Az e-könyv kizárólagos tulajdonosa: Agócs Péter (44844)

Köszönjük a vásárlást és kellemes olvasást kívánunk!

Bookandwalk.hu e-könyv áruház

James S. A. Corey könyvei

A TÉRSÉG

Leviatán ébredése

Kalibán háborúja

Abaddon kapuja

Cibola meghódítása

Nemezis játékai

Babilon hamvai

Perszepolisz felemelkedése

Tiamat dühe

Előkészületben a sorozat következő kötete

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

Copyright © 2019 by Daniel Abraham and Ty Franck

All rights reserved.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2019

Hungarian translation © Fumax Kft., 2019

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-470-122-4

George R. R. Martinnak,
a nagyszerű mentornak és még nagyszerűbb barátnak

Prológus: Holden

Chrisjen Avasarala meghalt.

Álmában hunyt el a Lunán, négy hónappal korábban. Hosszú, egészséges életet, rövid betegséget, majd egy egészen más emberiséget hagyott ott, mint amilyet eredetileg megismert. A hírcsatornák mind előre rögzített gyászjelentéseket és megemlékezéseket tartottak készenlétben, hogy rögvest kisugározhassák az ezerháromszáz rendszerben, amelynek az emberiség örökébe jutott. A képek alján futó szövegek és szalagcímek mind bombasztikus megfogalmazásokat használtak: A Föld utolsó királynője és Egy zsarnok halála, meg Avasarala végső búcsúja.

Nem számított, mit mondanak, Holdent egyformán fájdalmasan érintették. Lehetetlennek tűnt elképzelni egy olyan világegyetemet, amely nem az apró öregasszony akarata előtt hajol meg. Hiába érkezett meg a hír megerősítése a Laconiára, a lelke mélyén Holden még ezután is hitt benne, hogy Avasarala valahol a maga ingerült és profán módján minden emberi határt túlfeszítve azon erőlködik, hogy újabb töredékfoknyival arrébb terelje a történelmet az öldökléstől. Csaknem egy hónap eltelt attól a pillanattól fogva, hogy először értesült a hírről, mire Holden először elfogadta, hogy igaz. Chrisjen Avasarala halott.

Ám ez még közel sem jelentette azt, hogy végzett a munkájával.

A Földön állami gyászszertartást terveztek a számára, mielőtt Duarte közbeavatkozott. Az az időszak, amíg Avasarala az Egyesült Nemzetek főtitkáraként irányított, kritikusnak bizonyult a történelemben, és mivel nemcsak a bolygóját, hanem az egész emberiség haladását szolgálta, általános és örökre szóló megbecsülést vívott ki magának. A laconiai főkonzul úgy érezte helyesnek és illendőnek, hogy az új birodalom szívében térhessen végső nyugalomra. A temetésre a Laconiai Kormányzóság épületében fog sor kerülni. Emellett emlékművet emelnek majd neki, hogy sose feledhessék el.

Azt a részt, hogy Duarte kivette részét a mérhetetlen földi pusztításból, amely meghatározta Avasarala pályáját, egyszerűen átugrották. A történelmet éppen a győztesek írták át. Holden egészen biztosra vette, hogy ugyan a sajtóközlemények és állami hírcsatornák nem említették, mindenki jól emlékszik rá, hogy annak idején Avasarala és Duarte az ellenkező oldalon álltak. És ha mégsem, Holden egyértelműen emlékezett.

A mauzóleum – Avasarala mauzóleuma, hiszen nem akadt még egy hozzá fogható formátumú személyiség, akivel osztoznia kellett volna rajta – mikronsimaságúra csiszolt fehér kőből épült. A hatalmas ajtókat már bezárták a szertartás végeztével. Az épület északi oldalának középső tábláját Avasarala portréja fedte le. A képet a kőbe vésték bele születésének és halálának dátumával, valamint néhány verssorral együtt, amelyeket Holden nem ismert fel. A pap szószéke köré felállított több száz széknek immár csupán alig felét foglalták el. A birodalom minden sarkából érkeztek emberek, és most, hogy már ideértek, kisebb csoportokba tömörültek azokkal, akiket eleve ismertek. A kripta körüli gyep nem hasonlított a földire, de ugyanazt az ökológiai rést töltötte be, és kellően hasonló módon működött, hogy fűnek lehessen nevezni. Az enyhe szél elég langyosan fújt, hogy kellemes legyen. A palotával a háta mögött Holden szinte azt is elhitethette volna magával, hogy kedvére kisétálhat a palotakert mögötti vadonba, és arrafelé kószálhat, amerre csak akar.

Laconiai katonai szabású ruhát viselt, a kék szöveten kiterjesztett szárnyakkal, amit Duarte a birodalom jelképének választott. A gallérja magas volt és merev. Kidörzsölte Holden nyakának oldalát. A hely, ahol a birodalmi rangjelzésnek kellett volna lennie, üresen maradt. Az üresség minden jel szerint a tiszteletben álló fogoly szimbóluma lehetett.

– Elmegy a fogadásra, uram? – érdeklődött egy őr.

Holden elmerengett azon, pontosan hogyan nézne ki a következmények ágrajza, amikor nemet mond. Hogy szabad emberként dönt, és visszautasítja a palota vendégszeretetét. Bármiképp reagálnának is, biztosra vette, hogy begyakorolták és elpróbálták. És valószínűleg nem élvezné.

– Csak egy percet kérek még – felelte Holden. – Szeretnék… – Tétován a sírbolt felé intett, mintha a halál elkerülhetetlensége általános felmentésként szolgált volna. Emlékeztető, hogy minden, ember alkotta szabály ideiglenes.

– Természetesen, uram – válaszolta az őr, és újra beleolvadt a tömegbe. Holden azonban egyáltalán nem érezte úgy, hogy szabad lenne. Szabad mozgásában diszkréten korlátozott. Ennél többen nem reménykedhetett.

Az egyik nő egyedül állt a mauzóleum talapzatánál, és Avasarala arcképét bámulta. Ragyogó kék szárit viselt, amely éppen elég közel állt a laconiai színekhez, hogy udvariasnak hasson, és kellőképp eltért attól, hogy tökéletesen egyértelművé tegye: nem őszinte az udvariasság. Még ha nem lett volna is nagyanyja szakasztott mása, a visszafogottan durva „bassza meg”-ről rögtön rá lehetett ismerni. Holden odaballagott hozzá.

A bőre sötétebb volt Avasaraláénál, de a szeme formája, amikor rápillantott Holdenre, és keskeny mosolya ismerősnek hatott.

– Részvétem – szólalt meg Holden.

– Köszönöm.

– Még nem mutattak be minket egymásnak. A nevem…

– James Holden – mondta a nő. – Tudom, kicsoda. Nagyi időnként mesélt magáról.

– Ó. Nos, bizonyára érdekfeszítő lehetett. Nem mindig úgy látta a dolgokat, ahogyan én.

– Valóban nem. Kajri vagyok. Ő Kikinek hívott.

– Bámulatos asszony volt.

Két hosszú lélegzetvételnyi ideig mindketten elhallgattak. A szél zászlóként lebegtette Kajri szárijának szövetét. Holden már épp ellépett volna, amikor a nő ismét megszólalt.

– Utálta volna ezt – jegyezte meg. – Bevonszolják az ellenségei táborába, hogy ünnepeljék most, hogy már nem rúghatja szét a töküket. Kisajátítják, amint nem tud visszaütni. Egy egész bolygót el lehetne látni energiával, ha most egy turbinát kötnének rá. Annyira sebesen forog a sírjában.

Holden hümmögött egyet, amit akár egyetértésnek is lehetett venni.

Kajri vállat vont.

– Vagy talán mégsem. Lehet, hogy egyszerűen viccesnek gondolta volna. Nála sosem lehettem biztos a dolgomban.

– Sokkal tartoztam neki – vette át a szót Holden. – Az adott pillanatban nem mindig ismertem fel, de amit tehetett, megtett azért, hogy segítsen nekem. Sosem nyílt alkalmam rá, hogy megköszönjem ezt neki. Vagyis… azt hiszem, mégis, csak nem éltem vele. Ha tehetek bármit önért vagy a családjáért…

– Nekem úgy tűnik, nincs abban a helyzetben, hogy szívességet tegyen másoknak, Holden kapitány.

Holden hátrapillantott a palotára.

– Hát igen, mostanában nem igazán vagyok a topon. Ennek ellenére el szerettem volna mondani.

– Méltányolom, hogy így érez – válaszolta Kajri. – És az alapján, amit hallottam, mintha sikerült volna némi befolyást is szereznie? A fogoly, akire odafigyel a császár.

– Ezt nem tudhatom. Rengeteget beszélek, de hogy valaki odafigyel-e rám, arról fogalmam sincs. Kivéve a biztonsági egységet. Úgy sejtem, ők mindenkire odafigyelnek.

Kajri magában kuncogott ezen, méghozzá barátságosabban, együttérzőbben, mint Holden várta volna.

– Nem könnyű, ha az ember az élete egyetlen darabkáját sem tarthatja meg kizárólag magának. Magam is abban a tudatban nőttem fel, hogy minden szavamat ellenőrzik, katalogizálják, iktatják, és felmérik, milyen mértékben kompromittálhatnak engem és a családomat. A titkos szolgálat archívumában valahol megvan a feljegyzés minden menstruációmról.

– Miatta? – kérdezte Holden, és a sír felé biccentett.

– Miatta. Ugyanakkor ellátott a szükséges eszközökkel is, hogy elviseljem. Megtanított minket, hogy mindent, ami szégyenletes az életünkben, fegyverként használjunk azok megalázására, akik lealacsonyítanának minket. Ez a titok, tudja.

– Mi a titok?

Kajri elmosolyodott.

– Még a felettünk hatalommal bírók is gyengék. Szarnak, véreznek, és amiatt aggódnak, hogy a gyerekeik talán már nem szeretik őket. Szégyellik az ostobaságokat, amiket fiatalon csináltak, és amikről mindenki más megfeledkezett már. Ezért aztán sebezhetők. Mindannyian a minket körülvevőkkel határozzuk meg önmagunkat, mert mi efféle majmok vagyunk. Nem tudunk felülemelkedni ezen. Így amikor figyelnek minket, hatalmat adnak a kezünkbe, hogy őket is megváltoztassuk.

– És ő ezt tanította meg magának?

– Igen – felelte Kajri. – De nem tudott róla.

Mintegy igazolásképp, az egyik őr megindult feléjük, majd tiszteletteljes távolságban megállt, amíg biztosra nem vehette, hogy észrevették, aztán elegendő időt hagyott nekik, hogy kimondják, amibe belekezdtek, és csak ezután lépett közelebb. Kajri odafordult hozzá, kérdőn felvonta a szemöldökét.

– A fogadás húsz perc múlva kezdődik, asszonyom – közölte az őr. – A főkonzul kifejezett reményét fejezte ki, hogy megismerkedhet önnel.

– Álmodni se mernék róla, hogy csalódást okozzak neki – felelte Kajri azzal a fajta mosollyal, amihez hasonlót Holden már látott valaki más ajkán. Holden odanyújtotta a karját, és Kajri elfogadta. Miközben elsétáltak, Holden a sír és a rajta álló felirat felé biccentett. HATÚLHALÁLONVANÉLET, OTTKERESLEK. HANINCS, AKKORIS.

– Érdekes idézet – jegyezte meg. – Úgy érzem, fel kellene ismernem. Ki írta?

– Nem tudom – válaszolta Kajri. – Nekünk csak annyit mondott, hogy ez kerüljön a sírjára. Azt nem árulta el, honnan van.

Mindenki, aki valakinek számított, eljött a Laconiára. Ez több szinten is igaz volt. Duarte tervét, hogy az emberiség központját a Sol-rendszerből a saját birodalma szívébe helyezze át, oly mérvű együttműködés és egyetértés fogadta, amely eleinte megdöbbentette Holdent, később pedig az emberiségben mint fajban való enyhe csalódás maradandó érzetét hagyta maga után. A legrangosabb tudományos kutatóintézetek mind a Laconiára költöztették a központjukat. Négy különböző balett-társulat hagyott fel az évszázados rivalizálással, hogy ugyanabban a Laconiai Művészeti Intézetben működjenek tovább. Hírességek és tudósok rohantak elfoglalni a főváros új, fejedelmi, államilag támogatott birtokait. Már filmeket forgattak ott. A kultúra puha hatalma készen állt a kozmetikázásra azzal, hogy Duarte főkonzul, valamint a Laconia állandóságának megnyugtató üzeneteivel árassza el a hálózatokat és a hírcsatornákat.

Cégek is odatelepültek. Duarte már korábban azonnal igénybe vehető bankokat és irodatömböket építtetett. A Bolygótársulás többé nem Carrie Fisket jelentette egy koszos kis irodában a Medina Állomáson, hanem egy katedrálist a főváros kellős közepén, egy hangárnál is tágasabb előcsarnokkal és látszólag a végtelenbe nyúló, színes ólomüveg ablakokkal. A Szállítószövetség központi hatósága is ott működött egy kevésbé impozáns épületben, kevesebb komforttal, hogy mind fizikailag, mind társadalmilag egyértelműen megmutatkozzon, ki a kegyelt, és ki áll megrovás alatt. Holden mindezt a Kormányzóságról figyelte, amely az otthona és a börtöne is volt egyben, és ezért úgy érezte, mintha egy szigeten élne.

A város határain belül Laconia tisztább, újabb, tündöklőbb és szabályozottabb volt a legtöbb űrállomásnál, ahol Holden valaha járt. Azokon túl olyan vadon burjánzott, amihez foghatót legfeljebb mesekönyvekben látott. Őserdők és idegen romok, amelyeknek megzabolázásához és felderítéséhez nemzedékek kellenek. Holden mindenféle mendemondákat és pletykákat hallott arról, hogy a megmaradt szerkezeteket akadozó életre keltették a protomolekulával folytatott kezdeti munka során: űrhajónyi fúróférgeket, kutyaszerű javítódrónokat, amelyek nem tettek különbséget gépek és élő testek között, piezoelektromos hatású kristálybarlangokat, amelyek zenével és bénító szédüléssel járó hallucinációkat váltottak ki. Miközben a főváros lassanként az emberiség egészével jelentett egyet, a körötte lévő bolygó idegen maradt. A mélységes megszokottság szigete a még-nem-értjük tengerében. Bizonyos értelemben megnyugtatóan hatott, hogy Duarténak istencsászári hatalma dacára nem sikerült néhány évtized alatt mindent elérnie.

Másrészről rémisztőnek tűnt.

A fogadócsarnok grandiózusnak mutatkozott, ám nem pazarlóan. Ha Laconiát Duarte képére építették, akkor egyfajta furcsa személyes visszafogottság szála futott végig a főkonzul lelkében. Bármennyire hatalmas volt a város, bármily lenyűgözőek Duarte törekvései, fejedelmi rezidenciáját és otthonát nem lehetett hivalkodónak, de még különösebben díszesnek se mondani. A bálterem csupa letisztult vonalával és semleges árnyalataival oly módon törekedett az eleganciára, hogy nem számított különösebben, mit gondolnak róla. Itt-ott szófákat és székeket helyeztek el, úgy, hogy bárki átrendezhesse azokat. Katonai egyenruhás fiatalok borral és fűszeres teával teli poharakat hordoztak körbe a tálcákon. Duarte úgy alakította, hogy körülötte minden olyannak tűnjön, mint amit nem pusztán a hatalom, hanem a magabiztosság szült. Ügyes trükknek bizonyult, mert Holden hiába látott át rajta, még utána is működött.

Holden elfogadott egy pohár bort egy fiatal nőtől, és keresztülsétált a nyüzsgő társaságon. Néhányukat azonnal felismerte. Carrie Fisket a Bolygótársulástól, aki egy hosszú asztal fejénél ült, ahol fél tucat kolónia kormányzója vetélkedett, hogy ki nevet elsőként a nő viccein. Thorne Chaót, a Bara Gaonról sugárzott legnépszerűbb hírműsor arcát. Emil-Michelle Lit a hömpölygő zöld estélyiben, amely a jellegzetes viseletének számított, amikor nem valamilyen filmben szerepelt. És minden arcra, amelyhez Holden nevet tudott kapcsolni, jutott még vagy tucat, akit mintha valahol már látott volna.

Átvágott az udvarias mosolyok és az őt ismerősként üdvözlő biccentések ritkás társasági ködén, miközben szóba elegyedni senki sem óhajtott vele. Azért jött el, mert Duarte itt akarta látni, ugyanakkor a főkonzul kegyét keresők és az állam legismertebb bűnözőjéhez dörgölőzve Duarte rosszallását kockáztatni hajlandók halmazai kevés átfedést mutattak.

Ám mégis akadtak ilyenek.

– Nem vagyok elég részeg ehhez.

A Szállítószövetség elnöke, Camina Dobos támaszkodott az egyik állóasztalra, ujjait egy pohár köré fonva. Arca az életben idősebbnek látszott. Holden tisztábban látta a szarkalábakat a nő szeme körül és a ráncokat a szája sarkában, amikor nem kamera, képernyő és több milliárd kilométer választotta el őket. Dobos parányit odébb csusszant, helyet szorított neki az asztalnál, Holden pedig elfogadta a meghívást.

– Fogalmam sincs, mennyire kellene részegnek lenni ehhez – jegyezte meg. – Totálisan kiütöttnek? Hőbörgő részegnek? Sarokban sírdogáló részegnek?

– Te még csak pityókásnak sem tűnsz.

– Nem is vagyok. Manapság nem nagyon iszom alkoholt.

– Hogy mindig észnél legyél?

– És a gyomromnak sem tesz jót.

Dobos elmosolyodott, és köhécselve felnevetett.

– Az emberek közé engedték a köztiszteletben álló foglyot. Arra kell gondolnom, hogy már nem lehetsz annyira fontos nekik. Már az utolsó cseppet is kipréselték belőled?

Ahogyan mondta, akár két régi kolléga közötti évődés is lehetett volna, akik együtt veszítették el a hatalmukat, és a politikai elfogadhatóság alkonyzónájában éltek. Vagy lehetett valami több is. Esetleg így kérdezett rá, kikényszerítették-e már Holdenből, hogy elárulja a medinai földalatti mozgalmat. Hogy rászánták-e már magukat, hogy megtörjék. Dobos ugyanúgy tudta, mint Holden, hogy ki hallgatja ki a beszélgetésüket, még itt is.

– Amennyit tudtam, segítettem az idegen fenyegetés problémájával kapcsolatban. Bármi mást kérdezne is tőlem, minden válaszom elavult lenne. És én azt feltételezem, hogy azért vagyok most itt, mert Duarte hasznosnak véli a jelenlétemet.

– Csak a bolhaciklus része.

– Cirkusz – javította ki Holden. Aztán Dobos arckifejezését látva hozzátette. – Nyilván bolhacirkuszra gondoltál.

– Persze – felelte a nő.

– Na és veled mi a helyzet? Hogy halad a Szállítószövetség leépítése?

Dobos szeme felcsillant, szája szélesebb mosolyra húzódott. Tökéletes hírcsatornai hangon válaszolt, határozottan, barátságosan és hamisan, akár egy házaló ügynök.

– Rendkívül elégedett vagyok a zökkenőmentes átmenettel, ami után a laconiai hatóság és a Bolygótársulás teljesebben felügyelheti a tevékenységet. Arra törekszünk, hogy megtartsunk minden jól bevált régi gyakorlatot, és modernizáljunk és beépítsünk minden olyan újabb eljárást, amelyik segít megszabadulni a sallangoktól. Sikeresen fenntartottuk, sőt növeltük is az árucsere hatékonyságát a biztonság veszélyeztetése nélkül, amelyet az emberiség átfogóbb sorsa megkövetel.

– Ennyire rossz a helyzet?

– Nem kellene nyafognom. Lehetne rosszabb is. Amíg engedelmes kis katona maradok, és Duarte úgy gondolja, hogy hasznomat veheti Saba előcsalogatásában, nem fogom cellában végezni.

Moraj támadt a főbejáratnál, a társaság pedig felbolydult. A bálteremben mindenki figyelme egy irányba fordult, akár a mágnes felé rendeződő vasreszelék. Holdennek nem kellett odanéznie, hogy tudja, Winston Duarte érkezett meg, mégis odakapta a tekintetét.

Duarte egyenruhája alig különbözött Holdenétól. Ugyanazt a nyájas nyugalmat lehetett felfedezni az arcán, amely látszólag mindenhová elkísérte. A biztonsági csapata viszont jóval feltűnőbb volt, mint a Holdenre ráállított megfigyelők. Két tagbaszakadt őr vigyázta őt oldalfegyverrel felszerelkezve, a szemük beültetett technológiától vibrált. Cortazár szintén vele érkezett, de félrehúzódott, akár egy kamasz, akit a játékától ráncigáltak el a családi vacsorára. A tényleges kamasz – Duarte lánya, Teresa – az apja oldalán lépdelt, mint valami árnyék.

Carrie Fisk odasietett Duartéhoz, magára hagyta kormányzói klikkjét, és megrázta a főkonzul kezét. Néhány szót váltottak még, mielőtt Fisk odafordult Teresához, és a lánnyal is kezet fogott. Lassanként kisebb tömeg gyűlt Fisk mögé, ahogy az emberek diszkréten igyekeztek közelebb férkőzni, hogy találkozhassanak a nagy emberrel.

