájából. Nem biztos, hogy ennyi információ meggyőzné őket, hogy ez tényleg nagy ügy. Pedig nagyon fontos lenne, hogy sok részlet összeálljon, mielőtt kiállnánk vele a nyilvánosság elé. Szeretnék egy szép kerek történetet letenni az újságírók elé arról, hogy mi történt azokkal a cserkészekkel. Valami szenzációssal kell előrukkolnunk, amire ráharapnak.

- Mint például?

- Még nem gondolkodtam rajta, de egyre erősebb a gyanúm, hogy a cserkészek és a vezetőik valami olyat láttak, amit nem lett volna szabad.

- Tudsz valamit a Pandora-tervről?

- Valamilyen titkos katonai akció lehet - mondta Elliot. - Nem hinném, hogy bármi más miatt akcióba lendült volna Vince-ék szervezete. Egy hírszerző ügynökség biztosan nem foglalkozna, csip-csup ügyekkel.

- De ez annyira megfoghatatlan.

- Lehet, hogy nem tudtad, de amikor a világháború befejeződött, Kaliforniától megvonták a védelmi összegek jelentős részét, a pénzekét pedig átcsoportosították Nevadába, ahol sokkal több Pentagon által támogatott iparág és létesítmény van ma is, mint az Amerikai Egyesült Államok bármely másik államában. És most nemcsak a közismert helyekről beszélek, mint a Nellis Légi bázis vagy a nukleáris kísérleti terület. Az állam kiválóan megfelelt titkos, féltitkos vagy szuperbiztonságos fegyverkutató központok építésére. Nevadában több ezer négyzetkilométernyi távol eső, gyéren lakott terület található a sivatagokban és a hegyek belső részein. Ezeket a területeket a szövetségi kormány birtokolja. Ha titkos létesítményt akarsz elhelyezni egy lakatlan terület közepén, elég könnyedén fent lehet tartani a biztonságot.

- Szóval szerinted Mr. Jaborski, Mr. Lincoln és a gyerekek egy ilyen helyre bukkantak a Sierra Nevadában? - kérdezte Tina, és izgalmában a sörös poharat szorongatta.

- Lehetséges.

- Talán láttak valamit, amit nem kellett volna.

- Igen.

- És aztán? Talán csak nem ezért ölték meg őket?

- Ez az elmélet biztosan felpiszkálna egy jó újságírót.

Tina megrázta a fejét.

- Nem akarom elhinni, hogy a kormány képes lenne megöletni egy csapat iskolást csak azért, mert véletlenül megpillantottak egy új fegyvert.

- Nem? Akkor gondolj csak Wacóra, a halott gyerekekre. Vagy Ruby Ridge-re, a tizennégy éves fiúra, akit hátba lőtt egy FBI-ügynök. Vince Fostert egy washingtoni parkban találták meg holtan, a hivatalos változat szerint öngyilkosságot követett el, bár a legtöbb bizonyíték gyilkosságra utalt. Lehet, hogy a kormányok alapvetően jók, de egy ekkora gépezetben mindig akad egy-két vérengző cápa. Fura időket élünk, Tina.

- De vajon mit láthattak a gyerekek? Az előbb mondtad, hogy egy erdő közepén könnyű fenntartani a biztonságot, tehát a fiúk nem juthattak túl közel egy jól őrzött helyhez. Biztos, hogy egy pillantásnál többet nem vethettek rá.

- Talán az is elég volt, hogy megpecsételje a sorsukat.

- A gyerekek nem a legjobb megfigyelők - folytatta Tina. - Túlságosan is hatnak rájuk a pillanatnyi benyomások, mindjárt izgatottak lesznek, és hajlamosak a túlzásokra. Ha tényleg láttak volna valamit, biztosan mind máshogy mesélte volna el, egyik leírás se lett volna pontos. Egy csapat kölyök nem jelenthet túl nagy veszélyt egy titkos létesítmény biztonságára.

- Valószínűleg igazad van, de a biztonságiak nem így gondolhatták.

- Elég hülyék voltak, ha azt gondolták, csak a szemtanúk megölése lehet a megoldás. Megölték őket, és balesetnek próbálták álcázni. Szerintem ez sokkal veszélyesebb, mint ha a gyerekek hazatérnek a kusza meséikkel.

- Ne feledd, hogy két felnőtt is volt velük. A legtöbben talán tényleg nem foglalkoztak volna azzal, amit a gyerekek beszélnek, Jaborskinak és Lincolnnak azonban hittek volna. Talán túl sok minden forgott kockán, ezért a létesítmény biztonsági emberei úgy dönthettek, hogy a két felnőttnek meg kell halnia, és csak azután határoztak a gyerekek megöléséről is, hogy egyetlen szemtanú se maradjon.

- Ez borzasztó!

- Mindenesetre elég hihető.

- Nem is tudom... titkos létesítmények... hadititkok... az egész olyan valószínűtlen - mondta Tina.

- Nekem nem - felelte Elliot. - Teljesen hihetőnek tartom. Persze nem azt mondom, hogy ez valóban meg is történt. Csupán elmélet az egész. De erre már biztosan ugrana egy ambiciózus újságíró, mert ez nagy sztori. Nagy sztori lehet, ha elégséges használható ténnyel állunk elő, amely sok kérdést megmagyaráz.

- És mi van Kennebeck bíróval? Ő talán tudja a választ a kérdéseinkre.

- Öngyilkosság volna visszamenni Kennebeck házába - mondta Elliot. - Vince barátai biztosan várnának ránk.

- Nincs valami módja, hogy kicselezzük őket, és a hátuk mögött jussunk el a bíróhoz?

- Lehetetlen - rázta meg a fejét Elliot. - Egyébként pedig szerintem Kennebeck nem ismeri a teljes történetet. Ő is olyan, mint az a kettő, akik meglátogattak. Neki is megmondták, hogy mit kell megtudnia.

A pincérnő megérkezett a rendelésükkel.

Amíg ettek, egyikük sem beszélt a problémákról. Inkább hallgatták csendben a countryzenét, és a Charleston Boulevard-t figyelték az ablakon át.

Vacsora után először Tina szólalt meg:

- Azt mondtad, hogy még több bizonyítékra van szükségünk, mielőtt a sajtóhoz fordulnánk.

- Így van.

- De hogyan szerezzük meg? Honnan? Kitől?

- Ezen töröm én is a fejem. A legjobb, amit tehetünk, hogy felnyittatjuk a sírt. Ha a testet kihantolják, és egy kiváló patológus meg is vizsgálja, biztosan találunk bizonyítékot, hogy a halál oka nem az, amit a hatóságok mondtak.

- De nem nyithatjuk fel mi magunk! - mondta Tina. - Nem surranhatunk be ásókkal a temetőbe az éjszaka közepén, hogy megmozgassunk egy tonna földet! Különben is magánkézben van, magas fal veszi körül, biztosan van riasztórendszere is a vandálok ellen.

- Kennebeck haverjai pedig odaállították az őreiket. Na, jó, ha a holttestet nem vizsgálhatjuk meg, akkor van egy másik javaslatom. Beszélnünk kell azzal az emberrel, aki utoljára látta a testet.

- Ki az?

- Azt hiszem... a halottkém.

- Az orvos szakértő Renóból?

- Ott állították ki a halotti bizonyítványt?

- Igen. A holttesteket egyenesen Renóba vitték a hegyekből.

- Ha jobban belegondolok... ezt a lépést talán ki is hagyhatnánk - mondta Elliot. - Neki kellett kijelentenie, hogy Danny balesetben halt meg, ezért gondolom, hogy Kennebeck emberei őt is beszervezhették. Egy biztos, nem a mi oldalunkon áll, tehát nem lenne bölcs dolog kérdőre vonni. Talán a végén mégis kell majd vele beszélnünk, de először a temetkezési vállalkozót keressük meg, aki látta a holttestet. Ő biztosan sok mindenről tud mesélni. Itt van Vegasban?

- Nem. Egy renói temetkezési vállalkozó készítette elő a holttestet, és ő szállította ide a temetésre. A koporsó le volt zárva, mi pedig nem nyitottuk fel.

A pincérnő ekkor megállt az asztaluk mellett, és megkérdezte, kérnek-e még valamit. Mivel nem kértek, letette az asztalra a számlát, és elvitt néhány üres tányért.

- Emlékszel a temetkezési vállalkozó nevére?

- Igen. Bellicosti. Luciano Bellicosti a neve.

Elliot kiitta az utolsó korty sört a poharából, majd így szólt:

- Akkor Renóba megyünk.

- Nem elég csak felhívni Bellicostit?

- Manapság mindenkinek lehallgatják a telefonját. De ha szemtől szembe találkozunk vele, azonnal látjuk, hogy igazat mond-e vagy sem. Jobb ezt személyesen elintézni, hidd el.

Tina keze megremegett, ahogy felemelte a poharát.

- Mi a baj? - kérdezte Elliot.

Tina nem tudta pontosan, mi a baj. Újra feltört benne a félelem, sokkal intenzívebben, mint az elmúlt néhány órában.

- Én azt hiszem... félek odamenni.

Elliot megfogta a kezét.

- Minden rendben lesz. Ott kevesebb dologtól kell tartanunk, mint itt. Ne feledd, itt vadásznak ránk.

- Tudom, de mégis félek azoktól a gazemberektől. És még jobban félek attól, hogy... megtudom az igazságot Danny haláláról. Úgy érzem, Renóban megtaláljuk a megoldást.

- Azt hittem, mindennél jobban szeretnéd tudni.

- Így is van, ugyanakkor félek is tőle, mert biztosan rossz hír lesz. Az igazság pedig sokszor annyira fájdalmas.

- Nem biztos.

- De igen.

- Még nyugodtan mondhatod, hogy nem csinálod végig, hogy feladod, és sosem tudod meg, mi is történt.

- Az még rosszabb lenne - ismerte el Tina.

- Ki kell derítenünk, mi történt valójában a Sierrában. Ha tudjuk az igazságot, felhasználhatjuk arra, hogy megmeneküljünk. Ez az egyetlen reményünk az életben maradásra.

- Mikor indulunk Renóba? - kérdezte Tina.

- Ma éjjel, most azonnal. Majd a Cessna Skylane repülőmmel megyünk. Helyes kis gép, meglátod.

- És ha megtudják, mire készülünk?

- Nem fogják, nem volt idejük túl sok mindent kideríteni rólam, hiszen csak egy napja ismerlek. De ígérem, hogy óvatosan közelítjük meg a repteret.

- A Cessnával mennyi idő alatt érünk Renóba?

- Néhány óra alatt. Azt hiszem, néhány napot majd ott maradunk, miután beszéltünk Bellicostival, amíg kitaláljuk, hogyan másszunk ki ebből a zűrzavarból. Mindenki Vegasban fog keresni, mi pedig kicsit fellélegezhetünk Renóban.

- Nem is csomagoltam be semmit - mondta Tina. - Jó lenne egy váltás ruha, egy fogkefe és még néhány holmi. Kabátunk sincs, pedig Renóban átkozottul hideg van ilyenkor.

- Mielőtt elindulunk, megvesszük, ami szükséges.

- Nincs nálam egy cent sem.

- Nálam van - mondta Elliot. - Pár száz dollár, és a hitelkártyáim. Akár az egész világot körbeutazhatnánk. A kártyák alapján természetesen rájöhetnek, hogy hol vagyunk, de az még eltarthat pár napig.

- Ünnep van - szólalt meg Tina aggódva.

- Ez itt Las Vegas, drágám - felelte Elliot.

- Néhány üzlet mindig nyitva tart. A szállodákban egész biztosan, mert ez az év legforgalmasabb időszaka. Most azonnal megveszünk mindent - mondta, és nagy borravalót tett az asztalra a pincérnőnek, majd felállt.

- Gyere! Minél előbb kijutunk a városból, annál nagyobb biztonságban érezhetjük magunkat.

A bejárat melletti pénztárhoz siettek.

A kasszánál egy ősz hajú, bagolyszemüveges férfi ült. Rájuk mosolygott, és megkérdezte, ízlett-e a vacsora, mire Elliot azt válaszolta, hogy igen. Az üregúr lassan beütötte az összeget.

Az étterem hosszú szárnyában sokan üldögéltek a vacsorájuk mellett. Mindenki élénken csevegett és nevetgélt, a vendégek jól érezték magukat, és örültek, hogy még három teljes szabadnapjuk van, mielőtt újra dolgozni kell menniük.

Tina hirtelen irigyelni kezdte ezeket a gondtalan embereket. Közéjük akart tartozni, élvezni akarta a vacsorát, a kellemes estét. Hétköznapi életet akart élni, mint ők, és boldogan nézni előre a jövőbe. Irigyelte őket, mert egyiküknek sem kellett hivatásos gyilkosok miatt aggódniuk, nem törték a fejüket bizarr összeesküvéseken, nem csengetett be hozzájuk álruhás gázszerelő, sem hangtompítós fegyverrel felszerelt gazember. Ezek az emberek nem is tudták, milyen szerencsések, Tina pedig úgy érezte, áthatolhatatlan szakadék választja el őket ezektől az emberektől, és nem tudta, vajon képes lesz-e valaha újra olyan felszabadultan és nyugodtan élni, ahogy ők.

Hirtelen éles, hideg fuvallat bizsergette végig a nyakát.

Megfordult, hogy megnézze, kijött be, de az ajtó zárva volt, a levegő azonban hűlni kezdett. A zenegépből egy népszerű ballada szólt: Baby, Baby, még most is szeretlek

Szerelmünk örökké élni fog

És egy dologban biztos lehetsz

Hogy szerelmünk nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

A lemezjátszó tűje beragadt. Tina elképedve nézte a zenegépet.

Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Elliot elfordult a kasszától, és Tina vállára tette a kezét.

- Mi a fene...?

Tina képtelen volt megszólalni, sőt mozdulni sem bírt.

A levegő hőmérséklete egyre jobban visszaesett, és a nő megborzongott.

A vendégek abbahagyták a beszélgetést, és az elakadt zenegép felé fordultak.

Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Tina fejében a Halál, rothadó arcának képe villant fel.

- Elég - mondta halkan maga elé.

- Lőjék le a zongoristát! - kiáltotta valaki a vendégek közül.

- Rúgják már oldalba! - szólt egy másik.

Elliot odalépett a géphez, és óvatosan megrázta. A három szó már nem ismétlődött. A dal lassan tovább haladt, de csak egy versszakon át. Amikor Elliot elfordult, a kísérteties ismétlődés újra elkezdődött: Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Tina legszívesebben végigment volna az éttermen, hogy minden egyes vendéget torkon ragadjon, és addig rázzon, amíg be nem vallja valamelyik, hogy ő babrált a lemezekkel. Tudta azonban, hogy ez teljesen esztelen dolog lenne, hiszen a magyarázat nem ilyen egyszerű. A gépet biztos, hogy nem piszkálta meg senki. Alig egy perccel korábban még irigyelte ezeket az embereket a hétköznapi életükért, most pedig nevetséges módon azzal gyanúsította őket, hogy egy titkos szervezet tagjai, akik a házát is felrobbantották, pedig ők most is ugyanazok az átlagemberek, akik az előbb voltak.

Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Elliot újra megrázta a gépet, de ezúttal nem tudta elhallgattatni.

A levegő egyre hidegebb lett, és Tina hallotta, hogy ezt néhány vendég szóvá is teszi.

Elliot most sokkal erősebben rázta a gépet, de az egyre csak ismételte a kísérteties sorokat.

Az ősz hajú pénztáros kijött a pult mögül.

- Azonnal megoldjuk a problémát, emberek - mondta, és odaszólt az egyik pincérnőnek:

- Jenny, nézd meg a termosztátot. Nem hűteni, hanem fűteni kéne ma este.

Elliot ellépett a géptől.

Bár a zenegéphez senki nem nyúlt, a hangerő nőni kezdett, s hamarosan már az ablaküvegek és az evőeszközök is rezegtek.

Nem halt meg

Nem halt meg

Nem halt meg

Az emberek a fülükre tették a kezüket.

Az öregnek kiabálnia kellett, hogy túlordítsa a gép hangerejét:

- Van egy gomb hátul, amivel ki lehet venni a lemezt.

Tina képtelen volt befogni a fülét, mert karjai tehetetlenül lógtak, és nem volt ereje felemelni. Sikítani szeretett volna, de egyetlen hang sem jött ki a torkán.

Egyre fagyosabb lett a levegő.

Megint érezte a különös, szellemszerű lény jelenlétét, aki Angela irodájában is ott volt. Mintha most is figyelte volna valaki, ahogy korábban a parkolóban.

Az idős férfi leguggolt a gép mellé, és többször is megnyomta a gombot, de a zene nem hallgatott el.

- Ki kell húzni! - mondta.

A hangerő tovább emelkedett. A hangfalak elképesztő erővel harsogták a szavakat az étterem minden sarkában.

Elliot elhúzta a zenegépet a faltól, hogy az öreg elérje a vezetéket.

Abban a pillanatban Tina megértette, hogy nem kell félnie attól a valamitől, ami ezt a kísérteties jelenetet előidézi. Nem bántani akarta őt - éppen ellenkezőleg. Hirtelen felfogta, mi a titok, és ettől visszatért karjaiba az erő, vállából, nyakából elszállt a feszültség, és lassan a szívdobogása is normalizálódni kezdett.

Amikor az ősz hajú férfi rángatni kezdte a zenegép vezetékét, Tina majdnem rászólt, hogy hagyja abba. Látni akarta, hogy mi történik, ha senki sem avatkozik közbe. De mielőtt erre sor kerülhetett volna, az öreg kihúzta a vezetéket.

A fülsiketítő monoton zene után a hirtelen beállt csend mindenkit meglepett, majd egy másodperc múlva az étteremben levő vendégek megtapsolták az öreget.

Jenny, a pincérnő, odaszólt neki a pult mögül:

- Hé, Al, nem én nyúltam a termosztáthoz! Most is huszonegy fokot mutat. Jobb, ha megnézeted egy szerelővel!

- Biztosan csináltál vele valamit - morogta Al. - Na, végre, már kezd melegedni.

- Nem értem hozzá, mondom! - erősködött Jenny.

Al nem hitt neki, Tina azonban igen. Elliot elfordult a zenegéptől, és aggódva nézett Tinára.

- Minden rendben?

- Igen! Istenem, igen! Régen nem éreztem ilyen jól magam.

Elliot semmit sem értett.

- Tudom, mi ez, Elliot! Pontosan tudom! Gyere! - mondta izgatottan. - Siessünk!

Elliot összezavarodott Tina megváltozott viselkedése láttán, de a nő nem akarta odabent elmagyarázni neki, mi történt. Kinyitotta az ajtót, és kiment.

Huszonkettő

Élénk szél fújt kelet felől, amikor Elliot és Tina kiléptek az étteremből. Feléjük hordta a sivatag porát és homokját, ezért lehajtott fejjel haladtak keresztül a parkolón az autóig.

Beültek a sötét autóba, és a biztonság kedvéért lezárták a központi zárat is.

- Nem csoda, hogy nem jöttünk rá! - mondta Tina élénken.

- Hogy lehetsz...

- Teljesen félreértettük az egészet! ennyire feldobva, amikor...

- Rossz irányból közelítettük meg! Nem csoda, hogy nem találtunk rá a megoldásra!

- Miről beszélsz? Te is láttad, mi történt odabent, ugye? Hallottad a zenegépet is? Nem fogom fel, hogyan tudtál ettől ennyire belelkesedni! Nekem megfagyott a vér az ereimben, olyan hihetetlen volt az egész.

- Figyelj - szólalt meg Tina izgatottan -, eddig azt hittük, hogy valaki merő rosszindulatból küldözgeti nekem az üzeneteket arról, hogy Danny életben van, talán mert az arcomba akarja vágni, hogy a fiam meghalt, vagy esetleg azért, hogy felnyissa a szememet Danny halála ügyében. Ezek az üzenetek azonban nem egy szadista őrülttől származtak, sőt nem is olyan valakitől, aki a napvilágra akarja hozni a Sierra-beli baleset részleteit. Nem Michael küldi, sőt nem is idegen. Legalábbis egyre világosabban érzem, hogy nem így van.

- Akkor szerinted miről van itt szó?

- Szerintem ezek segélykiáltások, és Dannytől jönnek!

Elliot megdöbbenve, ugyanakkor részvétteljesen nézett Tinára.

- Azt akarod mondani, hogy Danny szól hozzád a sírjából, és ő okozta azt a zűrzavart is az étteremben? Valóban azt hiszed, hogy a fiad szelleme kísértett a zenegépben?

- Nem egészen. Azt akarom mondani, hogy Danny nem halt meg.

- Na, várj egy pillanatra!

- Danny él! Egészen biztos vagyok benne!

- De hiszen ezt egyszer már megvitattuk, és el is vetettük - mondta Elliot.

- Rosszul gondoltuk. Lehet, hogy Jaborski, Lincoln és a többi fiú meghalt a Sierrában, Danny azonban nem. Tudom! Érzem, hogy így van! Olyan ez, mintha végre tisztán látnék, olyan, mint egy látomás. Talán tényleg volt baleset, de egyáltalán nem úgy, mint ahogyan el-

mondták. Valami rendkívül furcsa dolog történhetett.

- Ez nyilvánvaló, de...

- A kormány kénytelen volt eltussolni, ezért megbízást adtak annak a szervezetnek, amelynek Kennebeck is dolgozik, hogy mindenáron tartsák titokban a dolgot.

- Ezt értem is - mondta Elliot -, mert logikus. De miből gondolod, hogy Danny él? Az előzőekből nem feltétlenül következik.

- Csak azt mondom, amit érzek - mondta Tina. - Az étteremben hirtelen hatalmas béke szállt meg, mintha bizonyosságot szereztem volna, mielőtt végleg elhallgattattátok a zenegépet. De nemcsak belül éreztem a békét, hanem kívülről is. Talán nem tudom elég érthetően elmagyarázni, de azt tudom, hogy akkor és ott mit éreztem. Azt, hogy Danny próbál megnyugtatni, és azt akarja közölni, hogy még él! Tudom! Danny túlélte a balesetet, de nem engedték haza, mert mindenkinek elmondaná, hogy a kormány a felelős a többiek haláláért, ami azonnal elindítaná a lavinát.

- Tina, tudod jól, hogy ezek csak szalmaszálak, amibe kapaszkodni próbálsz.

- Nem, egyáltalán nem - mondta Tina.

- Akkor hol van Danny?

- Valahol fogva tartják, de azt nem tudom, miért nem ölték meg. Nem tudom, meddig tudják ilyen körülmények között tartani, de ezt teszik. A pontos körülményeket nem ismerem, de azt hiszem, közel járok az igazsághoz.

- Tina... - kezdte Elliot, de a nő nem engedte beszélni, félbeszakította.

- A titkos rendőri erők, akik Kennebeck mögött állnak, azt hiszik, hogy a Pandora-terv egyik résztvevője elárulta őket, és beszámolt nekem arról, hogy mi történt Dannyvel. Pedig tévednek, mert nem ez történt, hanem az, hogy Danny valahogy... nem tudom, hogyan... de üzent nekem. - Tina minden igyekezetét összeszedte, hogy elmagyarázza Elliotnak, mit érzett az étteremben. - Valahogy... képes volt... kapcsolatba lépni velem... a gondolatai segítségével. Ő írta az üzeneteket is a táblára, a gondolataival.

- De erre valójában nincs bizonyíték, csupán az, hogy te éreztél valamit. Szerintem látomásod volt.

- Nem az volt...

- Akárminek nevezed, akkor sem elég jó bizonyíték,

- Nekem igen - mondta Tina határozottan. - És neked is elég lenne, ha átélted volna azt az élményt, amit én. Danny szólt hozzám akkor is, amikor az irodában voltam, megtalált ott is, és a hotel számítógépe segítségével küldött nekem üzenetet. Most pedig a zenegéppel. Biztosan van valamilyen különleges képessége! Igen. És ez segít neki, hogy közölje velem, hogy él! Azt akarja, hogy felkutassam és megmentsem! A fogva tartói pedig nem tudják, hogy képes ilyen módon kommunikálni! Azt hiszik, hogy köztük van a tégla, valaki a Pandora-terv munkatársai között!

- Tina, ez igazán fantáziadús történet, de...

- Lehet, hogy te annak tartod, de nem csupán egy elmélet, hanem az igazság. Ezek a tények! Érzem minden porcikámban!

- Először is - mondta Elliot -, mielőtt kirándulni mentek a hegyekbe Jaborskival, te tudtad már Dannyről, hogy rendelkezik ilyen képességgel?

- Nem - felelte Tina elkomorodva.

- Akkor hirtelen honnan kerültek elő ezek az elképesztő képességek?

- Várj csak! Most, hogy erről beszélünk, valóban volt egy-két furcsa dolga egészen kisgyerek korában is!

- Mint például?

- Például egy időben pontosan tudni akarta, hogy mivel keresi apja a pénzét. Nyolc-kilenc éves lehetett, és minden részletre kíváncsi volt az apja munkájával kapcsolatban. Michael ült a konyhaasztalnál Dannyvel, és blackjack kártyát osztott. Danny aligha értette a szabályokat, hiszen sosem kártyázott. Nem emlékezhetett a kiosztott kártyákra sem, és nem tudta kikalkulálni a nyerési esélyeit sem, ahogy a legjobb játékosok teszik, mégis simán nyert. Michael egy nagy üveg mogyoróval helyettesítette a zsetonokat, Danny pedig mindet elnyerte tőle.

- Biztosan manipulálták a játékot - mondta Elliot. - Michael engedte, hogy nyerjen.

- Először én is erre gondoltam, Michael azonban esküdözött, hogy nem így volt. Őszintén megdöbbent Danny sikerén. Egyébként pedig Michael sosem volt valami nagy kártyazseni. Nem tudja a paklit elég jól kezelni, hogy ügyeskedjen is, miközben keveri a lapokat. Aztán ott volt még Elmer is.

- Az kicsoda?

- A kutyánk volt, egy helyes kis keverék. Egy nap, úgy két évvel ezelőtt épp a konyhában voltam, és almás pitét sütöttem, amikor Danny bejött, és elmondta, hogy nem találja Elmert sehol a kertben. A kutyus nyilvánvalóan kisurrant a kapun, amikor a kertészek megérkeztek. Danny azt mondta, biztos, hogy Elmer nem fog visszajönni, mert elütötte egy kamion. Mondtam neki, hogy ne aggódjon, mert megtaláljuk a kutyát, de nem így lett. Sosem láttuk többet.

- Ez még nem bizonyítja, hogy egy kamion ütötte el.

- Danny hetekig gyászolta.

Elliot felsóhajtott.

- Néhány játszmát nyerni a blackjacken nem több mint szerencse, ahogy te is mondtad. És egy eltűnt kutyáról azt mondani, hogy elütötte egy autó, nos, szerintem, ez sem túlságosan elrugaszkodott feltételezés az adott körülmények között. Lehet, hogy ezek valóban Danny látnoki képességeit bizonyítják, az ilyen apró trükkök azonban fényévre vannak attól a tudástól, amit most a fiadnak tulajdonítasz.

- Igen, talán. Úgy tűnik, hogy képességei rendkívüli módon felerősödtek, talán a körülmények miatt. A félelemnek és a feszültségnek köszönhetően.

- Ha ettől megerősödött a gondolatátviteli ereje, miért nem lépett kapcsolatba veled már hónapokkal korábban?

- Talán ez az egy év hozta ki belőle a képességet. Fogalmam sincs. - Tina hirtelen mérges lett. - Jézusom, honnan a fenéből tudhatnám a választ? - csattant fel.

- Nyugodj meg - mondta Elliot. - Én csak kételkedem kissé, és próbálom megérteni, amit mondasz.

- Határozottan érzem, hogy Danny él, valahol fogva tartják - folytatta Tina -, és gondolataival próbál kapcsolatba kerülni velem. Telepatikus úton. Nem, azt hiszem, ez nem is telepátia, hiszen tárgyak elmozdítására is képes pusztán azzal, hogy rájuk koncentrál. Hogy hívják ezt? Nem jut eszembe a szó.

- Telekinézis - mondta Elliot.

- Igen, ez az! Telekinetikus képességei vannak! Vagy van valami jobb magyarázatod arra, ami az étteremben történt?

- Hát... nincs.

- Szerinted véletlen volt, hogy a lemez épp annál a sornál akadt meg?

- Nem - mondta Elliot. - Nem lehetett véletlen. Az azonban még annál is valószínűtlenebb elképzelés, hogy ezt maga Danny csinálta.

- Szóval, elismered, hogy igazam van.

- Azt azért nem - felelte a férfi. - Jobb magyarázatot nem tudok, de a tiédet sem tudom

elfogadni. Sosem hittem az ilyen természetfeletti dolgokban.

Egy-két percig egyikük sem szólalt meg. A sötét parkolót figyelték, és az azon túl elterülő részt, ahol sok kétszáz literes tartály állt.

Végül Tina így szólt:

- Igazam van, Elliot, hidd el. Az elméletem magyarázat mindenre, még a rémálmokra is, mert Danny áll azok mögött is. Az elmúlt két hétben rémálmokat küldött rám, ezért emlékszem olyan élénken rájuk, és ezért különböznek annyira a többi álmomtól.

Elliot az újabb feltételezést még sokkal elképesztőbbnek találta.

- Várj egy kicsit. Most egy újabb különleges képességről beszélsz, ugye?

- Miért ne rendelkezhetne többel is?

- Úgy látom, hamarosan már egyenesen istenként fogsz beszélni róla.

- Nem, eddig csak a telekinézisről és az álmaim befolyásolásáról tudok. Ez megmagyarázza, hogy miért álmodom egyfolytában arról a rettenetes Halál-figuráról. Azért gondolom, hogy ezeket az üzeneteket Danny küldi, mert megpróbálja olyan figurák alakját használni az álmokban, akiket jól ismer. Ilyen a kedvenc horror történetének főszereplője is.

- De ha képes álmokat közvetíteni feléd - mondta Elliot -, miért nem küld egyértelmű, tiszta üzeneteket, amikben megmondja, hogy mi történt vele, és hol van? így gyorsabban megérkezne hozzá a segítség. Miért nem így üzen? Világos mentális üzeneteket is küldhetné, hogy könnyebben megértsd.

- Ne légy cinikus - mondta Tina.

- Nem vagyok. Csak próbálok rámutatni arra, hogy van egy-két hiányosság az elméletedben.

- Ez nem hiányosság - jelentette ki Tina -, hanem igenis jó magyarázat. Danny nyilván nem tökéletes telepata, hanem telekinetikus képességgel bír, amely révén gondolatai segítségével képes tárgyakat elmozdítani a helyükről. És bizonyos mértékig az álmokat is képes befolyásolni. Nem valami magas szintű telepátiáról van szó, mert a gondolatait nem tudja pontosan közvetíteni, és nem képes értelmes mentális üzenetek küldésére sem, hiszen ehhez nincs meg sem az ereje, sem a tudása, ezért úgy próbál elérni, ahogy tud.

- Figyelnél rám egy kicsit? - kérdezte Elliot.

- Azt teszem - felelte Tina.

- Olyanok vagyunk, mint két dühöngő őrült egy párnázott szobában.

- Ne túlozz.

- Ha már szellemi képességekről beszélünk... nos, nem egészen egyértelmű a dolog - mondta Elliot.

- Akkor magyarázd meg, mi történt az étteremben.

- Nem tudom megmagyarázni! - mondta Elliot, és olyan volt a hangja, mint egy papé, akinek épp most rendült meg a vallásba vetett hite.

- Próbálj meg most az egyszer nem jogászként gondolkodni - kérte Tina. - Ne logikai alapon közelíts a történtekhez!

- Nem lesz könnyű.

- Tudom, de a világ tele van logikátlan, ám igaz dolgokkal. Most pontosan egy ilyennel van dolgunk.

- Ha Danny valóban rendelkezik ezzel a hihetetlen energiával, miért csak te kapsz tőle üzeneteket? Miért nem lép kapcsolatba Michaellel is?

- Őt talán nem érzi olyan közel magához. A házasságunk utolsó néhány évében Michael

állandóan más nők után futkosott, alig volt otthon, így Danny joggal érezte, hogy elhanyagolja. Én azonban sosem fordítottam őt Michael ellen, sőt inkább próbáltam igazolást keresni Michael tetteire, mert nem akartam, hogy Danny megutálja az apját. Ő azonban meg volt bántva, ezért gondolom, hogy természetes, ha csak velem akart kapcsolatba lépni, az apjával viszont nem.

- Elég meggyőzően hangzik - ismerte el Elliot.

- Köszönöm, ügyvéd úr - mondta Tina.

- De még most sem hiszem, hogy igazad lenne. Tudom, hogy sok intelligens ember hisz a gondolatátvitelben, de én nem tartozom közéjük, képtelen vagyok elfogadni. Inkább valami kevésbé különleges magyarázat felé hajlok.

- Ha találsz egyet, ígérem, hogy komolyan megfontolom.

- Csak azért vitatkozom veled - mondta Elliot, és Tina vállára tette a kezét -, mert aggódom miattad.

- Az épelméjűségemet félted?

- Nem, nem. Ez az egész spirituális magyarázat főleg azért zavar, mert reményt ad, hogy azt hidd, Danny még életben van, ami nagyon veszélyes. Attól félek, sok fájdalomnak teszed ki magad.

- Nem így van. Hiszem, hogy Danny él.

- És ha mégsem?

- Hidd el.

- Ha azonban az ellenkezője bizonyosodik be, a veszteség érzése sokkal nagyobb lesz. Olyan, mintha másodszorra is elveszítenéd.

- Nem halott - hajtogatta Tina. - Érzem minden porcikámban, tudom, hogy él, Elliot!

- De ha nem? - kérdezte Elliot.

- Azt is helyre tudom majd tenni magamban - felelte Tina habozva.

- Biztos vagy benne?

- Igen.

Hosszasan nézték egymást, majd Elliot közelebb hajolt, és megcsókolta Tinát.

- Nem akarom, hogy szomorú légy - mondta Elliot.

- Nem leszek.

- Nem sokat tehetek ellene, mert a dolgokat nem én irányítom. Úgy tűnik, mintha sodródnánk az eseményekkel.

Elliot végül beindította a motort.

- Jobb, ha indulunk, még vásárolnunk is kell. Szükségünk lesz néhány holmira.

Bár Tina továbbra is rendíthetetlenül hitte, hogy Danny még él, a félelem ismét eluralkodott rajta, miközben felhajtottak a Charleston Boulevardra. Attól viszont már nem tartott, hogy szembe kell néznie a szörnyű igazsággal, amely Renóban várt rá. Lehet, hogy ami Dannyvel történt, valóban borzalmas, de nem hitte, hogy olyan nehéz lesz elfogadnia, mint annak idején a halálhírét. Csupán attól félt, hogy megtalálják Dannyt, de nem tudják megmenteni. Az is lehet, hogy a keresés közben ő vagy Elliot meghal. Ha élve találják meg Dannyt, és ők nem élik túl, az a sors, borzasztó fintora lenne. Tina tapasztalatból tudta, hogy a sors kegyetlen játékot tud űzni bárkivel, ezért most mégis jobban rettegett, mint valaha.

Huszonhárom

Willis Bruckster épp a kenó szelvényét tanulmányozta, hátha megtalálja rajta a nyerőszámokat, amelyek most jelentek meg a kaszinó mennyezetéről lelógó elektronikus táblán. Próbált rendkívül érdeklődőnek mutatkozni a játék végkimenetele iránt, pedig egyáltalán nem izgatta. A kezében tartott jegy érdektelen volt, nem vitte oda a fogadóablakhoz, sőt nem pazarolt rá egyetlen centet sem. A kenót csupán álcázásnak használta.

Nem akarta magára vonni a kaszinó biztonsági embereinek a figyelmét, ezért úgy kellett tennie, mintha idetartozna, ezért viselt olcsó, zöld színű vászonnadrágot, fekete mokaszin cipőt és fehér zoknit. Két kedvezményre jogosító kuponfüzet is volt nála, amelyekkel a kaszinók igyekeznek minél több játékost idevonzani, a nyakában pedig fényképezőgép lógott. A kenó olyan játék, ami sem a szerencsejátékosokat, sem a csalókat nem csábítja, pedig a biztonságiak különösen irántuk mutattak érdeklődést. Willis Bruckster egészen biztos volt abban, hogy unalmas átlagembernek nézik, és azon sem lepődött volna meg, ha a biztonsági őr ásítva sétálna el mellette.

Szerette volna, ha sikeresen hajtja végre a megbízást, mert ez akár mérföldkő is lehetne az életében. A Hálózat elszántan igyekezett likvidálni mindenkit, aki Danny Evans holttestének kihantolását akarta, az Elliot Stryker és Christina Evans ellen kiküldött ügynökök azonban mindeddig nem jártak sikerrel, még nem tudták megölni a párt. Az ő tehetségtelenségük juttatta lehetőséghez Willis Bruckstert. Ha sikeres akciót hajt végre itt a zsúfolt kaszinóban, biztos, hogy előléptetik.

Bruckster a mozgólépcső tetején állt, amely a bevásárlóközpont alsó szintjéről a Bally's Hotel kaszinójához vezetett. A fáradt osztók időnként felálltak a kártyaasztalok mellől, hogy kinyújtóztassák végtagjaikat, és a mozgólépcső alsó vége melletti pihenőben töltötték idejüket. Valamivel ezelőtt egy kisebb csoport tért be ide egy rövid pihenőre, amely hamarosan lejár, ezért vissza kell térniük az asztalok mellé. Bruckster az egyik osztót, Michael Evanst várta.

Nem is remélte, hogy rátalál a munkahelyén a férfira, mert szinte biztos volt benne, hogy a felrobbantott ház körül leskelődik, amint a tűzoltók átkutatják a parázsló törmeléket a nő maradványai után. Amikor Bruckster fél órával ezelőtt megérkezett a hotelba, meglepetten látta, hogy Evans könnyedén cseveg a blackjack asztal körül ülő vendégekkel, és úgy vigyorog, mintha nem történt volna semmi különös az életében.

Lehet, hogy Evans még nem szerzett tudomást róla, hogy a korábbi házát romba döntötte egy robbanás? Bár az is lehet, hogy tudta, mi történt, de a legkevésbé sem izgatja a volt felesége.

Bruckster nem tudott Evans közelébe jutni, amikor a férfi a szünet elején otthagyta az asztalát, ezért igyekezett a mozgólépcső környékén maradni. Biztos volt benne, hogy el tudja kapni Evanst, amikor kijön a pihenőből, és visszafelé tart a helyére.

Az utolsó kenó számok is a kivetítőn villogtak. Willis Bruckster egy darabig nézte őket, majd jól látható bosszúsággal gyűrte össze szelvényét, mintha éppen most veszített volna el néhány nehezen megkeresett dollárt.

A mozgólépcső felé pillantott, ahol már jöttek felfelé a kártyaosztók.

Bruckster távolabb sétált a lépcsőtől, és újra kihajtogatta kenó szelvényét, majd még egyszer összehasonlította számait a kijelzőn levőkkel, mintha azon fohászkodna, bárcsak az első alkalommal valamit elnézett volna.

Michael Evans eléggé lemaradt a csoporttól. A jóképű, könnyed férfi lassan andalgott a többiek után. Megállt, hogy váltson néhány szót a lélegzetelállítóan szép pincérnővel, aki rámosolygott, a többiek pedig már régen továbbhaladtak, amikor végre Evans is elindult.

Bruckster néhány lépés távolságból követte célpontját a zsúfolt kaszinón keresztül. Benyúlt nadrágja zsebébe, és elővett egy apró aeroszolos sprayt, amely elfért a tenyerében.

Hamarosan egy csapat nevetgélő ember állta el az utat. A vidám társaságból senki sem vette észre, hogy akadályozzák a főfolyosón való haladást, Bruckster pedig kihasználta a zűrzavart, és megérintette Evans vállát.

Evans hátrafordult, mire Bruckster így szólt:

- Azt hiszem, ezt elejtette.

- Tessék?

Bruckster szándékosan lent tartotta a kezét, hogy Evansnak le kelljen néznie, vajon mit mutat az idegen.

A spray finom permete éppen telibe találta az arcát, és azonnal belélegezte.

Evans úgy reagált, ahogy bárki más tette volna. Meglepetésében levegő után kapkodott, amikor rájött, hogy valamivel lefújták.

A gyors lélegzetvétel még feljebb vitte orrjárataiba a halálos párát, ahol az aktív méreg - egy különösen gyors hatású neurotoxin - azonnal felszívódott az orrüreg nyálkahártyájában.

Két másodperc múlva a véráramba került, és az első roham már el is érte a szívét.

Evans meglepett arckifejezése eltűnt, helyét rémület foglalta el, majd hirtelen eltorzult az arca, ahogy az iszonyatos fájdalom végighaladt a testén. Öklendezni kezdett, és habos nyál jelent meg a szája csücskében. Szemei kifordultak, és összeesett.

Bruckster eltette az apró aeroszolt, és hangosan megszólalt:

- Ez az úr itt rosszul lett!

Az emberek egyszerre fordultak felé.

- Menjenek távolabb! - mondta Bruckster. - Az isten szerelmére, valaki hívjon orvost!

Senki sem láthatta a gyilkosságot, hiszen zsúfolt helyen, nagy tömegben követték el. Ha valaki mégis figyelné a termet a kamerákon át, sok mindent ő sem láthatott.

Willis Bruckster gyorsan letérdelt Michael Evans mellé, és megnézte a pulzusát, de nem érezte a szívverését.

Vékony réteg nedvesség borította az áldozat orrát, ajkát és állát, ez azonban csak az ártalmatlan vivőanyag volt, amely a toxint szállította. Maga a méreg már átjárta az áldozat testét, elvégezte a dolgát, és kezdett lebomlani a szervezetben előforduló vegyületekké, amelyek nem keltenek gyanút később sem, amikor a halottkém a törvényszéki vizsgálat eredményeit ellenőrzi. Néhány másodperc múlva a vivőanyag is elpárolog, és nem marad utána semmi, ami felkelthetné az orvos figyelmét, aki először vizsgálja majd meg a halottat.

Ekkor egy egyenruhás biztonsági őr verekedte át magát a kíváncsiskodók tömegén, hogy megnézze, mi történt.

- Úristen, hiszen ez Mike Evans! Mi történt?

- Nem vagyok orvos - mondta Bruckster -, de úgy tűnik, szívinfarktusa van. Úgy dőlt el, mint egy zsák.

Az őr is megtapogatta a csuklóját, de nem érezte a pulzust. Elkezdte az élesztést, de hamarosan feladta.

- Azt hiszem, reménytelen.

- Hogy lehet szívinfarktusa valakinek ilyen fiatalon? - kérdezte Bruckster. - Jézusom, sosem tudhatja az ember, mi történik vele egyik pillanatról a másikra.

- Így igaz - bólintott az őr.

A szálloda orvosa szívrohamot fog megállapítani, nagy valószínűséggel a halottkém is, és ez fog állni a halotti bizonyítványban is a halál okaként.

Végrehajtotta a tökéletes gyilkosságot. Willis Bruckster elmosolyodott.

Huszonnégy

Harold Kennebeck bírónak az volt a hobbija, hogy üvegpalackokba épített néhány rendkívül finoman kidolgozott hajót. Dolgozószobájának falán mindenhol ilyen palackokat lehetett látni. Volt közöttük XVII. századi holland naszád, nagy négyárbocos szkúner, valamint egy XVI. századi svéd carvel. Mind-egyiket különleges gonddal és kézügyességgel

hozta létre, s nagy figyelmet fordított a palackok alakjára és színére is, így hát minden alkotása valódi műremek volt a maga nemében.

Kennebeck az egyik vitrin előtt álldogált, és egy XVIII. század végéről származó francia fregattot nézegetett. Ám nem a hajó történetén elmélkedett közben, hanem az Evans-ügy legújabb fejleményein. Az a látvány, amit hajói nyújtottak a lezárt üvegekben, mindig megnyugtatta; szívesen nézegette őket, ha gondja volt, vagy a szokásosnál idegesebb hangulat lett úrrá rajta. A modellek megnyugtatták, és ez az állapot lehetővé tette számára, hogy mindig a lehető legjobb teljesítményt nyújtsa.

Minél tovább gondolkodott, annál kevésbé volt meggyőződve arról, hogy az Evans nevű nő tudja az igazságot a fiáról. Ha a Pandora-terv egyik résztvevője beszámolt volna neki arról, hogy mi történt a busznyi cserkészfiúval, biztosan nem ilyen hidegvérrel reagált volna a hírre, hanem rémületében és első dühében azonnal a rendőrségre rohant volna.

Ehelyett azonban Elliot Strykerhez ment.

Volt ebben valami különös paradoxon. A nő úgy viselkedett, mintha nem tudná az igazságot, másrészt viszont Strykert megbízta azzal, hogy nyittassa fel a fiú sírját, ami arra utalt, hogy valamit mégis tud.

Ha Strykernek hinni lehetett, a nő cselekedeteit pusztán az érzelmei mozgatják. Az ügyvéd szerint Mrs. Evansnek bűntudata volt amiatt, hogy nem volt bátorsága megnézni a fia megcsonkított holttestét a temetés előtt. Úgy érezte, elárulta a fiút, mert nem adta meg neki a halottaknak járó végtisztességet. Bűntudata fokozatosan komoly lelki problémává alakult, állandóan ideges volt, és szörnyű álmok gyötörték minden éjszaka. Legalábbis Stryker ezt állította.

Kennebeck pedig hajlott rá, hogy higgyen neki. A történetben természetesen szerephez jutott a véletlen is, de nem minden véletlennek kell jelentőséget tulajdonítani. Ez olyasvalami volt, amit az ember hajlamos elfelejteni, ha az egész életét a hírszerzésnél töltötte. Christina Evans valószínűleg egyáltalán nem kételkedett a baleset hivatalos magyarázatában; feltehetően semmit sem tudott a Pandora-tervről, amikor az exhumálást kérte, időzítése azonban a lehető legrosszabb volt.

Ha a nő tényleg nem ismerte az akció részleteit, a Hálózat felhasználhatta volna a volt férjét és a jogrendszert, hogy késleltesse a sír felnyitását. Időközben a Hálózat ügynökei kerestek volna egy fiúholttestet, amelyik épp olyan állapotban volt, mint Dannyé, ha egy éven át koporsóba zárva fekszik. Éjszaka titokban felnyitották volna a sírt, amikor a temető zárva van, hogy kicseréljék a koporsóban levő köveket a fiú maradványaira, aztán megengedték volna a bűntudattól szenvedő anyának, hogy egyetlen, megkésett pillantást vessen fia holttestére.

Igen összetett művelet lett volna, könnyen felfedezhették volna őket, viszont nem járt volna emberáldozattal.

Sajnos azonban George Alexander, a Hálózat nevadai irodájának vezetője nem volt türelmes ember, sőt nem rendelkezett olyan képességekkel sem, hogy megállapítsa a nő valódi indítékait. Mindig a legrosszabbat feltételezte, és ebből kiindulva cselekedett. Amikor Kennebeck beszámolt Alexandernek Elliot Stryker exhumálási kérvényéről, az iroda vezetője rendkívül indulatosan reagált. Azonnal megtervezte, hogy tegyék el úgy Strykert láb alól, hogy öngyilkosságnak tűnjön. A nőnek pedig balesetnek álcázott gyilkosságot tervelt ki, a férjet pedig szívinfarktus fogja elvinni. A sietve megszervezett gyilkossági akciók közül azonban kettő kudarccal végződött, Stryker és a nő eltűnt. Most az egész Hálózat nyakig ül a slamasztikában.

Kennebeck elfordult a francia fregattól, és azon kezdett gondolkodni, hogyan tudna megszabadulni a Hálózattól, mielőtt az végképp összeomlik. Ekkor azonban George Alexander lépett be a dolgozószobába a földszinti előtérbe nyíló ajtón át. Az iroda vezetője karcsú, elegáns, ápolt és jól öltözött férfi volt. Gucci cipőt, drága öltönyt, selyeminget és arany Rolex karórát viselt. Barna haja a halántékán már őszült. Hideg zöld szemei - ha az ember alaposan megfigyeli - igencsak fenyegetőek voltak.

Kennebeck öt éve ismerte Alexandert, első pillanattól kezdve megvetette a férfit, és azt gyanította, hogy ez az érzés kölcsönös.

A köztük feszülő ellenszenv részben abból fakadt, hogy teljesen eltérő volt a családi hátterük, de mindketten büszkék voltak származásukra, és megvetették a másikét. Harry Kennebeck szegény családból származott, és saját erejéből jutott el oda, ahol most tart. Alexander egy előkelő pennsylvaniai család ivadéka volt, akik már százötven éve gazdagságban és hatalomban éltek. Kennebeck önerejéből emelkedett fel a szegénységből kemény munkájának és hatalmas elszántságának köszönhetően, Alexander azonban semmit sem tudott a kemény munkáról; úgy emelkedett fel, hogy közben a kisujj át sem kellett megmozdítania.

Kennebecket leginkább Alexander képmutatása bosszantotta. Az egész családban mindenki álszentként viselkedett. A társadalmilag fontos szerepet betöltő Alexanderek büszkék voltak a közszolgálatáért végzett tevékenységükre. Közülük többen is elindultak az elnökségért, magas pozíciót töltöttek be a szövetségi kormányzatban; néhányan az elnök kabinetjében is dolgoztak, bár egyikük sem tett semmit azért, hogy választott pozíciót szerezzenek. A híres pennsylvaniai Alexandereket mindig a kisebbségi jogok élharcosának ismerték, akik küzdöttek az egyenlő jogokért és a halálbüntetés megszüntetéséért. A család jó néhány tagja azonban titokban az FBI-nak, a CIA-nak, vagy más hírszerző és rendészeti ügynökségeknek dolgozott, gyakran ugyanannak a szervezetnek, amelyet nyilvánosan bíráltak és ócsároltak. Ma George Alexander volt az ország első titkosrendőrségének nevadai főnöke - ám e tény cseppet sem okozott zavart liberális lelkiismerete számára.

Kennebeck ezzel szemben szélsőséges politikai nézeteket vallott. Meggyőződéses fasiszta volt, és ezt nem is szégyellte. Fiatalemberként, amikor elindult karrierje a hírszerző szolgálatoknál, Harry meglepődve tapasztalta, hogy a kémiparban nem mindenki osztozott az ultrakonzervatív politikai nézetein. Ő ugyanis azt várta társaitól, hogy hazájukhoz hűséges jobboldaliak legyenek, de minden kémszervezetben vannak baloldaliak is. Harry végül rájött, hogy a szélsőjobb és a szélsőbal nézeteket vallóknak van két, alapvetően azonos céljuk: rendet kívántak tenni a társadalomban, és centralizálni akarták a lakosság irányítását, az élen egy erős kormányzattal. Bizonyos részletekben természetesen eltértek a nézeteik, de a lényegi dolgokban egyetértettek.

Nekem legalább őszinték az indítékaim, gondolta Kennebeck, ahogy Alexandert figyelte. Nyilvánosan is ugyanazt mondom, amit gondolok, ő azonban erre nem képes. Nem vagyok képmutató. Egyáltalán nem hasonlítok Alexanderre. Micsoda egy pojáca! Egy Janus-arcú szemét!

- Épp most beszéltem azokkal, akik Stryker házát figyelik - mondta Alexander. - A férfi még nem került elő.

- Megmondtam, hogy nem megy vissza.

- Előbb vagy utóbb megteszi.

- Nem hinném, csak akkor fog visszatérni, ha a felhajtásnak vége. Addig pedig elrejtőzik valahol.

- Valószínűleg felkeresi a rendőrséget, és akkor el tudjuk kapni.

- Ha biztos lenne abban, hogy számíthat a rendőrök segítségére, már régen bekopogtatott volna hozzájuk - mondta Kennebeck -, de eddig még nem tette, és szerintem nem is fogja.

Alexander az órájára pillantott.

- Nos, azért lehet, hogy ide még beugrik. Biztosan van egy pár kérdés, amit szívesen feltenne neked.

- Egyetértünk, a fejemet akarja - felelte Kennebeck. - De ma este már biztosan nem jön. Arra még egy ideig nem kerül sor. Tudja, hogy várunk rá, és ismeri a játékszabályokat is, hiszen régen ő maga is benne volt.

- Az régen volt - mondta Alexander türelmetlenül. - Már tizenöt éve civil, nincs edzésben. Lehet, hogy akkor nagyon sikeresen működött, de mára biztosan berozsdásodott.

- Én is ezt próbáltam elmagyarázni neked - mondta Kennebeck hátrasöpörve ősz haját. - Elliot nem hülye. Ő volt a legjobb és legtehetségesebb fiatal tiszt, aki valaha alattam szolgált. Született hírszerző volt már akkor is, amikor még fiatal és viszonylag tapasztalatlan volt. Lehet, hogy már nem olyan fiatal, de attól még ugyanolyan briliáns lehet, sőt talán még jobb is.

Alexander nem akarta ezt hallgatni. Bár két találata az előbb nem ért célba, igyekezett magabiztosnak látszani. Meg volt győződve róla, hogy végül mégis ő nyer.

Mindig olyan átkozottul magabiztos, gondolta Kennebeck. Pedig erre rendszerint semmi oka nincs. Ha tisztában lenne a saját hibáival, a rohadékot összenyomná a saját hatalmas egójának a súlya!

Alexander odasétált a nagy juharfa asztalhoz, és leült mögé, Kennebeck székébe.

A bíró kíváncsian figyelte.

Alexander úgy tett, mintha nem látná Kennebeck zavarát.

- Még az éjszaka megtaláljuk Strykert és a nőt, ebben egészen biztos vagyok. Mindent az ellenőrzésünk alatt tartunk. Minden hotelbe és motelbe küldtünk embereket.

- Micsoda időpazarlás! - mondta Kennebeck. - Elliot túl okos, hogy besétáljon egy szállodába, és beírja nevét a vendégkönyvbe. Egyébként is annyi szálloda van Las Vegasban, mint égen a csillag.

- Tisztában vagyok a feladat nehézségeivel - szólalt meg Alexander -, de talán szerencsénk lesz. Közben ellenőrizzük Stryker munkatársait is a cégnél, a barátait, barátnőit, bárkit, akinél meghúzhatja magát.

- Nincs elég embered - mondta a bíró. - Miért nem látod be? Sokkal megfontoltabban kéne használnod az embereket. Felaprózod magadat. Helyesebb volna...

- Itt én, hozom a döntéseket - szólt közbe Alexander hűvösen.

- És a reptér?

- Ellenőrizzük - igyekezett megnyugtatni Alexander. - Minden induló járat utas listáját megnézzük. - Alexander felemelt az asztalról egy elefántcsontnyelű levélnyitót, és forgatni kezdte a kezében. - Egyébként sem számít, ha egy kicsit felaprózódunk, mert már tudom, hol kapjuk el Strykert. Itt. Itt, ebben a házban. Ezért vagyok én is még mindig itt. Tudom, hogy szerinted nem fog idejönni, de régen mégis csak te voltál a mentora, akit tisztelhetett, akitől olyan sokat tanult, és aki most elárulta. Meg fog látogatni, hogy szembenézzen veled, bár tudja, hogy veszélyes. Szerintem így lesz.

- Nevetséges - mondta Kennebeck keserűen. - A kapcsolatunk sosem volt olyan...

- Ismerem az emberi természetet - mondta Alexander, bár ő volt a legfelületesebb és legkevésbé elemző természetű ember, akit Kennebeck ismert.

Mostanában nincsenek kiemelkedő tehetségek a hírszerzés világában, gondolta kedvetlenül.

Kennebeck dühösen fordult újra a francia fregattot tartalmazó palack felé. Hirtelen valami fontos jutott eszébe Elliot Strykerről.

- Elliot repülőt is vezet. Saját gépe van.

Alexander arca elkomorult.

- A kis gépeket is ellenőrzik a reptéri emberek? - kérdezte Kennebeck.

- Nem. Csak a menetrendszerinti és charter járatokat.

- Az baj.

- Biztosan sötétben száll fel - mondta Alexander. - Gondolod, hogy erre is van jogosítványa? A legtöbb üzletember és hobbipilóta csak nappali repülésre kapott engedélyt.

- Nem tudom, de jobb, ha kapcsolatba lépsz a reptériekkel - felelte Kennebeck. - Már előre sejtem, mit fognak mondani. Fogadni mernék, hogy Elliot meglógott előlük.

***

A Cessna Turbo Skylane RG két mérfölddel a Nevadai-sivatag fölött hasított a sötét égbolton.

- Elliot, ne haragudj, hogy belerángattalak ebbe - mondta Tina.

- Nem kedveled a társaságomat? - kérdezte férfi.

- Tudod, mire gondolok. Annyira sajnálom.

- Egyébként nem rángattál bele semmibe. Magamtól döntöttem úgy, hogy segítek a kihantolásban, és ekkor zavarodtak össze a dolgok. Nem a te hibád.

- Mégis, menekülnöd kell, miattam.

- Ugyan! Nem tudhattad, hogy így alakulnak a dolgok, miután Kennebeckkel beszéltem.

- Akkor is lelkiismeret-furdalásom van.

- Ha nem engem bízol meg, találsz egy másik ügyvédet, aki talán nem bánt volna el Vince-szal. Akkor pedig most mindketten halottak lennétek. Ha tehát innen nézzük a helyzetet, végül is elég jól alakultak a dolgok.

- Ez igaz, és én annyira örülök, hogy téged választottalak, és nem mást - mondta Tina.

A Cessna ekkor légörvénybe került, és hirtelen száz métert zuhant, majd lassan visszatért a megfelelő magasságba.

- Mit mondjak? Szakácsnak elég jó vagy, de pilótának! - szólalt meg kis idő múlva Tina.