– Félelmetes egy szemétláda, nem igaz? – jegyezte meg Dobos.

Holden mordult egyet. Fogalma sem volt, miről beszél a nő. Talán az zavarta, hogy mindenkit ennyire rászoktattak a hajbókolásra. Ez bőségesen elég lett volna. De az is lehet, hogy Dobos észrevett valamit abból, amit Holden is: a vibráló szemeket, a gyöngyházfényű árnyat a bőre alatt. Holdennél többször senki sem látta működés közben a protomolekulát, aki nem Cortazár laboratóriumában dolgozott. Talán ez lehetett a magyarázata, hogy Duarte kezelésének mellékhatásai jóval nyilvánvalóbbnak tűntek neki.

Rájött, hogy bámul. Mi több, észrevette, hogy mindenki bámul, és ő a figyelmük nyomásának engedett. Megint Dobosra nézett, tudatosan kényszerítette magát, hogy elfordítsa a fejét. Nehezebben ment, mint beismerte volna.

Szerette volna megkérdezni, van-e hír a földalatti mozgalomról, hogy vajon Duarte uralma éppoly elkerülhetetlennek tűnt-e odakint az űr mérhetetlen vákuumában, mint itt, az otthonában.

– Van hír a földalatti mozgalomról? – kérdezte.

– Mindig lesznek elégedetlenkedők – felelte Dobos az ártalmatlan és a sokatmondó közt egyensúlyozva. – Na és veled mi van? Hogy tölti napjait a híres James Holden kapitány? Bulikba jár? Tehetetlen dühében láncait csörgeti?

– Dehogy. Csak a terveimet szövögetem, és az alkalmas pillanatot várom, hogy lesújthassak – válaszolta Holden. Mindketten szélesen elmosolyodtak, mintha csak viccelt volna.

Első fejezet: Elvi

A világmindenség mindig furcsább, mint gondolnánk.

Egyetemistaként ez volt a kedvenc mondása az egyik tanárától. Ehrlich professzor, az ősz szakállú, mogorva német öregember, aki mindig a kerti törpéket juttatta Elvi eszébe, ezt ismételgette, valahányszor valakit meglepett a laboratóriumi vizsgaeredménye. Akkoriban Elvi jóformán közhelyesen igaznak érezte a mondást. A világmindenség természetesen váratlan meglepetésekkel szolgált.

Ehrlich professzor mostanra szinte bizonyosan meghalt. Amikor Elvi a húszas évei elején járt, a férfi lassanként annak határához ért, amit az öregedéskésleltető technológiákkal akkoriban elérni lehetett. Elvi lánya most idősebb volt annál. De ha a professzor mégis élne, Elvi hosszú és szívből jövő bocsánatkérő üzenetet küldött volna neki.

A világmindenség nem egyszerűen furcsábbnak bizonyult, mint az ember hitte; minden képzeletet felülmúlóan furcsa volt. Minden új csoda, bármennyire meghökkentőnek tűnt is, csupán egy még döbbenetesebb későbbi felfedezés megalapozásaként szolgált. A világmindenség és annak folyamatosan alakuló meghatározása, hogy mi tekinthető furcsának, már csak így működik. Az idegen életnek hitt felfedezés, amikor a Phoebén megtalálták a protomolekulát, alapjaiban rázta meg az emberiséget, és valamiképp kevésbé tűnt nyugtalanítónak, mint amikor rájöttek, hogy a protomolekula nem valamiféle idegen lény, hanem egy idegen faj szerszáma. Az ő – úgymond – franciakulcsuk, épp csak ez a franciakulcs az Eros teljes aszteroidaállomását alakította át űrhajóvá, eltérítette fejlődési pályájáról a Vénuszt, megalkotta a gyűrűkaput, és annak másik oldalán hirtelen ezerháromszáz világhoz nyitott utat.

A világmindenség mindig furcsább, mint gondolnánk. Rohadtul igaz, professzor úr.

– Az ott – szólalt meg a férje, Fayez –, az micsoda?

Elvi hajójának, a Sólyomnak a hídján álltak. Azon a hajón, amelyet a Laconiai Birodalom adott neki. Az előttük lévő képernyőt lassanként a mindenki által a tárgynak nevezett valami töltötte be. Égitest volt, valamivel nagyobb volt a Jupiternél, és csaknem átlátszó, akár egy kissé zöldes árnyalatú, gigászi kristálygömb. Az Adro-rendszerben található egyetlen szerkezet.

– A passzív színképelemzés szerint csaknem teljesen szénből áll – közölte Travon Barrish, és még csak fel sem pillantott a munkamonitorjáról, ahogy a képernyőn legördültek az adatok. Ő volt a csapat anyagtudósa, és a mindent leginkább szó szerint értelmező személy, akivel Elvi valaha találkozott. Természetes, hogy tényszerű választ adott Fayez kérdésére. Elvi tudta, hogy a férje nem efelől érdeklődött. Arra lett volna kíváncsi: Az miért ilyen?

– Sűrű csipkézetbe tömörítve – tette hozzá Jen Lively, a csapat fizikusa. – Vagyis…

Elhallgatott, és Elvi fejezte be a mondatot:

– Egy gyémánt.

Hétéves korában Elvi Okoye visszatért Nigériába az édesanyjával, amikor a dédnagynénje, akivel Elvi sosem találkozott, meghalt. Amíg az édesanyja a temetés előkészületeit intézte, Elvi a házban bóklászott. Egyfajta játékot csinált belőle, hogy mennyire tudja elképzelni a halott asszonyt az alapján, hogy a hátrahagyott tárgyakat szemügyre veszi. Az ágy melletti egyik polcon egy sötét bőrű, fakó szemű, mosolygós fiatalember képe állt, aki a dédnagynéni férje lehetett, vagy a testvére, vagy a fia. A parányi fürdőszobában, az olcsó szappanok és arclemosók elszórt tasakjai között titokzatos zöld folyadékkal töltött kristályüvegcsét talált. Parfüm lehetett? Méreg? Anélkül, hogy magát a nőt ismerte volna, az utána megmaradt tárgyak mind fantasztikusnak és hívogatónak hatottak.

Hosszú évekkel később, miközben a száját öblögette, az illat előhívott egy emléket, és Elvi rájött, hogy az üvegben lévő zöld folyadék szinte bizonyosan szájvíz lehetett. Egy rejtély megoldódott, ám új kérdések merültek fel. Miért tartotta a szájvizet egy ennyire gyönyörű üvegben ahelyett, hogy az újrahasznosítható tasakban hagyta volna, amiben árulták? Eredetileg honnan származhatott az üveg? Vajon szájvízként használta, vagy a folyadék talán valamiféle titkos funkciót látott el, amire Elvi még sosem gondolt? Az öregasszony nélkül, aki mindezt elmagyarázhatta volna, mindez örökre rejtély marad. Bizonyos dolgokat kizárólag kontextusban lehetett megérteni.

A képernyőn egyetlen, kissé zöldes, géppel csiszolthoz hasonlóan sima felületű gyémánt keringett egy fakuló, fehér törpecsillag körül. Más bolygó nem volt a naprendszerben. Egy metszett kristályüvegnyi szájvíz, körötte olcsó szappan egy koszos fürdőszobai polcon. Fayeznek igaza volt. Egyedül az a kérdés számított, miért, de aki tudta, mind halott volt. Egyedül Ehrlich professzor válasza maradt neki.

A Sólyomot kifejezetten Duarte főkonzul kérésére tervezték kifejezetten Elvi számára, és egyetlen feladatot teljesített: meglátogatni a kapuhálózat „halott rendszereit”, és kideríteni, elárulnak-e bármit is a névtelen ellenségről, amely elpusztította a protomolekula megalkotóinak civilizációját, vagy a furcsa, anyagtalan lövedékekről, amiket a lény – vagy entitás, vagy bármiféle névvel lehetett is illetni egy extradimenzionális alokális előzményt – hátrahagyott.

A Sólyom eddig három ilyen rendszerben járt. Minden alkalommal elámultak. Elvinek nem tetszett a „halott rendszer” kifejezés. Az emberek azért kezdték így emlegetni ezeket, mert nem lehetett az élet fenntartására alkalmas bolygót találni bennük. Elvi bosszantónak és leegyszerűsítőnek találta a besorolást. Igen, valóban nem maradhatott fenn olyan életforma egy fehér törpe körül keringő, Jupiter méretű gyémánton, amit megérthettek. Ugyanakkor olyan természetes folyamatot sem lehetett elképzelni, amely magyarázatott adhatott egy efféle tárgyra. Valaki készítette. Ez olyan nagyságrendű mérnöki munkát jelentett, amit a szó kevésbé átvitt értelmében gigászinak lehetett nevezni. Egyformán keltett áhítatot és félelmet. Attól, hogy egyszerűen „halottnak” tudták be, csupán mert nem nőttek rajta növények, úgy lehetett érezni, hogy a borzongás felülkerekedett a csodálaton.

– Mindent eltakarítottak – állapította meg Fayez. A naprendszerről teleszkóppal és radarral készített képeket pörgette végig. – Még üstökösövezetet sem találni a csillagtól egészen egy fényévnyi távolságig. Fogták az egész naprendszer utolsó porszemnyi anyagát, szénné alakították, és egy rohadt gyémántot préseltek belőle.

– Az emberek régebben gyémántot ajándékoztak, mielőtt megkérték valaki kezét – jegyezte meg Jen. – Lehet, valaki biztosra akart menni, hogy ne utasítsák vissza.

Travon felkapta a fejét a konzoljáról, és másodpercekig pislogva nézte Jent. A szavak mereven szó szerinti értelmezése azzal járt együtt, hogy vegyileg hiányzott belőle minden, ami bármiféle humorérzékre emlékeztethetett, és Elvi már nemegyszer látta, ahogy Jen nyegle ironizálása teljesen ledermeszti a férfit.

– Nem hiszem… – szólalt meg végül Travon, de Elvi félbeszakította.

– Koncentráljatok a feladatra, emberek! Mindent meg kell tudnunk erről a rendszerről, mielőtt bevetjük a katalizátort, és elkezdjük tönkretenni a dolgokat.

– Vettem, főnök – felelte Fayez, és lopva, hogy senki se lássa, rákacsintott.

A csapata többi tagja, az egész birodalom legkiválóbb tudósai és technikusai, akiket maga a főkonzul válogatott ki és helyezett Elvi parancsnoksága alá, visszafordult a monitorjához. A jelenlegi küldetéssel kapcsolatos tudományos kérdésekben Elvi utasításai a birodalmi törvényekkel értek fel. A csapatból soha senki sem vitatkozott vele.

Arról persze nem lehetett megfeledkezni, hogy nem mindenki tartozott a csapatához, és nem mindent tekintettek tudományos kérdésnek.

– Te akarod megmondani neki, hogy eltoljuk a bevetést – kérdezte Fayez –, vagy én szóljak?

Elvi egyfajta vágyakozással újra a képernyőre nézett. Valószínűleg szerkezetek lehettek a gyémántban. Olyan nyomok, akár a kifakult tinta egy olvashatatlanná vált iratban, amelyek további útbaigazítást adhatnak a következő rejtély, a következő felfedezés, a következő kimondhatatlan furcsaság felé. Senkinek semmit nem akart mondani. Szemügyre venni akart.

– Majd én elintézem – felelte Elvi, és megindult a lifthez.

Mehmet Sagale admirális hegyomlásnyi férfi volt, lapostányér arcában szénfekete szem ült. Küldetésük katonai parancsnokaként többnyire békén hagyta a tudósokat. Viszont amikor valami olyan területet érintett, amelyet a felsőbb parancsai az ő hatásköreként határoztak meg, pontosan olyan kérlelhetetlennek és rendíthetetlennek bizonyult, mint amit hatalmas termete sugallt. Rideg irodájában ülve pedig valamiért mindig úgy lehetett érezni, mintha az ember fenyítésre várna. Mint amikor a puskázó diákot az igazgatóhoz küldik. Elvi utálta, amikor a kérelmező szerepét kellett játszania egy névlegesen a vezetői székbe ültetett katona előtt. A Laconiai Birodalomban azonban mindig a katonák kerültek a ranglétra tetejére.

– Dr. Okoye – üdvözölte Sagale admirális. Hurkaujjaival megdörgölte az orrnyergét, majd a kedvességnek és a leereszkedő bosszankodásnak ugyanazzal az elegyével nézett rá, mint amivel annak idején Elvi meredt a gyerekeire, amikor valami butaságot csináltak. – Siralmasan nagy késésben vagyunk, mint tudja. Azt a parancsot kaptam, hogy…

– Hihetetlen ez a rendszer, Met – vágott a szavába Elvi. A becenevét használni enyhe tiszteletlenségnek számított, de Sagale ennyit még eltűrt. – Túlságosan hihetetlen ahhoz, hogy türelmetlenségből a szemétbe dobjuk. Időt kell szánni rá, hogy alaposan megvizsgáljuk ezt a tárgyat, mielőtt ráereszti a katalizátort, hogy meglássa, felrobban-e valami!

– Okoye őrnagy! – felelte Sagale a katonai rangot használva, hogy nem túl leplezetten emlékeztesse őt a hierarchiában betöltött viszonylagos helyzetükre. – Amint a csapata végzett az előzetes adatok összegyűjtésével, bevetjük a katalizátort, hogy az utasításainknak megfelelően kiderítsük, bír-e hadászati értékkel a rendszer.

– Admirális! – válaszolta Elvi, mivel tudta, hogy amikor ilyen hangulatba kerül, támadó hangnemmel semmire sem lehet menni nála, és ehelyett tiszteletteljes engeszteléssel próbálkozott. – Csupán még egy kis időt szeretnék. Kifelé menet behozhatjuk a lemaradást. Duarte azért adta nekem minden idők leggyorsabb kutatóhajóját, hogy több időt tölthessek a tudománnyal, és kevesebbet az utazással. Pontosan ezt kérem most magától.

Arra emlékeztette Sagalét, hogy közvetlen kapcsolatban állt a főkonzullal, aki kellően nagyra értékelte a munkáját ahhoz, hogy egy hajót építtessen hozzá. Ez sem túlzottan leplezett figyelmeztetés.

Sagale hajthatatlan maradt.

– Húsz órája maradt, hogy végezzen az adatgyűjtéssel – válaszolt, és széles hasán összekulcsolta a kezét, mint egy Buddha. – Egy perccel se több. Közölje a csapatával!

– Pontosan az ilyen merev gondolkodás miatt lehetetlen megfelelő tudományos munkát végezni a laconiaiak uralma alatt – háborgott Elvi. – Egy egyetem biológia tanszékét kellene vezetnem valahol. Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy jól viseljem, amikor parancsokat osztogatnak nekem.

– Egyetértek – válaszolta Fayez. – De itt vagyunk.

Fayezzel együtt Elvi lakosztályába vonultak vissza, hogy zuhanyozzanak és gyorsan bekapjanak még valamit, mielőtt Sagale és a rohamosztagosai útnak indították az eleven protomolekula-mintát, azt kockáztatva, hogy megsemmisítenek egy több milliárd éves tárgyi leletet, hogy kiderítsék, kiaknázható módon robban-e fel.

– Ha nem egy jobb bomba az eredmény, mit érdekli őket, hogy tönkreteszik-e!

Miközben ezt mondta, dühösen Fayez felé pördült, a férfi pedig egy lépést elhátrált tőle. Elvi ráeszmélt, hogy a vacsoratányérját tartja egyik kezében.

– Nem fogom elhajítani – mondta. – Nem szokásom dolgokat hajigálni.

– Volt már rá példa – válaszolta Fayez. Ő is megöregedett. Egykor fekete haja mostanra teljesen megőszült, a szeme sarkából nevetőráncok futottak szét. Elvi nem bánta. Tetszett neki, hogy a férfi többet mosolyog, mint ahányszor összevonja a szemöldökét. Most is mosolygott. – Lettek már elhajítva dolgok.

– Én aztán soha… – kezdte Elvi, és azon tűnődött, vajon Fayez valóban attól tart-e, hogy tehetetlen dühében nekivágja a tányért, vagy csak cukkolja, hogy oldja a feszültséget. Hiába éltek le egymás mellett évtizedeket, Elvi néha még mindig nem tudta megállapítani, mi jár a férfi fejében.

– Bermudán, közvetlen azután, hogy Ricki elköltözött otthonról, hogy egyetemre járjon, évek óta először mentünk valódi vakációra, te meg…

– Egy csótány volt rajta. Egy csótány mászott a tányéromon!

– Kis híján levitte a fejem, amikor eldobtad.

– Jól van, na, megrémültem – szabadkozott Elvi.

Felkacagott. Fayez úgy vigyorgott, mintha díjat nyert volna. Vagyis természetesen mindvégig az volt a cél, hogy megnevettesse. Elvi lerakta a tányért.

– Nézd, tudom, hogy amikor megszereztük a diplománkat, nem egészen az lebegett a szemünk előtt, hogy engedelmesen tisztelegve teljesítjük majd mások parancsait – ismerte el Fayez. – De most ezt a helyzetet kell elfogadnunk mindaddig, amíg a Laconia van hatalmon. Szóval…

Voltaképp Elvi hibája volt, hogy begyűjtötte őket a Tudományos Igazgatóság. A Laconia többé-kevésbé békén hagyta az embereket. A bolygók önállóan választották meg kormányzóikat és a Bolygótársulásba delegált képviselőiket. Saját törvényeket hozhattak, amennyiben azok nem sértették a birodalmi jogszabályokat. És ellentétben a korábbi diktatúrákkal, úgy tűnt, hogy a Laconiának nem érdeke a felsőoktatás korlátozása. A galaxis egyetemei nagyjából ugyanúgy működtek, mint a hatalomátvétel előtt. Bizonyos esetekben még egy kicsit jobban is.

Elvi azonban elkövette azt a hibát, hogy az emberiség vezető szaktekintélyévé vált a protomolekulát, az azt megalkotó, eltűnt civilizációt és az őket megsemmisítő végzetet illetően. Még jóval fiatalabb korában az Iloszra küldték egy tudományos küldetés részeként, hogy egy idegen bolygó élővilágát kutassa. Exobiológusi szakképzettsége mindaddig elméleti maradt, többnyire a mélytengeri és mélyen a jég alatt tenyésző élőlényekre összpontosított, amelyek alkalmas analógiának tűntek az olyan baktériumokhoz, amelyekre talán az Europa felszíne alatt bukkannak.

Végül nem találtak baktériumokat az Europán, viszont megnyílt a kapuhálózat, és az exobiológia egyszerre valós tudománnyá vált, amely ezerháromszáz exobiommal foglalkozhatott. Az Iloszra azért utazott, hogy ott xenogyíkokat tanulmányozzon, ehelyett egyenesen beleszaladt egy olyan galaktikus háború tárgyi leleteibe, amelyek régebbiek voltak a saját fajánál. Rögeszméjévé vált a megértés. Nyilvánvalóan. Egy galaxis méretű ház állt előtte, teli lenyűgöző dolgokkal megtöltött szobákkal, és a tulajdonosok évmilliók óta halottak voltak. Szakmai életének hátralévő részét az ő megértésüknek szentelte. Ezért amikor Winston Duarte felkérte, hogy egy csapat élén pontosan ennek a rejtélynek járjon utána, és ehhez kimeríthetetlen forrásokat biztosított, képtelen lett volna nemet mondani.

Akkoriban még kizárólag azt a Laconiát ismerte, amelyet a hírcsatornák mindenki elé tártak. A hihetetlenül erős, katonailag verhetetlen birodalmat, amelyet ugyanakkor nem érdekelt az etnikai tisztogatás és a népirtás. Még az is előfordulhatott, hogy az emberiség érdekeit tartották szem előtt. Amiatt, hogy elfogadja-e a tudományos kutatásokhoz biztosított pénzt, nem különösebben aggályoskodott. Különösen úgy, hogy más lehetőség nem igazán kínálkozott. Amikor a király azt mondja: Gyere, és dolgozz nekem, nem sok kibúvót lehet találni.

A kétségek később kezdték gyötörni, amikor besorozták a hadseregükbe, és megismerte a Laconia lehengerlő technológiai fölényének forrását.

Amikor bemutatták neki a katalizátorokat.

– Vissza kellene mennünk – sürgette Fayez, amint az utolsó edényeket is leszedte a vacsorájuk után. – Ketyeg az óra.

– Mindjárt indulhatunk. Egy percet kérek – válaszolta Elvi, és megint belépett parányi magánfürdőszobájukba, amelyen osztoztak. Ez is a rangjával járó kiváltságok egyike volt. A mosdókagyló feletti tükörből egy öregasszony nézett vissza rá. A nő tekintetében félelem lappangott amiatt, amire készült.

– Kész vagy már? – kiáltott be Fayez.

– Menj csak előre! Majd utánad megyek.

– Jesszusom, Elcsi, nem fogod még egyszer meglátogatni azt, ugye?

Azt. A katalizátort.

– Nem a te hibád – nyugtatta Fayez. – Nem te tervezted meg ezt a vizsgálatot.

– Beleegyeztem, hogy felügyelem.

– Édes szívem! Drágám! Életem napsugara. Bárminek nevezzük is nyilvánosan a Laconiát, ha csupaszra vetkőzteted, diktatúra marad – mutatott rá Fayez. – Eleve nem volt választásunk.