- Ezért nem én vagyok a felelős.

- Mikor érünk Renóba?

- Kb. nyolcvan perc múlva.

***

George Alexander letette a telefont. Még mindig Kennebeck székében ült. - Stryker és a nő több mint két órával ezelőtt szálltak fel a McCarran nemzetközi repülőtérről.

A Cessnával mentek, és Flagstaff irányába indultak.

- Arizonába? - torpant meg a bíró járkálás közben.

- Csak ezt az egy ilyen nevű helyet ismerem. De mi a fenének mennének Arizonába?

- Valószínűleg nem oda mentek - mondta Kennebeck. - Azt hiszem, Elliot hamis úti célt adott meg, hogy megtévesszen minket. - Kennebeck határozott büszkeséget érzett Stryker furfangossága miatt.

- Ha valóban Flagstaff felé indultak - mondta Alexander -, mostanra már le kellett szállniuk. Felhívom az ottani repülőtér éjszakai szolgálatát, hátha tudnak valamit mondani. Majd azt mondom, hogy az FBI-tól vagyok.

Mivel a Hálózat hivatalosan nem létezett, nem használhatta nyíltan a hatalmát információszerzésre, ezért ügynökeik rendszeresen az FBI embereiként mutatkoztak be, sőt még hamisított igazolványaik is voltak.

Amíg Kennebeck arra várt, hogy Alexander befejezze a reptéri ügyelettel folytatott beszélgetést, egy újabb palack elé lépett. Életében először fordult elő vele, hogy a hajómodellek látványa nem nyugtatta meg.

Tizenöt perc múlva Alexander letette a telefont.

- Stryker nem érkezett meg a flagstaffi reptérre, sőt a légtérben sem azonosítottak hozzá hasonló pilótát.

- A megadott úti cél tehát hamis volt.

- Hacsak nem zuhant le útközben - mondta Alexander reménykedve.

Kennebeck elmosolyodott.

- Nem zuhant le, erre fogadni mernék. De akkor hová mehetett?

- Talán az ellenkező irányba - felelte Alexander. - Dél-Kalifornia felé.

- Igen. Los Angelesbe?

- Vagy Santa Barbarába. De mehetett akár Burbankbe, Long Beachre, Ontarióba, Grange Countyba. Elég sok reptér van arrafelé, ahová egy kis Cessnával is el lehet jutni.

Egy darabig szótlanul gondolkodtak, majd Kennebeck így szólt:

- Szerintem Renóba mentek.

- Az előbb még olyan biztos voltál abban, hogy nem tudnak semmit a Sierra-beli laboratóriumokról - mondta Alexander. - Meggondoltad magad?

- Nem, de azt hiszem, elkerülhetted volna a likvidálási parancsok kiadását. Nem a hegyekbe mennek, mert nem tudják, hol vannak a laborok. Nem tudnak többet a Pandora-tervről, mint akkor, amikor elolvasták a Vince Immelmanntól elvett kérdések listáját.

- És miért pont Reno?

- Mivel megpróbáltuk megölni őket, már tudják, hogy a hegyi balesetről közölt történet nem igaz. Tudják, hogy valami nincs rendben a kisfiú holttestével. Tudják, hogy ezért nem engedtük, hogy megnézzék, így már csak azért is meg akarják nézni. Talán engedély nélkül is készek lennének kihantolni, de mivel figyeljük a temetőt, nem tudnak elég közel jutni hozzá. Stryker pedig tudja, hogy figyeljük. Ha tehát nem képesek kinyitni a sírt, hogy megnézzék Danny Evans holttestét, vajon mi lesz a következő lépésük? Beszélnek azzal az emberrel, aki feltehetőleg utoljára látta a fiút még a koporsó lezárása előtt, és megkérik, hogy részletesen mondjon el mindent a fiú állapotáról.

- Renóban Richárd Pannafin a halottkém. Ő adta ki a halotti bizonyítványt is - mondta Alexander.

- Nem fogják felkeresni, mert úgy gondolják, hogy ő is benne van az ügyben.

- Ami igaz is.

- Ezért inkább a temetkezési vállalkozóhoz mennek, aki a fiú holttestét készítette elő a temetésre.

- Bellicostihoz.

- Szóval ez a neve?

- Igen, Luciano Bellicosti - mondta Alexander. - Ha valóban az a szándékuk, hogy meglátogatják, akkor láthatóan meg sem próbálnak bujkálni, és nem a sebeiket nyalogatják, mint ahogy hittük, hanem ellentámadást indítanak!

- Ennyit arról, hogy Stryker katonai hírszerzői képességei elhalványultak - jegyezte meg Kennebeck. - Erről beszéltem az előbb. Hidd el, hogy nem lesz könnyű elkapni. Az egész Hálózatot is képes lenne tönkretenni, ha lehetősége lenne rá, és nyilvánvalóan a nő sem szalad el a probléma elől. Sokkal óvatosabban kell utánuk menni. Mi a helyzet Bellicostival? Tartani fogja a száját?

- Nem tudom - válaszolt Alexander zavartan. - A kezünkben van. Olasz emigráns, már nyolc-kilenc éve itt élt, amikor állampolgárságért folyamodott. Még nem kapta meg a papírjait, amikor rájöttünk, hogy szükségünk van egy együttműködő temetkezési vállalkozóra. Befagyasztottuk a Bevándorlási Hivatalhoz benyújtott kérelmét, és megfenyegettük, hogy kitoloncoltatjuk, ha nem teszi, amit mondunk. Ez persze nem tetszett neki, de az állampolgárság elég nagydolog ahhoz, hogy ezzel zsaroljuk. Ezzel együtt nem hiszem, hogy

megbízhatnánk benne.

- Pedig ez most igen fontos ügy - mondta Kennebeck. - Úgy tűnik, Bellicosti túl sokat tud róla.

- Akkor végeznünk kell vele - szólt Alexander.

- Majd, még ne most. Ha túl sokan halnak meg egyszerre, azzal fölöslegesen magunkra vonnánk a figyelmet...

- Nem szabad vállalnunk a rizikót - jelentette ki Alexander határozottan. - El kell intéznünk őt is és a halottkémet is, hogy eltüntessük a nyomokat. - Alexander a telefon után nyúlt.

- Nem kéne ilyen drasztikus lépéseket tennünk, amíg nem tudjuk biztosan, hogy Stryker

valóban Reno felé tart. Ez pedig csak akkor derül ki, ha a gép ott száll le.

- De ha várunk, újabb lehetőséget kapnak, hogy még előbbre jussanak - állapította meg Alexander a telefonnal a kezében.

- Azért van mód arra, hogy kiderítsük, valóban Reno felé tartanak-e. Amikor odaérnek, autót kell bérelniük, amit nyilvánvalóan előre megrendeltek, és a reptéren veszik át - mondta Kennebeck.

Alexander bólintott.

- Akkor végigtelefonáljuk az autóbérléssel foglalkozó cégeket a renói reptéren.

- Nem szükséges telefonálni. A számítógépesek között biztosan akad egy-két ügyes kódfeltörő, aki be tud jutni az adatállományaikba.

Alexander felhívott egy számot, és kiadta az utasítást.

Tizenöt perc múlva a számítógépes ügyosztályról hívás érkezett. Jelentésük szerint Elliot Stryker bérelt egy autót a renói reptéren, amit késő éjjel fog átvenni. A gépe valamivel éjfél előtt fog leszállni.

- Ezt egy kicsit elkapkodta - jegyezte meg Kennebeck -, pedig eddig kifejezetten ügyes volt.

- Mert azt hiszi, hogy Arizonával vagyunk elfoglalva, nem Renovál.

- Akkor sem volt körültekintő - állapította meg Kennebeck elkeseredve. - Kettős elterelést kellett volna beépítenie, hogy védje magát.

- Ugye, megmondtam? - szólt Alexander gonosz mosollyal az arcán. - Már nem olyan átgondolt, mint régen.

- Ne kezdjünk el idő előtt károgni - mondta Kennebeck. - Még nem kaptuk el.

- De el fogjuk - jelentette ki Alexander, aki időközben visszanyerte az önbizalmát. - A renói embereknek gyorsan kell cselekedniük, de meg tudják oldani. Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne pont egy olyan zsúfolt helyen lecsapni rájuk, mint amilyen a reptér. Sőt azt sem tartom helyesnek, ha azonnal rájuk tapadunk, amint odaérnek. Stryker persze számítani fog erre, de ha mégsem követi senki, talán bátrabb lesz, és elkövet valamilyen hibát.

- Oda kell érnünk a kölcsönzőbe, mielőtt Elliot átvenné az autót, ez a lényeg. Tegyenek az autóra egy jeladót, amivel távolról is lehet követni - szólalt meg Kennebeck.

- Megpróbáljuk - mondta Alexander. - Már nincs egy óránk sem, nem tudom lesz-e erre időnk. De ha nem sikerül a jeladót elhelyezni, akkor sincs baj, mert tudjuk, hová mennek, így csak kiiktatjuk Bellicostit, és csapdát állítunk nekik a temetőnél.

Alexander felkapta a telefont, és a Hálózat renói irodáját hívta.

Huszonöt

Renóban, amely a világ legnagyobb kisvárosának nevezte magát, így éjféltájt mínusz hat fok körüli hőmérséklet volt. A szélben hópelyhek táncoltak.

Elliot örült, hogy vastagabb kabátokat is vettek, mielőtt Las Vegasból elindultak, bár kesztyűre is szüksége lett volna, mert nagyon fázott a keze.

Bedobta közös bőröndjüket a bérelt Chevrolet csomagtartójába, aztán lecsukta a csomagtartó fedelét, és körülnézett a havas parkolóban. A parkoló autókban nem látott senkit, és most nem is érezte úgy, hogy valaki figyeli.

Amikor a Cessnával leszálltak, szokatlan zsúfoltságot tapasztalt a kifutópályán, és a magángépek parkolójánál is - gyanús külsejű járműveket és szokatlanul nagyszámú földi személyzetet láttak -, de ezenkívül semmi rendkívülit nem vett észre. Aztán, amikor aláírta a bérelt autó papírjait, és felvette a kulcsokat az éjszakai ügyeletesnél, mégis úgy döntött, hogy az egyik kezét inkább a kabátja zsebében tartja, és megmarkolta a Vince-tői Las Vegasban elvett fegyvert. Azonban nem történt semmi.

Remélte, hogy a hamis úti cél megadásával elterelte magukról üldözőik figyelmét. Most odalépett a vezetőülés ajtajához, és beszállt a Chevybe, ahol Tina éppen a fűtést kapcsolta be.

- Mindjárt megfagyok - jelentette ki Tina.

Elliot a ventilátornyílás elé tartotta a kezét.

- Hál' istennek, már kezd melegedni.

Kivette kabátja zsebéből a pisztolyt, és a két ülés közé tette.

- Gondolod, hogy ilyen későn is elmehetünk Bellicostihoz? - kérdezte Tina.

- Persze. Nincs még olyan késő.

Egy reptéri telefonfülkében Tina kikereste Luciano Bellicosti címét és telefonszámát. Az autókölcsönzőben az ügyeletes pontosan tudta, hogy hol van a hely, és készséggel útbaigazította őket, sőt be is jelölte a legrövidebb utat a városi térképen.

Elliot felkapcsolta a belső világítást, és megnézte a térképet, majd átadta Tinának.

- Azt hiszem, könnyedén odatalálok. Ha mégis eltévednék, te leszel a navigátor.

- Igenis, kapitány.

A férfi kikapcsolta a világítást, és a sebességváltó felé nyúlt.

Ebben a pillanatban a világítás újra felkapcsolódott. Elliot és Tina egymásra néztek. A férfi újra lekapcsolta a lámpát, amely szinte azonnal visszakapcsolódott.

- Kezdődik - mondta Tina.

Megszólalt a rádió, amelynek digitális állomáskeresője vágtázni kezdett a frekvenciák között. Zene, reklámok és DJ-k hangja hallatszott a hangfalakból iszonyatos hangerővel.

- Danny az! - szólalt meg Tina.

Beindultak az ablaktörlők, elképesztő sebességgel vágódtak jobbról balra, és vissza.

Az autó reflektorai olyan gyorsan kapcsoltak ki és be, mint egy diszkóban a stroboszkóp, s közben a levegő egyre hűvösebb lett, és percről percre tovább hűlt.

Elliot egyik kezét a fűtés kivezetője elé tette. Erezte, hogy a meleg még áramlik rajta kifelé, a levegő hőmérséklete azonban egyre csak esett.

Kivágódott a kesztyűtartó fedele, majd a hamutartó is kicsúszott a helyéről.

Tina tiszta szívből nevetni kezdett.

Elliot megdöbbent a nevetés hangjától, de kénytelen volt elismerni, hogy nem érzett semmiféle veszélyt a szellem jelenlétében. Épp ellenkezőleg. Ő is érezte, hogy most egy vidám bemutató, egy meleg üdvözlés tanúja, és hogy a gyermek-szellem izgatott fogadtatását élvezik. Kellemes borzongást érzett.

- Jövünk, Danny! - mondta Tina lelkesen. - Remélem, hallasz, kicsim! Eljöttünk érted!

A rádió és a belső világítás kikapcsolódott. Az ablaktörlő mozgása leállt, és a reflektorok fénye sem világított már. Nyugalom szállta meg a Chevy belsejét. Csend.

Az autóban újra melegedni kezdett a levegő.

- Miért lesz mindig hideg, amikor használja a képességét? - kérdezte Elliot.

- Fogalmam sincs. Lehet, hogy úgy tud tárgyakat mozgatni, hogy a hőenergiát hasznosítja, de lehet, hogy egész másról van szó. Talán sosem tudjuk meg. Sőt lehet, hogy ő maga sem érti, de nem is lényeges. Csak az számít, hogy az én Dannym él! Most már nincs kétségem

felőle. A kérdésedből úgy érzem, hogy már te is elhiszed, amit gondolok.

- Igen - mondta Elliot, igaz, meglepődött saját átalakulásától. - Igen, elhiszem, hogy van igazság abban, amit mondasz.

- Örülök.

- Valószínűleg tényleg valami rendkívüli történt azzal a cserkészcsapattal, a fiad pedig talán még annál is hátborzongatóbbat élt át.

- De legalább nem halt meg - mondta Tina.

Elliot örömkönnyeket látott Tina szemeiben.

- Tina, jobb, ha egyelőre nem éled bele magad túlzottan ebbe a dologba. Nagyon hosszú utat kell még megtennünk addig. Azt sem tudjuk, hol van Danny, és milyen állapotban lehet. Egy csomó akadályon át kell verekednünk magunkat, hogy megtaláljuk és visszahozzuk őt. Még az is lehet, hogy nem jutunk el hozzá élve.

Maguk mögött hagyták a repteret, és amennyire meg tudták állapítani, senki sem követte őket.

Huszonhat

Dr. Carlton Dombeyt időnként hatalmába kerítette a klausztrofóbia, ahogyan most is. Úgy érezte, hogy élve nyeli el a pokol sötét bugyra.

Mélyen, egy Sierrában épített titkos létesítmény gyomrában, három emelettel a föld felszíne alatt üldögélt egy zsúfolt helyiségben, ami csak erősítette a rossz érzését. Az alacsony mennyezetet szivacsos, sárgás hangszigetelő anyag borította, amitől a terem olyan volt, mintha egy élőlény gyomrában lenne. Neoncsövek hideg fénye világította meg a számítógépeket és az újságokkal, aktákkal teli munkaasztalokat.

A nyugati fal közepét, a helyiség bejáratával szemben egy 2x1 méteres ablak törte meg, amelynek túloldalán egy másik, kisebb helyiség volt. A nyílás légmentesen záródott, és úgy tervezték, hogy mindent kibírjon, a lövéstől a földrengésig, így gyakorlatilag sérthetetlen volt.

Mivel a kinti helyiségben dolgozók számára fontos volt, hogy zavartalan belátásuk legyen a belső terembe, mindkét szobában mennyezeti ventilátorok kavarták a levegőt. A szellőzőrendszer azonban ebben a pillanatban nyilvánvalóan nem működött, mert az ablak nagy részét jég borította.

A göndör hajú, dús bajuszú dr. Carlton Dombey ennél az ablaknál állt, és izgatottan nézett az üvegen. Bár klausztrofóbiás rohammal küszködött, próbálta elhinni, hogy a mennyezet nem akarja összenyomni. Saját pánikrohama sokkal kevésbé aggasztotta, mint az, ami az ablak túlsó oldalán történt.

A barna hajú dr. Aaron Zachariah, aki valamivel fiatalabb volt Dombeynál, most izgatottan hajolt az egyik számítógép fölé, hogy leolvassa a monitoron vágtázó adatokat.

- A hőmérséklet másfél fokkal csökkent az elmúlt percben - mondta Zachariah aggódva. - Ez nem tehet jót a fiúnak.

- Többször megtörtént már, de sosem zavarta - mondta Dombey.

- Tudom, de...

- Ellenőrizd az életjeleit.

Zachariah egy másik számítógéphez lépett, amely Danny Evans szívritmusát, vérnyomását, testhőmérsékletét és agyhullám-tevékenységét mutatta.

- A szívritmus normális, talán kicsit lassúbb, mint korábban. A vérnyomás rendben. A testhőmérséklete változatlan, de az EEG-n van valami furcsa.

- A hideg időszakok alatt mindig történik valami - mondta Dombey. - A komputer mindig furcsa agyhullám-tevékenységet mutat ilyenkor, de semmi nem utal arra, hogy baj lenne.

- Ha bent hosszú időre lehűl a levegő, be kell mennünk, hogy átköltöztessük egy másik kamrába - mondta Zachariah.

- Nincs másik helyiség - felelte Dombey -, a többi tele van kísérleti állatokkal, és minden kísérletünk a felénél tart.

- Akkor az állatokat költöztetjük ki, most a kölyök sokkal fontosabb. Több adatra lesz szükségünk róla.

Ő azért fontosabb, mert ember, nem azért, mert adatokat szolgáltat, gondolta Dombey dühösen, de hangosan nem mondta ki, mert akkor árulónak bélyegeznék, aki potenciális veszélyt jelent a küldetésre.

- Nem kell máshová vinnünk - mondta hangosan Dombey. - A lehűléses időszak nem tart sokáig. - Bepillantott a kis szobába, ahol a fiú mozdulatlanul feküdt kórházi ágyán a sárga pléd alatt, és minden irányból vezetékek lógtak ki belőle. Dombey sokkal nyugtalanabb volt a fiú, mint saját félelmei miatt: jelen pillanatban kevésbé riasztotta, hogy esetleg fogságba esik a föld alatt, és élve temetik el, ezért pánikrohama lassan alábbhagyott. - Legalábbis eddig sem tartott sokáig. A hőmérséklet hirtelen leesik, két-három percig alacsonyan marad, majd visszatér a normális szintre.

- Mi a fene van a szerelőkkel? Miért nem javítják ki a hibát?

- Azt állítják, hogy a rendszer tökéletesen működik - felelte Dombey.

- Egy frászt!

- Azt mondják, nincs hiba.

- Pedig a bolond is látja, hogy van - mondta Zachariah, aki az ablakhoz ment, és bekukucskált. - Amikor egy hónappal ezelőtt elkezdődött, még nem volt ekkora baj, mert csak néhány fokot esett a hőmérséklet. Minden este egyszer, de soha nem történt ilyesmi napközben. Az elmúlt néhány napban azonban minden irányíthatatlanná vált. Újra meg újra előfordulnak ezek a komoly hőmérséklet-csökkenések. Mi ez, ha nem rendszerhiba? Az istenit!

- Úgy hallom, hogy idehozzák az eredeti tervező csoportot - mondta Dombey. - Azok majd egy perc alatt megtalálják a probléma okát. Egyébként sem értem, miért bosszankodsz? Nem az a feladatunk, hogy a fiút egészen addig teszteljük, amíg bírja? Akkor meg mi ez az aggodalom az egészsége miatt?

- Ezt te sem gondolhatod komolyan - mondta Zachariah. - Amikor végül meghal, biztosan akarjuk tudni, hogy az injekció ölte-e meg. Ha állandóan ki van téve a hirtelen hőmérséklet-ingadozásnak, sosem tudjuk kideríteni, hogy ezeknek volt-e valamilyen közük a halálához. Nem lesz tiszta a kutatás.

Carlton Dombey felnevetett. Bár elég veszélyes lett volna, ha a kollégái előtt hangot adna

kétségeinek, Dombey nem tudott uralkodni magán:

- Tiszta? Hisz ez az egész sosem volt tiszta! Piszkos üzlet volt már az elejétől fogva.

- Tudod, hogy nem az erkölcsi oldaláról beszélek - mondta Zachariah.

- Én igen.

- A klinikai szabványokra utaltam.

- Nem hiszem, hogy hallani akarom a véleményedet bármelyikről is - mondta Dombey.

- Szétreped a fejem.

- Csak próbálok lelkiismeretes lenni - állította Zachariah. - Ne engem okolj a mocskos meló miatt. Nincs sok mondanivalóm az itteni kutatási módszerekről.

- Nem is kell, hogy legyen - felelte Dombey.

- Nekem sincs. Nagyon kis pontok vagyunk a gépezetben, ezért ülünk itt éjszakai műszakban, hogy egy gyerekre vigyázzunk.

- Ha én lennék a felelős a módszerek kidolgozásáért - mondta Zachariah -, én is ugyanazt az utat követném, mint dr. Tamaguchi. A fenébe is, muszáj volt folytatni ezt a kutatást! Nem volt más választása, mint hogy a létesítményt a cél szolgálatába állítsa, amikor kiderült, hogy a kínaiak már jócskán előrehaladtak a témában. Az oroszok pedig segítenek nekik, hogy egy kis valutát szerezhessenek. Új barátaink az oroszok! Jó vicc! Isten hozott a hidegháborúban! Ne feledd, hogy ez a kínaiak koszos kis projektje miatt van. Mi csak eljátsszuk, hogy utolértük őket. Ha keresni akarsz valakit, akit okolhatsz a bűntudatod miatt, nyugodtan haragudj a kínaiakra, de ne rám.

- Tudom, tudom - bólogatott Dombey kimerülten. Tisztában volt vele, hogy Zachariah részletesen beszámol majd főnökeiknek a beszélgetésükről, neki pedig össze kell szednie magát. - Engem is megijeszt ez az egész. Ha van a földön olyan kormány, amelyik képes egy ilyen fegyvert használni, azok a kínaiak, az észak-koreaiak, vagy az irakiak. Náluk mindig akad egy rezsim, amely hajlandó bevetni mindent. Nekünk pedig nincs más választásunk, mint fenntartani az erős védelmet. Ezt elhiszem, de néha... elgondolkodom. Miközben olyan keményen dolgozunk azon, hogy lehagyjuk az ellenségeinket, nem válunk-e mi is olyanokká, mint ők? Nem válunk mi is totalitárius állammá, amelyet annyira megvetünk?

- Talán.

- Talán - mondta Dombey is, bár ebben egészen biztos volt.

- Milyen választásom van?

- Azt hiszem, semmilyen.

- Nézd! - szólt lelkesen Zachariah. - Az ablak kezd kitisztulni. Biztos, hogy melegszik a levegő odabent.

A két tudós újra az ablak felé fordult, és benézett az izolációs kamrába.

A lesoványodott fiú ekkor megmozdult, fejét feléjük fordította, és rájuk nézett.

- Ez az átkozott tekintet - jegyezte meg Zachariah.

- Átható tekintete van.

- Különös a nézése...megijeszt. Van benne valami kísérteties.

- Csak bűntudatod van - mondta Dombey.

- Nem, ennél többről van szó. Különös szemei vannak. Megváltozott a nézése azóta, hogy egy éve idehozták.

- Fájdalom van a tekintetében - állapította meg Dombey szomorúan. - Nagy fájdalom és

magány.

- Annál több is - töprengett Zachariah. - Valami olyat látok benne, amit szavakkal nem tudok kifejezni.

Zachariah elsétált az ablaktól, és visszament a számítógéphez, ahol végre biztonságban érezte magát.

Január 2. Péntek

Huszonhét

Renó utcái a frissen leesett hó ellenére tiszták maradtak, bár itt-ott vékony, alig látható jégréteg borította az úttestet. Elliot ezért óvatosan vezetett, és szemét le sem vette az útról.

- Mindjárt megérkezünk - mondta Tina.

Még fél kilométert autóztak, mielőtt megérkeztek Luciano Bellicosti otthonához, amely a férfi munkahelye is volt egyben. A ház előtt fekete tábla tudatta mindenkivel, milyen szolgáltatást nyújtanak e helyütt: TEMETKEZÉSI VÁLLALKOZÓ ÉS KEGYELETI TANÁCSADÓ SZOLGÁLAT

Bellicosti egy hatalmas, kolóniái stílusú épületben élt és dolgozott, amely egy domb tetejére épült, egy négyholdas birtokra, közvetlenül a temető szomszédságába. Az utcáról hosszú felhajtó kanyargott a lámpákkal megvilágított bejárathoz. A ház első emeletén több ablakból is meleg fény szűrődött ki.

Elliot először a bejárat elé akart fordulni, aztán úgy döntött, inkább továbbhajt.

- Ez volt az a ház - szólt Tina.

- Tudom.

- Miért nem álltál meg?

- Nagy butaság lenne a bejáratnál megállni, és Bellicostinak szegezni a kérdéseinket.

- Gondolod, hogy várnak ránk? Hiszen nem is tudják, hogy Renóban vagyunk.

- Sose becsüld alá az ellenfeledet. Ők mostanáig rosszul ítéltek meg minket, ezért sikerült eddig eljutnunk. Mi nem követhetjük el ugyanazt a hibát, és nem rohanhatunk fejjel a falnak.

A temető után Elliot balra fordult egy kis utcába, majd a kanyarban megállt, és leállította a motort.

- És most? - kérdezte Tina.

- Visszamegyek a ravatalozóhoz. Keresztülvágok a temetőn, körbejárom, és hátulról közelítem meg a házat.

- És velem mi lesz? - döbbent meg a nő.

- Te itt maradsz - felelte Elliot.

- Szó sem lehet róla.

Elliot érezte, hogy csak elvesztheti ezt a szócsatát, mégis azt mondta:

- Gondolkodj, ha valami baj történik, neked is bajod eshet.

- Ugyan már, Elliot, olyan nő vagyok, akinek baja esik?

- Tíz centis hó borít mindent, rajtad pedig nincs csizma.

- Rajtad sincs.

- Lehet, hogy már várnak ránk, és csapdát állítottak a temetkezési vállalkozónál...

- És akkor segítségre lesz szükséged - folytatta Tina. - Ha pedig nincs csapda, mindenképpen ott kell lennem, amikor kikérdezed Bellicostit.

- Tina, csak vesztegetjük az időt ezzel a...

- Pontosan. Örülök, hogy te is így látod - mondta Tina, azzal kinyitotta az ajtót, és kiszállt.

Elliot megadóan sóhajtott, majd a hangtompítós pisztolyt bedugta a kabátzsebébe, és ő is kiszállt a Chevyből. Nem zárta be az ajtókat, mert tartott tőle, hogy gyorsan kell elhagyniuk a terepet.

A temetőben leesett hó Elliot fél lábszáráig ért, eláztatta a nadrágját, átitatta a zokniját és a cipőjét.

Tina gumitalpú edzőcipőt viselt, és legalább olyan rossz helyzetben volt, mint ő, de lépést tartott vele, és nem panaszkodott.

A temetőt egy alacsony kőfal és egy magasabb lucfenyősor választotta el Luciano Bellicosti birtokától. Elliot és Tina átmásztak a falon, és megálltak a fák mellett, hogy megnézzék, hogyan tudják a legnagyobb titokban megközelíteni a házat.

Tina fázósan fonta össze karját, és csendben figyelt.

Elliot borzasztóan aggódott miatta, féltette, ugyanakkor boldog is volt, hogy mellette van.

Bellicosti háza alig száz méterre állt tőlük. Elliot még a halvány fényben is látta a hosszú hátsó tornác ereszéről lelógó jégcsapokat. A ház közelében volt néhány örökzöld bokor, de nem elég nagyok, hogy bárki elbújhasson mögöttük. A hátsó ablakok sötétek voltak, de lehet, hogy mindegyik mögött őrszem lapult, aki őket figyeli.

Elliot nem látott sem mozgást, sem más gyanús dolgot. Úgy tűnt, egyelőre nem állítottak nekik csapdát. A fegyveresek valószínűleg szemből várták volna őket, tehát főleg a ház elülső részét tartanák szemmel.

Elliot kilépett a fák lombkoronája alól, Tina pedig követte. Az erős szél szinte arcon csapta őket. A férfi meztelennek érezte magát a fénylő hómezőn, és már bánta, hogy sötét ruhát visel. Ha valaki most kinézne a ház hátsó ablakain, azonnal észrevenné őket.

Idegesen haladtak előre a talpuk alatt ropogó hóban, de gond nélkül a házhoz értek.