– Tudom.

– Akkor miért csinálod ezt magaddal? – kérdezte Fayez.

Elvi nem válaszolt, mivel akkor sem tudta volna elmagyarázni, ha akarta volna.

– Majd utánad megyek.

A katalizátort a Sólyom gyomrában tartották bezárva, a cellát szegényített urán vastag rétegei és a galaxis legbonyolultabb Faraday-kalitkája árnyékolta minden oldalról. Nagyon hamar világossá vált, hogy a protomolekula a fénysebességnél gyorsabban kommunikál. Leginkább valamiféle kvantum-összefonódást gyanítottak emögött, de bármilyen mechanizmust használt, a protomolekula legyőzte a lokalitást, akárcsak a gyűrűrendszer, amit létrehozott. Cortazárnak és csapatának évekbe telt kiokoskodni, hogyan akadályozhatják meg, hogy a protomolekula egy darabkája önmagával beszélgessen, de évtizedek álltak rendelkezésükre, és végül rátaláltak az anyagok és mezők egy olyan kombinációjára, amelyik rászedte a protomolekula-csomót, hogy elkülönítse magát a maradéktól.

Egy csomót. A katalizátort.

Sagale két tengerészgyalogosa őrizte a kamrába vezető ajtót. Nehéz, kék színű motoros páncélt viseltek, amelyik vinnyogott és kattogott, valahányszor megmozdultak. Mindkettőt lángszóróval fegyverezték fel. Csupán a biztonság kedvéért.

– Hamarosan használni fogjuk a katalizátort. Szeretném ellenőrizni – mondta Elvi a két őr közti térnek. Hiába kapott katonai rangot, még mindig nehezére esett kiokoskodni, ki a rangidős tiszt bármely adott helyiségben. Hiányzott belőle az alapkiképzés bevésése és az élethossznyi gyakorlat, amit a laconiaiak adottnak vettek.

– Természetesen, őrnagy – válaszolta a bal oldalon álló. A nő túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy neki legyen magasabb rangja, de a laconiaiak esetében az ilyesmi gyakran előfordult. A többségük túl fiatalnak látszott a tisztségéhez. – Szüksége lesz kíséretre?

– Nem – felelte Elvi. Nem, ezt mindig egyedül csinálom.

A fiatal tengerészgyalogos babrált valamit a páncélja csuklóján, és a háta mögött oldalra siklott az ajtó.

– Szóljon, amikor kijönne!

A katalizátor szobája egy négyméteres élhosszúságú kocka volt. Ágy, mosdó, vécé nélkül. Csak kemény fémet és hálós lefolyókat lehetett látni benne. Naponta egyszer oldószerrel árasztották el a szobát, aztán a folyadékot lecsapolták, hogy elégessék. A laconiaiak rögeszmésen ügyeltek a biológiai védelmi előírásokra a protomolekulával kapcsolatban.

A csomó, azaz a katalizátor egykor egy ötvenes évei végén járó nő volt. A nevét és az okot, amiért kiválasztották, hogy megfertőzzék a protomolekulával, nem tartalmazta a hivatalos nyilvántartás, de Elvi utánanézhetett. Ugyanakkor Elvinek nem kellett sokáig szolgálnia a hadseregben, mielőtt tudomást szerzett a Karámról. Arról a helyről, ahová az elítélt bűnözőket zárták, hogy szándékosan megfertőzzék őket, és a birodalom korlátlan készleteket birtokolhasson a protomolekulából, amivel dolgozhat.

Ez a katalizátor azonban különlegesnek számított. Cortazár valamilyen beavatkozásának vagy a nő génjeiben található véletlennek köszönhetően csupán hordozó volt. Megmutatkoztak rajta a fertőzés korai jelei – megváltozott a bőre és a csontvázszerkezete –, de az azóta eltelt hónapokban, hogy áthozták a Sólyomra, ezek a változások egyáltalán nem haladtak előre. És nem jutott el a „köpetzombinak” nevezett szakaszba, amikor anyagot felöklendezve igyekezett továbbadni a fertőzést.

Elvi tudta, hogy teljes biztonságban érezheti magát a katalizátorral egy helyiségben, ennek ellenére mégis megborzongott, valahányszor belépett oda.

A fertőzött asszony üres tekintettel meredt rá, és hangtalanul suttogva mozgatta a száját. Leginkább a naponta ismétlődő oldószerfürdő szaga érződött rajta, ám mögötte felsejlett még valami. Az oszló hús halottasházi bűze.

Mindennaposnak számított, hogy állatokat áldozzanak fel. Patkányokat, galambokat, disznókat. Kutyákat. Csimpánzokat. A biológia mindig is attól a kognitív meghasonlottságtól szenvedett, hogy egyszerre akarta bizonyítani: az ember csupán egy állatfaj a sok közül, miközben azt állította: erkölcsileg különbözik tőlük. Az elfogadhatónak tűnt, hogy egy csimpánzt feláldozzanak a tudomány nevében. Az nem, hogy egy személlyel ugyanezt tegyék.

Kivéve, mint a jelen példa mutatta, amikor mégis.

Lehetséges, hogy a katalizátor beleegyezett. Talán választania kellett eközött és egy másik, borzalmasabb halálnem között. Bármi lett volna is az.

– Sajnálom – monda neki Elvi, ahogy mindannyiszor, amikor belépett a katalizátor kamrájába. – Sajnálom, nem tudtam róla, hogy ezt teszik. Soha nem járultam volna hozzá.

A nő feje lustán előrebukott a nyakán, bólintott, mintha egyetértene.

– Nem fogom elfelejteni, hogy ezt tették magával. Ha valaha egyszer jóvátehetem ezt, ígérem, megteszem.

A nő a padlóhoz nyomta a kezét, mintha felállni készülne, de a karjából hiányzott az erő, az ökle ernyedten kibicsaklott. Csupán reflexből tette. Elvi ezzel nyugtatta magát. Ösztönből. A nő agya eltűnt, vagy legalábbis olyasmivé alakult át, amit nem lehetett ép ésszel agynak mondani. Abban a bőrben valójában senki sem élt. Már nem.

Egykor azonban igen.

Elvi megtörölte a szemét. A világmindenség mindig furcsább volt, mint az ember gondolta volna. Néha csodákkal volt tele. Néha borzalmakkal.

– Nem fogom elfelejteni.

Második fejezet: Naomi

Hiányzott neki a Rocinante, de Naominak mostanában nagyon sok minden hiányzott.

A régi hajója és otthona még mindig a Szabadbirtokon vesztegelt. Mielőtt otthagyták, Alexszel kerestek egy barlangrendszert a Szabadbirtok legdélibb kontinensének peremén, amelynek szája elegendően széles volt ahhoz, hogy óvatosan bearaszoljanak rajta a hajóval. Egy száraz járatban rakták le, majd egy hetet a szigetelések és vízhatlan ponyvák felszerelésével töltöttek, hogy kint tartsák a helyi flórát és faunát. Amikor visszatérnek a Rocihoz, ott fogja útra készen várni őket. Ha mégsem tudnának visszamenni érte, akkor évszázadokon át ott marad. Még mindig várakozva.

Néha, az elalvás határán, gondolatban bejárta a hajót. Még mindig minden négyzetcentiméterét ismerte a pilótafülke tetejétől a hajtóműfúvóka ívéig. Képzeletben súlytalanul lebegve és tolóerő mellett egyformán el tudott jutni az egyik végétől a másikig. Egyszer hallotta, hogy valaha régen a Földön a tudósok emlékpalotákat építettek fel magukban ugyanígy. Az idő méréséhez Alexet képzelte el a pilótafülkében, a kezében egy homokórával. Aztán lement a vezérlőfedélzetre, ahol Amos és Clarissa egy golgogolyót lökdösött ide-oda, rajta a kettes számmal, a kezdeti és végső gyorsulás összegének felezéséhez. Aztán tovább a kabinjába, és Jimhez. Jimet egyedül találta. Jimet, aki az elmozdulást jelentette. Egyszerű mozgásegyenlet, három dolog, amelyek egy és ugyanazt fedték, és könnyen megjegyezte őket, mivel egyformán fájdították a szívét.

Egyetlen okból ment bele ebbe az itt a piros, hol a pirosozásba, amikor Saba és a földalatti mozgalom megkereste. Az emlékek a szellemekhez hasonlítottak, és amíg Jim és Amos nincsenek vele, mindig egy kissé elátkozottnak fogja érezni a Rocit.

És nem csak Jim miatt, habár ő volt az első. Naomi Clarissát is elveszítette, akit az implantátumok lassan szivárgó mérge ölt volna meg, ha a nő nem az erőszakos halál mellett dönt. Amos kockázatos küldetést vállalt a földalatti mozgalom részeként, mélyen az ellenséges területre hatolt, aztán elnémult, sorra hagyta ki a kimentési ablakokat, mígnem teljesen feladták, hogy valaha újra hallanak felőle. Még Bobbie is eltűnt, aki ugyan ép és egészséges maradt, de már a saját hajója kapitányi székében ült. Mindannyiukat elveszítette, de Jim számított a legrosszabbnak.

A Szabadbirtok viszont egyáltalán nem hiányzott neki. Az élmény, hogy egy hatalmas és üres égbolt borul fölé, egy ideig elbűvölte, de a nyugtalanság érzete tovább megmaradt, mint az újdonságé. Ha már menekültként és törvényen kívüliként kell élnie, legalább olyan helyen szeretné tenni ezt, ahol a levegőt valami látható tartja magában. Új szállása – bármily csupasz és borzalmas volt is – legalább ezt megadta neki.

A kabinja kívülről szokványos teherkonténernek látszott, amely kis teljesítményű felszíni fúziós reaktorok szállításához készült. Ahhoz a fajtához, amellyel egy kisebb város vagy egy közepes bányászati állomás energiaellátását biztosították az ezerháromszáz gyarmatbolygón. Tényleges szállítmány hiányában elegendő hely akadt benne egy gömbcsuklós présülésnek, egy kisegítő anyag-visszaforgatónak, egy víztartálynak és fél tucat módosított, rövid égetésre alkalmas torpedónak. Naomi egyaránt a présülést használta ágyként és munkaállomásként. A visszaforgató energia- és ételforrásként, valamint hulladékgyűjtőként funkcionált. Az ilyesmi hetekig életben tudta tartani egy szokványos hajó legénységét, kényelmet azonban közel sem tudott nyújtani. A víztartály ivóvízzel szolgált, de az álcának is részét képezte, kis méretű párologtatópanelekkel kötötték össze a konténer külső felületén, hogy elvezesse a hulladék hőt.

A torpedók révén pedig a kinti világgal beszélgetett.

Kivéve ma. Ma hús-vér emberekkel fog találkozni. Belélegzi a levegőjüket, megérinti a bőrüket. Hallani fogja eleven hangjukat. Nem tudta biztosan, izgatottan várja-e ezt, vagy a hasában kavargó energia rossz előérzetet jelent. Az egyik sokszor rendkívül hasonlított a másikra.

– Felnyitás engedélyezve? – kérdezte, és a présülés kijelzője habozott, üzeneteket küldött, aztán néhány lélegzetvételnyivel később megérkezett a MEGERŐSÍTVE. INDULÁS 18:45, EGYEZMÉNYESIDŐSZERINT. NEKÉSSEL!

Naomi kicsatolta magát az ülésből, a konténer belső ajtajához lökte magát, és menet közben a szkafanderéhez rögzítette a sisakot. Amikor a szkafander jelezte, hogy az illesztések légmentesen zárnak, Naomi a biztonság kedvéért még egyszer ellenőrizte őket, aztán a kisegítő visszaforgatóba szivattyúzta a konténer levegőjét, és így szinte teljes vákuumot hozott létre a belsejében. Amikor a légnyomás elérte az egység hatékonysági korlátját, és tovább nem süllyedt, Naomi felkattintotta a tároló ajtaját, és kihúzta magát a terjedelmes raktérbe.

A Verity Close átalakított jégszállító most a kolóniák nagy távolságú teherhajójaként működött. A Naomit körülvevő raktér éppoly kiterjedt volt, mint a Szabadbirtok ege, legalábbis így lehetett érezni. A Rocinante még tizenegy ugyanakkora hajóval együtt elfért volna benne úgy, hogy nem érnek a falig. Ehelyett a Naomiéhoz hasonló konténerek ezreit rögzítették a helyükre, hogy a Solból elszállítsák az új városok és állomások valamelyikéhez, amelyeket az emberiség jelenleg épített. Hogy megszelídítsék a vadont azokon az új bolygókon, amelyek nem ismerték az emberiség genetikai kódját és életfáját. És a tárolók többsége valóban azt tartalmazta, amit a szállítólevél sugallt: termőtalajt, ipari élesztőkultúra-tenyésztőket, baktériumkeltetőket.

Aztán néhány, az övéhez hasonló, egészen más szerepet töltött be.

Ez jelentette az itt a piros, hol a piros játékot.

Naomi nem tudta, vajon Sabának jutott-e eszébe az ötlet, vagy a felesége, a Szállítószövetség névleges vezetője találta meg a módját, hogyan küldjön neki titkos üzenetet. Miután a Medina Állomás és a lassú zóna szigorú laconiai irányítás alá került, a földalatti mozgalom elé gördített legnagyobb akadályt a hajók és személyek egyik rendszerből a másikba való átjuttatása jelentette. A Medina érzékelőrendszerein még egy olyan kicsiny jármű sem csúszhatott át észrevétlenül, mint a Roci. A kapuhálózaton áthaladó forgalom szabályozása túlságosan fontosnak számított ahhoz, hogy ilyesmi megtörténhessen.

Ám amíg a Szállítószövetség maga rendelkezhetett a saját hajói felett, meghamisíthatták a nyilvántartásukat. A Naomiéhoz hasonló konténereket az egyik hajóról a másikra rakhatták át, így erősen megnehezítették, ha nem egyenesen lehetetlenné tették, hogy egyetlen hajóhoz köthessék az üzenetváltásait – vagy Sabáét, vagy Wilhelm Walkerét, vagy a földalatti mozgalmat szervező többi vezetőét.

Vagy, ha a haszon igazolni látszott a rettenetes kockázatot, valami nagyobbat is átcsempészhettek. Valami veszélyeset. Titokban például az elfogott hadihajót, a Közelgő Vihart is bejuttathatták a Sol-rendszerbe. Azzal együtt pedig Bobbie Drapert és Alex Kamalt, akiket évek óta nem látott. És akik e pillanatban vele készültek találkozni.

Naomi ellökte magát a tárolók sora mentén, és egy egész élet tapasztalatából származó pontossággal siklott el mellettük. A konténerek szélein fel-felvillantak az irányfények, hogy a hozzáférés és vezérlés szakadatlanul változó útvesztőjében odavezessék őt a legénységi zsilipajtóhoz. A ténylegesen használható tér valószínűleg kisebb lehetett a Rocinantéénál, Naomi rejtett rakománytárolója pedig ugyanolyan tágas, mint a legénységi kabinok.

Naomi nem ismerte a hajó legénységét, amelyen az elmúlt hónapokban utazott. A többségük nem is tudott a jelenlétéről. Saba így rendezte el. Minél kevesebbről tudtak, annál kevesebbet fecseghettek el. A régi övbéli kifejezés a guerraregle volt erre. Háborús szabályok. Naomi ezekhez igazodva élt kislány korában, a régi ronda időkben. És most is ezekhez igazodva élt.

Megkereste a hajóba vezető légzsilipet, és a nyomáskiegyenlítés után belépett rajta. A kapcsolata már várt rá. Egy fiatal, húszévesnél nem idősebb, világos bőrű nő, szélesen ülő, sötét szemmel. A fejét valószínűleg azért borotválta kopaszra, hogy keményebbnek tűnjön, de Naomit csak a kisbabák pelyhedző koponyájára emlékeztette. Talán nem is Blancának hívták, de Naomi ezen a néven ismerte.

– Húsz perce van, asszonyom – közölte Blanca. Kellemes hangja volt. Dallamos és tiszta. Marsi akcentusa Alexre emlékeztette Naomit. – Azután átadom a műszakot. Maradhatok, de az utánam következőt nem akadályozhatom meg, hogy átvegye a szolgálatot.

– Ennyi bőségesen elég lesz – válaszolta Naomi. – Csak a lakógyűrűbe kell eljutnom.

– Nem gond. A konténerét a Mosley-ra visszük át, a tizenhat-tízes állásba. Néhány órát fog igénybe venni, de a munkamegrendelést már jóváhagyták.

A borsószem hamarosan egy másik fél dióhéj alá kerül. Mire Naomi készen áll, hogy elküldje az újabb parancsokat és elemzéseket, a Verity Close már áthalad a Sol-kapun, és egy másik rendszer felé fog tartani. Naomi pedig a maga kis vackában kuporog majd, ugyanazon az ülésen alszik, de egy másik hajón. Blancát az új kapcsolata váltja le, aki a dokkoknál fogja várni őt. Naomi már számon sem tudta tartani, hányszor csinálta végig ugyanezt. Mostanra jóformán rutinszerűvé vált.

– Köszönöm – mondta, és lassan áthúzta magát a kikötőoldali légzsilip felé.

– Megtiszteltetés volt, asszonyom – szaladt ki Blanca száján. – Úgy értem, hogy megismerhettem. Hogy megismerhettem Naomi Nagatát.

– Mindent köszönök, amit értem tett. Szavakkal el sem lehet mondani, mennyire nagyra értékelem a segítségét.

Blanca vigyázzba húzta magát. Színjátéknak érezte, Naomi mégis szalutált. A lánynak ez jelentett valamit, és Naomi udvariatlanságnak tartotta volna, ha nem veszi olyan komolyan, mint ő. Sőt, még rosszabb, egyenesen kegyetlenség lett volna.

Aztán behúzta magát a Verity Close szűkös zöld folyosójára, és maga mögött hagyta Blancát. Nem számított rá, hogy valaha látja még.

A Hármas Számú Mélyűri Transzferállomás a Szaturnusz és az Uránusz pályája között keringett a Sol-kapuhoz kötött helyzetben. A felépítése ismerős volt: a nagy, gömb alakú dokk több tucat hajót fogadhatott a legnagyobb forgalom idején, a lakógyűrűje pedig egyharmad g-vel pörgött. A Sol-rendszerbe és onnan kifelé irányuló forgalom létfontosságú csomópontjának számított, miközben csupán kirittyentett raktárközpontként működött. A hajók a rendszeren belül mindenhonnan ide hozták a rakományukat, hogy továbbküldjék a gyarmatbolygókra, vagy magukkal vigyék a beérkező szállítmányokat. Valószínűleg bármikor több idegen tárgyi emléket lehetett találni a transzferállomáson, mint a rendszer bármely más pontján.

Az állomáson összesen húszezer ember tartózkodhatott, habár a forgalom legfeljebb nagy ritkán kívánta meg, hogy a teljes kapacitást kihasználják. Az állandó személyzet és a beérkező hajók legénysége tengette itt a mindennapjait, azokkal a vállalkozókkal egyetemben, akik a kórházakat, bárokat, bordélyokat, templomokat, boltokat és éttermeket üzemeltették, amelyek mintha mindenhová követték volna az emberiséget, ahová az a lábát betette. Az a bázis volt, ahol a szerte a rendszerből és a gyűrűk másik oldalán lévő rendszerekből odaérkező hajók legénysége néhány napra szétszéledhetett, ismeretlen arcokat láthatott, olyan hangokat hallhatott, amilyenekkel hónapok óta nem találkozott, olyanokkal bújhatott ágyba, akiket nem érzett a családja tagjának. Az emberek lépten-nyomon barátkoztak itt egymással, míg végül az állomásra ráragadt a nem hivatalos „Bratyizó negyed” elnevezés.

Naomi kedvelte a helyet. Volt valami megnyugtató az emberi viselkedés változatlanságában. Idegen civilizációk és galaktikus birodalom, háború és ellenállás: mindezt meg lehetett találni itt. Ugyanakkor az ivászatot és a karaokét is. Ahogy a szexet és a kisbabákat is.

Naomi leszegett fejjel ballagott a lakógyűrű nyilvános folyosóin. A földalatti mozgalom hamis személyazonosságot hozott létre neki az állomás rendszerében, hogy a biometrika ne adjon ki riasztást, ennek ellenére igyekezett kerülni a feltűnést, nehogy egy ember felismerje.

Egy étteremben beszélték meg a találkozót, a gyűrű legalsó és legkülső szintjén. Naomi arra számított, hogy egy raktárba vagy a fagyasztókamrába tessékelik, de a férfi, aki az ajtóban fogadta, egy különterembe kísérte. Be sem kellett lépnie az ajtón, és már tudta, hogy odabent ülnek.

Bobbie vette észre elsőként, és az arcán széles mosollyal felállt. Azonosítócímkéktől és felvarróktól mentes tucat-pilótaruhát viselt, mégis úgy állt rajta, akár egy egyenruha. Alex, aki vele együtt egyenesedett fel, régebbi szabású öltözéket vett fel. Lefogyott, megmaradt haját tövig lenyírta. Könyvelőnek vagy tábornoknak lehetett volna nézni. Szótlanul, széttárt karokkal odaléptek egymáshoz. Mindhárman összeölelkeztek, Naomi Alex vállára hajtotta a fejét, Bobbie az arcához szorította az arcát. Testük melege vigasztalóbban hatott, mint szerette volna.