Elliot elővette a pisztolyt, másik kezével pedig kibiztosította. Úgy érezte, kezei teljesen lefagytak a hidegben, és elgondolkodott, vajon képes lesz-e kezelni a fegyvert, ha szükség lesz rá.

Megkerülték az épületet, és a ház főbejáratához lopakodtak.

Elliot megállt az első kivilágított ablak előtt, és intett Tinának, hogy maradjon mögötte, és

lapuljon a ház falához. Előrehajolt, és benézett a kissé nyitott redőnyök között, és majdnem felkiáltott a döbbenettől.

Egy halott férfit látott, aki meztelenül ült a véres vízzel teli fürdőkádban. Egyik karja kilógott a kádból, és mellette egy elejtett borotva hevert.

Elliot azonnal tudta, hogy a férfi nem lehet más, mint Luciano Bellicosti, abban pedig egészen biztos volt, hogy a férfi nem öngyilkosság áldozata lett.

Elliot legszívesebben karon ragadta volna Tinát, hogy visszavigye az autóhoz, de Tina mintha megérezte volna, hogy a férfi valami fontosat látott, és nem volt hajlandó egyetlen lépést sem megtenni, amíg meg nem tudja, hogy mi történt. Tina Elliot elé furakodott, aki egyik kezét a nő vállán tartotta, amikor az előrehajolt. Érezte, ahogy Tina izmai megdermednek, amint megpillantotta a hullát. Amikor Elliotra nézett, már készen állt arra, hogy kérdés és vita nélkül minél messzebbre kerüljön az elátkozott helytől.

Alig néhány lépést tettek meg, amikor Elliot észrevette, hogy a hó megmozdul tőlük öt-hat méterre. De nem az áttetsző, könnyű hópelyhek kavargása volt ez, hanem valami természetellenesen nagyméretű dolog mozgása. Elliot ösztönösen maga elé rántotta a pisztolyt, és kilőtt néhány lövedéket. A hangtompító olyan jól működött, hogy a zúgó szélben egyetlen hangot sem lehetett hallani.

Elliot összegörnyedve odarohant, ahol az előbb a mozgást látta, és egy fehér síruhába öltözött férfit talált a hóban fekve. Őket tartotta szemmel, amíg Elliot el nem találta a mellkasán és a torkán.

Legalább még egy gyilkosnak kell lennie a házban Bellicosti hullája mellett, de az is lehet, hogy többen vannak.

Vajon összesen hányan lehetnek?

És főleg hol vannak?

Elliot körülnézett, és attól félt, hogy a kert mindjárt megelevenedik, és tizenöt-húsz fehér ruhás gazember támad rájuk egyszerre. De minden nyugodt volt.

Elliot úgy érezte, teljesen lebénult, és megdöbbent attól, hogy képes volt ilyen gyorsan reagálni a váratlan támadásra. Elégedettséget érzett, ugyanakkor különös érzése támadt. Nyakizmai megkeményedtek, szájában hirtelen kesernyés ízt érzett. Megfordult, és még egyszer az imént lelőtt férfira pillantott.

Tina sápadtan állt a közelben.

- Tudják, hogy itt vagyunk - suttogta. - Azt is tudták, hogy ide akarunk jönni.

- De azt hitték, hogy a főbejáraton megyünk be - mondta Elliot -, így jobb, ha most azonnal eltűnünk. - Megragadta Tina karját.

Sietve elindultak ugyanazon az úton visszafelé. Elliot egyfolytában attól tartott, hogy rájuk lőnek, és egy egész hadsereg támadja meg őket.

Segített Tinának átmászni a temető falán, aztán, amikor ő is utána lendült, megesküdött volna, hogy valaki megragadta a kabátját hátulról. Gyorsan átdobta magát a falon, de amikor visszanézett, nem látott senkit sem.

A házban tartózkodóknak valószínűleg fogalmuk sem volt arról, hogy a ház előtti őrszem már nem él, és türelmesen várták, hogy a zsákmány besétáljon a csapdába.

Elliot és Tina végigfutottak a temető sírkövei között. Már majdnem félúton jártak, amikor a férfi intett, hogy lassíthatnak, mert nem követik őket. Elliot egy magas emlékműnek támasztotta a hátát, hogy megpihenjen. Lelki szemei előtt megjelent a torkon lőtt, fehér ruhás támadó, és hirtelen hányingere lett.

- Jól vagy? - kérdezte Tina, és vállára tette e kezét.

- Megöltem.

- Ha nem tetted volna meg, ő öl meg minket.

- Tudom, de akkor is... rosszul vagyok tőle.

- Azt hittem... amikor a seregben szolgáltál...

- Igen, de az a hadsereg volt, katona voltam, meg kellett tennem. Most viszont gyilkosságot követtem el - mondta Elliot, és megrázta a fejét. - De semmi baj, mindjárt jól leszek. - Eltette a pisztolyt, és megölelte Tinát.

- Ha tudták, hogy Renóba repülünk - szólalt meg Tina -, miért nem követtek a reptértől? Akkor rájöttek volna, hogy hátulról közelítünk Bellicosti házához.

- Tudták, hogy észrevenném, ha ránk állítanának valakit. Szerintem biztosak voltak benne, hogy idejövünk, ezért nem bajlódtak azzal, hogy figyeltessenek. Csak erre az egy helyre jöhettünk Renóban.

- Menjünk vissza, mindjárt megfagyok.

- Én is. Jobb, ha minél távolabb kerülünk a háztól, mielőtt rátalálnak a bejáratnál fekvő holttestre.

Saját lábnyomaikat követve hagyták el a temetőt, hogy beszálljanak a lámpa alatt parkoló Chevrolet-ba.

Amikor Elliot kinyitotta az ajtót, szeme sarkából mintha mozgást észlelt volna. Felnézett, és egy fehér Ford Sedant látott bekanyarodni a sarkon. Az autó lassan haladt, majd a járdához húzódott, és hirtelen fékezett. Két ajtaja kivágódott, és két magas, sötétruhás férfi szállt ki belőle.

Elliot már tudta, kivel állnak szemben, ezért beszálltak az autóba, és azonnal bedugta a kulcsot.

- Szóval mégis követtek - mondta Tina.

- Igen - felelte Elliot, és beindította az autót. - Jeladó segítségével, és csak most sikerült ránk találniuk.

Nem hallottak semmilyen lövést, Elliot mögött mégis betört a hátsó szélvédő, és egy golyó az első ülés háttámlájába vágódott.

- Húzd le a fejed! - kiáltotta Elliot, és hátrafordult.

A két férfi feléjük rohant a havas járdán.

Elliot a gázra taposott, a Chevy pedig a kerekek éktelen csikorgása közepette elindult a járda mellől.

Az autóról két újabb golyó vágódott vissza.

Elliot a kormányra hajolt, és hirtelen mozdulattal balra rántotta.

Tina óvatosan felemelte a fejét, hátrafordult, de csak az üres utcát látta mögöttük, majd Elliotra nézett:

- Mi az a jeladó? Valamit ránk ragasztottak? Szóval ott kell hagynunk valahol az autót? - kérdezte idegesen.

- Csak akkor, ha leráztuk azt a két bohócot - mondta Elliot. - Még túl közel vagyunk, utolérhetnek. Gyalog nem jutnánk messzire.

Újabb kereszteződéshez értek, ahol Elliot jobbra kanyarodott.

- A következő sarkon befordulok, megállunk, én pedig kiszállok. Te átülsz a helyemre, és vezeted tovább az autót.

- Hová mész?

- Beugrom a bokorba, és megvárom őket. Te csak szép lassan haladj tovább az úttesten, az sem baj, ha meglátnak, amikor befordulnak az utcába. Téged fognak figyelni, nem engem.

- Nem kéne szétválnunk.

- Sikerülni fog.

- És ha elkapnak?

- Nem fognak elkapni.

- Akkor teljesen egyedül maradok.

- Nem kapnak el, de gyorsan kell átvenned a kormányt. Ha hosszabb időre megállunk, azt kijelzi az adóvevő, és gyanút fognak.

Elliot jobbra fordult a kereszteződésben, és az út közepén megállt.

- Elliot, ne...! - kiáltott utána Tina.

- Nincs más lehetőség! - mondta, azzal kinyitotta az ajtót, és kimászott a kocsiból. - Siess, Tina!

Elliot becsukta az ajtót, és a közeli bokrokhoz rohant, egy alacsony téglaépület elé. Leguggolt a sövény mögött, elővette zsebéből a pisztolyt, és közben figyelte az autóval elhajtó Tinát.

Ahogy a Chevy hangja elhalt, hirtelen meghallotta a másik autó egyre erősödő zaját. Néhány másodperc múlva a fehér Sedan is megjelent a kereszteződésben.

Elliot felállt, és a kinyújtott kezében tartott pisztolyból három sorozatot lőtt ki. Az első két lövedék belefúródott a fémbe, a harmadik azonban kilyukasztotta a jobb első kereket.

A Ford túl gyorsan vette be a kanyart, ráadásul a lövéstől irányíthatatlanná is vált. Keresztülpördült az utcán, felugrott a járda szélére, beleütközött a sövénybe, majd megállt a hóborította gyep közepén.

Elliot a Chevy után rohant, amit Tina száz méterre leállított. Gyorsan beugrott a nyitott ajtón, becsukta, aztán így szólt:

- Taposs bele!

Tina a padlóig nyomta a gázpedált, az autó gyorsan előrelendült.

Két utcát haladtak, amikor Elliot megszólalt:

- Fordulj jobbra a következő sarkon.

Újabb két sarok és három utca után Elliot azt mondta:

- Húzódj le! Meg akarom találni a jeladót.

- De már nem tudnak követni - vélte Tina.

- Az adóvevőjük még megvan. Azon látják a mozgásunkat, még akkor is, ha egyelőre nem tudnak követni. Nem akarom, hogy tudják, merre járunk.

Tina leállította az autót, Elliot pedig kiszállt. Végigtapogatott minden helyet, ahol egy jeladót gyorsan és könnyedén el lehetett helyezni, de jó darabig semmit sem talált. Végül a hátsó lökhárító alsó részén rátalált a cigarettásdoboz méretű csomagra. Levette, és a földön többször rátaposott.

Elliot visszaszállt az autóba, bezárkóztak, és a járó motor zümmögését hallgatva üldögéltek a melegben.

- Istenem, nagyon gyorsan megtaláltak, ugye? - szólalt meg Tina egy idő múlva.

- De mi gyorsabbak vagyunk - felelte Elliot.

- Bellicostitól szereztük volna meg azokat az információkat, amelyekkel felkelthetnénk a riporterek érdeklődését az ügy iránt.

- Hát, erről sajnos lemaradtunk - mondta Elliot.

- Most honnan szerzünk adatokat? - kérdezte Tina.

- Nem tudom.

- Hogyan tudjuk így összeszedni az információkat?

- Majd kitalálunk valamit.

- Nincs kihez fordulni.

- Nem adhatjuk fel a reményt, Tina.

- Nem adom fel, de jó lenne tudni, hogyan tovább.

- Ma este már nem tehetünk sokat - mondta Elliot fáradtan. - Kimerültek vagyunk, kétségbeesve cselekszünk, ami veszélyes. A legjobb döntés az, ha most nem hozunk döntést. Pihenésre van szükségünk, és reggel tisztább fejjel tudunk majd gondolkodni.

- Te tudsz aludni? - kérdezte Tina.

- Nagyon is. Nehéz napunk volt.

- Hol lehetünk biztonságban ilyen körülmények között?

- Kipróbálhatunk egy régi trükköt - mondta Elliot. - Ahelyett, hogy egy szolid és eldugott motelt keresnénk, besétálhatnánk egyenesen a város legnagyobb szállodájába.

- A Harrah's-ba?

- Pontosan. Biztosan nem várnak tőlünk ilyen merészséget, és ott nem keresnének.

- Nem túl veszélyes?

- Van jobb ötleted?

- Nincs.

- Mindenhol veszélyes.

- Rendben. Akkor menjünk.

Tina behajtott a városközpontba. A Chevrolet-ét egy parkolóban hagyták a Harrah's-tól négy sarokra.

- Bárcsak megtarthatnánk az autót - mondta Tina, amikor kiemelte egyetlen bőröndjüket a csomagtartóból.

- Keresni fogják.

Kanyargós, neonnal kivilágított utcákon jutottak el a Harrah's Hotelig. Hajnali háromnegyed kettő volt, de a kaszinók bejáratánál mindenhol hangos zene szólt, kiszűrődött a vendégek nevetgélése és az automaták zaja.

Bár Renóban közel sem volt akkora éjszakai élet, mint Las Vegasban, és a legtöbb turista már nyugovóra tért, a Harrah's kaszinójában mégis viszonylag sokan játszottak.

Az ehhez hasonló ünnepi hétvégeken a szálloda hivatalosan tele volt, Elliot azonban tudta, hogy mindig akad egy-két üres szoba. A kaszinó igazgatójának kérésére minden szálloda fenntartott néhány szobát arra az esetre, ha törzsvendégek érkeznének váratlanul, előzetes bejelentés nélkül, akiknek zsebe dagad a dollárkötegektől, ám nincs hol aludniuk. Előfordul olyan is, hogy a foglalást az utolsó pillanatban visszamondják, vagy csak egyszerűen nem foglalják el a szobát. Ha az ember egy szépen összehajtogatott húszdollárost csúsztat a recepciós tenyerébe, számíthat rá, hogy azonnal kap szobát.

Amikor Elliot megtudta, hogy az egyik szoba két éjszakára szabad, „Hank Thomas" álnéven beírta magát a vendégkönyvbe, majd egy hamis seattle-i címet adott meg. A recepciós személyazonosságit vagy hitelkártyát kért, ekkor azonban Elliot előadott egy jól hangzó történetet arról, hogy a repülőtéren kirabolták. Mivel nem tudta magát igazolni, előre kellett fizetnie a szobáért.

Egy tágas, szépen berendezett szobát kaptak a kilencedik emeleten.

Miután a hordár elment, Elliot beakasztotta a láncot, ráfordította a zárat, és a kilincs alá egy nehéz széket támasztott.

- Mint a börtönben - állapította meg Tina.

- Csak most mi vagyunk bezárva, a gyilkosok pedig szabadlábon futkároznak odakint - mondta Elliot.

Valamivel később egymást átölelve feküdtek az ágyban, megnyugodva egymás érintésétől, a másik testének közelségétől.

- Igazad volt - szólalt meg Elliot.

- Miben?

- Vegasban azt mondtad, hogy én tulajdonképpen élvezem ezt az egészet.

- Igen, hogy legbelül tetszik neked. És ez igaz is.

- Tényleg így van - mondta Elliot. - Most már tudom, de először nem akartam elhinni.

- Miért nem? Egyáltalán nem tartom helytelennek.

- Tudom, de közben mégiscsak eltelt tizenöt év, én pedig teljesen normális életet éltem. Biztos voltam benne, hogy soha többé nem kell éreznem ezt a fajta izgalmat.

- Nem hiszem, hogy akarnád érezni - vélekedett Tina. - De most hosszú évek óta először megint valódi veszélyben vagy, és válaszolsz a kihívásra. És büszke vagy arra, hogy azok a régi reflexek újra működnek.

- Többről van szó - töprengett Elliot. - Mintha valahol legbelül valóban izgalmat éreztem volna, amikor megöltem azt az embert.

- Ezen kár töprengni, inkább örülj, hogy túl vagyunk rajta - mondta Tina, és megszorította a férfi kezét.

- Gondolod?

- Ha nekem kéne elkapnom azokat a fickókat, akik meg akarják akadályozni, hogy Dannyt megtaláljam, szemernyi bűntudatot sem éreznék amiatt, ha ölnöm kéne. Talán még jól is esne. Anyatigris vagyok, akitől elvették a kölykét. Ilyen helyzetben az ölés a legtermészetesebb dolog.

- Szóval mindannyiunkban ott lapul a vadállat? És ettől az egészet fel is foghatjuk úgy, mintha normális dolog lenne?

- Nincs mit elfogadni - folytatta Tina. - Ilyennek teremtettek bennünket. Ilyennek kell lennünk, tehát senki nem mondhatja, hogy nem cselekszünk helyesen.

- Talán.

- Ha az ember pusztán élvezetből öl, vagy valamilyen őrült elképzelés érdekében, az valóban kegyetlenség, őrültség. Amit mi teszünk, az egészen más. A létfenntartás az egyik leg-

erősebb ösztönünk. Belénk van kódolva a túlélés, még akkor is, ha ezért valakit meg kell ölnünk.

Hosszú ideig nem szólaltak meg, végül Elliot törte meg a csendet:

- Köszönöm.

- Mit?

- Hogy meghallgattál.

Huszonnyolc

Kurt Hensen, George Alexander jobb keze végigaludta az egész utat Las Vegastól Renóig. A tíz férőhelyes kis gép a Hálózaté volt, és a hatalmas erejű szél úgy dobálta, mint egy játékszert. Az erőteljes testalkatú, őszes-szőkés hajú Hensen félt a repüléstől, de ebből mit sem érzett, mert csak úgy tudott gépre ülni, ha előtte bevett egy altatót, s mint máskor, percekkel a felszállás után most is mély álomba szenderült.

A gépen rajta kívül csak George Alexander utazott. Azt, hogy meg tudta szerezni a gépet, Alexander hároméves vezetői időszaka legfontosabb teljesítményének tartotta. Bár munkaideje több mint felét a Las Vegas-i irodában töltötte, gyakran kellett repülnie Renóba, Elkóba, sőt Texasba, Kaliforniába, Arizonába, Új-Mexikóba és Utahba is. Az első évben menetrend szerinti járatokon utazott, vagy pilótát bérelt, aki vezetni tudta az elődje által vásárolt hagyományos kétmotoros gépet. Alexander azonban rendkívül abszurdnak és szűklátókörűnek tartotta az igazgatókat, akik arra kényszerítenek egy olyan magas beosztású vezetőt, mint ő, hogy egy ilyen primitív járművön utazzon. Az ő ideje rendkívüli értékekkel bírt az ország számára; munkája különösen fontos volt, és sokszor kellett azonnali döntést hoznia távoli helyeken elérhető információk alapos vizsgálata után. Miután hosszasan lobbizott az igazgatónál, Alexander végül megkapta a kis gépet, amihez azonnal két teljes munkaidőben szolgáló pilótát is kért, volt katonákat, akik szintén a nevadai iroda létszámát gyarapították.

A Hálózat néha indokolatlanul szorosra húzta a nadrágszíjat, és igyekezett takarékoskodni. George Lincoln Stanhope Alexandernek azonban - aki nemcsak a pennsylvaniai Alexanderek, hanem a delaware-i Stanhopeok vagyonának is várományosa - nem volt türelme az ilyen játszmákhoz.

Az persze igaz volt, hogy minden dollárral el kellett számolni, mivel a Hálózat költségvetését nehéz volt összeszedni. A szervezet létezését titokban kellett tartani, ezért más kormányügynökségeknek szánt, kormányzati költségvetésből átirányított juttatásokból tartották fenn magukat. A Hálózat éves költségvetésének legnagyobb része - hárommilliárd dollár - az egészségügyi és jóléti minisztériumtól jött, ahol a Hálózatnak volt egy beépített ügynöke, Jacklin, aki a legmagasabb döntéshozói pozícióban ült. Jacklin feladata az volt, hogy egyre újabb és újabb jóléti programokat találjon ki, meggyőzze a minisztert, hogy ezekre szükség van, majd valóságosnak tűnő, bürokratikus és fiktív társaságokat hozzon létre a programok hamis voltának eltussolására. Amikor a szövetségi pénzek ömleni kezdtek a hamis programokba, a pénzt észrevétlenül a Hálózathoz irányították. A finanszírozásban az volt a legkevésbé veszélyes művelet, hogy az egészségügytől csíptek le hárommilliárdot, mivel a tárca olyan hatalmas költségvetéssel dolgozott, hogy egy ilyen kis összeg hiánya senkinek nem tűnt fel. A védelmi minisztérium kisebb falat volt, mint az egészségügyi, de innen is évente legalább egymilliárdot szereztek. Csekélyebb összegeket - egymillió és félmilliárd között - vontak el titokban az energiaügyi és az oktatási minisztériumtól, és más kormányhivataloktól is éves rendszerességgel.

A Hálózat finanszírozása tehát nem volt egyszerű, ám tagadhatatlanul sikeres és jövedelmező vállalkozásnak bizonyult. Így Alexander egyáltalán nem tartotta különcségnek, sem túlzásnak, hogy a nevadai iroda vezetője magángéppel rendelkezzen, sőt úgy gondolta, az elmúlt év kiemelkedő teljesítménye a washingtoni fejeseket is meggyőzte arról, hogy a pénzeket jól költik el.

Alexander büszke volt fontos beosztására, de azt fölöttébb idegesítőnek találta, hogy ennek csak kevesen voltak tudatában.

Időnként irigyelte apját és bácsikáit, mert sokan közülük nyilvánosan szolgálták az országot, kifejezetten látványos módon, így az ország minden polgára csodálhatta önzetlen jószívűségüket. Az egyik védelmi miniszter volt, a másik államtitkár, a harmadik az Amerikai Egyesült Államok franciaországi nagykövete - csupa olyan pozíció, amelyet mindenki nagyra becsült és tisztelt.

George azonban nem töltött be ilyen jelentős hatalommal bíró pozíciót harminchat éves koráig. Húszas éveiben és harmincas éveinek elején különféle kisebb beosztásokban dolgozott kormányhivatalokban. Ezek a diplomata vagy hírszerző megbízatások sosem tettek kárt a család hírnevében, a követségekkel összevetve azonban mindig jelentéktelennek minősültek, amelyek sosem kerültek volna a New York Times címlapjára.

Hat évvel ezelőtt azonban megalakult a Hálózat, az elnök pedig azt a feladatot adta George-nak, hogy hozza létre az új hivatal jól működő dél-amerikai irodáját. Ez végre izgalmas, kihívásokkal teli és fontos feladatot jelentett George-nak, aki közvetlenül felelt a tízmillió dolláros költségvetésért, végül egy tucat országban több száz ügynökért. Három év múlva az elnök kijelentette, hogy elégedett a dél-amerikai iroda teljesítményével, és megkérte George-ot, hogy irányítsa a Hálózat egyik belföldi, nevadai irodáját, ahol a vezetés problémákkal küszködött. Ez volt a Hálózat vezetői hierarchiájának egyik legerősebb pozíciója. George-ot lelkesen támogatta az elnök, így el is hitte, hogy hamarosan ő lehet a teljes nyugati országrész vezetője, azután pedig a határ a csillagos ég, ha a nyugati divíziókat is olyan simán képes működtetni, mint a dél-amerikai és a nevadai irodákat. Idővel elfoglalhatja az igazgatói széket Washingtonban, és teljes felelősséggel rendelkezhet minden bel-és külföldi hírszerző művelet felett. Ha ezt a címet elnyeri, az egyik legbefolyásosabb ember lehet az Amerikai Egyesült Államokban, akire ugyanolyan elismeréssel tekintenek majd, mint az államminiszterre vagy a védelmi miniszterre.

Nagy bánatára azonban senkinek szem számolhatott be az elért eredményekről. Sosem remélhetett olyan nyilvános elismerést és tiszteletet, mint családja többi férfi tagja. A Hálózat titkos volt; és a látszatot fenn is kellett tartani, ha továbbra is működtetni akarták. A Hálózatnál dolgozók legalább fele nem is tudott a szervezet létezéséről; sokan úgy gondolták, hogy az FBI vagy a CIA alkalmazza őket, mások azt hitték, hogy a pénzügyminisztériumnak vagy a titkosszolgálatnak dolgoznak, mert így egyikük sem tudta kompromittálni a Hálózatot. Csak az irodavezetők, a közvetlen munkatársaik, a nagyvárosok Hálózatainak vezetői, valamint a magas rangú tisztek - akik már bizonyították hűségüket - ismerték valójában a munkaadóikat és a munka jellegét. Abban a pillanatban, hogy a média tudomást szerez a Hálózat létezéséről, minden elveszik.

Ahogy ott üldögélt a halványan megvilágított kabinban, és a felhőket figyelte, Alexander azon töprengett, vajon mit mondana az apja és bácsikái, ha megtudnák, hogy gyakran halálparancsot ad ki, hogy védje az ország érdekeit. Még ennél is jobban megdöbbennének, ha megtudnák, hogy Dél-Amerikában háromszor is ő maga húzta meg a ravaszt. Annyira élvezte azokat a gyilkosságokat, hogy fél tucat egyéb megbízatásban is magára vállalta a hóhér szerepét. Vajon mit gondolnának az idősebb Alexanderek, a híres államférfiak, hogy George vérrel szennyezte be a kezét? Mivel ez is a munkájához tartozott, úgy gondolta, a családja megértené. Az Alexanderek idealisták voltak, amikor arról beszéltek, hogyan kellene itt a dolgoknak menniük, de keményfejű pragmatikusnak bizonyultak, amikor konkrét esetek jöttek szóba. Tudták, hogy a nemzeti katonai biztonság és a nemzetközi hírszerzés nem gyerekeknek való, ezért George abban a hitben ringatta magát, hogy talán meg is bocsátanának neki, ha kiderülne, hogy meghúzta a ravaszt.

Végül is, igazán értékes embert sosem ölt meg. Célpontjai mindig kémek és árulók voltak, akik maguk is hidegfejű gyilkosok. Csak a söpredéket takarította el. Nem volt valami szép munka, de megvolt benne a valódi méltóság és hősiesség. Legalábbis George így látta; hősként gondolt magára. Igen, biztos volt benne, hogy apja és bácsikái is áldásukat adnák rá, ha beszélhetne nekik a munkájáról.

A gép ekkor erős turbulenciába került, sokáig bukdácsolt, ugrált és remegett.

Kurt Hensen felhorkant álmában, de nem ébredt fel.

Amikor a gép újra simán haladt, Alexander kinézett az ablakon, és Christina Evansre gondolt. Csinos nő volt. Mappája a szomszéd ülésen feküdt. Felvette, kinyitotta, és a fotóját kezdte nézegetni. Igazán csinos. Úgy döntött, ő maga öli meg, ha eljön az ideje, és már a gondolattól is izgalomba jött.

Alexander élvezte a gyilkolást. Magának ezt bemerte vallani, a világ elől azonban eltitkolta. Egész életében, fogalma sem volt, hogy miért, lenyűgözőnek találta a halált, annak minden változatát. Saját magát a halál hírnökének tartotta, és a gyilkolás gondolata sokkal inkább felizgatta, mint a szex. Erőszakos hajlamát valószínűleg nem sokáig tűrték volna az FBI-nál, sem a többi, a kongresszus által ellenőrzött szervezetnél. Ám egy ismeretlen, titkos szervezetben bátran kiélhette a vágyait.

Behunyta a szemét, és Christina Evansre gondolt.

Huszonkilenc

Tina álmában látta Dannyt: egy hosszú alagút túlsó végén állt. A fiút láncra verték, és a kicsi, de jól kivilágított barlang közepén ült, ám az oda vezető út csupa árnyék volt, tele veszéllyel. Danny újra meg újra az anyját szólította, könyörgött neki, hogy mentse meg, mielőtt a földalatti börtön mennyezete beomlik, és élve maga alá temeti. Tina elszántan indult el fia felé az alagútban, eldöntötte, hogy mindenképpen kihozza onnan, ám ekkor valami kinyúlt érte a falból egy keskeny résen keresztül. Tina mintha a tudatában lett volna annak, hogy a nyíláson túlról erős vörös fény szűrődik be, és mintha egy titokzatos alakot is látott volna a vöröses háttér előtt. Megfordult, és hirtelen a Halál vigyorgó arcát pillantotta meg maga előtt, mintha a Pokol gyomrából kukucskált volna rá. Vörös szemei lángoltak, húsa összeaszott, arcát szétrágták a férgek. Tina felsikoltott, de akkor észrevette, hogy a Halál nem tudja elérni. A falban levő lyuk nem volt elég széles ahhoz, hogy át tudjon lépni rajta az alagútba, ahol Tina is állt. Csupán az egyik karját tudta átdugni a résen, hosszú, csontos ujjai pedig alig néhány centiméterre megálltak a nő karjától. Danny újra Tinát hívta, ő pedig folytatta az utat a sötét alagútban a fia felé. Többször is elhaladt a rések mellett a falban, ahonnan mindig a Halál nézett rá, átkozódva és dühödten acsarkodva, de egyik lyuk sem

volt elég nagy ahhoz, hogy átférjen rajtuk. Tina végre odaért Dannyhez, és amikor megérintette, a láncok - mintha megbűvölte volna őket valaki - azonnal lehullottak a karjáról és lábáról.

- Annyira féltem - mondta Tina, mire

Danny így szólt:

- Anyu, én szűkítettem le azokat a lyukakat a falban, hogy ne tudjon elérni és bántani téged.

Pénteken reggel fél kilenckor Tina jókedvű izgalommal ébredt. Addig rázta Elliotot, amíg a férfi fel nem ébredt.

Elliot hunyorogva felült.

- Mi a baj?

- Danny újabb álmot küldött.

- Ezek szerint nem rémálom volt - mondta a férfi széles mosollyal.

- Egyáltalán nem. Danny azt akarja, hogy menjünk el érte. Azt szeretné, ha elmennénk oda, ahol fogva tartják, és elhoznánk onnan.

- Szerintem nem jutunk el oda élve. Nem vágtathatunk be oda, mintha mi lennénk az ország lovassága. A média és a bíróság segítségére lesz szükségünk, hogy kihozzuk őt onnan.

- Nem hinném.

- Ketten nem vehetjük fel a harcot egy hatalmas szervezettel, amely mögött ott van Kennebeck, és egy titkos katonai kutatóközpont teljes személyzete.

- Danny majd segít, hogy biztonságban legyünk - mondta Tina magabiztosan. - Ő majd bejuttat minket oda az ereje segítségével.

- Ez nem lehetséges.

- Azt mondtad, már te is elhiszed, hogy Danny van emögött.

- És valóban így is van - mondta Elliot ásítás és nyújtózkodás közben. - Elhiszem, hogy Danny az, de... hogyan tudna segíteni nekünk? Hogyan tudja garantálni a biztonságunkat?

- Fogalmam sincs, de ezt mondta nekem az álomban, ezért biztos vagyok benne.

Tina részletesen elmesélte Elliotnak az álmát, a férfi pedig elismerte, hogy az álom értelmezése nem erőltetett.

- De még ha sikerülne is Dannynek, hogy bevigyen - mondta a férfi -, nem tudjuk, hogy pontosan hol tartják fogva. Ez a titkos létesítmény bárhol lehet, ha egyáltalán létezik. De ha mégis van ilyen hely, Dannyt talán nem is ott tartják fogva.

- Hidd el, hogy létezik a hely, és ő is ott van - mondta Tina, és próbált sokkal magabiztosabbnak tűnni, mint amilyen valójában volt.

Úgy érezte, csak karnyújtásnyi távolságra van a fiától, és szinte a karjában tartja őt.

- Rendben van - mondta Elliot a szemét dörzsölgetve. - Tételezzük fel, hogy ez a hely valóban létezik, ami persze nem sokat lendít az ügyön, mert bárhol lehet a hegyekben.

- Szerintem néhány kilométerre lehet attól a helytől - mondta Tina -, ahová Jaborski vinni akarta a cserkészeket.

- Jól van, ez akár igaz is lehet. De még így is elég nagy a terület, a környéket pedig nem tudjuk átkutatni.

Tina önbizalmát azonban nem lehetett megrendíteni.

- Danny majd elvezet odáig.

- Danny fogja elmondani, hogy hol van?

- Legalábbis megpróbálja, azt hiszem. Ezt éreztem az álmomban.

- Hogyan fogja csinálni?

- Fogalmam sincs, de érzem, hogy ha megtalálnánk a módját... ha összpontosítani tudja az energiáit, akkor ...

- Akkor? - kérdezte Elliot.

Tina a gyűrött ágyneműhuzatot bámulta, hátha a gyűrődésekből kiolvas valami okosat, aztán megszólalt:

- Térkép! - mondta felvillanyozódva.

- Micsoda?

- Biztosan vannak térképek a hegyvidéki területekről is, nem? Amikkel a hátizsákos turisták és hegymászók is járják a hegyeket. Nem túl részletes térképek, mert csak azt mutatják, hogy milyen a terület, hol vannak dombok, völgyek, merre folyik a folyó, és hol vannak patakok, gyalogösvények, elhagyott fakitermelő területek, és ehhez hasonlók. Szerintem Jaborskinak is voltak térképei, sőt egészen biztos. Láttam nála egy szülő-cserkész találkozón, amikor elmagyarázta, miért nem kell tartanunk az úttól.

- Feltételezem, hogy Renóban bármelyik túraszaküzletben be tudunk szerezni egy ilyen térképet a Sierra Renóhoz közeli területeiről.

- Ha megvan a térkép, kihajtjuk, és Danny majd megtalálja a módját, hogyan mutassa meg pontosan a hozzá vezető utat.

- Szerinted hogyan?

- Még nem tudom - mondta Tina, majd kimászott az ágyból. - Először keressünk egy térképet, majd azután aggódhatunk a többi miatt. Gyere, gyorsan zuhanyozzunk le, és öltözzünk fel. Az üzletek egy óra múlva nyitnak.

***

A Bellicosti házában végrehajtott csapnivaló akció miatt George Alexander pénteken reggel csak fél hatkor került ágyba. Még mindig dühös volt, amiért beosztottai ismét futni hagyták Strykert és a nőt, ezért nem tudott elaludni, de végül hét órakor álomba szenderült.

Tíz órakor a telefon csörgése ébresztette fel. Az igazgató hívta Washingtonból. Elektronikus zavarót használtak, ezért nyugodtan tudtak beszélni. Az öreg rettentően haragos volt, és rá jellemző módon nagyon nyers.

Ahogy Alexander az igazgató vádaskodását és követelőzését hallgatta, rájött, hogy saját karrierje forog veszélyben a Hálózatnál. Ha nem sikerül megállítania Strykert és Christina Evanst, minden álma szertefoszlik arról, hogy egyszer ő foglalhatja el az igazgatói széket.

Amikor az öreg letette a telefont, Alexander felhívta saját irodáját, és remélte, hogy nem azt hallja majd, hogy Elliot Stryker és Christina Evans még mindig szabadon járkál, de munkatársai pontosan ezzel a hírrel fogadták. Kiadta az utasítást, hogy csoportosítsák át az emberek nagy részét erre a munkára, és parancsot adott az üldözésre.

- Azt akarom, hogy egy nap alatt megtalálják őket! - kiabálta Alexander. - Az a rohadék megölte az egyik emberünket! Ezt nem úszhatja meg szárazon! Azt akarom, hogy likvidálják, és vele együtt azt a nőt is! Mindkettőt öljék meg!

Harminc

A szálloda közelében két sportszerbolt és két fegyverkereskedés is volt. Az első sportboltban nem találtak térképeket, és bár a másodikban rendszerint tartottak ilyesmit, most éppen elfogyott. Elliot és Tina végül egy fegyverkereskedésben találta meg, amire szükségük volt: tizenkét térképet egy csomagban a Sierráról, amelyet kimondottan túrázóknak és vadászoknak készítettek.

Visszamentek a szállodába, és azonnal kiterítették az egyik térképet az ágyra, majd Elliot megszólalt:

- Most mi lesz?

Egy pillanatig Tina eltűnődött a problémán, azután odament az asztalhoz, kinyitotta a fiókot, és elővette a szálloda mappáját. A mappában talált egy olcsó golyóstollat, amivel visszatért az ágyhoz, aztán tollal a kezében leült a nyitott térkép mellé.

- Azok az emberek, akik hisznek az okkult tudományokban, értenek az úgynevezett „automatikus íráshoz" is. Hallottál már róla?

- Igen, szellemírásnak is hívják. Egy szellem irányítja a kezedet, és üzenetet közvetít a túlvilágról. Sosem hittem az ilyesmiben.

- Akár hiszel benne, akár nem, megpróbálkozom vele. Csak nekem nincs szükségem szellemre, aki irányítja a kezemet, mert remélem, Danny segít.

- Ehhez nem kell transzba esni, mint ahogy a médiumok szokták a szeánszokon?

- Próbálok tökéletesen nyugodt lenni, nyitott és befogadó. A térkép fölött tartom a tollat, és Danny talán megrajzolja nekünk az utat.

Elliot egy széket húzott az ágy mellé, és leült.

- Egyetlen percig sem hiszem, hogy sikerülni fog. Teljes baromság az egész, de megígérem, hogy néma csendben maradok.

Tina a térképet figyelte, és igyekezett semmire sem gondolni, csak a térkép színeire koncentrált, amelyek a különböző alakzatokat jelölték.

Eltelt egy perc, majd még egy és még egy, de nem történt semmi.

Tina behunyta a szemét.

Eltelt újabb néhány perc. Semmi.

Megfordította a térképet, és most a másik oldala felől próbálkozott - eredménytelenül.

- Adj egy másik térképet - kérte Elliotot.

Elliot elővett egy újabb térképet, és átnyújtotta Tinának. A nő összehajtotta az előzőt, és kiterítette az újabbat.

Fél órával és öt térképpel később Tina keze hirtelen megcsúszott a papíron, mintha valaki

megrántotta volna a karját.

Különleges érzés volt, mintha belülről húzta volna a kezét valaki. Szinte lebénult a meglepetéstől, ám ekkor a furcsa erő visszahúzódott.

- Mi volt ez? - kérdezte Elliot.

- Danny volt. Próbálkozik.

- Biztos vagy benne?

- Tökéletesen. De megijesztett, és ez elég volt, hogy visszahúzódjon. De legalább tudjuk, hogy ez a jó térkép. Megpróbálom újra.

Tina újra a térkép szélére helyezte a tollat, és a semmibe meredt.

A levegő hőmérséklete hirtelen esni kezdett.

Tina próbált nem gondolni arra, hogy milyen hideg van. Igyekezett minden gondolatot kiűzni a fejéből.

Tollat tartó jobb keze sokkal jobban lehűlt, mint a többi testrésze. Megint érezte a kellemetlen belső húzást. Ujjai már fájtak a hidegtől. Keze hirtelen átlendült a térképen, majd vissza, utána pedig néhány kört írt le, de csupán semmitmondó firkák maradtak a papíron. Fél perc múlva érezte, hogy kezéből kiszáll az erő.

- Nem sikerült - mondta Tina.

A térkép ekkor felszállt a levegőbe, mintha valaki haragjában lökdösne.

Elliot felugrott a székről, és próbálta elkapni a lebegő térképet, de az még magasabbra lendült. Azután zajosan a szoba túlsó felébe csapódott, majd vissza, végül, mint egy halott madár leesett Elliot lába elé.

- Jézusom - mondta halkan Elliot. - Legközelebb, ha arról olvasok az újságban, hogy valakit elvittek a földönkívüliek, hogy körbeutazzák a világegyetemet, már nem fogok hangosan nevetni.

Tina felkelt az ágyról, és megdörzsölte jobb kezét.

- Azt hiszem, túl nagy bennem az ellenállás. De olyan furcsa érzés, amikor átveszi az irányítást... egyszerűen megbénulok. Azt hiszem, igazad volt, hogy ehhez transzban kell lenni.

- Sajnos, ebben nem segíthetek. Jó szakács vagyok, de a hipnózishoz nem értek.

- Ez az! - kiáltott fel Tina. - Hipnózisra van szükségem! Hát, persze! Akkor biztosan sikerül.

- Talán, de hol találunk ilyenkor egy hipnotizőrt?

- Billy Sandstone! - mondta Tina.

- Az meg ki?

- Egy hipnotizőr, aki itt lakik Renóban. Van egy csodás színpadi műsora, és szerettem volna, ha ő is fellép a Magyck! - ben, de exkluzív szerződés köti a Reno-Tahoe szállodákhoz.

Billynek biztosan sikerülne hipnotikus állapotba hoznia, és akkor talán eléggé ellazulnék ahhoz, hogy sikeres legyen az automatikus írás.

- Tudod a telefonszámát?

- Nem, és valószínűleg nincs benne a telefonkönyvben sem, viszont megvan az ügynökének a száma. Rajta keresztül eljuthatunk hozzá.

Tina a telefonhoz sietett.

Harmincegy

Billy Sandstone harmincas éveinek végén járt, karcsú és törékeny volt, mint egy zsoké, és ha az ember egyetlen szóval akarta volna jellemezni, ez a szó egész biztosan a makulátlan lett volna. Cipője úgy fénylett, mint a tükör, nadrágja élre vasalva, kék sportinge kikeményítve és gondosan kivasalva. Haját és bajuszát látható műgonddal vágták.

Billy étkezője is ragyogott a tisztaságtól. Az asztal, a székek és a tálalószekrény mind csillogtak a bútorfénytől, amellyel a fát kezelték. A kristályvázában az asztal közepén friss rózsák álltak. A függöny tökéletesen megtervezett redőkben hullott alá.

Elliot és Tina kiterítették a térképet az asztalra, és leültek egymással szemben.

- Christina, tudnod kell, hogy az automatikus írás csak egy humbug - mondta Billy.

- Tudom, Billy, nagyon is.

- Nos, akkor...

- De azért szeretném, ha mégis hipnotizálnál.

- Te mindig olyan józan voltál, Tina - mondta Billy. - Ez egyáltalán nem vall rád.

- Tudom - felelte Tina.

- Ha elmagyaráznád, miért, talán könnyebben tudnék neked segíteni.

- Billy - kezdett bele Tina -, ha megpróbálnám elmagyarázni, egész délután itt lehetnénk.

- Vagy talán még tovább - szólalt meg Elliot.

- És annyi időnk most nincs - mondta Tina. - Nagyon sok minden forog kockán, Billy. Sokkal több, mint képzeled.

Egyetlen szót sem mondtak neki Dannyről. Sandstone-nak halvány fogalma sem volt, miért jöttek Renóba, és mit keresnek a hegyekben.

- Ez az egész biztosan nevetségesnek tűnhet, Billy - szólalt meg Elliot -, és maga most joggal gondolja azt, hogy mindketten megháborodtunk, vagy esetleg én befolyásolom Tinát ebbe az irányba.

- De erről egyáltalán nincs szó - mondta Tina.

- Ez a gondolat már jóval azelőtt befészkelte magát a fejébe, hogy velem megismerkedett volna - mondta Elliot mosolyogva.

A tréfa hallatán Sandstone valamelyest ellazult, ahogyan Elliot remélte.

- Biztosíthatom, Billy, hogy megvan mind a négy kerekünk. De itt most életről és halálról van szó, ehhez kell a maga segítsége - mondta Elliot.

- Ez az igazság, Billy - mondta Tina.

- Rendben van, nem kell, hogy most elmondják, miről van szó - mondta Billy -, de majd egy napon, amikor nem kell olyan nagyon sietniük, azért szívesen meghallgatnám a történetet.

- Megígérem - felelte Tina. - Mindent el fogok mondani, de most légy szíves, minél előbb láss neki a hipnózishoz.

- Jól van - mondta Billy Sandstone.

A hipnotizőr arany pecsétgyűrűt viselt, amit ekkor úgy fordított meg az ujján, hogy a felső része legyen alul, a tenyere felől, és kezét Tina szeme elé emelte.

- Tartsd a szemedet a gyűrűn, és csak a hangomra figyelj.

- Várj egy pillanatot - mondta Tina.

Levette a kupakot a filctollról, amit Elliot vásárolt az újságosnál, mielőtt elindultak Sandstone-hoz. Elliot javasolta, hogy próbáljon ki más színű tintát, hogy jobban látszódjanak a különböző vonalak a térképen.

Tina a toll hegyét a térképre tette, majd így szólt:

- Rendben van, Billy, készen állok.

Elliot nem tudta, mikor jutott el Tina a hipnotikus állapotba, sőt azt sem értette, mivel érte el ezt az állapotot Billy, mivel Sandstone nem tett mást, csak lassan mozgatta a kezét Tina arca előtt előre és hátra, és ezzel egy időben lágy, ritmikus hangon beszélt hozzá, és gyakran ismételte a nő nevét.

Kis híján maga Elliot is transzba esett. Ő is követte szemével Sandstone kezének mozgását, és ráhangolódott a férfi dallamos hangszínére, amikor észrevette, hogy lassan ő is a hatása alá kerül.

Tina tekintete a semmibe meredt.

A hipnotizőr leengedte kezét, és megfelelő állásba fordította a gyűrűjét.

- Most mélyen alszol, Tina.

- Igen.

- A szemed nyitva van, de nagyon mély álomban vagy.

- Igen.

- Mély álomban maradsz mindaddig, amíg azt nem mondom, hogy ébredj fel. Megértetted?

- Igen.

- Nyugodt vagy, és mindenre nyitott.

- Igen.

- Semmi sem lendít ki ebből az állapotból.

- Nem.

- Nem vagy részese az eseményeknek. Csak az átviteli eszköz vagy, olyan, mint egy telefon.

- Mint egy telefon - mondta Tina akadozva.

- Passzív maradsz mindaddig, amíg nem érzed a késztetést, hogy használd a kezedben levő tollat.

- Rendben van.

- Amikor érzed ezt a késztetést, nem fogsz ellenállni ennek. Engedj a késztetésnek. Megértetted?

- Igen.

- Nem zavar meg semmi, amit én vagy Elliot mondunk. Csak akkor válaszolsz nekem, amikor egyenesen hozzád beszélek. Megértetted?

- Igen.

- Most tehát... nyisd meg magad annak, ami rajtad keresztül üzenni akar.

Várakoztak.

Eltelt egy perc, majd még egy. Billy Sandstone egy ideig figyelte Tinát, majd türelmetlenül fészkelődni kezdett a székében. Elliotra nézett, és azt mondta:

- Nem hinném, hogy ez a szellemírás-dolog...

A térkép ekkor suhogni kezdett. Odakapták fejüket, s látták, hogy a papír sarkai lassan felpöndörödtek, majd vissza. Kicsit olyan volt, mintha egy élőlény lélegzését látnák. A levegő váratlanul lehűlt.

A térkép már nem mozgott, a suhogás is megszűnt.

Tina tekintetét a térkép felé fordította, majd keze mozogni kezdett. Ezúttal nem csapkodott, és nem ugrált fel-le, hanem lassan, gondosan haladt végig a papíron, és hosszú vörös vonalakat rajzolt.

Sandstone egyre csak dörzsölte a kezét és a karját, hogy ne érezze a szobát megtöltő hideget. Aggodalmas tekintettel pislogott a légkondicionáló kivezetéseire, és fel akart állni, hogy megnézze, mi a baj.

Elliot azonban megszólalt:

- Fölösleges megnézni a légkondicionálót, biztos, hogy nem kapcsolt be. A fűtőrendszer is rendben van, higgye el.

- Akkor meg mi ez?

- Ez a hideg amiatt van, ami most Tinával történik - mondta Elliot, mert nem akart belekezdeni a Dannyről szóló valódi történetbe.

- Tényleg?

- Igen.

- Kinek a szelleme?

- Bárkié lehet.

- Komolyan mondja?

- Nagyon is.

Elliot ekkor a térképre mutatott.

- Látja?

Ahogy Tina keze lassan haladt a papíron, a térkép sarkai ismét felhajlottak, majd vissza.

- Hogy csinálja ezt? - kérdezte Sandstone hitetlenkedve.

- Nem ő csinálja.

- Hanem a szellem?

- Igen.

Fájdalmas kifejezés jelent meg Billy arcán, mintha valódi fizikai kínoktól szenvedne, most, hogy úgy látja, Elliot is valami furcsa, természetfölötti hatalom hatása alá került. Billy nyilvánvalóan ugyanolyan tisztának és zavarmentesnek szerette a világot, ahogy minden mást is maga körül. Ha ő is hinni kezdene a szellemek létezésében, újra kéne gondolnia véleményét sok más dologról, és akkor élete, elviselhetetlenül zavarossá válna.

Elliot együtt érzett a hipnotizőrrel, mert ebben a pillanatban neki is hiányzott ügyvédi irodájának szabályos munkarendje, az esettanulmányokat tartalmazó könyvek paragrafusai és a tárgyalóterem időtlen szabályozottsága.

Tina elejtette a tollat, majd felemelte a fejét, tekintete azonban még zavaros volt.

- Befejezted? - kérdezte Billy.

- Igen.

- Biztos vagy benne?

- Igen.

Ezután néhány mondattal, majd egy hangos tapssal Billy visszahozta Tinát a transzból.

Tina zavartam pislogott, és lenézett a vonalra, amit a térképre rajzolt. Elliotra mosolyogva így szólt:

- Sikerült! Istenem, sikerült!

- Nagyon úgy tűnik.

Tina a vörös vonal végéhez mutatott.

- Tehát itt van! Ezen a helyen tartják őt.

- Nem lesz könnyű eljutni odáig - mondta Elliot.

- De meg tudjuk csinálni, csak szükségünk lesz sok meleg, bélelt ruhára és csizmákra. Sőt hótalpak is kellenek, mert lehet, hogy sokat kell gyalogolnunk nyílt terepen. Tudod, hogyan kell a hótalpat használni? Nem hiszem, hogy túl nehéz volna - csapongott Tina.

- Várj - szólt rá Elliot. - Én még most sem vagyok meggyőződve arról, hogy az álmod valóban azt jelenti, amire gondolsz. Ha abból indulunk ki, amit elmeséltél, nem értem, hogyan jutottál arra a következtetésre, hogy Danny majd eljuttat minket a létesítményhez. Lehet, hogy valóban eljutunk oda, de nem tudunk átjutni a védelmen.

Billy Sandstone Tináról Elliotra nézett, és semmit sem értett az egészből.

- Danny? A te fiad? Tina! De ő...

Tina így folytatta:

- Elliot, nem csak az álombeli történések miatt jutottam erre a következtetésre. Amit az álomban éreztem, az sokkal fontosabb, de azt a részét nem tudom elmagyarázni. Csak úgy tudnád megérteni, ha magad is átélnéd az álmot. Ezért vagyok olyan biztos benne, hogy azt mondta, tud segíteni abban, hogy eljussunk hozzá.

Elliot a térkép felé fordult, és alaposabban áttanulmányozta.

Az asztal végén ekkor ismét megszólalt Billy:

- De, ugye, nem Danny...

- Figyelj, Elliot, mondtam, hogy meg fogja mutatni, hol van, és ő rajzoltatta meg velem az útvonalat. Azt is érzem, hogy segíteni fog, hogy eljussunk oda, nem tudom, miért kell ebben kételkedned.

- Csak mert... attól tartok, hogy egyenesen a karjukba fogunk sétálni - mondta Elliot.

- Kinek a karjába? - kérdezte Sandstone.

- Elliot, mi történne, ha itt maradnánk és elrejtőznénk, amíg ki nem találunk valami más lehetőséget? Mennyi időnk is lehet még? Nem sok. Előbb vagy utóbb megtalálnak minket, aztán pedig egész biztosan megölnek.

- Ez az a szó, amit egyáltalán nem szeretek - mondta Billy Sandstone.

- Azért jutottunk el idáig, mert állandóan mozgásban voltunk, és mertünk kezdeményezni - mondta Tina. - Ha most változtatunk a taktikánkon, és hirtelen óvatosabbak leszünk, akkor elbukunk.

- Úgy beszélsz, mintha háborúba készülnél - mondta Elliot. - Egy dolgot megtanultam a seregben, azt, hogy időnként meg kell állni, és átcsoportosítani az erőket, de ha túl sokáig állsz, jön az ár, és azonnal elmos. Szóval mire lesz még szükségünk a meleg ruhán, csizmán és hótalpakon kívül?

- Egy terepjáróra - bólintott Tina.

- Az túl nagy feladat - mondta Elliot.

- Akkor talán egy tank is jó lesz? - szólalt meg Billy.

- Ne butáskodj, Billy. Csak egy terepjáróra van szükségünk - ingatta a fejét Tina.

- Csak próbáltam segíteni, egyébként, pedig köszi, hogy nem felejtetted el, hogy én is itt vagyok, drágám - mondta Billy.

- Egy Jeep vagy egy Explorer kellene - folytatta Tina. - Bármilyen négykerék-meghajtású jármű. Nem kellene túl sokat gyalogolnunk, ha nem muszáj. Biztosan van valami út arrafelé, ami a létesítményhez visz, még akkor is, ha el van rejtve. Ha szerencsénk van, velünk lesz Danny, amikor kijövünk, de biztosan nem lesz olyan állapotban, hogy le tudjon jönni a hegyekből.

- Nekem van egy Explorerem - említette meg Billy.

- Azt hiszem, át tudnék utalni némi pénzt a vegasi bankomból - mondta Elliot. - De mi van akkor, ha figyelik a számlámat? Az gyorsan elvezetné őket ide. És mivel a bankok zárva vannak az ünnepek miatt, jövő hétig nem tehetünk semmit, addigra pedig ránk találnak.

- Mi van az American Express kártyáddal?

- kérdezte Tina.

- Azt mondod, hogy vegyek hitelbe egy Jeepet?

- Nincs felvételi korlát rajta, ugye?

- Nincs, de...

- Egyszer olvastam egy lapban egy férfiról, aki vett egy Rolls-Royce-ot a kártyájával. Ezt te is megtehetnéd, mert a következő hónapban úgyis visszafizeted a hitelt.

- Elég őrült ötlet - mondta Elliot -, de azt hiszem, megpróbálkozhatunk vele.

- Nekem van egy Explorerem - szólalt meg ismét Billy Sandstone.

- Keressük meg a helyi autókereskedőt - mondta Tina. - Ott majd elválik, hogy elfogadja-e a kártyát.

- Nekem van egy Explorerem! - mondta Billy most már kiabálva.

Mindketten döbbenten fordultak felé.

- Minden télen néhány hétre a Tahoe-tóhoz szoktam menni a műsorommal - mondta Billy.

- Tudják, milyen idő van télen arrafelé? A hó az ember ülepéig ér, de utálok repülőre ülni ilyen rövidtávra, mert ezek a gépek nagyon kicsik, ezért inkább előző nap leautózom. Az Explorer kimondottan nagy segítség a téli időszakban.

- Készülsz mostanában Tahoe-ba, Billy? - kérdezte Tina.

- Nem, a fellépés csak a hónap végén lesz.

- Szüksége lesz az Explorerre a következő néhány napban? - kérdezte Elliot.

- Nem.

- Kölcsönkérhetnénk?

- Nos... azt hiszem, igen.

Tina áthajolt az asztalon, megragadta Billy kezét, az arcához húzta, majd megcsókolta.

- Megmentetted az életünket, Billy. Szó szerint.

- Remélhetőleg mostantól jól alakulnak majd a dolgok - mondta Elliot. - Talán Dannyt is kihozhatjuk onnan.

- Sikerülni fog - mondta Tina. - Tudom. Ebben a pillanatban a kristályvázában a rózsák táncra perdültek, mint karcsú táncosok.

Billy Sandstone ijedtében felugrott, és felborította a széket.

A függönyök ritmikusan szétnyíltak, majd összezáródtak.

A csillár himbálózni kezdett ide-oda, a csilingelő kristálydíszek különös fényjátékot vetítettek a falra.

Billy tátott szájjal bámulta a különös jelenséget, Elliot pedig látta a férfin, hogy teljesen összezavarodott.

Alig egy perc múlva a furcsa mozgás váratlanul megállt, és a szobában emelkedni kezdett a hőmérséklet.

- Hogyan csinálták ezt? - kérdezte Billy izgatottan.

- Nem mi voltunk - felelte Tina.

- De szellem sem lehetett - mondta Billy hajthatatlanul.

- Nem az volt - ismerte el Elliot.

- Kölcsönvehetik az Explorert, de először mondják el, mi a fene folyik itt. Nem érdekel, hogy milyen sietős a dolguk! Legalább nagy vonalakban meséljék el, különben itt fogok meghalni a kíváncsiságtól - kérte Billy.

Tina Elliotra nézett.

- Mit csináljunk?

- Billy, ne haragudjon, de talán jobb, ha nem tud semmit - mondta Elliot.

- Nem tudom elhinni, hogy ezt művelik velem!

- Veszélyes emberekkel állunk szemben. Ha pedig megtudják, hogy tudsz róluk...- szólalt meg Tina.

- Figyeljenek! - mondta ekkor Billy. - Én nem csak a hipnózishoz értek, világ életemben inkább bűvész szerettem volna lenni, de nem volt meg hozzá a tehetségem, ezért találtam ki ezt a hipnózisra épülő előadást. De sokkal jobban szeretem a varázslást. Tudni szeretném, mi folyik itt valójában: hogyan csinálták azt a trükköt a térkép sarkával! Tudnom kell!

Reggel az jutott Elliot eszébe, hogy kizárólag ő és Tina ismeri a teljes igazságot a Sierra Nevadában történt balesetről. Ha őket megölik, az igazságot velük együtt temetik el, és folytatódik a valóság elkendőzése. Figyelembe véve, hogy milyen nagy árat fizettek már eddig is azért a szánalmasan kevés információért, ami a birtokukban van, Elliot nem tudta elviselni a tudatot, hogy az összes fájdalom, félelem és szorongás a semmiért volt.

- Billy, van egy magnetofonja? - kérdezte Elliot.

- Természetesen - felelte a férfi. - Nem valami drága darab, de mindig magamnál tartom, hogy fel tudjam venni, ha valami eszembe jut.

- Az a lényeg, hogy működjön - felelte Elliot. - Rámondjuk, a történet rövid összefoglalt változatát, miközben autózunk, a kazettát pedig elküldöm a cégtársaimnak. Nem valami nagy biztosíték, de jobb a semminél.

- Máris hozom - mondta Billy, és kisietett az étkezőből.

Tina összehajtogatta a térképet.

- Örülök, hogy újra mosolyogni látlak - szólalt meg Elliot.