– Jaj, az istenit neki! – szólalt meg Bobbie. – De jó újra látni téged.

Elengedték egymást, és az asztalhoz mentek. Egy üveg whisky és három pohár várta őket, ami félreérthetetlenül rossz híreket sejtetett. Inni kell valakire, valaki emlékének kell adózniuk, újabb veszteséget kell elviselniük. Naomi a pillantásával tette fel a kérdést.

– Avasaraláról nyilván hallottál – mondta Alex.

A megkönnyebbülés kisebb rohamát a megkönnyebbülés miatt érzett bosszankodás követte. Csak amiatt kellett búslakodni, hogy Avasarala meghalt.

– Igen.

Bobbie mindannyiuknak öntött, majd felemelte a poharát.

– Elképesztő nő volt. Nem lesz még egy ilyen.

Koccintottak, és Naomi ivott. Az idős nő elvesztése kemény csapásként érte őket – Bobbie-t valószínűleg még keményebbként, mint a többieket. De még nem Amost gyászolták. Vagy Jimet.

– Na és milyen az élet az ellenállás titkos tábornoka mellett? – érdeklődött Bobbie, és lerakta a poharát.

– Jobban szeretem, ha „titkos diplomatának” hívjuk – felelte Naomi. – És kiábrándító.

– Ácsi, ácsi, ácsi! – tiltakozott Alex. – Éhgyomorral nem beszélgethetünk. Nem vagyunk igazi család, ha nem kerül étel az asztalra.

Az étterem tűrhető övbéli/marsi fúziós menüvel szolgált. A fehér darának nevezett fogásnak határozottan volt köze a valódihoz, de friss zöldséggel és babcsírával körítették. A Petri-csésze alakúra kisütött, tartályban tenyésztett hibrid marha-sertéshús szeleteket édes-erős szósszal öntötték le. Mindhárman úgy hajoltak az asztal fölé itt is, ahogy korábbi életükben tették a Rocinantén.

Naomiban egészen eddig nem tudatosult, mennyire hiányzik neki Bobbie nevetése és az, ahogy Alex még egy kisebb adagot csempészett a tányérjára, amikor már majdnem végzett az evéssel. Azok az apró, bensőséges gesztusok, amelyek a több évtizednyi együttélés alatt kialakultak köztük. Aztán már nem éltek együtt. Naomit egészen elkeserítette volna a gondolat, ha nem örült volna ennyire, hogy ott lehet kettejük társaságában.

– A Vihar egészen jó legénységet kapott – mesélte Bobbie. – Eleinte aggódtam, hogy kizárólag övbéliek lesznek. Úgy értem, Saba leginkább közülük válogathat. Hogy két marsi veterán utasítgasson olyanokat, akik még mindig belsősökként emlegetnek minket?

– Ez tényleg gond lehetett volna – ismerte el Naomi.

– Saba egy egész csapatnyit rakott össze ENH- és MEKH-veteránokból – vette át a szót Alex. – Fiatalokat is. Fura dolog, amikor annyi idősek vesznek körül, amennyi én voltam, amikor kiraktak a seregből. Pelenkásoknak tűnnek, tudod? Mindegyik szépen borotvált, és komoly.

Naomi elnevette magát.

– Tudom. Bárki, aki még nem töltötte be a negyvenet, gyereknek tűnik a szememben.

– Ügyesek – dicsérte őket Bobbie. – Amióta leparkoltunk, folyamatosan gyakorlatokkal és szimulációkkal készítem fel őket.

– Akadt pár összezördülés – jegyezte meg Alex.

– Csak idegesek – tette hozzá Bobbie. – Amint túl leszünk ezen a küldetésen, elmúlik.

Naomi bekapott még egy villányit a fehér darából, csak hogy ne gyűrődjön ráncokba a homloka. Persze semmit sem ért. Alex megköszörülte a torkát, és „váltsunk témát” hangnemében folytatta.

– Ha jól sejtem, még mindig semmi hír a melákról.

Két évvel korábban lehetőség kínálkozott rá, hogy Saba magára a Laconiára csempéssze egyik ügynökét egy zsebatombombával és egy kódolt előhívó-visszaállító adóvevővel. Az igencsak kockázatos küldetés célja Jim kijuttatása vagy a fej levágásával a Laconia hatalmának megsemmisítése lett volna. Saba előtte kikérte Naomi tanácsát, ő kit bízna meg egy ennyire fontos feladattal. Ami ennyire veszélyes. Amikor Amos értesült róla, még abban az órában összepakolta a holmiját. A Laconia azóta új védelmet épített ki. A földalatti mozgalom jelenléte nagy részét elveszítette a Laconia-rendszerben, Amos pedig elnémult.

Naomi a fejét csóválta.

– Még semmi.

– Hát jó – sóhajtott Alex. – Talán nemsokára.

– Talán – válaszolta egyetértőn Naomi, ahogy minden alkalommal, amikor ugyanerről beszélgettek.

– Kávét kértek? – érdeklődött Alex. Bobbie a fejével intett ugyanabban a pillanatban, hogy Naomi kimondta, hogy nem kér, Alex pedig felpattant. – Akkor megyek, és rendezem a számlát.

Amint a pilóta mögött becsukódott az ajtó, Naomi előrehajolt. Szerette volna így megőrizni a pillanatot – családi összejövetelként. A sötétségben felragyogó pontként. Szerette volna, de nem tehette.

– Irtózatosan kockázatos a Viharral végrehajtani ezt a küldetést a Sol-rendszerben – jegyezte meg.

– Komoly esély van rá, hogy felhívja magára a figyelmet – ismerte el Bobbie, de nem nézett Naomi szemébe. A könnyed hangvétel mögül figyelmeztetés érződött ki. – Nem csak rólam van szó, tudod.

– Sabáról.

– És másokról.

– Egyre Avasarala jár az eszemben – folytatta Naomi. Még maradt egy kevés whisky az üvegben, és öntött magának egy ujjnyival. – Elképesztő elszántsággal küzdött. Még akkor sem hátrált meg semmitől, amikor vesztett.

– Senki más nem hasonlítható hozzá – ismerte el Bobbie.

– Küzdött, de nem harcos volt. Mindig ő vezette a küzdelmet, de úgy, hogy más módokat keresett a munka elvégzésére. Szövetségeseket, politikai nyomásgyakorlást, kereskedelmet, logisztikát. Mindig kitartott amellett, hogy az erőszak a legvégső fegyver.

– Jó alkupozícióból indított – válaszolta Bobbie. – Egy bolygót vezetett. Mi csak egy csapat patkány vagyunk, akik a hasadékokat próbálják megtalálni a betonban. Mi másképp fogjuk intézni a dolgokat.

– Nekünk is jó az alkupozíciónk – vetette ellen Naomi. – Mi több, javítani is tudunk rajta.

Bobbie rendkívül óvatosan lerakta a villáját. A tekintetéből kiolvasható sötétség nem a harag jele volt. Legalábbis nem csak a haragé.

– A Laconia egy katonai diktatúra. Ha azt szeretnénk elérni, hogy bárki szembeszálljon Duartéval, muszáj mutatnunk valakit, aki szembeszáll vele. A katonai akciókkal lehet megmutatni az embereknek, hogy van remény. Övbéli vagy, Naomi. Pontosan tudod ezt.

– Azt tudom, hogy nem válik be – válaszolta Naomi. – Az Öv nemzedékeken át harcolt a belső bolygókkal…

– És győzött – vágott a szavába Bobbie.

– Csakhogy ez nem igaz. Nem győztünk. Tartottuk magunkat, amíg nem jött valami, ami felborította a sakktáblát. Komolyan azt gondolod, hogy bármi olyasmit elértünk volna, mint a Szállítószövetség, ha nem bukkannak fel a kapuk? Egyedül úgy érhettünk el sikert, ha bekövetkezik valami teljesen váratlan dolog, és megváltoztatja a szabályokat. És most úgy teszünk, mintha ez másodszor is bekövetkezhetne.

– Úgy teszünk?

– Saba tesz úgy – felelte Naomi. – Te meg támogatod.

Bobbie hátradőlt, elnyújtózott, ahogyan olyankor szokott, amikor bosszús. Így még nagyobbnak tűnt, mint valójában, de Naomit nem lehetett egykönnyen megfélemlíteni.

– Tudom, hogy nem értesz egyet a módszerrel, és tudom, mennyire nem tetszik, hogy Saba nem avatott be téged is a részletekbe, de…

– Nem ez a gondom – szakította félbe Naomi.

– Senki sem az alku ellen érvel. Senki sem mondja, hogy ne kellene politikai megoldásokat is keresnünk. De a pacifizmus kizárólag akkor működik, ha az ellenségnek van lelkiismerete. A laconiai hagyományba mélyen beleivódott a büntetéssel való fegyelmezés, méghozzá onnan tudom… Ne, kérlek, hallgass végig! Onnan tudom, hogy a marsiak is ugyanígy gondolkodnak. Te az Övben nőttél fel, én viszont a Marson. Azt mondod, hogy az én módszerem nem vezet győzelemre? Jól van. Hiszek neked. De határozottan állítom, hogy a te enyhébb megközelítéseddel semmit sem érhetsz el ezeknél az embereknél.

– Akkor tehát semmire sem jutottunk.

– Csak ugyanarra, mint mindig – válaszolta Bobbie. – Minden tőlünk telhetőt megteszünk, amíg csak lehet, és reménykedünk, hogy valami váratlan történik. Ugyanakkor szinte mindig történik valami váratlan.

– Ez közel sem annyira megnyugtató, mint gondolod – felelte kuncogva Naomi, hogy oldja a feszültséget.

Bobbie nem volt vevő rá.

– Mert néha az, amire nem számítottunk, Clarissa vagy Holden elvesztése. Vagy az, hogy elveszítettük Amost. Vagy hogy elveszítünk engem. Alexet. Téged. De ez óhatatlanul be fog következni. Előbb-utóbb mindannyian elveszítjük egymást, és ez már azelőtt igaz volt, hogy egy csapat lettünk. Ezzel jár az, hogy megszületünk. Minden egyéb csak részletkérdés. És rám ebből az vonatkozik, hogy egy szupertitkos katonai bevetést irányítok a Sol-rendszerben, és az ellenféltől zsákmányolt hajót használom ellenük, mert még ha csapnivaló is az ötlet, más ötletem nincs. És talán azzal, hogy kockáztatok, megfelelő alkupozícióba kerülsz.

De nem akarom, hogy bármit kockáztass, gondolta magában Naomi. Már így is túl sokat veszítettem. Nem tudnám elviselni, ha még többet elveszítenék. Bobbie vonásai megenyhültek egy kicsit. Vagyis talán megértette.

Az ismerős léptek éppoly egyértelműen azonosították Alexet, mintha a nevét mondta volna ki. Naomi mély levegőt vett, és rákényszerítette magát, hogy lenyugodjon.

Nem akarta a pilóta számára is elrontani az újbóli találkozást.

Harmadik fejezet: Alex

Bobbie és Naomi már megint összevitatkoztak.

Amikor Alex visszajött a terembe, úgy tettek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, de látszott, hogy jó ideig indulatos beszélgetés folyt közöttük. Naomi leszegett fejjel hagyta, hogy a haja eltakarja a szemét, ahogy mindig, amikor felzaklatták. Bobbie arca a megszokottnál egy árnyalattal sötétebbnek mutatkozott, kissé kivörösödött az izgalomtól vagy a dühtől. Alex évtizedekig ugyanazon a kis hajón élt Naomival, Bobbie-val pedig alig valamivel rövidebb ideig. Szinte semmit sem tudtak eltitkolni egymás elől.

Egy kissé bántotta, hogy egyáltalán megpróbálják elrejteni előle a dolgot, mert így neki is el kellett rejtenie.

– Mindent elrendeztem – közölte Alex.

Bobbie bólintott, és az ujjaival dobolt az asztalon. Naomi kis mosolyt villantott a hajfüggöny mögül.

Alex fogadni mert volna, hogy ugyanazon a témán szólalkoztak össze, amelyet újra meg újra előhoztak, amióta eljöttek a Szabadbirtokról. Az egyetlen biztonságos megoldásnak az számított, ha úgy tesz, mintha mi sem történt volna. Bölcs ember nem áll oda két egymással viaskodó vadállat közé, de még egy buggyant dinnye sem szállt volna be egy Naomi Nagata és Bobbie Draper közötti vitába. Legalábbis ha szeretett volna egészben maradni. Természetesen átvitt értelemben véve.

– Szóval… – kezdte Alex, és elhúzta az első szótagot, míg egészen kínossá nem vált a dolog.

– Igen – felelte Naomi. – Még rengeteg dolgom akad, mielőtt visszamászom a ládámba.

Bobbie bólintott, szóra nyitotta a száját, aztán meggondolta magát. Egyetlen szemvillanás alatt ott termett Naomi előtt, és átfonta őt masszív karjával. Habár a két nő nagyjából egyforma magas volt, Bobbie legalább negyven kilóval többet nyomott Naominál. Mintha egy jegesmedve ölelne át egy álló fogast. De nem összeveszni készültek, mivel mindketten sírtak, és egymás hátát lapogatták.

– Jó volt látni téged – búcsúzkodott Bobbie, és egy kicsit még jobban magához szorította, felkapta Naomit.

– Hiányoztok – válaszolta Naomi. – Mindketten. Jobban, mint azt szavakkal el tudnám mondani.

A „mindketten” felhívásnak hatott, ezért Alex odalépett hozzájuk, és átkarolta a két nőt. Egy pillanattal később már ő is könnyezett. Kisvártatva, amikor már illőnek érezték, szétváltak. Bobbie egy szalvétával megtörölte a szemét, Naomi viszont nem törődött az arcán végigfutó csíkokkal. Mosolygott. Alex rájött, hogy valószínűleg ez lehetett az első őszinte mosoly, amelyet tőle látott, amióta Holdent a Laconiára vitték. Ez elgondolkodtatta, vajon mennyire magányos lehet most az élete egy teherkonténerben megbújva, hajóról hajóra és állomásról állomásra költözve. Jóllehet együtt hozták meg a döntést, hirtelen belényilallt a bűntudat, amiért így magára hagyta. De Bobbie-nak szüksége volt egy pilótára, Naominak ellenben – kóborpolitikusi szerepében – nem. És nem is akart maga mellé egyet.

– Mikor láthatlak újra? – kérdezte Bobbie.

– Bárcsak tudnám! – felelte Naomi. – Sokáig maradtok a Sol-rendszerben?

– Nem tőlem függ – vonta meg a vállát Bobbie. Ebben az esetben ez lehetett az igazság, ám ha mégsem, ugyanezt válaszolta volna. Sosem lehetett tudni, ki hallgatja le őket, és a beléjük ivódott óvatosságról még itt, a Szállítószövetség állomásán, egy KBSZ-szimpatizáns bár különtermében sem mertek lemondani.

Mintegy végszóra rezegni kezdett Alex kézi terminálja, hogy figyelmeztesse. Készen álltak a jelenlegi hajóról egy másikra átszállítani a Vihart. Nem kizárólag Naomi vett részt nagy tétre játszott itt a piros, hol a pirosozásban.

– Főnök, megyek, felügyelem az átszállítást – közölte Bobbie-val.

– Veled tartok – válaszolta Bobbie, aztán még egyszer utoljára vadul magához szorította Naomit. – Vigyázz magadra, PH!

– Mostanában mást sem csinálok – válaszolta szomorkás mosollyal Naomi.

Helytelennek érződött otthagyni őt. Ahogy mindig.

Alex sohasem ismerte volna el nyíltan, de a Közelgő Vihar a frászt hozta rá. Még mindig a Rocinante volt az első szerelme. Akár egy kéziszerszámot, amelyik lassanként felvette az őt markoló kéz alakját, a Rocit kényelmesnek, ismerősnek, biztonságosnak mondhatta. Hiába tudta róla, hogy veszedelmes hadihajó, mégis az otthonának érezte. Megfelelőnek. Rettenetesen hiányzott neki.

A Vihar ahhoz hasonlított, mintha egy földön kívüli lényben élne, amelyik agyontuningolt versenyhajónak tettette magát, aztán valaki tonnányi tűzerővel szerelte fel. Míg a Roci irányítását együttműködésnek érezte, ahol a hajó akaratának kiterjesztéseként működött, a Vihar esetében mintha egy féktelen vadállattal alkudozott volna. Valahányszor beült a pilótaülésbe, attól tartott, hogy megharapják.

Bobbie már a törzstől a tatig átnézette a hajót a technikusaival, és biztosította Alexet, hogy a műszaki paraméterekben semmi olyasmit nem találtak, ami miatt a Vihar veszélyt jelentett volna a legénységére, legalábbis nem jobban, mint amennyire mindegyik űrhajó veszélyt jelent a legénységére. Alexet mégsem győzte meg. Volt valami a vezérlők használatában, ami miatt úgy érezte, hogy a hajó nem a betáplált parancsokra reagál; inkább mintha értelmezte és elfogadta volna őket, miközben átkozott saját döntéseket is hozott. Egyedül a másodpilótának, Caspar Asoaunak merte elárulni ezt.

– Mármint igen, a vezérlés kissé lazának érződik, de nem vagyok biztos abban, hogy a hajó védekezne – válaszolta akkor Caspar, és gyanakodva sandított Alexre. Alex többet nem hozta fel a témát. De Alex már hosszú-hosszú évek óta vezetett hajókat, és tudta, amit tudott. A Vihar jóval többről szólt a fémnél, szénnél, és bármi volt is az a kinézetre kristályszerű anyag. Még ha senki más nem vette is észre.

És mégsem lehetett elvitatni, hogy igazán szép hajó.

Alex egy kis kémlelőablaknál állt, és figyelte, ahogy a régi szállítóhajójuk nyitott hangárcsarnokából egy másikba viszik át. A két óriás teherűrhajó közrevette az átmozgatott Vihart, a transzferállomás központi egységének mérhetetlen tömege pedig mindkettőt beárnyékolta. A manővert határozott szándékossággal úgy intézték, hogy minden ismert kormányzati teleszkóp és radarállomás elől takarva legyen. A Laconiai Birodalomnak legfeljebb arról lesz tudomása, hogy két nehéz teherszállító rövid ideig ugyanannál az átrakodási pontnál dokkolt, letették vagy felvették a rakományukat, aztán mindkettő más-más irányban továbbindult. Annak, hogy egy ellopott laconiai hadihajót vittek át az egyikből a másikba, semmilyen hivatalos nyilvántartásban és videófelvételen nem lesz nyoma. A Vihar és a hajó legénysége pedig még egy ideig életben marad, és harcolhat. Feltéve, hogy valami nem kerülte el a figyelmüket.

A hajó csillogó kristály-fém oldalai mintha saját, belülről fakadó fényüktől izzottak volna még a két teherhajó és a transzferállomás alkotta kanyonfalak árnyékában is. Túlhevített gáz ragyogó fehér pamacsai villantak fel és enyésztek el, ahogy a manőverezőfúvókák pillanatokra működésbe léptek. Nyilván Caspar ül a vezérlésnél, hogy gyakorlott könnyedséggel kinoszogassa a laconiai rombolót korábbi hajójuk nyitott hangárjából az újéba. Rengetegszer eljátszották ezt, és mindkét pilóta kiválóan értett már ahhoz, hogy szűkös helyeken mozgassa a hajót.

A csaknem minden összeesküvés-elméletet Occam borotvájaként hatástalanító érv arra alapult, hogy az emberek képtelenek megőrizni titkokat, a nagyobb csoportok pedig hatványozottan rosszak ebben. Ám a Szállítószövetségben dolgozó korábbi KBSZ-es barátaik segítségével már hónapok óta bujkáltak-rejtőzködtek anélkül, hogy elkapták volna őket. Ez pedig kézzelfoghatóan bizonyította, mennyire hozzászoktak az övbéliek a lázadozáshoz az elmúlt egy-két évszázad alatt. A vérükké vált, hogy ellenszegülésüket elleplezzék a katonailag sokkalta magasabb szintet képviselő erők elől. A Marsi Haditengerészetnél, majd a Szabad Hadiflotta oldalán harcolva töltött húsz esztendeje alatt maga is részt vett a radikálisabb frakciók kézre kerítésében. Alex annak idején gyakorta dühítőnek találta, mennyire értenek az övbéliek a megtévesztéshez és a gerillaháborúhoz. Most a szó szoros értelemben ez tartotta életben.

Alex nem tudta volna eldönteni, ironikusnak vélje-e ezt, vagy sem. Talán viccesnek.

A Vihart stabilan rögzítették az új hajó rakterében. A kövér puskagolyóra emlékeztető teherszállítót az Inga Ívének hívták. Az ajtaja összecsusszant, és kattanva bezárult, Alex pedig érezte a fedélzeten végigfutó enyhe remegést. A két ajtószárny nagyobb volt, mint némely romboló.

Alex előhúzta a terminálját, és csatornát nyitott Bobbie-hoz.

– Betakargattuk a kicsikét. Amint szólsz, indulhatunk.

– Vettem – válaszolta Bobbie, majd bontotta a kapcsolatot.