- Biztosan azt hiszed, hogy megbolondultam - mondta Tina -, mert még annyi veszély áll előttünk. Meg kell küzdenünk egy csapat gonosztevővel, és azt sem tudjuk, kivel találkozunk a hegyekben. Akkor meg miért érzem ilyen jól magamat hirtelen?

- Azért, mert már nem kell menekülnünk - mondta Elliot. - Mert ellentámadásba fogunk lendülni, és talán túlságosan vakmerően hangzik, de ez sokat segít az ember önbecsülésének.

- Szerinted van esélyünk arra, hogy nyerjünk egy szervezettel szemben, amely olyan erős, mint az ország kormánya? - kérdezte Tina.

- Azt hiszem - mondta Elliot -, hogy az egyének sokkal alkalmasabbak a felelősségteljes és morális cselekvésre, mint az intézmények, ezért állunk az igazság oldalán. És azt gondolom, hogy az egyének sokkal értelmesebbek és jobban alkalmazkodnak a túléléshez, legalábbis hosszú távon, mint bármelyik intézmény. Reménykedjünk benne, hogy nem derül ki a filozófiámról, mekkora képtelenség.

Fél kettőkor Kurt Hensen belépett George Alexander Renóban levő irodájába.

- Megtalálták az autót, amit Stryker bérelt. Innen három háztömbnyire áll egy parkolóban.

- Használták mostanában? - kérdezte Alexander.

- Nem. A motor hideg. Az ablakot vastag jégréteg borítja. Valószínűleg egész éjjel ott parkolt.

- Stryker nem hülye - mondta Alexander. - Szándékosan hagyta ott.

- Azért figyeltessük? - kérdezte Hensen.

- Igen - mondta Alexander. - Előbb vagy utóbb csak elkövetnek valami hibát, és talán visszamennek az autóhoz. Nem hinném, hogy megteszik, de sosem lehet tudni.

Hensen elhagyta a szobát.

Alexander kivett egy váliumot a kabátja zsebében tartott pléh dobozkából, majd lenyelte, és forró kávét ivott rá. Ez már a második tabletta volt, amit bevett azóta, hogy három és fél

órával ezelőtt felkelt, de még mindig ideges volt.

Stryker és a nő méltó ellenfeleknek bizonyultak.

Alexander azonban nem kedvelte a méltó ellenfeleket. Jobban szerette, ha nem nehezítik meg a dolgát.

Hol a fenében lehetnek?

Harminckettő

A kopár lombhullató fák és az örökzöld fenyőfák és lucfenyők ágait vastagon borította a hó, a szél pedig lehordta a jeges havat az Explorer szélvédőjére.

Tina néma áhítattal bámulta az erdőt, miközben északi irányban haladtak az erdei úton. A látványt akkor is titokzatosnak és nyugtalanítónak találta volna, ha nem tudná, hogy az erdő titkokat rejt Danny és a többi cserkész halálának körülményeiről.

Ő és Elliot negyedórával ezelőtt fordultak le a 80-as országútról, követve a Danny által berajzolt útvonalat. A vonal egészen a térkép szélén haladt, és erről a kétsávos útról hamarosan letérnek majd egy alacsonyabb rendű másikra, amely a térkép szerint jól járható.

Miután elhagyták Billy Sandstone házát az Explorerrel, már nem mentek vissza a hotelbe. Mindketten úgy érezték, hogy hívatlan látogatókba botlanának a szobában.

Először egy sportszerüzletbe tértek be, ahol beszereztek két termo béléses síruhát, csizmákat, hótaposót, néhány élelmiszerkonzervet és egyéb túléléshez fontos felszerelést. Ha a mentőakció simán lezajlik, ahogy Tina álma jövendölte, nem lesz szükségük ezekre a holmikra, de mégis fel akartak készülni minden eshetőségre, ha az Explorer véletlenül lerobbanna a hegyekben, vagy más baj történne.

Elliot töltényt is vett a pisztolyba. Nem mintha ez biztosítékot jelentett volna bármire is, de jobbnak látták, ha arra is számítanak, hogy komolyra fordulhatnak a dolgok.

A bevásárlás után azonnal elindultak a városból, nyugat felé a hegyekbe, egy útszéli étterem mosdójában pedig felvették az újonnan vásárolt meleg holmikat. Elliot zöld, Tina pedig fehér alapon zöld és fekete csíkos kezeslábast öltött magára. Pontosan olyan benyomást keltettek, mint két síelő, akik most indulnak a hegyekbe.

Amikor beértek a hegyek közé, csak akkor jöttek rá, hogy hamarosan leszáll a sötétség a völgyekbe és szakadékokba, ezért jobbnak látták, ha megvitatják, hogyan haladjanak tovább. Tisztában voltak vele, hogy a legbölcsebb, amit ebben a helyzetben tehetnek, az, hogy visszafordulnak Renóba, keresnek egy másik szállodát, és reggel kipihenten indulnak az útra, ezt a lehetőséget azonban egyikük sem támogatta. Minél előbb a küldetés végére akartak járni. Elképzelhető, hogy a késői óra és a szürkület ellenük dolgozik, vagy éppen ellenkezőleg, kedvezni fog nekik. Egyetlen dologban voltak csupán biztosak, hogy helyzeti előnyt élveznek. Mindketten érezték ezt, és nem akarták kihívni maguk ellen a sorsot azzal, hogy elhalasztják az indulást.

Egy keskeny hegyi úton haladtak, egyre feljebb jutva, ahogy a völgy lassan emelkedett északi irányba. Hóekék takarították el a havat az aszfaltról, az út szélén másfél-két méter magas hó falat emelve.

- Most már hamarosan itt kell lennie - mondta Tina, amint a térdén heverő térképre pillantott.

- Milyen zord vidék! - mondta Elliot.

- Olyan érzése van az embernek, hogy a civilizáció akár el is pusztulhatna, itt mit sem tudnánk róla.

Legalább három kilométert tettek meg anélkül, hogy egyetlen házat vagy más, ember alkotta építményt láttak volna, ráadásul jó ideje autóval sem találkoztak.

Az alkony lassan leereszkedett a havas tájra, Elliot ezért bekapcsolta a világítást.

Előttük balra hamarosan egy nyílást pillantottak meg a hó falban. Amikor az Explorer közelebb ért, Elliot behajtott a leágazásba, és megállt. Egy keskeny és veszélyesnek látszó út vezetett innen az erdőbe, amelyet láthatóan nemrégiben tisztított meg egy hóeke, mégsem tűnt túlságosan bizalomgerjesztőnek. Mindössze egy sáv széles lehetett, s fölötte a fák koronája szinte sötét alagutat alkotott, így tizenöt-húsz méternél messzebb nem is láttak a korán beköszöntött sötétségben. Valóban tiszta és járható út volt, amelyet időről időre lebitumeneztek.

- A térkép szerint pontosan egy ilyen utat kell keresnünk - mondta Tina.

- Akkor jó irányban haladunk. Megtaláltuk.

- Mi lehet ez? Vajon az erdészet használhatja ezt az utat?

- Inkább olyan itt a semmi közepén, mintha Drakula kastélyához vezetne - mondta Elliot.

- Találó megjegyzés - felelte Tina. - Tényleg olyan.

Ráfordultak a mellékútra, és a fejük fölött összeboruló örökzöld ágak alatt elindultak még beljebb az erdőbe.

Harminchárom

Három emelet mélyen a föld alatt, a négyszög alakú helyiségben megállás nélkül zümmögtek a számítógépek.

Az alig húsz perce érkezett ügyeletes, dr. Carlton Dombey az egyik asztalnál üldögélt a fal mellett. Az EEG-ket, a digitálisan felerősített hangjeleket és a röntgenfelvételeket tanulmányozta.

Kis idő múlva megszólalt:

- Láttad a ma reggeli képeket a fiú agyáról?

Dr. Aaron Zachariah elfordult a videó kijelzőktől.

- Nem tudtam, hogy készültek ilyen felvételek.

- Egy teljesen új sorozat.

- Van rajtuk valami érdekes?

- Igen - mondta Dombey. - A folt, ami a fiú falcsonti lebenyén jelent meg úgy hathéttel ezelőtt.

- Mi van vele?

- Egyre nagyobb és sötétebb.

- Tehát rosszindulatú a tumor?

- Ez még nem biztos.

- Talán jóindulatú?

- Ezt sem állítanám biztosan. A folt nem mutatja a tumor spektografikus jellemzőit.

- Akkor talán hegszövet?

- Nem hinném.

- Véralvadék?

- Semmiképpen.

- Tudunk róla valami használhatót?

- Talán - felelte Dombey homlokát ráncolva. - Bár azt nem tudom, hogy hasznos-e, mindenesetre nagyon különös.

- Ne feszítsd már tovább a húrt - mondta Zachariah, és ő is odament, hogy megvizsgálja a teszteket.

- A számítógépes elemzés szerint - mondta Dombey - a kinövés összetétele megegyezik a normális agyszövetével.

- Micsoda? - nézett rá Zachariah elképedve.

- Talán egy új agyszöveti kezdemény - mondta Dombey.

- De az nem lehetséges!

- Tudom.

- Az agy nem kezd csak úgy új csomókat növeszteni!

- Tudom.

- Jó lenne, ha valaki elvégezne egy karbantartó szkennelést a számítógépen, mert lehet, hogy megbolondult.

- Épp ma délután ellenőrizték - felelte Dombey. - Állítólag minden tökéletesen működik.

- Mint a fűtésrendszer az izolációs kamrában, ugye? - kérdezte Zachariah.

Dombey ekkor bajuszát simogatva így szólt:

- Figyelj, a falcsonton kialakult folt ilyen gyors növekedése egyenesen arányos a fiúnak adott injekciók számával. Emlékszem, hogy az első sorozat után jelent meg hathéttel ezelőtt. Minél gyakrabban fertőzzük újra a kölyköt, annál gyorsabban növekszik ez a folt.

- Akkor egész biztosan daganat - mondta Zachariah.

- Elképzelhető, éppen ezért reggel elvégeznek egy feltáró műtétet, hogy szövetmintát vegyenek a biopsziához.

Zachariah az izolációs kamra megfigyelő ablaka felé pillantott.

- Istenem! Megint kezdődik!

Dombey is észrevette, hogy az üveg újra kezd bepárásodni.

Zachariah az ablakhoz sietett.

Dombey elgondolkodva figyelte az egyre jobban befagyó ablakot.

- Van egy ötletem! Szerintem az ablakkal az a gond... bár lehet, hogy tévedek... szóval ugyanabban az időben kezdődtek ezek a befagyások is, amikor a parietális foltot először észrevettük a röntgenen.

- Mit akarsz ezzel mondani? - fordult felé Zachariah.

- Talán csak véletlen egybeesés.

- Igazad van, szerintem is véletlen csupán. Nem látok semmilyen összefüggést.

- Nem gondolod, hogy a folt és a fagyás között valamiféle közvetlen kapcsolat lehet? - kérdezte Dombey bizonytalanul.

- Hogy a fiú lenne a felelős a levegő hőmérsékletének a változásáért?

- Azért elképzelhető, nem?

- Hogyan?

- Fogalmam sincs.

- Hát, te vetetted fel a problémát.

- Akkor sem tudom - mondta Dombey.

- Nincs semmi értelme - mondta Zachariah. - Szerintem semmi közük egymáshoz. Ha még egyszer ilyen elképesztő ötlettel jössz elő, meg kell kérnem a karbantartókat, hogy téged is vizsgáljanak át, Carl.

Harmincnégy

A főútról leágazó csapás az erdő mélyébe vezetett. Érdekes módon sem keréknyom, sem gödrök nem nehezítették a haladást.

A fák ágai mélyen belógtak, némelyik hangosan végigkarcolta az autó tetejét.

Tina és Elliot épp néhány útjelző mellett haladt el, amelyek azt tudatták velük, hogy az utat, amelyen utaznak, csak szövetségi és állami vadvédelmi őrök és kutatók használhatják.

Kizárólag engedéllyel lehet behajtani, erre figyelmeztették őket a táblák.

- Lehet, hogy a titkos létesítményt vadvédelmi kutatóközpontnak álcázzák? - gondolkodott hangosan Elliot.

- Nem hinném - mondta Tina. - A térkép szerint az még legalább tizenöt kilométerre van innen ezen az úton, Danny útvonala azonban korábban fordul észak felé, és körülbelül nyolc kilométer múlva letér erről az útról.

- Már majdnem megtettünk annyit, amióta letértünk a hegyi autóútról - állapította meg Elliot. - Hamarosan le kell fordulnunk.

Ahogy az ablaktörlők a havat söpörték a szélvédőről, Tina előrehajolt, és hunyorogva nézett előre a reflektorok fényébe.

- Lassíts! Azt hiszem, ez az, amit keresünk.

Elliot óránként alig tizenöt-húsz kilométeres sebességgel haladt, de Tina későn szólt, így elvétette a kanyart. Megállt, és visszatolatott öt métert, amíg meg nem pillantotta a csapás bejáratát.

- Itt nem takarították el a havat - jegyezte meg Elliot.

- De nézd, mennyi keréknyom van a hóban.

- Úgy tűnik, elég sok jármű haladt el itt mostanában.

- Biztosan ez az - mondta Tina lelkesen. - Danny azt akarja, hogy erre menjünk.

- Hálát adok az égnek, hogy négykerék-meghajtású az autónk.

Elliot ezzel lefordult a megtisztított ösvényről, és rátért a havas útra. Az Explorer kerekeire erős hóláncot szereltek, így gond nélkül tudott továbbhaladni.

A keskeny leágazás száz métert haladt egyenesen, majd emelkedni kezdett, és hirtelen jobbra kanyarodott a hegygerincen. Amikor a kanyarból kijutottak, a fák eltűntek a szemük elől, és hosszú ideje először pillantották meg az égboltot a fejük felett.

A szürkület helyét a teljes sötétség foglalta el.

A hó elég erősen esett, de különös módon maguk előtt egyetlen hópelyhet sem láttak. A havas útról hamarosan egy kikövezett szakaszra jutottak, amelyből pára szállt fel, és az út felülete tökéletesen száraz volt.

- Milyen különös! Úgy látom, fűtőszálakat építettek az út felületébe - mondta Elliot.

- Elég furcsa ez itt, a semmi közepén.

Elliot megállította az Explorert, és magához vette a pisztolyt az ülések közül. Az üres tárat már korábban kivette belőle, és most behelyezett egy újabbat, hogy szükség esetén azonnal használni tudja.

- Még visszafordulhatunk - mondta Tina.

- Valóban ezt akarod?

- Nem.

- Mert én sem.

Százötven méterrel arrébb újabb éles kanyarhoz érkeztek. Az út egy vízmosáshoz ért, balra fordult, majd ismét emelkedni kezdett.

A kanyar után húsz méterre az utat egy kapu zárta el előttük. A kapu mindkét oldalán háromméteres kerítés magasodott, amely kissé kifelé dőlt, a tetején pedig szúrós szögesdrót meredezett. A kapu tetejére is szögesdrótot helyeztek.

Az út jobb oldalán nagyméretű tábla állt:

MAGÁNTERÜLET BELÉPÉS CSAK MÁGNESKÁRTYÁVAL AZ ÁTJÁRÁS SZIGORÚAN TILOS

- Úgy hangzik, mintha tényleg csak egy vadászház lenne a közelben - mondta Tina.

- Nyilván ez volt a szándékuk. És most hogyan tovább? Nálad van a mágneskártyád, ugye? - kérdezte Elliot, hogy kicsit oldja a feszültséget.

- Danny segíteni fog - mondta Tina. - Megálmodtam.

- Meddig várjunk itt?

- Úgy látom, nem kell sokáig - felelte Tina, mert a kapu hirtelen nyílni kezdett befelé.

- Nem hiszek a szememnek!

A fűtött út vége a sötétbe veszett előttük.

- Danny, jövünk már - suttogta Tina maga elé.

- És ha valaki más nyitotta ki a kaput? - kérdezte Elliot. - Ha Dannynek semmi köze nincs ahhoz, hogy kinyílt? Lehet, hogy csak azért engedtek be, hogy csapdába csaljanak!

- Hidd el, hogy Danny volt.

- Milyen biztos vagy benne!

- Igen.

Elliot felsóhajtott, majd áthajtott a kapun, ami hamarosan be is záródott az Explorer mögött.

Az út a kerítésen belül meredeken emelkedni kezdett, az egyetlen sáv pedig bizonyos helyeken olyan széles lett, mintha kettő lenne. Az Explorer egyre magasabbra kapaszkodott fel a hegyen.

A második kapu az elsőtől két és fél kilométerre állt, egy rövid egyenes szakaszon, valamivel a domb tetején túl. Nem is csupán kapu volt, hanem egy ellenőrzőpont. Az őrbódé az út jobb oldalán állt, innen nyitották és csukták a kaput.

Elliot megállította az autót, és kezébe fogta a pisztolyt.

Alig két-három méterre lehettek a kivilágított bódétól, elég közel ahhoz, hogy lássák az őr arcát, amint a nagy ablakon át aggodalmasan tekint rájuk.

- Próbálja kitalálni, vajon kik lehetünk - mondta Elliot halkan. - Gondolom, elég furcsának találja, hogy egyszer csak megjelentünk a nagy semmiből.

A bódéban ekkor az őr levette a telefon kézi beszélőjét a falról.

- A francba! - kiáltott fel Elliot. - Muszáj lesz elintéznem.

Amikor azonban Elliot ki akarta nyitni az ajtót, Tina észrevett valamit, és megragadta a férfi karját.

- Nézd, a telefon nem működik!

Az őr dühösen vágta le a kagylót. Felugrott, magára kapta a kabátját, és kilépett a bódéból. Kezében géppisztolyt tartott.

Ekkor kinyílt a kapu.

Az őr megállt félúton a kapu és az Explorer között, és visszafordult, amikor meghallotta, hogy nyílik a kapu. Nem akart hinni a szemének.

Elliot keményen lenyomta a gázpedált, az Explorer pedig előrelendült.

Az őr, lövésre emelte a puskát, Tina pedig önkéntelenül a magasba rántotta kezeit a kocsiban, hogy megvédje magát a lövedékektől, de a lövések legnagyobb meglepetésükre elmaradtak.

Egyetlen hangot sem hallottak, nem tört be a szélvédő, semmi nem történt.

Az Explorer végigvágtatott a rövid egyenes szakaszon, majd elindult felfelé a meredek úton.

Lövéseket továbbra sem hallottak.

A kanyarban Elliot erősen markolta a kormányt, Tina pedig szinte látta az autó előtt a mély, sötéten tátongó szakadékot. Sikerült túljutniuk a kanyaron, és kikerülniük az őr puskájának hatótávolságából. Kétszáz méterrel arrébb az út ismét nagy ívet írt le, de ekkor már semmi fenyegetőt nem láttak a közelben.

Elliot végre lelassíthatta az Explorert.

- Gondolod, hogy ez mind Danny műve? - kérdezte Tinát.

- Igen.

- Elrontotta az őr telefonját, kinyitotta a kaput, és használhatatlanná tette a géppisztolyt? Micsoda fiad van!

Ahogy egyre messzebbre jutottak a rengetegben, a hó már nagyon sűrűn esett.

- Nem is tudom, hogy mit gondoljak róla - szólalt meg Tina aggódva. - Nem tudom, mi történt vele, és fogalmam sincs, mi lett belőle.

Tinát különösen nyugtalanította ez a gondolat. Egyre jobban izgatta, hogy vajon milyen kisfiút találnak majd a hegytetőn.

Harmincöt

George Alexander emberei Christina Evansről és Elliot Strykerről készült képeikkel járták végig Reno belvárosának szállodáit, és beszéltek minden recepcióssal, hordárral és a többi szállodai alkalmazottal. Fél öt körül végre a Harrah's egyik szobalánya megerősítette, hogy látta a két embert.

A 918-as szobában a Hálózat emberei találtak egy olcsó bőröndöt, némi szennyest, fogkeféket, illatszereket és egy csomó térképet, amelyeket a nagy sietségben Elliot és Tina ott felejtett.

Alexandert öt óra öt perckor tájékoztatták a felfedezésről, öt óra negyvenre pedig mindent, amit a szobában találtak, átszállítottak Alexander irodájába.

Amikor a férfi meglátta a térképeket, és rájött, hogy az egyik hiányzik, kiderült, hogy éppen erre a térképre van szükségük, hogy rátaláljanak a Pandora-terv laboratóriumaira. Alexander ordítani szeretett volna haragjában.

Kurt Hensen Alexander íróasztala előtt állt, és a hotelből áthozott holmikat vizsgálgatta.

- Mi a baj? - kérdezte.

- A hegyekbe mentek, hogy bejussanak a laborba - mondta Alexander. - Kell, hogy legyen valaki a Pandora-tervben, egy aljas áruló, aki beszélt nekik a létesítményről, arról, hogy hol van, így könnyedén odatalálnak! Ők pedig fogták magukat, és vettek néhány térképet! Az istenit!

Alexandert mélységesen felbőszítette a hideg gyakorlatiasság, amivel Tina és Elliot cselekedett. Ki ez a két ember? Miért nem húzták meg magukat valamilyen sötét rejtekhelyen? Miért nem ijedtek meg semmitől? Végül is Christina Evans egy teljesen átlagos nő, egy kiöregedett táncosnő! Alexander nem volt hajlandó elfogadni, hogy egy táncosnő intelligens is lehet, és bár Strykernek volt katonai múltja, mindez évekkel korábban történt! Honnan van ekkora erejük, kitartásuk? Alexandernek úgy tűnt, olyasvalami birtokában vannak, amiről ő mit sem sejt. Biztosan van valami, amiről nem tud. De mi lehet az? Honnan tudtak szert tenni ekkora előnyre?

Hensen felvette az egyik térképet, és megforgatta a kezében.

- Egyáltalán nem látok okot arra, hogy ennyire felhúzd magadat ezen. Lehet, hogy megtalálják a főkaput, de annál tovább biztosan nem jutnak. A kerítésen túl több ezer hektáros terület van, az objektum pedig annak a közepén bújik meg. Nem jutnak közel hozzá, bemenni pedig végképp nem tudnak.

Alexander hirtelen megértette, miből meríti Tina és Elliot az erejét. A hirtelen felismeréstől ugrott egyet a székében.

- Nem tudnak bejutni, csak akkor, ha van odabent egy emberük.

- Micsoda?

- Igen, erről van szó! - pattant fel Alexander. - Nem egyszerűen csak beszélt nekik a fiúról valaki, az a szemét áruló még mindig ott van a laborban, ebben a pillanatban is, készen arra, hogy kinyissa nekik a kaput és az ajtókat! Valaki hátba támadott bennünket! Segíteni fog annak a kurvának, hogy kihozza a fiát!

Alexander felhívta a Sierra-beli laboratórium katonai biztonsági irodáját, de a vonal csak

sziszegő hangot adott, nem csengett ki. Többször újra próbálkozott, de mindhiába.

Ezután azonnal a labor igazgatójának az irodáját tárcsázta, de dr. Tamaguchi telefonja sem felelt.

- Valami történhetett odafent - állapította meg Alexander, és visszatette a kagylót. - Minden vonal süket.

- Biztosan a vihar miatt van - mondta Hensen. - Az időjárás-jelentés újabb vihart jelzett.

- Használd a fejedet, Kurt! A vonalak a föld alatt vannak, és mobil összeköttetéssel is rendelkezünk. Nem létezik olyan vihar, amely az egész kommunikációs rendszert ki tudná iktatni. Kerítsd elő Jack Morgant, és mondd meg neki, hogy azonnal készítsen fel az útra egy helikoptert! Találkozunk a repülőtéren!

- Legalább fél órába is beletelik, míg elkészül - mondta Hensen.

- Egyetlen perccel sem kap többet.

- De lehet, hogy nem akar menni, mert odafent elég randa idő van.

- Nem érdekel, akármi is potyog az égből

- mondta Alexander. - Mindenképpen felmegyünk oda a helikopterrel. Nincs idő autókázni! Valami nagy baj lehet odafent! Érzem!

Hensen elgondolkodva mondta:

- De egy helikopterrel odamenni az éjszaka kellős közepén... ekkora viharban...

- Morgan a legjobb pilóta.

- Nem lesz könnyű dolga.

- Ha Morgannek nem tetszik ez a munka, nyugodtan elmehet Disneylandbe turistákat furikázni - mondta Alexander.

- Akkor is öngyilkos vállalkozásnak tűnik.

- Ha a könnyebbik végén akarod megfogni a dolgokat, akkor nem kellett volna úgy döntened, hogy nekem dolgozol! Ez itt nem a nőegylet, Kurt!

- Azonnal hívom Morgant - mondta Hensen elvörösödve.

- Már éppen ideje!

Harminchat

Az Explorer felkapaszkodott a legutolsó kaptatón, amelynek tetején sík terepre értek.

Elliot lefékezett, majd teljesen megállította az autót, és aggodalmas tekintettel nézett körül.

A fennsík szinte teljes egészében a természet műve volt, ugyanakkor az emberi kéz munkája is látszott rajta. Háromszáz méter széles és kétszáz méter hosszú, csaknem szabályos téglalap alakú terület volt. A talajt teljesen elsimították, majd lebetonozták. Egyetlen fa vagy más tereptárgy sem maradt a területen, ahol az ember elrejtőzhetne. Magas reflektoroszlopok szegélyezték a jellegtelen síkságot, lámpáik fényét pedig erőteljesen letompították, nehogy a magasból észrevegyék a szokásos útvonalukról kissé letérő repülőgépek vagy a hegyekben kirándulók. A lámpák gyér fénye azonban valószínűleg elég volt ahhoz, hogy a biztonsági kamerák tiszta képet kapjanak az egész területről, mivel minden lámpaoszlopra erősítettek egyet, s így egyetlen négyzetcentiméternyi terület sem maradt ellenőrizetlenül.

- A biztonságiak árgus szemekkel figyelnek minket a monitoraikon - mondta Elliot rosszkedvűen.

- Hacsak Danny nem rontotta el a kamerákat - felelte Tina. - És ha képes arra, hogy egy géppisztolyt használhatatlanná tegyen, miért ne tudná összezavarni a zártláncú televízió képeit?

- Valószínűleg igazad van.

A lebetonozott terület távolabbi végében egy harminc méter hosszú, ablaktalan, egyszintes, lejtős tetejű épület állt.

- Biztosan ott tarják Dannyt - mondta Elliot.

- Ennél sokkal nagyobb épületre gondoltam - mondta Tina.

- Valószínűleg jóval nagyobb is, de most csak az elejét látjuk. Az épületet a hegy gyomrába építették, és a jó ég tudja, milyen messzire és hány emelet mélyre nyúlik be a sziklába.

Elliot levette lábát a fékről, és elindult előre.

Jeepek, Land Roverek és más terepjárók sorakoztak egymás mellett a lapos épület előtt.

- Nem úgy tűnik, mintha sokan lennének bent - mondta Tina. - Azt hittem, nagy létszámmal működik a hely.

- Bizonyára így is van - mondta Elliot. - A kormány nem bajlódott volna azzal, hogy megépítse és álcázza a helyet, ha csak maroknyi ember dolgozna itt. A legtöbb valószínűleg heteken, hónapokon át itt lakik, mert nem akarják, hogy túl sok jármű közlekedjen naponta egy olyan úton, amelyet hivatalosan csak az állami vadőrök használhatnak, mert azzal magukra vonnák a figyelmet. Talán néhány nagykutya eljön ide néha helikopteren, de ha ez itt valóban egy katonai bázis, a személyzet legnagyobb része ugyanolyan feltételek között él, mint egy tengeralattjárón. Engedélyt kapnak, hogy bemenjenek Renóba egyszer-egyszer, de többnyire ezek között a falak között kell tölteni a napjaikat.

Elliot leparkolt egy Jeep mellé, eloltotta az autó lámpáit, majd leállította a motort.

A fennsík megmagyarázhatatlanul csendes volt.

Senki nem lépett ki az épületből, hogy megkérdezze, kicsodák, ami azt jelentette, hogy Danny ismét bele tudott nyúlni a videós biztonsági rendszerbe.

Az a tény, hogy ilyen messzire eljutottak minden bántódás nélkül, kellemes érzéssel töltötte el Elliotot. De vajon milyen sokáig képes még Danny segíteni nekik? A fiúnak valóban elképesztő ereje van, de mégsem mindenható.

Előbb vagy utóbb biztosan hibázik, és az a végüket fogja jelenteni.

- Nos - szólalt meg Tina, és igyekezett saját idegességét palástolni -, hál' istennek mégsem volt szükség a hótalpakra.

- De ez a kötél még jó szolgálatot tehet - mondta Elliot, azzal megfordult, behajolt a hátsó üléshez, és gyorsan felkapta a kötélcsomót. - Biztosan Összefutunk legalább egy-két biztonságival, bármilyen okos is Danny. Fel kell készülnünk arra, hogy végezzünk velük, vagy valahogy kivonjuk őket a forgalomból.

- Ha lehetne választani - mondta Tina -, inkább a kötelet választanám, mint a fegyvert.

- Egyetértünk - mondta Elliot, de azért magához vette a pisztolyt. - Nézzük meg, hogy be tudunk-e jutni.

Kiszálltak az Explorerből, és azonnal arcul csapta őket a csípős szél.

Az előttük álló épület csupasz falain mindössze egyetlen széles acélajtót láttak, amelyen sem kulcslyuk, sem számbillentyűzet, de még egy nyílás sem volt, amibe a zárat kinyitó kártyát helyezhették. Az ajtót nyilvánvalóan belülről működtették, miután a kapu fölött lógó kamera beazonosította a látogatót.

Amint Elliot és Tina feltekintett a kamera lencséibe, a nehéz ajtó félrecsúszott.

Megint Danny volt, aki kinyitotta? Vagy talán egy bent vigyorgó és a tenyerét dörzsölgető őr, aki alig várja, hogy elkaphassa őket? - tanakodott magában Elliot.

Egy acélfalú teremben találták magukat, amely olyan volt, mint egy hatalmas liftkabin. A helyiség fényárban úszott, és senki nem volt benne.

Az ajtó bezárult mögöttük.

A terem bal oldalán a falra egy videó kamerát és egy monitort szereltek, a monitoron azonban csupán idegesen ugráló vonalak látszottak, mintha meghibásodott volna a rendszer.

A monitor mellett észrevettek egy megvilágított üveglapot, amelyre a látogatók a jobb kezüket helyezték tenyérrel lefelé, hogy a számítógép azonosíthassa őket.

Bár Elliot és Tina nem tették rá a kezüket, a terem belső ajtaja mégis kinyílt, így szerencsésen bejutottak a következő terembe is, ahol két férfi izgatottan nyomogatta számítógépe billentyűzetén a gombokat. A falra szerelt videók kijelzőin most is csupán rángatózó vízszintes vonalak látszottak.

A fiatalabb férfi azonban meghallotta, hogy nyílik az ajtó, és amikor megfordult, döbbenten meredt rájuk.

Elliot rászegezte a pisztolyát:

- Ne mozduljon!

A fiatal őr láthatóan a hős típushoz tartozott, mert azonnal előkapott egy hatalmas revolvert, és meghúzta a ravaszt, ám Danny megint időben lépett, mert a pisztoly nem sült el.

Elliot nem akart lőni.

- A fegyvere használhatatlan - mondta az őrnek, s közben azon imádkozott, hogy Danny ne most hagyja cserben őket. - Intézzük el nyugodtan a dolgot.

Amikor az őr észrevette, hogy a fegyvere nem működik, idegesen Elliot felé hajította.

Elliot megpróbált kitérni előle, de nem volt elég gyors. A pisztoly a fejét találta el oldalt, s az ütéstől háttal az acélajtónak esett.

Tina felkiáltott.

Bár Elliot fejébe éles fájdalom hasított, még látta, hogy az őr felé rohan, ezért rálőtt.

A golyó a férfi bal vállát találta el. Az őr megpördült az ütéstől, nekiment az íróasztalnak, a földre lökött egy nagy halom papírt, majd ő maga is rájuk zuhant.

Elliot az idősebb őr felé fordította pisztolyát, de mostanra már az is elővette revolverét. Az sem működött.

- Tegye le a fegyvert, üljön le, és ne próbálkozzon semmivel!

- Hogyan jutottak be ide? - kérdezte a férfi, amikor megadóan eldobta fegyverét. - Kik maguk?

- Azzal ne foglalkozzon - mondta Elliot. - Csak üljön nyugodtan.

- De mégis kik maguk? - próbálkozott tovább az őr.

- Mi vagyunk az igazságszolgáltatás - felelte Tina.

***

Renótól öt percre nyugatra, a helikopter hóviharba keveredett, és a sűrű hóesésben alig lehetett kilátni a gép plexiüvegén.

Jack Morgan, a pilóta éjszakai szemüvegét viselte, amivel a sötétben is látott. George Alexanderre pillantott, és így szólt:

- Hajmeresztő utazás lesz, efelől biztosíthatom.

- Egy kis hótól még nem kell megijedni - felelte Alexander.

- Ez aztán nem kis hó, hanem igazi hóvihar! - javította ki Morgan.

- Repült már hóban korábban is, nem?

- Igen, de itt a hegyekben a leszálló és a keresztáramlatok gyilkos erejűek.

- Sikerülni fog - mondta Alexander eltökélten.

- Talán igen, talán nem - mondta Morgan, és elvigyorodott. - De az biztos, hogy unatkozni nem fogunk.

- Maga őrült - szólalt meg Hensen a pilóta mögötti ülésről.

Hensen egy géppisztolyt tartott az ölében. Mivel rettegett a repüléstől, ideges volt, ezért inkább behunyta a szemét, és gondolatban minduntalan szét-, majd összeszerelte a fegyvert. Gyomra háborgott, és igyekezett nem gondolni arra, hogy helikopteren repül, odakint ítéletidő tombol, és hogy egyetlen szempillantás alatt egy szakadékban találhatják magukat a sziklák között.

Harminchét

A fiatal őr zihált a fájdalomtól, de amennyire Tina meg tudta állapítani, sérülése nem volt halálos, mert a golyó csak kissé roncsolta a húst, ahogy áthaladt rajta. A férfi vállán ejtett lyuk megnyugtatóan tisztának látszott, és nem is vérzett túlságosan.

- Nyugi, túl fogja élni - mondta Elliot.

- Meghalok, Jézusom! - nyöszörögte a férfi.

- Nem fog. Lehet, hogy nagyon fáj, de nem komoly a sérülése. A golyó nem sértett meg fontos vérereket.

- Honnan a francból tudja? - kérdezte a fiatal őr a fájdalomtól eltorzult arccal.

- Ha nyugodtan fekszik, semmi baj nem lesz, de ha megmozdul, lehet, hogy felszakad egy sérült ér, és akkor valóban elvérzik.

- A rohadt életbe!

- Megértette? - kérdezte Elliot. A férfi bólintott. Arca sápadt volt, és erősen verejtékezett.

Elliot az idősebb őr kezét szorosan egy székhez kötötte. A sérült férfi kezét azonban nem akarta megkötözni, ezért inkább óvatosan a készletraktárhoz vitték, és bezárták oda.

- Hogy van a fejed? - kérdezte Tina Elliotot, és óvatosan megérintette a csúnya dudort a halántékán, ahol a pisztoly eltalálta.

Elliot felszisszent.

- Be fog kékülni - állapította meg Tina.

- Nem lesz semmi baj - mondta Elliot.

- Szédülsz?

- Nem.

- Nincs kettős látásod?

- Nincs - felelte Elliot. - Jól vagyok, nem talált el erősen. Nincs agyrázkódásom, csak megfájdult a fejem. Gyere, keressük meg Dannyt, és vigyük ki innen minél előbb.

Átvágtak a helyiségen, és elhaladtak a székhez kikötött őr mellett. Tina magával vitte a megmaradt kötelet, Elliot pedig a fegyvert hozta.

Az ajtóval szemben, ahol beléptek a helyiségbe, volt egy másik, sokkal átlagosabb külsejű ajtó, amely két folyosó találkozására nyílt. Ezt Tina fedezte fel néhány perccel azután, hogy Elliot lelőtte az őrt. Még jó, hogy akkor kinézett az ajtón, hátha valaki meghallotta a lövést.

A folyosók azonban akkor is és most is üresek volt. Teljes csend honolt mindenütt.

Az épület minden falát fehérre festették, és a padlót is hófehér járólap borította. Az erős fény bántotta a szemüket.

Az egyik folyosó tizenöt méter hosszú volt mindkét irányban, és két oldalán zárt ajtók sorakoztak, valamint a jobb oldalán négy liftajtót is láttak. A kereszteződésből közvetlenül előttük indult a másik folyosó, amely legalább százhúsz méter mélyen benyúlt a hegy gyomrába. Itt is mindkét oldalon ajtók voltak, de további folyosók is nyíltak innen.

- Gondolod, hogy Danny ezen az emeleten van? - kérdezte Tina.

- Fogalmam sincs - felelte Elliot.

- Hol kezdjük?

- Nem mehetünk végig, hogy megnézzünk minden egyes ajtót.

- Lehet, hogy emberek vannak a Szobákban.

- És minél kevesebb emberrel találkozunk...

- ... annál jobbak az esélyeink, hogy élve kikerülünk innen.

Nem tudták eldönteni, hogy merre induljanak. Tanácstalanul nézegettek körbe, ám ekkor váratlanul kinyílt az egyik lift ajtaja.

Tina azonnal a falhoz lapult, Elliot pedig a lift felé fordította a pisztolyt, a fülkéből azonban nem szállt ki senki.

Nem mertek cselekedni, mert olyan rossz helyen álltak, hogy egyáltalán nem láthatták, van-e benn valaki.

Az ajtók hamarosan visszazáródtak.

Tina egyre rosszabbul érezte magát, mert attól félt, valaki lejött a lifttel, de amikor megérezte, hogy ők ott vannak, máshogy döntött, és elment segítségért.

Még mielőtt Elliot leengedhette volna a pisztolyt, ugyanaz a lift újra kinyílt, majd bezáródott, többször egymás után, a levegő pedig egyre hidegebb lett.

Tina megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, hogy ismét Danny irányítja a dolgokat.

- Mutatja nekünk az utat.

Lassan odalépdeltek a lifthez, és óvatosan benéztek. A fülke üres volt, így beszálltak, majd az ajtó összezáródott mögött.

Az ajtó felett világító emeletjelzések szerint a négy szint közül a negyediken voltak. Az első emelet az építmény felszíni részén volt, a legmélyebb pedig a föld alatt.

Normális körülmények között a lift nem működött, amíg egy elfogadható azonosító kártyát bele nem dugott valaki a nyílásba, Tinának és Elliotnak azonban nem volt szüksége számítógépes azonosításra ahhoz, hogy a liftet használhassák, mert Danny velük volt. Elindultak lefelé, és közben a liftben olyan hideg lett, hogy Tina látta a leheletét a levegőben. Az ajtó három emelettel a felszín alatt, az utolsó előtti szinten nyílt ki újra.

Kiléptek az előzőhöz kísértetiesen hasonlító folyosóra.

A lift ajtaja bezárult mögöttük, s körülöttük ismét melegedni kezdett a levegő.

Tőlük két méterre nyitva volt egy ajtó, és a szobából élénk beszélgetés szűrődött ki. Férfiak és nők hangját lehetett hallani, és a hangokból ítélve legalább hatan vagy heten lehettek. Jókedvűek voltak, nevetgéltek.

Tina tudta, hogy neki és Elliotnak vége, ha valakik kilépnek a helyiségből, és szembe találkoznak velük. Danny láthatóan csodákra volt képes az élettelen tárgyakkal, embereket azonban nem tud irányítani, ahogyan a fenti őröket sem sikerült, ezért kellett Elliotnak rájuk lőni. Ha felfedeznék őket, és nekik rontana egy nagy csapat biztonsági őr, Elliot egyetlen pisztolya nem lenne elég, hogy szembeszálljon velük. Még ha Danny el is tudná rontani az ellenség fegyvereit, ők ketten nem tudnának elmenekülni, csak ha kifelé menet gyilkolásba kezdenek, de Tina tudta, hogy ehhez egyiküknek sem volt gyomra, még akkor sem, ha önvédelemről van szó.

A közelben levő szobából ismét nevetés hallatszott, Elliot pedig halkan megkérdezte:

- Merre induljunk?

- Nem tudom - suttogta Tina.

Ez a szint is akkora lehetett, mint a komplexum legfelső emeletén levő: több mint százhúsz méter hosszú, és harminc méter széles, tehát legalább négyezer négyzetméternyi területet kellene átnézniük. Vajon hány helyiség lehet ekkora területen? Negyven? Vagy talán hatvan is?

Amikor Tina már csaknem teljesen kétségbeesett, a levegő ismét hűlni kezdett. Körülnézett, és várta fiától a jelet, amely hamarosan meg is érkezett. Fejük fölött kialudt a neonlámpa, majd egy pillanat múlva újra felkapcsolódott. Ekkor az ettől balra levő neonégő kezdett villogni, majd egy harmadik is, az előzőtől szintén balra.

Elindultak a villogó fényeket követve a rövidebb folyosó végéig, ahol a liftek voltak. A folyosó legvégén egy légmentesen záródó acélajtót láttak.

Amikor Tina és Elliot megérkezett az ajtóhoz, a kerekes zár forogni kezdett benne, majd az ajtó kinyílt. Mivel Elliotnak volt fegyvere, először ő lépett be, Tina pedig szorosan a nyomában maradt.

Egy hatvan négyzetméter alapterületű helyiségben találták magukat. Velük szemben egy ablakot láttak, amelynek az üvege teljesen be volt fagyva. Az ablak jobb oldalán újabb légmentesen záródó ajtó volt, balra pedig számítógépek és egyéb felszerelések húzódtak a fal mentén. Rengeteg monitor volt a helyiségben, amelyeken adatok, grafikonok és számok villogtak. A negyedik falnál asztalok sorakoztak tele könyvvel, irattartókkal és számos olyan eszközzel, amelyet Tina nem ismert fel.

Az egyik asztalnál egy göndör hajú, tömött bajuszú férfi ült. Magas, széles vállú ember volt, úgy ötven körül lehetett, és fehér orvosi köpenyt viselt. Éppen egy könyvben lapozgatott, amikor Tina és Elliot beléptek. Egy másik, fiatalabb fehér köpenyes férfi is volt a szobában, az egyik számítógépnél ült, és a kijelzőn villogó információt olvasta. Mindketten felnéztek, és nem jutottak szóhoz a meglepetéstől.

Elliot megmutatta nekik a hangtompítós pisztolyt, majd így szólt Tinához:

- Csukd be az ajtót, ha tudod, zárd is be. Ha a biztonságiak észre is veszik, hogy itt vagyunk, nem fognak tudni bejönni egy darabig.

Tina becsukta az acélajtót, amely hatalmas méretei ellenére könnyedén megmozdult. Ráfordította a zárat, és lenyomta azt a gombot, amely megakadályozza, hogy kintről elfordítsák a kereket.

- Készen vagyok - mondta Tina.

A számítógépnél ülő férfi hirtelen a billentyűkhöz fordult, és elkezdett gépelni.

- Azonnal hagyja abba! - utasította Elliot, a férfi azonban mindenáron be akarta indítani a riasztóberendezést.

Remélte, hogy Danny meg tudja akadályozni, hogy a riasztó megszólaljon, de nem volt biztos benne, ezért inkább megeresztett egy lövést, és a monitor azonnal felrobbant.

A férfi rémülten ordított fel, ellökte székét az asztaltól, és felugrott.

- Ki a fene maga?

- Szerintem elég annyit tudnia, hogy fegyver van nálam - mondta Elliot határozottan. - Ha ez nem elég jó indok, akár le is lőhetem, ahogy az átkozott monitorral is tettem. Most pedig tegye le a hátsóját arra a székre, mielőtt szétloccsantom a fejét!

Tina még sosem hallotta Elliotot így beszélni, és megrémült a hangjától. A férfi most kegyetlennek tűnt, és úgy látszott, mindenre képes.

Úgy tűnt, hogy a fiatalember is hasonlóan megrettent, mert elsápadt, és azonnal leült.

- Rendben van - mondta Elliot a két férfinak. - Ha együttműködnek, nem esik bántódásuk. - Meglengette az idősebb előtt a pisztolyt. - Magát hogy hívják?

- Carl Dombey.

- Mit csinál itt?

- Itt dolgozom - mondta Dombey, aki meglepődött Elliot kérdésén.

- És mi a munkája?

- Kutató vagyok.

- Milyen területen kutat?

- Biológiából és biokémiából szereztem diplomát.

Elliot ekkor a másik felé bökött.

- És maga?

- Mi van velem? - kérdezte a fiatalabb barátságtalanul.

Elliot kinyújtotta a karját, és fegyvere csövét a férfi homlokának szegezte.

- Dr. Zachariah vagyok - mondta a fiatal férfi.

- Szintén biológus?

- Igen, bakteriológia és virológia a szakterületem.

Elliot lejjebb engedte a pisztolyt, de továbbra is rajtuk tartotta a szemét.

- Volna néhány kérdésünk, maguk ketten pedig biztosan tudnak rájuk válaszolni.

Dombey nem akart hőst csinálni magából, ezért nyugodtan ülve a székében így szólt:

- Milyen kérdésekről van szó?

Tina Elliot mellé lépett, és Dombeyhoz kezdett beszélni:

- Azt akarjuk tudni, hol van a fiam, és mit csináltak vele.

- Kiről beszél?

- A fiamról, Danny Evansről.

A név hallatán a két férfi döbbenten nézett egymásra.

- Uramisten! - mondta Dombey.

- Hogy kerültek ide? - kérdezte Zachariah. - Ide nem lehet csak úgy bejutni! Ez egyszerűen lehetetlen!

- Nekik mégis sikerült - mondta Dombey. - Valójában mindez elkerülhetetlen volt. Az első perctől kezdve tudtam, hogy valami nincs rendben ezzel az egésszel. - A férfi sóhajtott, mintha hatalmas terhet emeltek volna le a válláról. - Én minden kérdésére válaszolok, Mrs. Evans.

Zachariah ekkor fenyegetően fordult felé.

- Ezt nem teheted!

- Miért nem? - kérdezett vissza Dombey. - Ha tényleg azt hiszed, hogy nem fogom megtenni, hát csak figyelj! Nagyon meg fogsz lepődni!

- Hűségesküt tettél! - emlékeztette Zachariah. - Titoktartást fogadtál! Ha erről az egészről egyetlen szót is szólsz... botrány lesz... hatalmas felháborodás... katonai titkokat szivárogtatsz ki... El akarod árulni a saját hazádat?

- Nem - felelte Dombey. - Csak ehhez az intézményhez leszek hűtlen, és lehet, hogy a kollégáim is árulónak fognak tartani, de a hazám semmiképpen nem. Az országom messze nem tökéletes, de amit Danny Evansszel teszünk, azzal még az országunk sem érthet egyet. A teljes Danny Evans-projekt csupán néhány megalomániás őrült agyszüleménye.

- Dr. Tamaguchi nem megalomániás - mondta dr. Zachariah, mintha a védelmébe akarná venni főnökét.

- De igen, az - mondta Dombey. - Azt hiszi, hogy igazi tudós, valódi tehetség, akinek a halhatatlanok között a helye, de ő és a körülötte levők is, akik védeni próbálják, a kutatók és a terv biztonságáért felelős személyek mind-mind megalomániások. Csakhogy amit Danny Evansszel tettek, az nem tartozik a nagy tettek közé, ezzel nem fognak maguknak halhatatlanságot szerezni. Beteges dolog, amit tesznek, és én mosom kezeimet. - Dombey ismét Tinára nézett. - Tegye csak fel nyugodtan a kérdéseit.

- Nem! - mondta Zachariah. - Te átkozott bolond!

Elliot elvette Tinától a kötelet, és átadta neki a pisztolyt.

- Dr. Zachariah, meg kell kötöznöm magát, és a száját is be fogom ragasztani, hogy nyugodtan meghallgathassuk dr. Dombey történetét. Ha bármelyikük megmoccan, puffantsd le!

- Ne aggódj - mondta Tina. - Nem fogok habozni.

- Nem hagyom, hogy megkötözzön! - mondta Zachariah.

Elliot mosolyogva indult a férfi felé a kötéllel kezében.

***

A helikopter hideg levegőfalba ütközött, és hirtelen elkezdett lefelé zuhanni. Jack Morgan megküzdött a széllel, majd újra stabilizálta a gép helyzetét.

- Olyan ez, mintha egy vadlovat kéne betörnöm! - mondta Morgan lelkesen a többieknek.

- Azért ez elég rémes - szólalt meg Hensen. - Ekkora viharban kész életveszély repülni.

Alexander úgy tett, mintha meg se hallaná Hensent:

- Morgan, maga még ezt is képes megcsinálni!

- Remélem - mondta a pilóta. - Bárcsak olyan biztos lehetnék ebben, mint maga, de csak reménykedem, hogy nem lesz baj. Most azt fogjuk csinálni, hogy nem egyből fordulok rá a síkságra, hanem szélirányból. Megkerülöm a következő völgyet és a létesítményt, és közben próbálom elkerülni a gyilkos keresztáramlatokat, így egy kicsit talán tovább tart majd a manőver, de legalább lesz esélyünk arra, hogy leküzdjük az elemeket. Remélem, a rotorok nem fagynak be közben.

Harmincnyolc

Zachariah a padlón ült megkötözve, beragasztott szájjal, szemében megvetés és harag tükröződött.

- Először biztosan a fiát szeretné látni - mondta Dombey. - Azután elmesélem, hogy került ide.

- Hol van most? - kérdezte Tina remegve.

- Az izolációs kamrában - mutatott Dombey a helyiség túlsó végén levő ablakra. - Jöjjön. - Odalépett a nagy ablakhoz, amelyen már alig néhány jégfolt maradt.

Tina egy percig nem tudott megmozdulni, félt odamenni, mert rettegett attól, hogy látnia kell, mit tettek fiával.

Elliot megérintette a vállát.

- Ne várasd meg Dannyt. Már olyan régóta szeretne látni, olyan régóta hív.

Tina lassan odalépdelt az ablakhoz, és megállt Dombey mellett.

A kórházi ágy az izolációs kamra közepén állt, körülötte mindenféle orvosi műszerek, és titokzatos elektronikus monitorok villogtak.

Danny az ágyon feküdt, feje az ablak felé fordulva egy párnán nyugodott, és az ágy oldalrácsain keresztül nézett anyjára.

- Danny - szólalt meg halkan Tina, és attól félt, hogy ha hangosabban mondja a nevét, megtörik a varázs, és fia mindörökre eltűnik.

A kisfiú arca sápadt és beesett volt. Mintha nem is tizenkét éves lett volna, hanem jóval több. Tina egy idős arcot látott maga előtt.

Dombey érezte Tina megdöbbenését, ezért így szólt:

- Nagyon lesoványodott, mert az elmúlt másfél hónapban csupán folyadékot tudott a gyomrában tartani, és abból sem túl sokat.

Danny szemei különösen csillogtak, és mélyen ülő, fekete szemei alatt sötét karikák éktelenkedtek. A nő nem tudta megmagyarázni, mitől találta fia tekintetét olyan furcsának, valahogy egészen másnak, mint ahogy korábban megszokta. Úgy érezte, mintha Danny tekintete áthatolna rajta, és végtelen szomorúságot érzett, amiért ilyen állapotban kell látnia.

A fiú hunyorgott, majd láthatóan hatalmas erőfeszítés és fájdalom árán kidugta egyik kezét a paplan alól, és kinyújtotta anyja felé. Csupa csont és bőr volt a karja, és ahogy ki-

dugta az ágy rácsain, könyörögve kinyitotta a kezét, mintha meg akarná érinteni anyját.

- Szeretnék a fiammal lenni, magamhoz akarom szorítani őt - mondta Tina Dombeynak elcsukló hangon.

- Miért tartják izolációs kamrában? Talán beteg? - kérdezte Elliot, amikor mindhárman odaléptek a kamra légmentesen záródó ajtaja elé.

- Már nem - mondta Dombey, és láthatóan kínosan érintette, amit el kell mondania. - Pillanatnyilag az éhhalál küszöbén áll, mert már nagyon régóta nem tud szilárd élelmet magához venni, de nem fertőző. Egy ideig nagyon rossz volt az állapota, de ezen már túl vagyunk. Különleges betegsége volt, egy mesterségesen létrehozott vírus okozta, amit itt a laborban állítottunk elő. Ő volt az egyetlen, aki képes volt túlélni a fertőzést, mert egy olyan antitest van a vérében, amely segít neki leküzdeni ezt a vírust. Ez volt az, ami dr. Tamaguchit, ennek a létesítménynek a vezetőjét annyira lenyűgözte. Dr. Tamaguchi nagyon keményen fogott bennünket, amíg végre sikerült izolálnunk az antitestet, és rájöttünk, miért olyan hatásos a betegség leküzdésében. Amikor azonban a kutatást befejeztük, Dannynek már nem vette hasznát tudományos szempontból, sőt valójában egyáltalán nem számított, hogy él-e vagy sem. Ezért döntött úgy Tamaguchi, hogy addig végez teszteket Dannyn, amíg a szervezete bírja. Majdnem két hónapon át újra meg újra megfertőzték a testét, hagyták, hogy a vírus megbetegítse, és figyelték, hogy a fiú képes-e úrrá lenni rajta. És tessék, láthatóan nincs állandó immunitás a betegségre, mert olyan ez is, mint a torokfájás vagy a hétköznapi megfázás, vagy akár a rák, mert az ember újra meg újra elkapja, de egy idő múlva ki is gyógyul belőle... ha elég szerencsés, hogy az első alkalommal leküzdje a kórokozót. Danny már tizennegyedszer küzd meg vele.

Tina elborzadva nézett rá.

- Bár láthatóan mindennap egyre gyengébb lesz, valami oknál fogva minden fertőzés után gyorsabban gyógyul fel a betegségből - folytatta Dombey. - A győzelem azonban leszívja az energiáit, és lassan, bár nem közvetlenül, meg is öli. Úgy végez vele, hogy elszívja az erejét. Most éppen tiszta és fertőzésmentes, holnap azonban újabb fertőzött tűt akarnak belenyomni.

- Uramisten! - sóhajtott fel Elliot.

Tina dühösen pillantott Dombeyra.

- Nem hiszem el, amit most mondott.

- Jobb, ha hisz nekem, mert a legrosszabbat még nem is hallotta - felelte Dombey szomorúan.

A férfi ekkor elfordította a nyílás kerekét, és betolta az ajtót.

Percekkel korábban, amikor Tina először nézett át az ablakon, és először pillantotta meg kórosan lefogyott kisfiát, megfogadta, hogy nem fog sírni, mert semmi szükség arra, hogy Dannyt felzaklassa vele. Most azonban, amikor az ágya felé közeledett, minden erejét össze kellett szednie, hogy fogadalmát képes legyen megtartani.

Danny láthatóan izgatott lett, amikor észrevette, hogy anyja jön az ágyához, és szörnyű állapota ellenére remegő végtagjaival sikerült magát felküzdenie ülő helyzetbe. Egyik kezével megkapaszkodott az ágyrácsban, a másikat pedig Tina felé nyújtotta.

Az utolsó néhány lépést Tina reszketve tette meg, szíve majd kiugrott a helyéből az izgatottságtól és a rettegéstől, ugyanakkor hihetetlen boldogságot is érzett, hogy újra láthatja a fiát.

Amikor megfogta Danny kezét, a kisfiú vékony ujjai szorosan kulcsolódtak az övéi köré. Tina érezte, hogy fiának minden erejét össze kellett szednie, hogy erre képes legyen.

- Danny! - szólalt meg Tina elérzékenyülve. - Drága Danny!

A kisfiú ekkor a fájdalom és a félelem ellenére halványan elmosolyodott. Ajkai remegtek, és a látványtól Tina szíve majdnem megszakadt.

- Anya! - szólalt meg Danny.

Tina alig értette a szót, annyira rekedt volt a hangja.

- Anya! - mondta újra.

- Minden rendben van - felelte Tina.

Danny megborzongott.

- Vége van, kicsim, nincs már semmi baj.

- Anya... anyukám... - mondta a kisfiú, arca rángatózni kezdett, eltűnt róla a mosoly, és torkából fájdalmas hörgés szakadt fel. - Óóóóó, anya...

Tina letolta az ágykeretet, és leült az ágy szélére, hogy közelebb vonhassa magához Dannyt. Olyan törékeny volt a teste, mint egy rongybabának, és egyáltalán nem hasonlított a régi, életerős, vidám Dannyhez. Először nem is merte átölelni, mert attól félt, ölelésével összeroppantja a csontjait, de a kisfiú akkora erővel szorította magához, olyan reszketve bújt anyjához, hogy érezte bőrén a forró könnyeit. Tina nem tudta magát tovább tartani, engedte, hogy folyjanak a könnyei. Szorosan magához vonta fiát, és ekkor érezte, milyen sovány is Danny: bordái és csigolyái annyira kitüremkedtek, hogy úgy érezte, egy csontvázat tart a karjában. Amikor az ölébe vette, lábáról lecsúszott a kórházi köntös, és Tina észrevette, hogy végtagjai teljesen lesoványodtak, hús szinte már egyáltalán nem volt rajtuk. Tina sírva ringatta Dannyt, és egyre csak azt ismételgette, hogy mennyire szereti.

Boldog volt, mert Danny élt!

Harminckilenc

Jack Morgan repülési stratégiája sikeresnek bizonyult. Alexander biztos volt benne, hogy

sértetlenül eljutnak a létesítményhez, és tisztában volt vele, hogy még a repüléstől rettegő Kurt Hensen is nyugodtabb most, mint tíz perccel ezelőtt.