Bobbie a végső előkészületeket végezte a csapatával. Saba suttogóinak sora nem árulta el nekik, milyen küldetést kell majd teljesíteniük a Sol-rendszerben, Bobbie mindenesetre úgy szétgyakorlatoztatta őket az alapvető mozzanatokból, hogy a konkrét bevetés a kipipálandó teendők egyszerű listájához hasonlítson. Alex először szkeptikusan figyelte, amikor Bobbie fogott egy csapat régi vágású KBSZ-est, a laconiai tengerészgyalogság motoros páncéljába gyömöszölte őket, és kijelentette, hogy ütőképes titkos hadműveleti kommandót farag belőlük. De a fenébe is, pontosan ezt érte el. Eddig három különböző bevetést teljesítettek százszázalékos sikerrel és nullaszázalékos emberveszteséggel. Kiderült, hogy Draper tüzér, bármennyire félelmetesnek tűnt is, még rémisztőbbnek mutatkozott, amikor a saját háttércsapatát képezte ki.

Kellett lennie egy olyan pillanatnak, amikor mindez elfogadottá vált. Az, hogy a Viharral űzzék a maguk teherhajós itt a piros, hol a piros játékát, miközben Saba, Naomi és a földalatti mozgalom többi tagja kijelöli számukra a célpontokat. Alex nem tudta volna megmondani, mikor lépték át ezt a határt. Mindössze azt, hogy megint ugyanaz a buszsofőr lett belőle, aki életekkel ezelőtt a MEKH-ben szolgált. Minden nap a leleplezés és a fogság vagy halál kockázatát hordozta magában. Minden bevetés a laconiai uralom húsdarálójába dobta Bobbie-t és a csapatát. A sikereik ellenére pengeélen táncoltak. Ha Alex húszéves, és fel sem merül benne, hogy esetleg maga is meghalhat, valószínűleg imádta volna ezt.

Elfordult a kémlelőablaktól, és felkapta a szerszámos zsákját. Amint elindult, rárikított a terminálja.

– Rögzítve, és lekapcsolva – jelentette Caspar.

– Figyeltem. Elegánsan csináltad. A tüzérünk a csapatát készül gyakorlatoztatni, és oda tartok. A hajó addig a tiéd.

– Vettem.

A transzferállomás folyosóit sallangmentesség és funkcionalitás jellemezte: sima, vakondszürke kerámiafalak és épp csak annyira párnázott padló, hogy a bent élők sípcsontján ne jelenjenek meg hajszálrepedések az egyharmad g-s perdületű lakógyűrűben. Alex az egyik ilyenben gyalogolt le fél kilométert, majd bekopogott a „348-001 RAKTÁR” feliratú ajtón.

Őszülő övbéli nyitotta résnyire, aztán végigkémlelt a folyosón Alex két oldalán. Őszes haját katonásan rövidre nyírva hordta, a szeme szinte ugyanolyan jellegtelen árnyalatú volt. Alex rögtön észrevette, hogy nehéz, fekete pisztolyt tart a combja mögött, miközben ellenőrzi, hogy tiszta-e a levegő. Takeshi Obának hívták, és Bobbie hivatásos gyilkosai közé tartozott.

– Semmi mozgás – közölte mosolyogva Alex, Oba pedig egy mordulás kíséretében beengedte.

A nagyjából ötször tíz méteres helyiség falait ugyanaz a szolid kerámia borította, mint a kinti folyosókat. Bobbie csapata laza sorokban állt szemben vele, miközben beszédet intézett hozzájuk. Parányi biccentéssel üdvözölte a belépő Alexet, de az eligazítást nem szakította meg.

– Afelől senkinek ne legyen kétsége – magyarázta –, hogy a Sol-rendszer a legveszélyesebb mind közül, ahol valaha bevetésre indultunk. A miénkhez hasonló titkos kommandósakciók esetében egyedül a Laconiában magasabb a fenyegetettségi szint. Jóformán minden sziklán és jégdarabon, ami nagyobb egy csapatszállítónál, működik valamilyen állomás, teleszkóp vagy radarállás. Mindenütt figyelnek.

Moraj futott végig a csoporton, de Alex nem tudta megállapítani, morgolódást, vagy egyetértést hall-e.

– És – folytatta Bobbie – a Föld–Mars Koalíciós Flotta laconiai irányítás alatt áll. Ami annyit tesz, hogy a laconiai hajók viszonylag csekély száma, amely lehetővé tette, hogy eddig a pontig eljussunk a bevetésben, itt nem fog segíteni nekünk. A helyzetet tovább súlyosbítja, hogy a laconiaiak csatahajója, A Förgeteg Mélye Föld körüli pályán kering. Elsődlegesen azért, hogy fenyegető jelenlétével kordában tartsa a belső bolygókat, de ha felfedez minket, iszonyatos bajban leszünk. A Vihar egyszerűen nem élheti túl az összecsapást egy Magnetár-osztályú hadihajóval. Ennyi.

– Tudunk már valamit a célpontról? – érdeklődött Jillian Houston. A Szabadbirtok kormányzójának, Payne Houstonnak a lánya az elsők között jelentkezett Bobbie csapatába. Magas és vékony volt, a haja fehéresszőke, az izom- és csontszerkezete egy született földlakóé, két szemöldöke között a homlokát folyton haragos ráncok barázdálták. Közös munkájuk ideje alatt vált Bobbie nem hivatalos helyettesévé. Alex aggódott emiatt. Jillian alattomos volt, akár egy kígyó. Amikor megjegyezte ezt Bobbie-nak, Bobbie azt felelte: Majd ügyelek rá, hogy mindig legyen elég egér. Alex még mindig nem egészen értette, mit akarhatott ezzel mondani.

– Nem. A fenti srácok ezúttal az utolsó pillanatig titkolóznak – felelte Bobbie. – Kezdem úgy érezni, hogy majd akkor tudjuk meg, amikor már belekezdtünk.

– Kiváló – jegyezte meg Jillian.

– A Vihart rögzítették, és harminc óra múlva már a Sol felé tartunk az Inga fedélzetén – nyugtatta Bobbie. – Élvezzétek ki a megmaradt időt a Bratyizó negyedben, de mindenki figyeljen oda, hogy huszonnégy óra múlva a hajón legyen, bevetésre készen, vagy a seggében érzi a bakancsomat.

A csapat erre kedélyesen felkuncogott.

– Oszolj!

Pár kaotikus perccel később már csak Bobbie, Jillian és Alex maradt a helyiségben. Bobbie még mindig ugyanazt a jellegtelen repülősruhát viselte, mint amikor Naomival találkoztak, Jillian viszont a Bobbie kommandóscsapatának nem hivatalos egyenruhájaként elfogadott fekete kezeslábast. Ezenkívül a fegyvertáskájában egy jókora pisztoly pihent. Alex még sosem látta a lányt enélkül. A szabadbirtokiak számára a fegyverviselés ugyanolyan természetesnek számított, mint nadrágot hordani.

– Nem tetszik, hogy Saba ennyire terel ebben a kérdésben – hümmögött Jillian. – Rohadtul úgy érezni, mintha csak improvizálna.

– Rengeteg elfogadható oka lehet annak, hogy a bevetés részleteit miért nem véglegesítették – válaszolta Bobbie. Halk, mégis határozott hangja azt sugallta: Értem, hogy miért aggódsz, ennek ellenére csináld!

– Biztosan a Callisto lesz az – folytatta Jillian, mintha nem hallotta volna ki Bobbie hanghordozásából a kimondatlan figyelmeztetést. – Az egyetlen valamirevaló dolog, ami elég messze van attól a hadihajótól, hogy valószerű célpont lehessen.

Bobbie fél lépést tett felé, és kihúzta magát, hogy még jobban kihangsúlyozza a kettejük közti magasságkülönbséget. Jillian elhallgatott, de egyáltalán nem hátrált meg. Alattomos, akár egy kígyó, ráadásul pofátlanul vakmerő is, állapította meg magában Alex.

– Az efféle találgatás teljesen terméketlen. És, őszintén szólva, veszélyes – jelentette ki Bobbie. – Tartsd magadban! Igyál egy pohárral, vagy többel is! Verekedj össze valakivel a kocsmában, ha szükségét érzed! De valahogy add ki ezt magadból, és holnap gyere vissza a Viharra! Akkor már többet fogunk tudni. Távozhatsz.

Úgy tűnt, Jillian végre felfogta a dolgot. Félig-meddig gúnyosan szalutált Bobbie-nak, majd kilibegett a helyiségből.

Alex már szólni készült, de Bobbie figyelmeztetőn felemelte az ujját.

– Nehogy kimondd, a rohadt életbe!

– Vettem – válaszolta inkább Alex. – Egy nap az állomáson, bármiféle teendő híján. Bárcsak Naomi is itt maradt volna! Többet is csinálhattunk volna vele annál, hogy csapnivaló darát eszünk.

– Neki is megvan a maga feladata – válaszolta Bobbie. Szája vonallá préselődött össze, és egészen elhalványult.

– Na és elárulod, mi történt köztetek – kérdezte Alex –, vagy ki kell vernem belőled?

A váratlan letámadástól Bobbie harsányan felkacagott, pontosan úgy, ahogy Alex remélte. Mintha egy csivava fenyegetett volna meg egy irodaépületet, és Alex szélesen elvigyorodott, hogy jelezze, érti, mi annyira vicces ebben.

Bobbie felsóhajtott.

– Még mindig úgy gondolja, hogy ki kellene húznunk magunkat ebből. Ezt illetően nem tudunk egyetérteni. Ugyanaz a szar, csak más évet írunk.

– Már rengeteget veszített – mondta erre Alex. – Nem szeretne mindent elveszíteni.

Bobbie megragadta és gyengéden megszorította Alex karját.

– És én pontosan ezt próbálom megértetni vele, barátom. Egy ilyen küzdelemben, hacsak nem vagy hajlandó mindent feladni a győzelemért, mindent elveszítesz, ha veszítesz.

Negyedik fejezet: Teresa

– Nem tudjuk, minek hívják magukat – mondta a fűben hanyatt fekve, tar fejét tarkója mögött összefont karján nyugtatva Ilich ezredes. – Valójában azt sem tudjuk, hívják-e magukat bárminek. Lehetséges, hogy egyáltalán nem használnak semmilyen nyelvet.

Teresa egész életében ismerte Ilich ezredest. Ugyanúgy a világmindenség alapvető részének számított, mint a víz és a csillagok. Nyugodt, figyelmes jelenségnek egy nyugodt, figyelmes emberektől túlcsorduló életben. A többiektől az különböztette meg, hogy Teresára fordította minden figyelmét. És az, hogy nem félt a lánytól.

A férfi mocorgott, majd kinyújtózott.

– Egyesek „a protomolekulaként” emlegetik, habár az csak egy eszköz, amit ők készítettek. Mintha „franciakulcsnak” neveznék az embereket. A „protomolekula-konstruktőrök” már pontosabb lenne, de ez eléggé körülményes elnevezés. „Ősorganizmus”, „idegen társadalom” vagy „tervezők”. Mindegyik nagyjából ugyanarra utal.

– És te minek nevezed őket? – érdeklődött Teresa.

Ilich halkan elnevette magát.

– „Rómaiak”-nak. A hatalmas birodalom után, amelyik felemelkedett, majd lehanyatlott az ókorban, és az útjait hagyta örökül az utókornak.

Érdekes gondolatnak tűnt. Teresa néhány másodpercig forgatta a gondolatot a fejében, mintha csak ízlelgetné. Tetszett neki az analógia, de nem a szabatossága miatt, hanem mert kifejezőnek érezte. Az analógiákat ez tette hasznossá. Teresa elméje egypár lélegzetvételnyi időre lemerészkedett az üregbe, megnézte, mit talál ott, mi az érdekes benne, és úgy döntött, megkérdezi Timothyt, mit gondol róla. A férfi mindig olyan nézetekkel állt elő, amelyekkel meglepte őt. Teresa épp ezért kedvelte. Timothy ugyanúgy nem tartott tőle, ahogy Ilich ezredes sem, de Ilich tisztelete az apja iránti tiszteletnek hatott, ami… nem egészen kisebbített az értékén. Csupán más lett tőle. Timothy viszont az övé volt.

Teresa úgy érezte, túlságosan elhúzódik a csend. Ilich nyilván azt várja tőle, hogy mondjon valamit, Timothyról pedig sosem beszélt a lány. Ezért valami más témát talált.

– Tehát ők építették ezt az egészet?

– Nem az egészet, dehogyis. A kapukat, az összeszerelő platformokat, a javítódrónokat. A tárgyi leleteket, igen. A bolygókon található élő rendszerek viszont korábbról származtak. A stabil replikátorok azonban közel sem annyira ritkák, mint gondoltuk. Egy kevés víz, egy kis szén, állandó energiaforrás, például a napsugárzásból vagy egy hőkürtőből. Ha ehhez hozzáadunk néhány millió évet, elég nagy valószínűséggel történik valami.

– Vagy ha mégsem, akkor a rómaiaknak nincs mivel dolgozniuk.

– Ezerháromszázhetvenhárom esetről tudunk – válaszolta Ilich. – Ez rengeteg.

A gyarmatbolygók, beleértve a Naprendszert is, kizárólag azért váltak a kapuhálózat részévé, mert a rómaiak életet találtak, amit eltéríthettek. Néhány száz rendszer egy több milliárd csillagból álló galaxisban. Ilich elég idős volt már ahhoz, hogy már az egynél több is csodának számítson neki. Teresa nem úgy nőtt fel egy magányos univerzumban, mint annak idején az ezredes, hanem oly módon, ahogyan ő, és a kettőt össze sem lehetett hasonlítani. Lehunyta a szemét, és a nap felé fordította az arcát. A fény és a meleg kellemesen cirógatta a bőrét. A ragyogás áttört a szemhéján, mindent pirosra festett. Magfúzió áradt végig az ereiben.

Elmosolyodott.

Teresa Angelica Maria Blanquita Li y Duarte ugyanúgy tudta, hogy nem mindennapi gyermek, ahogy azt tudta, hogy a sík felületekről visszaverődő fény polarizált. Nem különösebben hasznos tudományos tény. Winston Duarte főkonzul egyszülött leányaként eleve különös gyermekkora volt.

Egész addigi életét a Laconián, a Kormányzóság épületében – vagy nagy ritkán és titokban annak közvetlen közelében – élte le. Bölcsődés korától fogva más gyerekeket hoztak el hozzá, hogy barátkozzanak vagy együtt tanuljanak vele. Többnyire a birodalom legkiváltságosabb családjaiból választották ki őket, néha azonban azért, mert az édesapja azt akarta, hogy többféle embert ismerjen meg. Azt szerette volna, ha Teresának a lehetőségekhez képest minél szokványosabb élete lenne. Hogy a leginkább olyan legyen, amilyennek egy tizennégy évesnek lennie kell. És bár úgy tűnt, működik a dolog, mivel kizárólag a saját életéhez viszonyíthatott, Teresa nem igazán tudta volna megmondani, mennyire sikeresen.

Inkább úgy érezte, barátságos ismerősök vették körül, mint valódi barátok. Különösen Muriel Cowper és Shan Ellison bántak vele jól, vagy legalábbis a leginkább ahhoz hasonlóan, ahogy a többi velük egykorú diákkal.

Aztán ott volt még Connor Wiegel, aki csaknem azóta járt ugyanazokra az órákra, amióta Teresát tanították. A fiú különleges helyet foglalt el a szívében, amit Teresa vonakodott alaposabban megvizsgálni.

Ha magányosnak érezte magát – márpedig úgy gondolta, az –, nem tudta mivel összevetni. Ha a világon minden piros, senki sem venné észre. Mindenütt jelen lenni ugyanúgy láthatatlanná tesz, mint sehol sem lenni. A kontraszt adott alakot a dolgoknak. A világosság hozta létre a sötétséget. A teljesség az ürességet. A magány annak a határait jelölte ki, ami a magány ellentéte, bármi legyen is az. Egymás viszonylatában léteztek.

Teresa elmerengett, vajon az élet és a halál is ilyen lehet-e. Vagy legalábbis az élet és a nem élet.

– Mi pusztította el őket? – kérdezte, ahogy felnyitotta a szemét. Minden kéknek látszott. – Mármint a rómaijaidat.

– Nos, ez a következő lépés, nem igaz? – válaszolta Ilich ezredes. – Hogy ezt kiderítsük, és ez alapján kidolgozzunk valamilyen stratégiát, hogy mit tegyünk ellene. Tudjuk, hogy bármi tette is, még nem tűnt el. Láttuk, ahogy reagál a tetteinkre.

– Az a valami a Förgetegen – folytatta Teresa. Látta az esetről szóló eligazítást. Amikor Trejo admirális először vetette be valós térben a Magnetár-osztályú hajó fő fegyverét, történt valami, ami a Sol-rendszerben minden ember tudatát kiütötte néhány percre, és magán a hajón is a vonatkozási rendszeréhez rögzített vizuális torzulást hagyott. James Holden emiatt került a palotába, és valójában a dolognak ez az aspektusa hatott a leginkább Teresára.

– Pontosan – adott igazat neki Ilich. Áthemperedett a hasára, és feltámaszkodott a könyökére, hogy a lányra nézhessen. Mindig a szemkontaktussal jelezte, hogy valami fontosat készül mondani. – Ez jelenti a legnagyobb fenyegetést a biztonságunkra. A rómaiak vagy azért haltak meg, mert beleszaladtak valamiféle természeti erőbe, amelyre nem készültek fel, vagy mert valamilyen ellenség megsemmisítette őket. Elsőként ezt fogjuk tisztázni.

– Hogyan? – kérdezte Teresa.

– Nem tudjuk, hogyan pusztították el a rómaiakat. Még mindig csupán kapiskáljuk, mik lehetnek hozzánk képest.

– Nem erre gondoltam, hanem arra, hogyan tisztázhatjuk, hogy valamilyen ellenség volt-e, vagy természeti erő.

Ilich ezredes bólintással jelezte, hogy jó a kérdés. Elővette a marokterminálját, néhányszor megérintette a képernyőt, és megnyitott egy táblázatot.

TERESA
EGYÜTTMŰKÖDIK

TERESA
DEFEKTÁL

JASON EGYÜTTMŰKÖDIK

T3, J3

T4, J0

JASON
DEFEKTÁL

T0, J4

T2, J2

– A fogolydilemma – állapította meg Teresa.

– Emlékszel még, hogyan működik?

– Anélkül, hogy összebeszélnénk, mindketten eldöntjük, hogy együttműködünk-e, vagy defektálunk. Ha te is és én is együttműködünk, mindketten három pontot kapunk. Ha csak az egyikünk kooperál, ő nem kap pontot, az viszont, aki defektál, négy pontot kap. Ha te is és én is kooperálunk, mindketten két pontot kapunk. A gond az, hogy bárhogyan döntesz is, jobban járok, ha defektálok. Négy pontot kapok három helyett, ha együttműködsz, vagy kettőt nulla helyett, ha defektálsz. Ezért mindig defektálnom érdemes. Viszont mivel ugyanez a logika érvényes rád is, neked is mindig defektálnod érdemes. Ezért aztán mindketten kevesebb pontot kapunk, mint ha mindketten együttműködnénk.

– Tehát mi a megoldás?

– Nincs megoldás. Olyan ez, mintha azt mondanám: „Ez az állítás hamis.” Logikai hiba – jelentette ki Teresa. – Mármint… nem az?

– Nem, ha egynél többször játsszuk el – felelte Ilich. – Újra meg újra meg újra eljátsszuk, egészen hosszú ideig. Valahányszor az ellenfeled defektál, legközelebb te defektálsz. Aztán megint együttműködsz. Ezt hívják úgy, hogy szemet szemért. Színtiszta játékelméleti elemzés készült róla, és ha akarod, megmutathatom, de ehhez nem szükséges.

Teresa bólintott, de csak némi gondolkodás után. Úgy érezte, tele van a feje, mint olyankor, amikor olyasmin tűnődött, aminek nem volt egészen tudatában. Nem sokkal ezután általában valami érdekes merült fel. Szerette ezt az érzést.

– Fogd fel úgy, mintha Pézsmapockot nevelnéd szobatisztaságra kölyökkorában! – magyarázta Ilich. – A kiskutya a szőnyegre pisil, mire te megszidod. Nem szidod folyton. Csak egyszer, amikor megtörténik, aztán tovább játszol vele, simogatod, és úgy bánsz vele, ahogy egy kölyökkutyával szokás. Defektál, te is defektálsz, utána pedig megint együttműködtök.

– Amíg rá nem jön, hogy van jobb módszer – jegyezte meg Teresa.

– És ettől megváltozik a viselkedése. Ez a legalapvetőbb, legegyszerűbb módja annak, hogy olyasmivel egyezkedjünk, akivel nem beszélgethetünk. No de mi történik, ha az árapállyal teszed ugyanezt? Megbünteted a hullámokat, mert csuromvizes lett tőlük a szőnyeged?

Teresa elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Pontosan – mondta Ilich, mintha Teresa fennhangon szólt volna. – Ha megszidod az árapályt, mintha a falnak beszélnél. Nem érdekli. Nem tanul belőle. És ami a legfontosabb, nem változik meg tőle. Édesapád szemet szemértet fog játszani azzal, ami elpusztította a rómaiakat. És meglátjuk, változik-e a viselkedése. Ha nem, a mellett az elmélet mellett maradunk, hogy olyan természeti erővel találtuk szemben magunkat, mint az árapályt keltő gravitáció, vagy a fénysebesség. Ezután tanulmányozhatjuk, kideríthetjük, hogyan játszhatnánk ki. Viszont ha változik…

– Akkor tudni fogjuk, hogy eleven.

– Ez a különbség a kutatás és az egyezkedés között – bökött Teresa felé az ujjával Ilich ezredes. A lányban kellemes érzés terjedt szét, mint mindig, amikor egy különösen fogós kérdést sikerült helyesen megválaszolnia, valami mégsem hagyta nyugodni.

– De elpusztította a rómaiakat.

– A háború is egyfajta egyezkedés – válaszolta Ilich.

Teresa lakosztálya a Kormányzóság északi szárnyában helyezkedett el, mint az édesapjáé. Egy katonai előírások alapján megépített hálószobából, saját fürdőszobából és abból a szobából állt, amely korábban a játszószobájaként szolgált, most pedig irodaként, ám a különbség leginkább a külcsínben mutatkozott meg. Amint úgy érezte, mostantól meglesz a dinoszauruszos és kiskutyás poszterek nélkül, szólt, és a lakberendező már másnap megjelent, hogy segítsen neki kiválasztani az új színösszeállítást és elrendezést. A Kormányzóság épületének számára fenntartott sarkát sem nagynak, sem hivalkodónak nem lehetett nevezni, de kedvére átrendezhette és alakítgathatta. Ez volt az ő autonómiabuboréka.

Úgy határozott, hogy az irodáját kutatóállomásra emlékeztetőn rendezi be. Az íróasztala elég magas volt ahhoz, hogy melléállhasson, de hosszú lábú, támlátlan székeket is tartott, ha mégis ülni támadt kedve. A keleti falat egyetlen képernyő tette ki, amit egyszerű matematikai és geometriai bizonyítások animációinak lejátszására állítottak be, amikor Teresa nem valamelyik hír- vagy szórakoztató csatornát nézte. Nem mintha mindent megértett volna a levezetésekből, de szépnek találta őket. Egyfajta elegancia jellemezte a bizonyításokat, és azzal, hogy ezeket játszatta, még inkább tudatában lehetett saját intelligenciájának. Szeretett tudatában lenni a saját intelligenciájának.

De beállíttatott egy kellően hosszú szófát is ahhoz, hogy alkalomadtán végigheveredjen rajta, mégis elég hely maradjon, hogy Pézsmapocok, a labradorja összegömbölyödjön a lábánál. A valódi üvegablakból pedig a díszkertre nyílt kilátás. Előfordult, hogy amikor nem Ilich ezredessel vagy tanórákon töltötte az idejét, egész nap Pézsmapocokkal összebújva feküdt az ágyon, és órákig olvasott vagy filmeket nézett. Mindenhez hozzáférhetett, amit a cenzorok jóváhagytak – az édesapja rendkívül nagy szabadságot engedett neki az irodalom és a filmek terén –, Teresát pedig a várakban, palotákban és templomokban magányosan élő lányok történetei vonzották különösen. Kiderült, hogy bármennyire sajátos is a téma, meglehetősen sok ilyen történet akadt.

A jelenlegi kedvence Az ötödik alagút című tízórás műsor volt a Marsról, abból az időből, mielőtt megnyíltak volna a kapuk. A történet hőse – aki tizenkét évesen most már fiatalabbnak számított Teresánál, de amikor a lány először megnézte, még idősebb volt nála – egy titkos alagutat fedezett fel az Innis Deep nevű város alatt, és azt követve egy egész eltemetett közösségre lelt manókkal és tündérekkel, akiknek segítenie kellett, hogy visszajuthassanak a saját dimenziójukba.

Az egész fantasztikusan egzotikusnak tűnt, és a gondolat, hogy egy lány az egész életét a föld alatt élte le, olyannyira megragadta a képzeletét, hogy pokróccal takarta be az ablakokat, és úgy tett, mintha a sötétség a Mars talaja lett volna. Amikor az édesapja elárulta neki, hogy ez a rész igaz – hogy valóban létezett az Innis Deep, és hogy a marsi gyerekek tényleg alagutakban és föld alatti városokban éltek –, és hogy csak a manók és a tündérek voltak a képzelet szüleményei, teljesen megdöbbentette vele Teresát.

Megint ezt nézte, amikor az édesapja átjött hozzá. Épp ahhoz a részhez ért, amelyikben a lány – akinek a neve egyszer sem hangzott el – egy sötét átjáróban menekült a Pinsleep nevű tündér elől, amikor Duarte bekopogott. Teresa lekászálódott az ágyról, hogy ajtót nyisson, de az már ki is tárult. Kizárólag az édesapja nyitott be hozzá. Mindenki másnak meg kellett várnia, hogy Teresa beengedje.

A kezelések megváltoztatták az édesapját az elmúlt néhány évben, de Teresának a kamaszodás is elég volt hozzá, hogy megváltozzon. Az átalakulás nem tűnt furcsának. A férfi szeme fehérjének csillogása még inkább a vízen úszó olajra emlékeztetett, a körme sötétebbé vált a körömágynál, ám ez mind csak külsőség. Abban, ami valóban számított, mindenben ugyanaz maradt.

– Zavarok? – kérdezte Duarte, ahogy mindig szokta. Félig-meddig viccesen, mivel Teresát semmiben sem zavarhatta meg, de csak félig-meddig. Ha a lánya akár csak egyszer igennel válaszolt volna, Duarte békén hagyja.

A névtelen lány felsikoltott, ahogy Pinsleep rávetette magát. Teresa megállította a filmet, mire üldöző és üldözött egyaránt mozdulatlanná dermedt. Pézsmapocok lihegve ütögette a szófának a farkát, ahogy Teresa édesapja megvakargatta a kutya széles fülét.

– Két óra múlva eligazítást tartunk – közölte. – Szeretném, ha ott lennél.

Teresa parányi bosszúságot érzett. Át akart menni Timothyhoz, amint vége a filmnek. Ha felfedezték, hogy engedély nélkül elhagyta az épületet…

– Valami rosszat tettem?

Az édesapja pislogott egyet, aztán felnevetett. Pézsmapocok a kezébe fúrta a fejét, több figyelmet követelt magának. Duarte megint vakargatni kezdte az eb fülét.

– Nem, dehogyis. Waithe admirális fog beszámolni a Bara Gaon Komplexum kibővítésének terveiről. Nem várjuk, hogy hozzászólj, de szeretném, ha végighallgatnád. Utána pedig beszélgethetünk róla.

Teresa bólintott. Ha az édesapja ezt akarta, persze elmehet, de elég unalmasnak hangzott. És furcsának. Az édesapja egy pillanatra a messzeségbe révedt, ahogy időnként előfordult vele, aztán megrázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani. A szófa karfájának dőlt, nem igazán leült rá, de nem is állt. Kétszer határozottan megpaskolta Pézsmapocok oldalát, hogy jelezze, a simogatásnak vége. A kutya felsóhajtott, és a párnára ejtette a fejét.

– Valami zavar téged – mondta Duarte.

– Mostanában gyakrabban kérsz ilyesmire – válaszolta Teresa. – Rosszul csinálom?

Duarte nevetéséből gyengédség csendült ki, és Teresa ettől megnyugodott egy kicsit.

– Annyi idősen, mint most te vagy, arra hajtottam, hogy korábban felvegyenek az egyetemre. Hasonlítasz rám. Gyorsan tanulsz, és szeretnék lépést tartani veled. Azért viszlek magammal többet, mert elég idős vagy már, hogy megértsd, amit korábban, gyermekként még nem érthettél. Ilich ezredes pedig azt mesélte, hogy jól haladsz a tanulmányaiddal. Sőt, előbbre jársz, mint elvárható.

Ettől egy pillanatra büszkeség töltötte el Teresát, ugyanakkor zavart is keltett benne. Az édesapja felsóhajtott.

– Nehéz elérni, hogy az emberek biztonságban legyenek – szólalt meg. – Egyrészt azért, mert felettébb veszélyes, ismeretlen dolgokkal találtuk szemben magunkat. Kívánhatom, bárcsak ne így lenne, de semmissé nem tehetem. Másrészt azért, mert emberekkel dolgozunk.

– Az emberek pedig szörnyűséges, borzalmas majmok – mondta erre Teresa.

– Igen, azok vagyunk – adott igazat neki az édesapja. – Szinte mindig nagyon közeli a látóhatárunk. Az enyém is. De igyekszem jobbá válni.

A hangjából fáradtság érződött ki. Teresa előrehajolt, és Pézsmapocok ezt úgy értelmezte, hogy keres valakit, akit megsimogathatna. A kutya odébb húzódott, lehelete Teresa arcát melegítette, mígnem a lány gyengéden hátrébb tuszkolta.

– A Bara Gaon Komplexum kibővítése tehát ennyire fontos lenne? – érdeklődött Teresa.

– Minden fontos. Az egész – felelte az édesapja. – Ezért lényeges, hogy minden darabkája úgy mondhassa fel a szolgálatot, hogy nem teszi tönkre az egész projektet. Ez rám is igaz. Az utóbbi időben ezért kértelek többször, hogy velem tarts.

– Ezzel mit akarsz mondani? – értetlenkedett Teresa.

– Jól vagyok – válaszolta az édesapja. – Minden a legnagyobb rendben. Semmi gond. Csak… ha lenne, valamikor később. Évtizedek múlva. Valakinek át kellene látni az egész tervet, hogy átvehesse a helyemet. És az emberek abban bíznak, amit már ismernek. Mindenképp nehéz lenne elfogadni egy új főkonzult, de jóval kevésbé, ha valamilyen történetet kapnak hozzá. Utódot. Erre a szerepre szeretnélek felkészíteni, ha isten ments valami történne velem.

– De miért kellene értenem hozzá csak azért, mert neked ment? – kérdezte Teresa. – Mi okból feltételeznének ilyet? Ez butaság.

– Az – ismerte el az édesapja. – De ezt a hibát számtalanszor elkövették az emberek a történelem során. És mivel tudjuk ezt, mi ketten élhetünk az eszközzel, amelyet a kezünkbe adtak. Járj el az eligazításokra és a megbeszélésekre! Hallgass! Figyelj! Utána beszélgess velem! Ez lesz az oktatásod következő fázisa. Hogy ha át kellene venned a helyemet, ténylegesen az a vezető lehess, akinek lenned kell.

Másodpercekbe telt ténylegesen felfogni, mit mond. Az élet nagy pillanatainak mintha szertartásosabbnak és hatásosabbnak kellett volna lenniük. A fontos – az életet alapvetően megváltoztató – szavaknak egy kissé nagyobb visszhangot kellett volna kelteniük. Mégsem így volt. Ugyanolyannak hangzottak, mint bármi más.

– Arra akarsz felkészíteni, hogy én legyek a következő főkonzul?

– Csak a biztonság kedvéért, ha netán valami történne velem – válaszolta Duarte.

– De csak a biztonság kedvéért. Csakis azért.

– Csakis azért, hercegnő – nyugtatta Duarte.

Ötödik fejezet: Elvi

Néhány évtizeddel korábban és kétszázezer billió kilométerre attól a helytől, ahol e pillanatban Elvi ült, a protomolekula egy biológiai anyamintába ágyazott parányi csomója az Ilosz nevű bolygó körüli pályára állt, és eltérítette a Rocinante nevű naszádot.

Ahogy a protomolekula félelmetes félig-meddig tudatos intelligenciája kapcsolatba próbált lépni a kapuépítők régestelen-rég halott birodalmának többi csomójával, több millió – vagy talán milliárd – esztendeje szunnyadó szerkezeteket ébresztett fel. Ennek végeredményeképp újra életre kelt egy ősrégi gyár, masszív robottámadás indult, összeomlott egy mesterséges hold, egy erőmű pedig felrobbant, és kis híján kettérepesztette a bolygót.

Összességében pocsék élmény volt.

Ezért amikor Elvi csapata kiemelte elszigeteltségéből a katalizátort, hogy a felderítetlen rendszerekben hasonlóképp, habár valamennyivel szabályozottabban kapcsolatba lépjen a szerkezetekkel és maradványokkal, Elvi ügyelt rá, hogy rendkívül elővigyázatosan járjanak el. Figyelték, mi történik, készen álltak rá, hogy azonnal visszahelyezzék a katalizátort a ketrecébe, és semmihez sem merészkedtek túl közel.

– A Sólyom bevetésre kész – jelentette a pilóta.

Ha bármi menthetetlenül félresiklott, a Pilóta, Sagale vagy Elvi kiadhattak egy egyedi szóbeli parancsot – Vészkiürítés, amit a nevük, majd a delta-nyolcas hozzáférési kód követett –, és innen a hajó vette át az irányítást. Tekintetbe véve a Sólyom túlméretezett hajtóművét és roppant gyorsulását, bárki, aki nem csatolta be magát a speciális tervezésű több g-s ülések valamelyikébe, megsérül vagy meghal, de az addig összegyűjtött adatok megmaradtak volna. A Laconia rengetegszer alkalmazott efféle bombabiztos logikát. Ezt nem kedvelte túlságosan ebben a munkában.

– Köszönöm, hadnagy – válaszolta Sagale admirális. Ő is az egyik présülésbe szíjazta magát a hídon. Ez is azt jelezte, mindenki mennyire komolyan vette a küldetést. – Okoye őrnagy, kezdheti.

– Hozzák ki a nőt! – adta ki az utasítást a mikrofonba Elvi. Ebben a helyzetben kizárólag egyetlen nőről lehetett szó.

Elvi egyénileg kialakított laconiai présülésében ült, képernyőktől körülvéve. A műszereket kevesebb mint egy másodperc alatt félreránthatták, az üléskamrát pedig nem sokkal ezután belélegezhető folyadékkal tölthették fel a több g-s gyorsuláshoz. Elvi egyike volt azon keveseknek, akiket elég fontosnak tartottak ahhoz, hogy mindent megtegyenek az életben tartásukért. Úgy érezte, mintha egy torpedó belsejében dolgozna. Egy kicsit gyűlölte a dolgot.

Az egyik monitorján egy kamera követte a katalizátor mozgását, ahogy a nőt egy csúcstechnológiás, érzékelőkkel borított kerekes hordágyon kigördítették a raktárhelyiségből. A protomolekula mindkét irányban kommunikált. Azt, ami az anyagmintájukkal történt, éppoly fontosnak tartották, mint azt, hogy mi történt a halott rendszerrel, amelyet aktiválni készültek.

A katalizátor hordágya mágneses kerekeken gurult át a folyosón a hajó külső burkában kialakított fülkébe, távol a sugárzásvédelemtől és mindenféle csúcstechnológiás bűvészkedéstől, amivel Cortazár csapata előállt, hogy az anyagmintájukat elzárhassák a kapu mögött megbújó többitől.

Semmi sem történt.

– Egyelőre semmi reakció – szólalt meg Travon.

– Jé, komolyan? – válaszolta Fayez, a hangjából kiérződő gúnyt a többieknek szánva, hiszen Travon nem hallotta meg.

Habár a protomolekula a fénysebességnél gyorsabbnak látszó módokon kommunikált, miután létrejött a kapcsolat, nem mindig vágott bele tüstént. Mivel a lokalitás nem sokat jelentett a protomolekulának, a fénysebesség viszont igen, Elvi arra gyanakodott, hogy valamiféle fénynél lassabb kézfogásról lehetett szó, miközben a hálózat két csomópontja megegyezett az alkalmazandó protokollban. Az elképzelés valahová a sejtés és a metafora közé esett, ám segített Elvinek gondolkodni rajta.

Az anyagmintája Cortazár laboratóriumi celláiból származott. A közelmúltig egyáltalán nem létezett. Minden, amivel interakcióba igyekeztek lépni itt, azóta várakozott, amikor az emberiség még csak perverz ötletként merült fel két amőba között. Ezért amikor a nő csomópontja először fizikai közelségbe – vagyis egyazon naprendszerbe – került, rögtönözve alakítottak ki valamilyen viszonyt egymás között. Ami bámulatosnak, ugyanakkor különösnek is hatott. És nem úgy, ahogyan a kvantum-összefonódás működött, hacsaknem mégis.

Miközben a protomolekulát és az azt létrehozó civilizációt tanulmányozta, Elvi önkéntelenül is örült, hogy nem fizikusnak tanult. Noha azt, amit a protomolekula biológiai értelemben tett, egyelőre nem tudták teljesen megmagyarázni, legalább úgy tűnt, egyszer majd minden részletében érthető lesz. A mechanizmusok, amelyek révén eltérítette és átprogramozta az életet, hihetetlenül fejlettek voltak, de nem különböztek alapvetően attól, amit a vírusokhoz és gombákhoz hasonló létformák tettek. Elvi még nem értette az összes szabályt, mégis úgy érezte, elegendő idő és kutatás után képes lehet rá.

Ellenben az, amit a protomolekula a fizikával művelt, nem annyira a standard modell variálásának és finomításának hatott, inkább mintha a sakktáblát rúgta volna fel, hogy szanaszét szórja a földön a bábukat. Elvi sokat tűnődött azon, vajon Jen Lively nem azért tréfálkozott-e szakadatlanul, nehogy megtébolyodjon, miközben a valóságról alkotott képét naponta szaggatták darabokra.

– Reakciót észlelek – jelentette Travon.

– Igen – értett egyet Jen. – Valami történik a vizsgálati tárgyban.

– Mekkora késéssel történt? – kérdezte Elvi.

– Tizennyolc perc.

Kilenc fénypercre jártak a szerkezettől, ezért a kézfogás feltehetően c-vel vagy közel fénysebességgel terjedhetett. Elvinek ténylegesen le kellene írnia már a hipotézisét, és visszamenőleg ellenőriztetnie kellene a nanoinformatikai személyzettel.

Elvi képernyőit egyszerre a katalizátor érzékelőcsomagjából érkező értékek lepték el. Túl sok volt az adat ahhoz, hogy valós időben elemezhesse, ezért Elvi hagyta, hogy számok és grafikonok hullámaként végigzúduljanak rajta. Később bőségesen lesz rá lehetőség, hogy kiderítsék, mit jelentett az egész.

– Egyelőre stabilnak tűnik – közölte Travon.

– Mindig örülök, amikor a dolgok nem robbannak fel rögtön – válaszolta Elvi, de senki sem nevette el magát.

– Tudjátok, mitől zöld egy gyémánt? – kérdezte Jen úgy általánosságban. – Utánanéztem.

– A sugárzástól – felelte Fayez. Természetesen tudta. Annak idején geológusként ő is tagja volt az iloszi csapatnak. Míg a protomolekula-kapuhálózat megnyitása több mint ezerháromszáz bioszférát kínált fel Elvinek tanulmányozásra, Fayez tízszer ennyi új bolygó geológiáját fedezhette fel. Némely esetben olyan egzotikus leletekkel, mint egy igazán szép színű szénkristály planéta. – A sugárzás közelében kialakuló gyémánt efféle zöld színezetűvé válhat. Akad, aki smaragdnak nézi őket. De teljesen más kőzetek. A smaragd a berill egy fajtája, nem szén.

– Kifogod a szelet a vitorlámból, haver – morgolódott Jen. – De fogadok, azt jelenti, hogy ez a csillag sokkalta aktívabb lehetett, amikor kialakult az objektum. A csillag radioaktív bomlása alapján közel ötmilliárd évesnek saccolnám az objektumot. Nagyjából annak az időnek az egyharmadában ott keringett, amióta az univerzum igazából létezik.

– Vagyis az egyik legrégibb tárgyi lelet, amit eddig találtunk – állapította meg egyszerre érdeklődést mutatva Travon. – Talán a civilizációjuk kezdeti időszakából származik.

– Lenyűgöző – szólalt meg Sagale, és csak katonásan pergő hangzói utaltak türelmetlenségére. – Mit csinál?

Mi olyat csinál, ami segíthet megküzdenünk az időn és téren túlról származó rémségekkel? – rejlett a kérdés mögött. Hiába a kimeríthetetlen költségvetés, hiába a szakma krémjéből összerakott tudóscsapat és a kifejezetten neki épített hipermodern hajó, a főkonzult és a Tudományos Igazgatóságot egyvalami érdekelte csak. Hogyan állíthatjuk meg azt, ami felfalja a kapukon áthaladó hajókat?

– Nem tudom – felelte Elvi. – Mindjárt megnézem.

Az adatgyűjtés tizennyolcadik órájában Elvi visszavonult a kabinjába. Miután a Laconiára került, hamar egyértelművé vált számára, hogy a katonai fegyelem nem követeli meg, hogy bárki pihenés nélkül dolgozzon. Duarte azt szerette volna, ha mindenki a legjobbat tudja kihozni magából. Ehhez szorosan hozzátartozott annak tudata, hogy a legtöbben a napjuk egyharmadát alvással töltik. Amikor Elvi kiszállt az üléséből, és bejelentette, hogy pihennie kell, mielőtt hozzálát az elemzéshez, Sagalénak a szeme sem rezdült.