A helikopter körberepült a völgy alján, majd észak felé fordult a befagyott folyó fölött. Még mindig kénytelen volt a hó függönyön keresztülrepülni, amelytől szinte semmit sem láttak, ám ez legalább megvédte őket a viharos turbulenciától a folyót szegélyező hatalmas örökzöldek közelében. A jéggel borított folyó ezüstös csíkját könnyen tudták követni. Alkalmanként azonban a szél megtalálta, és vadul dobálni kezdte a helikoptert, de a hánykolódáson kívül egyelőre nem fenyegette az a veszély, hogy a szél nekivágja valaminek, vagy lezuhan.

- Milyen messze lehetünk? - kérdezte Alexander.

- Még tíz perc vagy talán tizenöt - felelte Morgan -, ha minden jól megy.

- Mi baj lehetne?

- Mondjuk, a lapátokra hó rakódik, vagy a rotor illesztékei befagynak.

- Erre van esély? - kérdezte Alexander.

- Legalábbis nem árt számítani az ilyesmikre is - mondta Morgan. - Annak pedig mindig megvan az esélye, hogy elszámítom a leszállóhelyet a sötétben, és egyenesen egy domboldalnak ütközünk.

- Ez nem fog megtörténni - szólalt meg Alexander. - Maga túlságosan jó pilóta ahhoz.

- Lehet, hogy egyszer én is elszúrok valamit - felelte Morgan -, de ez teszi az egészet olyan izgalmassá.

***

Tina felkészítette Dannyt az útra. Egyenként elkezdte leszedni róla a tizennyolc elektródát, amelyeket a fejéhez és a testéhez erősítettek. Amikor óvatosan felemelte az első ragtapaszt, Danny felszisszent, és Tina elszörnyedve látta, hogy a tapasz alatt kilátszik a húsa. Fogva tartói nem tettek semmit azért, hogy megakadályozzák nála a felfekvést!

Míg Tina Dannyvel volt elfoglalva, Elliot tovább folytatta a beszélgetést Carl Dombeyval.

- Mi folyik ezen a helyen? Ez valami katonai kísérlet?

- Igen - felelte Dombey.

- Biológiai fegyverekkel?

- Biológiai, vegyi és DNS-kísérleteket folytatunk. Rendszerint harminc-negyven projekten dolgozunk egyszerre.

- Azt hittem, az USA már régen kiszállt a biológiai és a vegyi fegyverversenyből.

- A közvélemény számára valóban ezt kommunikálják - mondta Dombey -, mert az jobb színben tüntette fel a politikusokat, a valóságban azonban a munka tovább folytatódik. És kell is, hogy folytatódjon. Egyébként nálunk ez az egyetlen létesítmény, ahol ilyen tevékenység zajlik, a kínaiaknak például három is van belőle. Az oroszoknak pedig... nos, ők állítólag a barátaink, de azért folytatják a bakteriológiai fegyverekre irányuló fejlesztéseket. Egyre virulensebb vírustörzseket hoznak létre abból a kevés pénzből, mert ez sokkal olcsóbb, mintha vegyi fegyverekkel kísérleteznének. Iraknak van egy hatalmas biológiai és vegyi fejlesztésekre irányuló hadi programja, és ott van még Líbia, meg a többiek. A világon rengeteg ember hisz a vegyi és biológiai hadviselésben, és tulajdonképpen én sem látok semmi kivetnivalót benne, mert ha ezek az országok kifejlesztenének egy fantasztikus, új vírust, amiről mi nem tudunk, és amivel szemben nem tudnánk mit bevetni, ők biztosan nyugodt szívvel használnák.

- De ha a kínaiakkal, az oroszokkal vagy az irakiakkal lépést akarunk tartani, az olyan helyzetet teremthet, mint amivel most itt is szembe kell néznünk, ahol egy ártatlan gyereket darálnak be a gépbe. Nem válunk így mi is szörnyetegekké? Nekem úgy tűnik, hogy az el-

lenségtől való félelmünkben épp olyanok leszünk, mint ők. Ez pedig olyan, mintha elveszítettük volna a háborút - mondta Elliot.

Dombey bólintott, és beszéd közben a szakállát babrálta.

- Ugyanolyan probléma ez, mint amivel Danny megjelenése óta én is küszködöm. Az a gond, hogy néhány bomlott agyú ember határozottan vonzódik az ilyen fajta munkához a titokzatosság miatt, és azért, mert valóban azt az érzést táplálja bennük, mintha lenne hatalmuk, hiszen a fegyverek tervezésével akár több millió ember életét is kiolthatja. Tehát megjelentek a Tamaguchihoz hasonló megalomániások, de Aaron Zachariah is közéjük tartozik. Visszaélnek a hatalmukkal, rosszul értelmezik a kötelezettségeiket. Nincs mód arra, hogy ezeket időben kiszűrjük. Ha pedig bezárnánk a boltot, és befejeznénk a kutatásokat, csak mert félünk a Tamaguchi féléktől, akik lerázzák magukról a felelősséget, azzal akkora teret hagynánk az ellenfeleinknek, hogy nem úsznánk meg sokáig élve. Azt hiszem, meg kell tanulnunk ezzel a kisebb rosszal együtt élnünk.

Tina eltávolított egy elektródát Danny nyakából, és óvatosan leszedte a ragtapaszt is.

A kisfiú még mindig az anyja kezét szorította, beesett szemei azonban Dombeyra szegeződtek.

- Nem érdekel a biológiai hadviselés filozófiai vagy erkölcsi aspektusa - mondta Tina. - Pillanatnyilag csak arra lennék kíváncsi, hogyan került ide a fiam.

- Ahhoz, hogy ezt megérthesse - kezdte Dombey -, vissza kell mennünk az időben húsz hónapot. Akkor történt, hogy egy Li Chen nevű kínai tudós emigrált az USA-ba, és magával hozott egy lemezt Kína legfontosabb és legveszélyesebb új biológiai fegyveréről, amelyet az elmúlt egy évtizedben állítottak elő. A neve Wuhan-400, mert Wuhan városában állították elő, és ez volt a laboratóriumi körülmények között előállított mikroorganizmus négyszázadik életképes törzse.

- A Wuhan-400 tökéletes fegyver - folytatta Dombey. - Kizárólag emberekre hat, más élőlények nem képesek hordozni, és mint a szifilisz, a Wuhan-400 sem él az emberi testen kívül egy percnél hosszabb ideig, ami azt jelenti, hogy nem tud állandóra megfertőzni tárgyakat vagy tereket, ahogy például a lépfene vagy más virulens mikroorganizmusok. Amikor a hordozó meghal, a Wuhan-400 is elpusztul egy kis idő múlva, ahogy a test hőmérséklete 20 Celsius-fok alá esik. Ugye, érti, miben rejlik az előnye?

Tina túlságosan el volt foglalva Dannyvel ahhoz, hogy végiggondolja, miről beszélt a tudós, Elliot azonban pontosan követte.

- Ha jól értettem, a kínaiak képesek lennének a Wuhan-400-at arra is felhasználni, hogy egy egész város vagy ország lakosságát kiirtsák, anélkül, hogy valami trükkös és költséges tisztító hadműveletet kéne végrehajtaniuk, mielőtt bevonulnak és átveszik az uralmat a terület felett.

- Pontosan - bólintott Dombey. - És a Wuhan-400-nak van egy másik, legalább ilyen fontos előnye a legtöbb biológiai ágenshez képest. Először is alig négy órával, a vírussal történő érintkezés után már bárki a hordozójává válhat, ami elképesztően rövid lappangási időszak. Ha pedig már megfertőződött az ember, általában nem él huszonnégy óránál tovább, sőt a legtöbben tizenkét órán belül meghalnak. Rosszabb, mint az Ebola-vírus Afrikában, sokkal rosszabb. A Wuhan-400 halálozási rátája száz százalék, senki sem éli túl. Ezt a kínaiak rengeteg politikai foglyon le is tesztelték, és sosem találtak olyan antitestet vagy antibiotikumot, amely hatásos ellenszere lehetett volna. A vírus felvándorol az agytörzsbe, és ott kezdi kiválasztani a mérget, amely mohón felfalja az agyszövetet. Az agynak azt a részét rombolja szét, amely a test automatikus funkcióit irányítja. Az áldozatnak egyszerűen nem lesz pulzusa, szerveinek működése leáll, és nem tud lélegezni.

- És ezt a betegséget élte túl Danny - mondta Elliot.

- Igen - mondta Dombey. - Amennyire tudom, ő az egyetlen túlélő, akivel ilyen történt.

Tina lehúzta az ágyról a plédet, és félbehajtotta, hogy Danny köré tudja tekerni az utazáshoz. Most felnézett, és azt mondta Dombeynak:

- De hogyan fertőződött meg tulajdonképpen?

- Baleset volt - válaszolta Dombey.

- Ezt már hallottam valahol.

- Ez az igazság - mondta Dombey. - Azután, hogy Li Chen emigrált a Wuhan-400-zal, ide hozták. Azonnal elkezdtünk vele dolgozni, és próbáltuk létrehozni a vírus pontos mását, ami viszonylag rövid idő alatt sikerült is. Azután elkezdtük tanulmányozni a vírust, hogy találjunk rajta valami fogást, amit a kínaiak nem vettek észre.

- De valaki óvatlan volt - mondta Elliot.

- Még annál is rosszabb - mondta Dombey. - Valaki nemcsak óvatlan, hanem esztelen is volt. Majdnem tizenhárom hónappal ezelőtt, amikor Danny és a csapat többi tagja errefelé kirándult, Larry Bollinger, az egyik tudósunk, egy felelőtlen szemétláda, véletlenül beszennyezte magát, miközben egyedül dolgozott az egyik laborban.

Danny szorosabban kapaszkodott anyja kezébe, aki megsimogatta a fejét, hogy megnyugtassa.

- Feltételezem, hogy vannak biztonsági intézkedéseik, amelyeket be kell tartaniuk - mondta Dombeynak Tina.

- Természetesen - felelte a tudós. - Folyamatosan képeznek bennünket, attól a perctől kezdve, hogy elkezdünk itt dolgozni. Amikor valamilyen baleset következtében szennyeződés lép fel, azonnal jeleznünk kell a riasztón. Azonnal. Azután le kell zárni a szobát, ahol éppen dolgozunk. Ha van benne izolációs kamra, be kell menni, és bezárkózni. Ezután megérkezik a fertőtlenítő csapat, és gyorsan megtisztítja a helyiséget. Ha olyan szertől fertőződünk meg, amelynek van ellenszere, akkor kezelést kapunk, ha azonban nem... akkor izolációban tartanak, és kezelnek, amíg meg nem halunk. Ez az egyik oka annak, hogy a fizetésünk olyan magas. Veszélyes munkakörben dolgozunk, a veszély a munkánk része.

- Larry Bollinger azonban nem így gondolta - mondta Tina keserűen. Nagyon nehezen tudta Dannyt betekerni a pléddel, mert a kisfiú nem volt hajlandó elengedni a kezét. Végül hosszas unszolásra mégis beleegyezett, hogy karjait összefonva bedugja a pléd alá.

- Bollinger elveszítette a fejét, és egyszerűen túllőtt a célon - mondta Dombey, láthatóan zavarban attól a ténytől, hogy egyik kollégája elveszítette önkontrollját egy ilyen válságos helyzetben. - Bollinger pontosan tudta, milyen gyorsan végez áldozatával a Wuhan-400, és pánikba esett. Begolyózott. Nyilvánvalóan meggyőzte magát arról, hogy el tud menekülni a fertőzéstől, és Isten tudja, miért, de ezt meg is próbálta. Nem kapcsolta be a vészjelzőt, hanem egyszerűen kisétált a laborból, elment a szállására, átöltözött, és elhagyta a komplexumot. Gyalog vágott neki az erdőnek, még az őrnek is csak annyit mondott, hogy elmegy hótalppal sétálni néhány órára. Ez teljesen természetes, a téli hónapokban mindenki ezt teszi, mert jólesik a testmozgás, és legalább az ember kiszabadul a megszokott rutinból. Bollingert azonban egyáltalán nem érdekelte a testmozgás, mert a hóna alá csapta a hótalpakat, és elindult lefelé a hegyi úton, azon, amelyen maguk is feljöttek a kapuhoz. De nem a főkapunál ment ki, hanem felmászott a hegyoldalon, a hótalpakkal megkerülte az őrbódét, majd visszatért az útra, és eldobta a hótalpat. A biztonsági őrök hamarosan rátaláltak. Bollinger valószínűleg az alsó kapunál volt két és fél órával azután, hogy kisétált az épületből, és három órával azután, hogy megfertőződött. Ugyanebben az időben egy másik kutató lépett a laborjába, észrevette, hogy a Wuhan-400 kultúrák a padlón hevernek nyitva, és azonnal bekapcsolta a riasztót. Eközben Bollinger átmászott a szögesdrótos kerítésen is, majd elindult azon az úton, amely az erdészeti kutatóközponthoz tartozik. Az erdőből az országút felé haladt, amely körülbelül nyolc kilométerre van a laborokhoz vezető leágazástól, de alig öt kilométer után...

- Egyenesen Mr. Jaborski és a cserkészek karjába futott - fejezte be a mondatot Elliot.

- És így átadta nekik a fertőzést - mondta Tina, aki közben befejezte Danny előkészítését az útra.

- Így van - felelte Dombey. - Valószínűleg megfertőződése után öt vagy hat órával találkozott a cserkészekkel, és akkor már nagyon kimerült lehetett, mert a szökéssel elhasználta minden fizikai tartalékát, és lassan kezdte érezni a Wuhan-400 első hatásait is. Egyre jobban szédült, és hányingere volt. A cserkészek vezetője a mini buszt kb. két és fél kilométerre innen állította le az erdőben, a kis csapat pedig még egy kilométert gyalogolt befelé az erdőbe, mielőtt Bollingerrel találkoztak. Éppen le akartak térni az útról az erdőbe, a fák közé, hogy távol legyenek a civilizációtól, és felállítsák a sátortábort az első vadonban töltött éjszakára. Amikor Bollinger megtudta, hogy járművük is van, próbálta rábeszélni őket, hogy vigyék be Renóba. Amikor erre nem voltak hajlandóak, kitalált egy történetet arról, hogy egy barátja a hegyekben rekedt, mert eltörte a lábát. Jaborski nem hitt Bollingernek, de végül felajánlotta, hogy elviszi az erdészeti központba, ahonnan mentőcsapatot tudnak indítani. Ez azonban nem tetszett Bollingernek, ezért egyre hisztérikusabban viselkedett. Jaborski és cserkészvezető társa is érezte, hogy veszélyes alakkal hozta össze őket a sors, ám ekkor megérkezett a biztonságiak csoportja. Bollinger megpróbált menekülni előlük, majd le akarta tépni az egyik őr védőruháját, ezért kénytelenek voltak lelőni.

- Űrhajósok - mondta Danny, mire mindhárman felé fordultak.

A fiú az emlék hatására összerándult a sárga pléd alatt.

- Űrhajósok jöttek, és elvittek minket.

- Igen - mondta Dombey -, valószínűleg kissé tényleg hasonlítottak az űrhajósokhoz azokban a védőruhákban. Mindenkit idehoztak és elszigetelték őket, és ahogy várható volt, egy nap múlva mindannyian meghaltak... Danny kivételével. - Dombey felsóhajtott. - A többit már tudják.

Negyven

A helikopter továbbra is a befagyott folyó vonalát követte északi irányban, a hóborította völgyben.

A tompán fénylő téli táj a temetőket juttatta George Alexander eszébe, mert egyik kedvenc időtöltése az volt, amikor a sírok között sétálgathatott. Amióta az eszét tudta, vonzotta a halál, és szerette volna tudni, milyen lehet a másik oldalon, anélkül persze, hogy csupán egyetlen útra is elkötelezné magát. Nem akart meghalni, csak tudni akarta, milyen lehet halottnak lenni. Minden alkalommal, hogy megölt valakit, úgy érezte, mintha újabb köteléket hozott volna létre a túlvilággal, és remélte, hogy egyszer, ha már elég ehhez hasonló köteléket gyűjtött össze, megadatik neki, hogy megnézhesse, milyen a világ a túloldalról. Egy napon, amikor az egyik áldozata sírja előtt áll, a megölt személy majd hirtelen kinyújtja kezét a sírból, és elviszi oda, ahol megtapasztalhatja, milyen a halál.

- Mindjárt ott vagyunk - szólalt meg Jack Morgan.

Alexander nyugtalanul tekintett ki a szélvédőn a szakadó hóesésre, amelyben a helikopter vadul hánykolódott. Megérintette fegyverét, és megint Christina Evans jutott eszébe.

Alexander ezután így szólt Kurt Hensenhez:

- Azonnal öld meg Strykert, amikor megpillantod. Rá nincs már szükségünk, de a nőt ne bántsd. Ő majd beszámol róla, hogy ki az áruló a bentiek közül. El fogja mondani, ki segített nekik bejutni a laborba, akkor is, ha ehhez minden ujját egyenként kell eltörnöm.

***

Amikor Dombey befejezte a mesélést az izolációs kamrában, Tina megszólalt:

- Danny nagyon rosszul néz ki. Lehet, hogy már nem beteg, de rendbe fog jönni?

- Azt hiszem, igen - felelte Dombey. - Csak egy kicsit meg kell híznia. Semmit nem tudott a gyomrában tartani, mert nemrégiben újra megfertőzték, teszteknek vetették alá, és a

végsőkig ezzel akarták kínozni. De ha egyszer kijut innen, biztosan gyorsan visszaszedi a kilókat. De van még valami...

Tina idegesen pillantott fel a Dombey hangjában érezhető aggodalomtól.

- Micsoda? Mi a baj?

- Az állandó újrafertőződéstől keletkezett az agyában, a falcsonti lebenyen egy folt.

- Jaj, ne! - kiáltott fel Tina.

- Nyilvánvalóan nem életveszélyes - folytatta Dombey -, mert amennyire meg tudjuk ítélni, nem daganatról van szó. Nem rosszindulatú, de nem is jó, legalábbis nem hordozza a tumorokra jellemző vonásokat. Sőt nem is hegszövet vagy is vérrög.

- Akkor meg micsoda? - kérdezte Elliot.

Dombey egyik kezével gondterhelten a hajába túrt.

- A legfrissebb elemzés szerint az új kinövés összetétele megegyezik a normális agyszövetével, ami elég különösen hangzik, de mivel több százszor megvizsgáltuk az adatokat, biztos, hogy nem hibáztunk a diagnózissal. Amit a röntgenfelvételeken láttunk, még nem fordult elő a praxisunkban. Szóval, amikor kijutnak innen, azonnal vigyék el Dannyt egy agyspecialistához, sőt akár többhöz is, amíg végre meg nem mondják, mi a baj. Láthatóan nem veszélyezteti az életét ez a folt, de azért jobb, ha odafigyelnek rá.

Tina és Elliot egymásra néztek, és Tina látta, hogy ugyanaz a gondolat jár mindkettejük fejében. Lehet, hogy ennek a foltnak köze van Danny rendkívüli képességéhez? Ezt a látens telekinetikus képességet talán éppen az a vírus hozta a felszínre, amivel megfertőzték? Eléggé őrült ötletnek hangzik, de nem valószínűtlenebb, mint az, hogy Danny a Pandora-terv áldozatául esett. Amennyire Tina látta, ez volt az egyedüli magyarázat Danny fenomenális, új képességére.

Elliot nem akarta ebbe az irányba terelni a beszélgetést, sem Dombey előtt felfedni a hihetetlen igazságot, ezért az órájára nézett, és annyit mondott:

- Ideje indulnunk.

- Amikor elindulnak - mondta Dombey -, vigyék magukkal a Dannyről szóló dokumentumokat. A külső ajtó melletti asztalon vannak, egy fekete dobozban, ami tele van diszkekkel. Ezek segítenek alátámasztani a történetet, ha a sajtónak be akarnak róla számolni. És az ég szerelmére, olyan gyorsan cselekedjenek, ahogy tudnak, mert amíg egyedül maguknak sikerül kivinni innen az információkat, mindenki vadászni fog magukra.

- Ezzel sajnos mi is tisztában vagyunk - mondta Elliot.

- Elliot, neked kell Dannyt kivinned. Nem tud a lábára állni, nekem pedig túl nehéz, bármilyen sovány is szegény - szólalt meg Tina.

Elliot átadta Tinának a pisztolyt, és elindult az ágy felé.

- Megtenne nekem egy szívességet? - kérdezte ekkor Dombey.

- Mi lenne az?

- Vigyük be oda dr. Zachariah-t, és vegyük ki a szájából a pecket. Azután kötözzön meg, tegyen a számba pecket, és hagyjon a külső szobában. Azt kell hinniük, hogy ő volt az, aki együttműködött magukkal. Amikor a sajtónak beszámolnak a történetről, akár kicsit errefelé is terelhetnék a történetet.

Tina értetlenül rázta meg a fejét.

- Miért akar még mindig itt maradni azok után, amit Zachariah-nak mondott arról, hogy ezt a helyet megalomániások irányítják? Elég nyilvánvalóvá tette előtte, hogy nem ért egyet mindennel, ami itt folyik.

- Tetszik nekem ez a remete lét, és a fizetés sem rossz - mondta Dombey. - Ha nem maradok itt, hanem kisétálok, és szerzek egy munkát egy polgári kutatóközpontban, akkor ezen a helyen eggyel kevesebb lesz a figyelő tekintet. Elég sok ember van itt, akibe még szorult némi szociális felelősségérzet ezzel a munkával kapcsolatban, de ha mindenki elmegy, átveszik a hatalmat a Tamaguchi és Zachariah féle emberek, és nem lesz, aki fenntartsa itt az egyensúlyt. Akkor vajon milyen kutatásokra vetemednének?

- De ha a lapok lehozzák a történetünket - mondta Tina -, valószínűleg ezt a helyet bezárják.

- Azt nem hiszem - felelte Dombey -, mert a munkát el kell végezni. Fenn kell tartani az erőegyensúlyt a Kínához hasonló totalitárius államokkal szemben. Talán úgy tesznek majd, mintha valóban bezárnák a létesítményt, de valójában nem fogják. Tamaguchit és közeli barátait biztosan kirúgják, és elég nagy lesz a felhajtás körülöttük, ami jó. Ha sikerül elhitetnem velük, hogy Zachariah volt az áruló, aki maguknak mindent elmondott, ha meg tudom védeni a pozíciómat itt, talán elő is léptetnek, és nagyobb lesz a befolyásom. - Dombey elmosolyodott. - Sőt akár fizetésemelést is kaphatok.

- Rendben van - mondta Elliot. - Megtesszük, amit kér, de igyekeznünk kell.

Bevitték Zachariah-t az izolációs kamrába, és kivették szájából a pecket. Az orvos feszegetni kezdte a kötelet, és Elliotot átkozta, azután pedig Tinát, Dannyt és Dombeyt is. Amikor Dannyt kivitték a kis helyiségből, már nem hallották, mit ordibál Zachariah a kamra szigetelt falai mögött.

Elliot meghúzta a kötelet Dombey testén, ekkor azonban a kutató így szólt:

- Azért egy dologra kíváncsi lennék.

- Mi volna az?

- Kitől tudták meg, hogy a fiú itt van? Ki engedte be magukat az épületbe?

Tina idegesen pislogott, és nem is tudta, mit mondjon.

- Rendben van, látom, nem akarják elárulni, de azt talán megkérdezhetem, hogy a biztonságiak közül volt valaki? Vagy esetleg az orvosok közül? Örülnék, ha egy orvos tette volna, valaki közülünk, mert helyesen cselekedett.

Tina Elliotra pillantott.

Elliot nemet intett a fejével.

Tina egyetértett vele, hogy nem lenne bölcs dolog elmondani bárkinek, milyen csodás képességekkel bír Danny. Az egész világ különcnek tartaná, mindenki találkozni akarna vele. Ha pedig a létesítményben dolgozók tudomást szereznének arról, hogy Danny újdonsült telepatikus ereje a falcsonti lebenyén kialakult foltnak köszönhető, amely attól alakult ki, hogy a fiút állandóan újrafertőzték Wuhan-400-zal, biztosan újra teszteket akarnának rajta elvégezni, azt pedig nem engedi. Nem, senkinek nem árulja ezt el. Még nem. Majd talán azután, hogy Elliot és ő megfejti, milyen hatással lehet e felfedezés a fiú életére.

- Az orvosok közül volt valaki - hazudta Elliot. - Egy orvos volt, aki beengedett.

- Pompás - mondta Dombey. - Ennek örülök, bárcsak nekem is lett volna bátorságom hozzá! Már régen meg kellett volna tennem.

Elliot bedugott egy összegyűrt zsebkendőt Dombey szájába.

Tina kinyitotta a légmentesen záródó külső ajtót.

Elliot felemelte Dannyt.

- Alig van súlyod, kölyök. Egyenesen egy McDonald'sbe viszünk, és feltankolunk hamburgerrel meg sült krumplival.

Danny elmosolyodott.

Pisztollyal a kezében Tina haladt elöl a folyosón. A lift melletti helyiségben még mindig emberek járkáltak és nevetgéltek, de senki nem jött ki a folyosóra.

Danny kinyitotta a biztonsági liftet, amivel a legfelső szintre mentek. Homloka összeráncolódott, ahogy erősen koncentrált, de ez volt az egyetlen jele annak, hogy köze van a lift mozgásához.

Az előtér a legfelső emeleten üres volt.

Az őrök szobájában a két biztonsági őr közül az egyik még mindig megkötözve, kipeckelt szájjal ült a székében. Haragosan, ugyanakkor félelemmel a szemében figyelte minden mozdulatukat.

Tina, Elliot és Danny keresztülhaladtak az előtéren, majd kiléptek a hideg, havas éjszakába.

A szél süvítésén kívül Tina még hallott valamit, de beletelt némi időbe, amíg rájött, hogy mi az.

Egy helikopter!

Hunyorogva felnézett az égre, és abban a percben megpillantotta a nyugat felől közeledő helikoptert. Milyen őrült ül ilyen ítéletidőben helikopterre?

- Gyorsan, az Explorerhez! - kiáltotta Elliot.

Odarohantak az autóhoz, ahol Tina átvette

Dannyt, és befektette a hátsó ülésre, majd ő is beszállt mellé.

Elliot a kormány mögé ült, és bedugta a slusszkulcsot, de az autó nem akart azonnal

beindulni.

A helikopter már majdnem a fejük fölé ért.

- Ki van a helikopterben? - kérdezte Danny, és az Explorer ablakán át kíváncsian figyelte a gépet.

- Nem tudom - felelte Tina -, de nem lehetnek jó emberek, kicsim. Olyanok, mint a szörnyek a képregényekben. Tudod, akiről álmokat küldtél nekem. Nem akarják, hogy kiszabadítsunk.

Danny a levegőt kavaró helikopterre nézett, és újra ráncok jelentek meg a homlokán, mire az Explorer motorja azonnal beindult.

- Hála az égnek! - mondta Elliot, a vonalak azonban nem tűntek el Danny homlokáról.

Tina rájött, hogy fia mire készül, és rászólt:

- Várj egy kicsit, Danny!

***

George Alexander előrehajolt az ülésén, hogy lenézzen az alattuk levő Explorerre, majd így szólt:

- Tegye le a gépet, pontosan eléjük, Jack.

- Azon vagyok - felelte Morgan.

Alexander ekkor így szólt a géppisztolyt markoló Hensennek:

- Ne felejtsd el, hogy csak Strykert kell lelőnöd, a nőt nem!

A helikoptert ekkor hirtelen mintha valami feljebb rántotta volna, majd veszedelmesen zuhanni kezdett a föld felé.

- Mi a fene folyik itt? - kiáltotta el magát Alexander.

- Beragadt a kormány! - mondta Morgan, és hangjában meglepő módon félelem csengett. - Egyáltalán nem tudom irányítani a gépet! Befagyott!

A helikopter teljesen irányíthatatlanná vált, egyre feljebb és feljebb repült a havas sötétségbe, majd hirtelen leállt a motor.

- Mi történt? - kiáltotta Morgan.

Hensen félelmében felordított.

Alexander már tudta, hogy a halál vágtat felé, és tudta, hogy hamarosan saját szemével láthatja a túlvilágot, amire mindig is annyira kíváncsi volt.

***

Ahogy a fennsíkról hajtottak lefelé, elhaladtak a helikopter, égő roncsai mellett, és Danny megszólalt:

- Rossz emberek voltak, nincs semmi baj, anya. Nagyon rossz emberek.

Mindennek megvan a maga ideje, emlékeztette magát Tina. Ideje a gyilkolásnak, ideje a gyógyulásnak.

Szorosan magához ölelte Dannyt, mélyen a szemébe nézett, de nem tudta magát megnyugtatni e bibliai gondolattal. Danny szemében túl sok fájdalmat látott, mert fia túl sok rosszat tapasztalt az elmúlt hónapokban. Még mindig az ő édes kicsi fia volt, de minden megváltozott. A jövőjükre gondolt, és arra, ami még rájuk vár.

Digitalizálta - LadyAni