Mostanában egyre többször folyamodott ehhez a cselhez, ha egy darabig zavartalanul akart dolgozni. Az egyetem óta képes volt egyhuzamban huszonnégy órát kibírni. Néhány koffeintablettával és pár csésze forró teával akár negyvennyolcat is, ha nagyon kellett. Azzal, hogy nem aludt, nyolc-kilenc órát nyert, amikor Sagale nem nyaggatta folyton az eredményeket és az ütemezést illető kérdésekkel.

Az átverés viszont csak akkor működött, ha mindenki úgy tett, mintha Elvi aludna, ezért abból, hogy Fayez berontott hozzá, azt lehetett leszűrni, hogy jelentős hírrel érkezik.

– Másolatot készített.

Mielőtt Elvi rákérdezhetett volna, mi készített másolatot és miről, Fayez már a kabin közepén elhelyezett ebédlőasztalhoz lebegett, és lecsapta rá a terminálját. Az asztal elektromágnesessége megakadályozta, hogy a terminál ellebegjen, az ütődés energiája azonban lassan pörögve a fal felé lökte Fayezt. A férfi a Földön született és nőtt fel, és bármennyi időt töltött is az űrben, úgy tűnt, nem tud leszokni róla, hogy ösztönösen a gravitáció hatására számítson. Miközben elsodródott, rákiabált az asztalra:

– Mutasd meg neki! Mutasd meg neki a… dolgot! Nyisd meg az utolsó fájlt, a háromdimenziós leképezést!

Az asztal felett lebegve egy emberi agyhoz hasonló tárgy holografikus térképe jelent meg. Az agy felvillanó szinaptikus útvonalaktól szikrázott, valószínűleg fMRI vagy fNIRS kép lehetett. Elvi már elég sokszor látta ezt a konkrét agyat ahhoz, hogy tudja, a katalizátoré. Hogy az valaha régen egy nő volt. Fayez a választófalnak ütközve ellökte magát az egyik lábával, majd megállapodott Elvi mellett az asztalnál.

– Rengeteg az aktivitás – állapította meg Elvi. – De az, hogy kihoztuk a cellájából, stresszt vagy fizikai kényelmetlenségérzetet okozhat benne. Ebben nincs semmi, ami annyira szokatlan lenne.

– Itt csupán önmaga – csóválta a fejét Fayez, majd rákoppintott a termináljára. – Ezt nézd meg!

Újabb kép jelent meg. Elvinek pár pillanatba telt felismernie, hogy a katalizátor agytevékenységének másolatát látja, de az agy fizikai szerkezete nélkül.

– Nem értem. Honnan van ez a második kép?

– Ez itt – vigyorodott el Fayez – az objektumból érkezik.

– Tessék? Az egész a nő agytevékenységét tükrözi?

– Nem, határozottan kis helyre összpontosul – felelte Fayez, és a beállításokkal babrált. A második kép hosszasan kizoomolt, mígnem a teljes objektum láthatóvá vált. Parányi fehér pont tűnt fel benne. – Az a pont természetesen nem méretarányos. Ekkora távolságból Grönland méretűnek kellene lennie. De nagyjából ott helyezkedik el a képen.

Még néhányszor rákoppintott a terminálra, és a képet érzékelőadatok hosszú sora váltotta.

– Jen elektromágneses fluktuációt észlelt az objektum felszínén. Persze kontextusban ez elhanyagolható, de az objektum teljesen mozdulatlan, a hajónk érzékelői a legjobbak, amit egy galaktikus zsarnok pénze megvásárolni képes.

– Jól van – nyugtázta Elvi. – Jen szerint mit látunk?

– Először úgy tűnt, mintha néhány foton verődött volna vissza véletlenszerűen, míg Jen össze nem rakta a térképet. Senki sem tudta, mit látunk, amíg Travon meg nem szólalt, hogy: „Hé, az ott teljesen úgy néz ki, mint egy fMRI.” Megnyitottam a katalizátor monitorját, és bumm, meg is találtuk.

Elvit nem zavarta a világűr, egyvalami azonban nagyon hiányzott neki ebben a pillanatban: hogy lerogyhasson egy székre. Érezte az adrenalinlöketet, amitől bizseregni kezdett a keze, és elzsibbadt a lába.

– Tehát egymást képezik le?

– Mintha tükörbe néznének.

– Ó – mondta erre Elvi. – Jól van. Ez hatalmas.

– Ó, és még hatalmasabb lesz – válaszolta Fayez. – Az objektumban mindenfelé sugárzási gócokat észlelünk… – ráközelített az egyikre, és számadatok újabb özöne lepte el a képernyőt –, mint ez.

Várakozva bámult Elvire. Azt várta tőle, hogy összerakja magában a dolgot. Elvi nem gondolta, hogy ennyire fáradt lenne, de bármilyen felfedezést is kellett volna tennie, egyszerűen nem látta meg.

– Feladom.

– Nekünk is kellett hozzá egy kis idő – magyarázta Fayez. Megnyitott egy harmadik képet. Elvi egy gyűrűkapura ismert rá. – Ugyanaz a fajta sugárzás, amelyik a kapuból szóródik szét átkeléskor.

A számok még szinte meg sem jelentek a képernyőjén, és Elvi felfogta.

– Korrelál a katalizátorral.

– Igen. A katalizátor agya, a zöld gyémánt izében lévő másolata és a különös, szétszóródó kapuszerű sugárzás – felelte Fayez.

– Ez a valami tele van… kapukkal? Mármint magának az objektumnak a fizikai struktúráján belül?

– Van egy elméletünk. – Fayez úgy vigyorgott, mintha Elvi most először egyezett volna bele, hogy lefekszik vele. Lökött volt, de Elvinek tetszett minden, ami boldoggá tette a férfit: hogy tud dolgokat, és ismeri őt.

– Még túl korai lenne elméleteket felállítani – jegyezte meg.

– Tudom, mégis felállítottunk egyet. Vagyis elsőként Travon állt elő vele, de mind egyetértünk. Ez a valami kapcsolatba kerül egy protomolekulával megfertőzött elmével, lemásolja a szóban forgó elmét, aztán mindenfelé ezek a kapujegyek jelennek meg az objektumon. Travon arról kezd beszélni, hogyan működik a biztonságos adattárolás. Fogod a titkosított adatok fizikai lenyomatát, és szétszórod. Egy csomó különálló, beépített címkékkel és kódokkal ellátott tárolóhelyen raktározod el, hogy ha a tárolórendszer bármely darabja elveszne, a többi tudja, hogy a szétszóródott töredékekből hogyan építse fel újra az elveszett darabot.

Elvi, aki sokkal jobban értett a számítógépekhez, mint Fayez, már kezdte is volna:

– Ez nem egészen…

– Aztán Jen azt mondja: „A gyémánt a szénatomok szupersűrű és hihetetlenül szabályosan elrendezett tömege. Ha módot lehetne találni rá, hogy az átfogó szerkezet sérülése nélkül elmozdítsunk benne dolgokat, akkor kiváló adattároló anyag válhatna belőle.”

Elvi elhallgatott, az elméjében végigzongorázta a lehetséges következtetéseket.

– Mint például egészen parányi féregjáratokkal – morfondírozott.

– Ugye? Tudjuk, hogy a protomolekula megépítői minden jel szerint csoportelmét alkottak. Vagy egyetlen agyuk volt. Amelyik meghatározás jobban tetszik. Azonnali nem lokalizált kommunikáció a galaxis általuk elfoglalt szegletében, a különböző csomópontok és entitások között. De valami gond mindig beüthet, még náluk is. Aszteroidák ütköznek bolygóknak, földrengés vagy vulkánkitörés pusztít, vagy akármi. Bármit tárol is valamelyik önálló csomópont, örökre elvész, amikor az a csomópont elpusztul. Vagyis mi van akkor, ha amit itt látunk, az egész civilizációjuk biztonsági tartalék meghajtója? Mindent, amit valaha tudtak, ebben a Jupiter méretű hálóban tároltak el?

– Ez egy rohadtul hatalmas logikai ugrás.

– Igen – bólintott Fayez, de a mosolya ugyanolyan széles maradt. – Teljesen megalapozatlan. Abszolút csak találgatás. Többnemzedéknyi tudományos kutatás kell ahhoz, hogy meghatározzuk, mi lehet ez a dolog, aztán újabb generációk, hogy rájöjjenek a kódra, miként lehet adatokat kinyerni belőle, ha valóban léteznek ilyen adatok. De Elcsi – tette hozzá az izgalomtól zihálva –, mi van, ha mégis?

Sagale admirális az asztala mellett lebegett, egy nagy fali kijelzőn ellenőrizte a navigációs térképeket. Elvi látta a kijelölt útvonalat a jelenlegi helyzetüktől a Kalma kapun át a kapucsomópontba, onnan pedig ki a Tecoma kapun, majd galaktikus körútjuk következő állomásához.

– Mondja, hogy ez a rendszer minden idők legfontosabb tudományos felfedezése – szólalt meg Sagale, fel sem pillantva, miközben Elvi beúszott az irodájába.

– Könnyen lehet… – kezdte Elvi.

– De a Naraka rendszerben talált kristályvirágot tartották a legfontosabb felfedezésnek.

– Döbbenetes szerkezet volt – értett egyet Elvi. – De ezzel összevetve…

– Előtte a Charon hármas csillagrendszeréről mondták ugyanezt, meg a bolygóról, ahol üvegszilánkok hullottak az égből.

– Azt inkább csak igazán menőnek mondanám. El kell ismernie, hogy meglehetősen látványos volt.

Sagale odafordult, hogy minden figyelmét Elvinek szentelje.

– Úgy hallom, azzal jön… már megint…, hogy az itteni rendszerben a további kutatások szempontjából létfontosságú tárgyi leleltet találni – folytatta Sagale. Fáradtnak és kissé csalódottnak tűnt. – Akárcsak az a nagy kristályvirág.

Elvi a kedvéért részletesen ismertette a teóriát, és miközben magyarázott, Fayez elmélete egyre elképzelhetőbbnek tűnt. Sagale félig lehunyt szemmel bámult rá, miközben Elvi beszélt. Amikor közölte vele, hogy a kinti gyémánt talán ténylegesen minden információt tartalmaz, amit a kapuhálózat építői egykor felhalmoztak, megrándult Sagale arcának egyik izma, ám ez csak a meglepetését jelezte.

– Ez elég érdekes. Kérem, írja le az elméletet, és csatolja az adatcsomaghoz, amikor az átkeléskor mindent elküldünk a Laconiára! Elnézést kérek, hogy egy kalap alá vettem a virágokkal és az üvegesővel. Ez valóban lenyűgözőnek tűnik.

Az admirális kelletlen beismerése egy kissé bántotta, de Elvi inkább annyiban hagyta.

– Uram – mondta aztán. – Met, lehetséges, hogy a főkonzul pontosan ennek a megtalálásáért indított el minket erre a küldetésre. Lehet, hogy ezt kerestük.

– Nem ezt – jelentette ki Sagale, de Elvi tovább erőltette a dolgot.

– Határozottan tanácsosnak tartom, hogy üzenjen az admiralitásnak, és kérjen több időt. Még ezernyi vizsgálatot elvégezhetünk, amíg a hozzánk csatlakozó személyzetre és hajókra várunk. Ha most elmegyünk, azzal semmit sem érünk.

– És úgy hiszi, hozzáférhet ezekhez az adatokhoz, ha több időt hagyok rá? – kérdezte Sagale.

Elvit nem sok választotta el attól, hogy hazudjon, annyira szeretett volna még egy kevés ideig maradni, és még egy keveset megtudni, de…

– Nem. Ilyesmit nem állíthatok. Valójában szinte biztosan több évtized munkája kell majd hozzá, talán évszázadoké, hogy megoldjuk ezt a problémát. Ha egyáltalán megoldható. De ennél jobb esélyünk nem lesz. Bármit találunk a Tecomán, semmi sem lehet ehhez foghatóan fontos. Erről meglehetősen biztosan állíthatom, hogy így van.

– Akkor tartjuk magunkat az ütemtervhez, és majd meglátjuk, igaza van-e – válaszolta Sagale, és már el is fordult tőle. – Csatolja be magát! Nyolcvan perc múlva megindulunk a Tecoma felé.

Hetvennyolc perccel később Elvi a présülésében ült, és a folyadékba fúlásra várt.

Az űrutazásban mindig is – már a kezdetektől fogva – az emberi testek törékenysége jelentette a problémát. Az emberiség e korlátok dacára meglehetősen szép eredményeket ért el már a Laconia előtt is. Most már azonban rohamléptekben fejlődtek. A Sólyom csaknem elhanyagolhatóvá csökkentette a rendszerek közti utazás idejét a hagyományos kutatóhajókéhoz és a civil flotta teherszállítóiéhoz képest. Egy többhetes utat napok alatt megtehettek. A Sólyom még Duarte katonai hajói többségének is komoly kihívást jelentett volna. Ám a hatalmas gyorsulásért a teljes alámerülést kívánó présüléssel kellett megfizetni. Az ördögi eszköz teljesen körbevette az ember testét az energiaelnyelő géllel, a tüdőt magas oxigéntartalmú folyadékkal töltötte meg, hogy a mellkasüreg a lehető legkevésbé eshessen össze. Napokon át.

– Nem értem, mit akar – panaszkodott Elvi.

– Bonyolult egy alak – válaszolta a szomszédos présülésből Fayez.

– Mintha nem akarná, hogy bármi érdekeset találjunk. Valahányszor rálelünk valamire, morogni kezd.

– Bevetted az égetés előtti gyógyszereidet?

– Be – felelte Elvi, habár nem tudta biztosan megmondani, valóban nem feledkezett-e meg róluk. Nem tartotta őket létfontosságúnak. – Úgy érzem, egészen mást igyekszik elérni, amit nem árul el nekünk.

– Szinte biztosan, mivel valami mást igyekszik elérni, amit nem árul el nekünk – adott igazat neki Fayez. – Ez nem lehet annyira meglepő, Elcsi.

– Nem lehet ennél fontosabb. Mi lehetne ennél fontosabb?

– Számára? Nem tudom. Talán csak utál tanulni. Fiatalkorában lelki sérülést okozott neki a tudományos vetélkedő. Tíz másodperc. Szeretlek, Elcsi.

– Én is szeretlek. Emlékszem, amikor a lé még olyasvalami volt, amit beléd fecskendeztek, nem pedig belélegezted. Emlékszem, hogy akkoriban nagyon nem szerettem.

– Ez a haladás ára.

Elvi valami okosat akart felelni, aztán a folyadék beáradt a szavak útjába, mint mindig, és elnémította őt.

Hatodik fejezet: Alex

A Közelgő Vihar a laconiai haditengerészeti technológia legfejlettebb szintjét képviselte. Az osztályából elsőként bevetett hajót a gyors rombolók egész flottája prototípusának szánták, amely a kapuhálózat számos rendszerét felügyelheti, és a birodalom legtávolabbi sarkában is a Laconia hatalmának megtestesítője lehet. A hajógerincre szerelt sínágyúja öt másodpercenként tudott olyan hatalmas sebességgel kilőni három és fél kilós lövedékeket, amelyek akár kisebb holdakat is képesek voltak átlyukasztani. A két különálló torpedóvető egység mindegyike négy állásból indított, és a gyorsújratöltő rendszernek köszönhetően az első sorozat leadása után kevesebb mint hetven másodperc alatt újabb nyolc hal kerülhetett a csövekbe kilövésre készen. Tizenkét gyors tüzelésű pontvédelmiágyú-rendszere minden oldalról védelmet nyújtott, és a hajót bármilyen szögből közelítették, legalább négy tudta fedezni ezek közül. A hajó, ahogy Alex pilótatársa, Caspar gyakorta élcelődött, leginkább olyan, mintha egy kétezer tonnányi szarzuhatag zúdulna a nyakadba két perc alatt.

Az Inga gigantikus rakterében megbújva ugyanakkor védtelen is volt.

Így, a pilótaülésben várva a jelre annak tudatában, hogy ha most bárki felfedezné őket, és tüzet nyitna rájuk, semmit sem látna ebből a radaron, Alex fejbőre viszketni kezdett. Az Inga továbbította nekik a teleszkópjai jeleit, ezért nem maradtak teljesen vakok, de egy nehézkes és ormótlan teherszállító veszélyérzékelő rendszere főként arra szolgált, hogy ne csapódjanak bele egy kóbor szikladarabba. Az alacsony felbontású radar és a szemcsés teleszkópképek nem igazán nyugtatták le az idegeit.

– Szóval te meg a főnök régi barátok vagytok, igaz? – kérdezte Caspar.

A Vihar másodpilóta-ülésében ült, Alextől jobbra. Caspar Asoau, az alacsony, vékonydongájú kölyök egyik vállát rohanó gepárdot ábrázoló, mozgó tetoválás díszítette, az állát pelyhedző kecskeszakáll. Ahelyett, hogy túl fiatalnak tűnt volna a feladathoz, pokolian jó pilóta hírében állt. Mindig szó nélkül teljesítette a parancsot, és abszolút kellemes társaságnak bizonyult. Alex hamar felfedezte, hogy a repülés szeretetén kívül semmi közös nincs bennük, ezért úgy tűnt, a laza üdvözléseken kívül szinte kizárólag a Vihar vezérlőberendezései előtt ülve beszélgettek.

Alex nem hányta a dolgot a kölyök szemére. Jól emlékezett arra az időre, amikor fiatal pilótaként azzal igyekezett elleplezni idegességét, hogy az idősebb tisztekkel diskurálgatott.

– Bizony. A Tüzérrel irtó hosszú ideje ismerjük egymást.

– Tudod, ez elég vicces. Ő a hajó kapitánya, mégis Tüzérnek hívjátok. Az valamilyen rang volt, igaz? Még a Marson?

– Olyasmi – felelte Alex. – Nekem mindig Tüzér marad.

Caspar a kirepülés előtti ellenőrzést végezte beszélgetés közben, az ujjaival finoman zongorázott a képernyőkön. Alex monitorján legördült az ellenőrző lista, minden rendszer megfelelően működött, és zöld jelzéssel válaszolt, mielőtt Caspar áttért a következőre, és Alex véglegesen jóváhagyta a munkáját. A másodpilótája alaposan és hatékonyan dolgozott. Komolyan vette a feladatát. Emiatt Alex azt kívánta, bárcsak a kölyök harminc évvel idősebb lett volna, hogy összebarátkozhassanak.

– Nem utalt rá, hogy mi lesz a bevetés célja? – érdeklődött Caspar, aztán átküldte Alex képernyőjére a fegyverzetleltárt, hogy ő is ellenőrizhesse.

– Kétszáz lövedéket mutat a sínágyú tárában, nyolcvan hal a csövekben, minden PVÁ bevetésre kész, és tele – válaszolta Alex, miközben végighúzta az ujját a listán. – És nem, a Tüzér öreg harcos. A vele egyívásúakba még elég keményen belenevelték, hogy nem járhat el a szájuk.

– Vettem, kétszáz a sínágyúkban, nyolcvan torpedó, a PVÁ-k tele, és minden bevetésre kész, megerősítve. Igen, de gondoltam, mivel puszipajtások vagytok, talán elárult valamit előre.

– Semmit sem mondott. És nem is kérdezném. Amikor kell, tudni fogjuk, és ezzel én kiegyezem – felelte Alex, aztán, mivel végeztek a repülés előtti ellenőrzéssel, elfordította az ülését Caspar felé. – Semmi gond azzal, ha ideges vagy.

Caspar bólintott. Úgy tűnt, egyáltalán nem jött zavarba attól, hogy kibeszélik a félelmeit. Alexet újabb gyengédségroham öntötte el a fiú iránt. Rendes gyerek volt. Alex remélte, hogy élve átvészeli a laconiai ügyet, de ennek esélyét mindannyiuk esetében elég csekélynek érezte.

– Ismertem egy fickót a Pallason – váltott témát Caspar. – Nem mondanám, hogy túlzottan közel álltunk egymáshoz. Komolyan sosem jártunk, vagy ilyesmi. De amikor szállítmányért az állomáson voltam, mindig összejöttünk. Ben Yinek hívták. Kedveltem.

Egy könnycsepp gyűlt a szeme sarkába, de nem gördült le az arcán az Inga hajtóművének kellemes egynegyed g-s égetése mellett.

– Nem jutott ki a kiürítéskor?

– Nem – felelte Caspar, és megtörölte a szemét. – A Förgeteg állítólag olyan gyorsan törmelékké zúzta az állomást, hogy még a tényleges csapást sem láthatták előre. Azt hiszem, ha már távozni kell, ez nem a legrosszabb módja.

– Részvétem – sajnálkozott Alex. A Viharon mindenkinek megvolt rá az oka, hogy gyűlölje a laconiaiakat. Mindenki tudott mesélni egy történetet. Legtöbbjüknek csak annyit lehetett felelni rá: „Részvétem.” Meglehetősen sutának érződött.

– Ha valamiért félresiklana ez a küldetés – folytatta Caspar, miközben a kijelzőkre fordította a figyelmét, és még egyszer végignézte az ellenőrző listát –, szeretném, ha tudnád, hogy miattam nem kell aggódnod. Ha az a rohadék Förgeteg utánunk ered, egyedül az fog foglalkoztatni, hogyan lyuggassam át.

– Tudom, öreg – válaszolta Alex, és megpaskolta a kölyök térdét, mielőtt visszafordult volna. – Efelől kétségem sincs.

– Kamal? – szólalt meg Bobbie hangja a fülében, ahová a kommunikációs fülest illesztették. Bobbie kizárólag bevetéskor szólította Kamalnak, amikor mások is hallhatták őket. Ez annyit tett, hogy kezdődik.

– Itt Kamal a vezérlőfülkéből, kapitány, vétel – válaszolta Alex, és kihúzta a derekát az ülésében. A mögötte felszisszenő gömbcsuklók jelezték, hogy Caspar ugyanezt teszi. A Viharon még a présülések hangja is elegánsnak hatott.

– Jelentést kérek, készen állunk-e a bevetésre! – folytatta Bobbie. – Amint szólsz, hogy mehetünk, az Inga kienged minket.

– A vezérlőfülkében minden bevetésre kész, csak a parancsot kell kiadnod.

– Kiváló – válaszolta Bobbie. – Jól van, gyerekek, fentről megjött az utasítás, és már tudjuk, mi a feladat. Jól figyeljetek, mert nincs időm kétszer elmondani.

Alex gyűlölte, amikor ballisztikus pályán repültek. A hajtómű kiiktatása azt jelentette, hogy legfeljebb a manőverezőfúvókákat használhatta. Az aktív érzékelők hiánya ahhoz hasonlított, mintha félig lehunyt szemmel irányítaná a hajót.

A Vihar radarprofilja egészen parányinak számított egy ekkora hajóhoz képest. Volt valami a hajótest anyagában, ami egyszerűen elnyelt vagy oldalirányban vert vissza minden, rá irányuló radarjelet. Szinte a teljes hulladék hőjét belső hőelnyelőkbe vezethette órákon át, a burok hajszálereiben pedig folyékony hidrogént keringethetett, hogy a hajótest hőmérséklete a nulla fokot közelítse. Hacsak nem keresték kifejezetten, legfeljebb az űrnél valamivel melegebb pontként lehetett észlelni egy priccsénél nem nagyobb radarprofillal. Alex még mindig emlékezett rá, amikor egy hasonló technológiával épült romboló megsemmisítette a régi hajóját, a Canterburyt. Egészen rémisztően hatott, amikor egy hajó hirtelen előbukkant az űr sötétjéből, és torpedókkal sorozta meg őket. Úgy tűnt, mostanra ez vált irányadóvá. Ennek ellenére át tudta érezni, mit élnek meg hamarosan a kiszemelt célpontjaik.

– Egy perc – közölte Caspar. Nem maradt idő az együttérzésre.

– Vettem, egy perc – válaszolta Alex, aztán átkapcsolt Bobbie csatornájára. – Kapitány, hatvan másodperc múlva belépünk. A csapatod készen áll?

– A gyerekek már beszíjazták magukat, és felkészültek a hullámvasutazásra – felelte Bobbie.

– Vettem – nyugtázta Alex, aztán a visszaszámláló kijelzőjét figyelte, ahogy nullához közelít. – Három… kettő… egy… mehet.

– Mehet – ismételte el Caspar, és a Vihar egyszerre életre lobbant körülöttük. A képernyők az aktív érzékelőkre és a célpontjuk teleszkópos képeire váltottak: a Szállítószövetség kövér teherhajóját két laconiai fregatt kísérte. A teherszállító mögött a Jupiter irdatlan tömege húzódott.

És Bobbie bevetés előtti eligazítása szerint pontosan emiatt kellett annyit titkolózni. Az, hogy megindíthatják-e a támadást, azon állt vagy bukott, hogy a teherszállító legénységébe férkőzött ellenállók ki tudják-e juttatni a jelet a hajó útvonaláról és a Sol-rendszerbe való belépésének idejéről, miközben mindvégig a hajóra kinevezett laconiai politikai tiszt árgus szemei előtt dolgoznak. Ahhoz, hogy sikerrel járjanak, azalatt kellett megindítaniuk a támadást, amíg a Jupiter eltakarta őket a Föld elől, a Magnetár-osztályú hadihajó pedig még mindig az utóbbi körül keringett.

Rengeteg mozgó elemnek kellett egybevágnia, és bármelyik egyetlen pillanat alatt kieshetett, így a támadás megindításával leleplezték volna a szövetségbe beszivárgott kémeket. Ha mégsem alakult volna minden a tervek szerint, a Vihar egyszerűen visszakerül az Inga hajóállásába, hogy továbbrepüljenek, miközben a legénység semmiről sem értesül, a teherszállítón dolgozó kémeket pedig nem fedezik fel.

De a zsákmány miatt megérte kockáztatniuk. A hajót közvetlenül a Laconiáról indították el valamilyen helyi projekthez szükséges rakománnyal és magának a Förgetegnek a pótalkatrészeivel. Ezenkívül, reményeik szerint, a laconiai hajók hajtóművében használatos néhány furcsa fűtőelemmel, amelyeket sehol másutt nem lehetett előállítani, és amelyekből a Viharnak vészesen fogyott a készlete. Munícióval a Vihar fegyvereihez és energiacellákkal a páncélszkafanderekhez, amelyeket Bobbie csapata viselt. Ha sikerül elfoglalniuk a teherszállítót, a földalatti mozgalom leghatékonyabb fegyvere harc- és működőképes marad, talán még évekig.

És – ami a legjobb – elkapják a politikai tisztet. Ha élve sikerül foglyul ejteniük, óriási fogás lesz a hírszerzés számára.

Amennyiben Alex el tud bánni a kísérő fregattokkal, Bobbie leszállóegysége pedig eljut a teherhajóra.

– Felfedeztek minket – jelentette Caspar. Ebben nem volt semmi meglepő. Amint a Vihar aktív radarjele bekapcsolt, a hajó felragyogott, akár egy karácsonyfa.

– Jelzavarók bekapcsolva – válaszolta Alex, és a Vihar rádiózajba burkolta kicsiny flottájukat, elvágva őket egymástól és a külső segítség lehetőségétől. A három hajó nem hajtott végre pályamódosítást, minden jel szerint úgy ítélték meg, hogy a legjobb, ha megpróbálnak kikerülni a Jupiter takarásából. Jobb módszer nem kínálkozott. Alex ugyanezt tette volna a helyükben.

Pontosan ezért készült fel erre az eshetőségre.

– Kapitány, most útnak indítalak. Mindenképp gyere vissza! – üzente Bobbie-nak Alex, majd megnyomta a gombot, amely óriási sebességgel a teherhajó felé repítette a rohamcsapat leszállóegységét. Bobbie és a behatolók szakasza kalózok módjára rohanták le az ellenséges hajót. Amíg a komp keményen égetett a Szállítószövetség teherhajója felé, Alex két, precízen irányzott lövést adott le a sínágyúkkal a leszállóegység mellett a teherszállító hajtóműfúvókája felé. A lövedékek alig néhány másodperc alatt megtették a két hajót elválasztó több ezer kilométeres távolságot, és a teherszállító fúvókája kialudt.

– Készülj fel! Mindjárt ránk támadnak – szólt oda Casparnak Alex, és a Vihar szinte ugyanabban a pillanatban dühös berregéssel figyelmeztette őket, hogy bemérték a hajót.

– A PVÁ-k tüzelésre készek – jelentette Caspar. Alexet meglepte, mennyire nyugodt a hangja. Bármennyire szomorkodott és félt is a kölyök az összecsapás előtt, most, hogy kezdetét vette a harc, jóformán gépiessé változott a viselkedése. – Készen állunk a bejövő tűzre. A kettes és négyes csövek célra állítva.

– Egy kissé közelebb kellene repülnünk, hogy szűkítsük a lehetőségeik körét – javasolta Alex. A két fregatt nem elhanyagolható fenyegetést jelentett, de a Vihar méreteit és tűzerejét tekintve is messze felülmúlta őket, ezért nem kellett aggódnia, ha kivillantott agyarakkal egyenesen nekik rontanak, és megpróbálnak gyorsan véget vetni a küzdelemnek.

– Vettem. Az egyes és hármas betöltve és célra állítva, ha szükség lenne rájuk.

A gyorsulás az ülésébe préselte Alexet, ahogy Caspar sebesen közelített a célpontokhoz. A távolban Bobbie űrkompja a megbénított teherszállítóhoz ért, és mágneshorgonyokat lőtt ki rá, hogy egymáshoz rögzítse a két hajót. A fregattok nem kommunikálhattak egymással, de a legénységük láthatólag előre megbeszélt vészhelyzeti tervek szerint cselekedett, mivel szétváltak, és ellentétes irányba repülve maguk mögött hagyták a teherhajót, mintha összehangolták volna a manővert.

– Két oldalról próbálnak támadni minket – állapította meg Alex, de Caspar már tisztában volt vele. A PVÁ-k felét az egyik hajóra állította rá, a másik felét pedig a másikra. Nem számított, hogy két irányból tüzeltek, a Vihar légvédelmi ernyője el tudott bánni velük.

Odalent a teherszállítónál Bobbie leszállóegysége erőteljes fékező égetéssel egyszerre életre lobbant. Alex ugyan megbénította a teherszállító hajtóművét, de a hajó még mindig ugyanazzal a sebességgel száguldott, mint amikor a meghajtás csődöt mondott. Bobbie űrkompját úgy programozták, hogy olyan vektor mentén fejtsen ki ellenerőt a gyorsulásra, hogy biztonságban a Jupiter takarásában tartsa a teherszállítót. Részben leszállóegységként működött, részben másodlagos, utángyártott, ideiglenes fékező fúvókaként.

– Bejutottunk a fedélzetre – jelentette Bobbie, a sercegő zavaráson áttörve robotszerű csikorgásba váltó hangon.

– Gyorsan közelgő célpontok – szólalt meg Caspar ugyanabban a pillanatban, hogy a riasztás megjelent Alex taktikai kijelzőjén. A két fregatt kiürítette torpedócsöveit. Alex cseppet sem törődött velük, várta, hogy a rakéták a PVÁ-k lőtávolába érjenek, és a Vihar cafatokra szaggassa őket.

– Vágjunk bele, és lőjünk vissza! – adta ki a parancsot Alex, és a Vihar egy pillanattal később szinte kéjesen megborzongott, ahogy maga is kilőtte négy torpedóját.

Mielőtt az egymáshoz sebesen közelgő lövedékek elkerülhették volna a szembejövőket, a Viharra kilőttek közül kettő nagy ívben elkanyarodott.

– Azzal a kettővel foglalkozz, amelyik még mindig felénk tart! – fordult Casparhoz Alex, és már el is feledkezett róluk. A másik két laconiai torpedó most a teherszállító felé száguldott, széles kanyart leírva. És a két fregatt is átperdült, és kemény égetésbe kezdett a korábban a védelmükre bízott hajó felé.

Nem sikerült elterelniük, sem lelőniük a Vihart. Úgy tűnt, hogy a B terv a teherhajó kilyuggatása volt. Vérszomjas, mégsem váratlan megoldás. Alex teljes gázt adott, hogy mielőbb beérjék a sebesen fékező teherhajót, és ahelyett, hogy lecsapott volna a zsákmányra, immár védelmezni próbálta. Egy pillanatra minden egyetlen térbeli központ felé zuhant, amelyet a megnyomorított hajó jelölt ki. A Vihar, a célpontjukat szélesen visszahurkolódó röppályán kereső nyolc torpedó, a visszafelé égető két fregatt. A taktikai kijelzőn úgy tűnt, mintha a teherhajó fekete lyukká változott volna, és annak gravitációja szívott volna mindent – a legkisebb tárgytól a legnagyobbig – az eseményhorizontja felé. A maga módján gyönyörűnek mutatkozott.

Aztán mindenki lőni kezdett.

Caspar PVÁ-i egyetlen szemvillanás alatt lemészárolták mind a négy laconiai torpedót, amint a Vihar két rakétája az egyik fregatt orrába csapódott, és a plazmatöltetek izzó salakká változtatták a hajó elülső felét. A másik fregatt átperdült, oldalirányba fordult, és kilőtte az őt üldöző torpedókat, majd továbbfordulva a PVÁ-ival végigsorozta a teherszállítót és Bobbie rákapcsolódó leszállóegységét. Az átlyuggatott teherhajóból a Jupiter rőtes fényétől véres rózsaszínűre festett gázkilövellésekben szökött ki a levegő. Vagy talán valóban vér keveredett beléjük. Amennyi lyuk keletkezett a hajón, hihetetlennek tűnt volna, ha senkit sem találnak el a fedélzeten.

– Szórd meg! – utasított Alex, de Caspar már azt jelentette:

– Elkapom a szemetet.

A fregatt a manőverezőfúvókák erőteljes löketével megállította a pörgést, majd beindította a hajtóművét. Jóllehet csupán lelassított, úgy tűnt, mintha egyenesen a feléje közeledő Viharra vetné magát. A két hajó hatalmas sebességgel, az összes PVÁ-jukkal tüzet okádva száguldott el egymás mellett.

A sokkal kisebb fregattot egyszerre találta el a Vihar fél tucat ágyúja, és úgy látszott, mintha szecskaesővé hullott volna szét, ahogy elsuhant mellettük. De még mielőtt kimúlt, maga is hosszú sortüzet adott le, amely a Vihar oldalába metszett bele.

A hajót egyszerre vészjelzők, szirénák és a vezérlésből érkező riasztások kakofóniája töltötte meg.

– Megsérültünk! – kiabálta túl a hangzavart Alex. A lárma fokozatosan csendesedett, ami azt jelentette, hogy ha máshonnan nem, a vezérlőfedélzetről mindenképp szökött az atmoszféra. Alex előkapta az ülése alól, aztán a helyére rögzítette a sisakját. Látta, hogy Caspar ugyanezt teszi.

– Megsérültünk! – üvöltötte megint, de csak sistergést hallott a szkafandere hangszórójából. Dühös tehetetlenségében a sisak oldalához csapta az öklét, és hátraperdült. Caspar a szájára és a fülére mutatva jelezte, hogy az ő szkafanderrádiója sem működik.

Alex átpörgette a képernyőn megjelenő kárjelentések oldalait, és rálelt a bűnösre. Egy PVÁ-sorozat átszakította a hajón belüli és hajók közötti kommunikációért felelős számítógépmagot, és ki tudja, miért, a tartalék nem vette át a helyét. Lehet, hogy az is elcsesződött. Úgy tűnt, rengeteg vörös fény villog a gépészeti műszerfalon.

De a Vihar hamarosan begyógyítja a hajótest sérüléseit, ahogy mindig megtette. A kármentő csapatok pedig már nekiláttak, hogy újra működésbe hozzák a többi rendszert. A Vihar túl fogja élni, efelől kétsége sem lehetett Alexnek.

A teherszállító viszont, rajta Bobbie rohamosztagával, az űrben bukdácsolt irányíthatatlanul, levegő nélkül, és rádió-összeköttetés nélkül semmiképp sem lehetett kideríteni, bárki életben van-e még.

Hetedik fejezet: Bobbie

– Kapitány, most útnak indítalak. Mindenképp gyere vissza! – közölte Alex.

A behatoló csapat űrkompja megrázkódott, ahogy a Vihar eleresztette. Egy pillanattal később beindult a hajtómű, az ülésébe csapta Bobbie-t, aki ezek után egy ideig semmit sem tehetett, miközben hatalmas csata dúlt körülötte.

A Vihar behatolókompját valamivel korszerűbben építették meg a marsi változatnál, amit annak idején Bobbie a kiképzéskor használt, de különösebben sokat nem lehetett javítani egy ennyire egyszerű szerkezeten. Alapvetően egy kis méretű csapatszállítót képzeltek el, az egyik végén hajtóművel, a másikon légzsilippel, amelyik lyukat képes robbantani az ellenséges hajóba. A belsejét présülésekkel felszerelt, szűk falú fémdoboz alkotta. A „repülő koporsós” vicc, amit a tengerészgyalogosok évszázadok óta rendszeresen elsütöttek, még azoknak a réges-régi katonáknak is tökéletesen érthető lett volna, akik lánctalpakon guruló, páncélozott személyszállítókban indultak a csatába: ha meghalnál, mielőtt összecsapnál az ellenséggel, legalább be vagy dobozolva, hogy örök nyugalomra helyezhessenek.

Az emberek mindig azt mondogatták, hogy a harc legnehezebb része az, amíg a harcra vársz. Fiatalon Bobbie is így tartotta. Amikor harcra kerül sor, amikor elkerülhetetlen, akkor inkább essünk túl rajta, bassza meg. Amint megkezdődött a csata, minden túl gyorsan történik ahhoz, hogy aggaszd magad miatta. A félelem kizárólag az ösztönökből, nem az értelemből fakad. Ezt régebben valamiképp jobbnak érezte.

A kor ezen is változtatott. Bobbie megtanulta, hogy a harc előtti utolsó nyugodt pillanatot jótéteményként kezelje. Ajándékként. A halálba indulók közül csak kevesen tudtak róla, hogy egyáltalán ez történik velük, nemhogy idejük lett volna leülni, és elmerengeni az életükön. Azon, mi olyat tettek, ami valóban számított. Hogy vajon jó haláluk lesz-e.

Az édesapja már azelőtt legendás marsi tengerészgyalogos hírében állt, hogy Bobbie megszületett. Miután gyarapodni kezdett a családja, visszavonult a frontról, és még legendásabb kiképző őrmester vált belőle. A Hekaté Bázison egy egész nemzedék tanulta meg Draper főtörzsőrmestertől, mit jelent marsi tengerészgyalogosnak lenni. Óriási termetével és kemény arcával, amit mintha kovából véstek volna ki, mindig legyőzhetetlennek látszott. A természet változhatatlan igazságának, akár az Olympus Mons inkarnációja, aki életre kelt, és immár a halandók között jár.

Mielőtt meghalt, már csak parányi, összeaszott porhüvely maradt belőle. Az ágyán heverve, csövekhez és monitorokhoz kötve, amelyek csupán késleltették az elkerülhetetlent, megfogta Bobbie kezét, és azt mondta neki:

– Készen állok. Már tucatnyiszor megcsináltam ezt.

Bobbie akkor nem értette, most viszont úgy gondolta, arról beszélhetett, ahogy ugyanott ül, ahol most Bobbie. A csatatérre tartó szállító járműben, és az életén mereng, miközben a lehetséges vég felé száguld. Ki vagyok én? Vajon számított bármi, amit elértem? Jobb helyként hagyom itt a világot, mint ahogy találtam? Ha nem térek vissza, mit bánok? Miféle diadalokat arattam?

Az ilyesmit talán csak egy harcos érthette meg. Kizárólag azok, akik úgy döntöttek, belerohannak a tűzbe, mintsem menekülnének tőle. Ettől Bobbie szentnek érezte a dolgot.

– Eddig, és ne tovább! – súgta maga elé. A zsarnokokhoz, kötekedőkhöz és kényurakhoz intézett litániájának szavait. Eddig, és ne tovább! Ha az életem jelent bármit is, miután távoztam – gondolta magában –, remélem, ezt jelentette.

– Mi az, főnök? – kérdezte Jillian. Bobbie másodtisztje a közvetlenül vele szemben lévő présülésbe volt becsatolva.

– Csak magamban beszélek – felelte Bobbie. Aztán énekelni kezdett. – Bármit tudsz is, én jobban meg tudom csinálni. Bármit jobban tudok csinálni nálad.

– Még sosem hallottam – jegyezte meg Jillian, aztán ő is rázendített, próbálta elkapni a dallamot. – Valami új? Övbélinek hangzik.

Bobbie elnevette magát.

– Fogalmam sincs. Édesanyám szokta énekelni. A fivéreim idősebbek voltak nálam, és utáltam, ha bármiben alulmaradtam velük szemben. Könnyekben törtem ki, ha legyőztek, és édesanyám ilyenkor énekelte nekem ezt a dalt. Ez is olyasmi, ami gyerekkorában megragad az emberben, aztán már sosem potyog ki a fejéből.

– Tetszik – válaszolta Jillian, aztán lecsukta a szemét, és mormolni kezdett magában. Úgy tűnt, mintha imádkozna. Bobbie tudta, hogy nem ezt teszi. A küldetést pergette végig a fejében, újra meg újra. Két méter az átszakított hajótesten át az első elágazásig. Fordulj balra. Tizenkét méter a gépterem zsilipajtajáig. Betörni és megtisztítani. Három méterre jobbra lesz a központi konzol. A másik harcos litániája.

Vannak, akiket szeretek. Vannak, akik szerettek. Azért harcoltam, amiben hiszek, megvédtem, akit tudtam, és tapodtat sem mozdultam a betoluló sötétséggel szemben.

Ennyi megfelel.

A behatolóegység rövid életű ütközési riasztással visított rájuk. A Vihar két sínágyújából kilőtt lövedék kellően közel száguldott el a hajótest mellett, hogy Bobbie akár ki is nyúlhatott volna, hogy lecsapja őket.

– Becsapódáshoz felkészülni! – figyelmeztetett őrmesterhangján. Amennyire erőteljesen csak lehetett, mégsem egészen kiabálva. Most ez volt a feladata. Hogy a természet változtathatatlan igazságának mutatkozzon. Az Olympus Mons inkarnációjának, aki életre kelt, és most a csatatéren vonul keresztül. A háború istenének. Később összeaszott porhüvelynek. Talán. Ha nincs szerencséje.

Körülötte a rohamcsapat hat gondosan kiválasztott tagja rögzítette és felfújta az ülését. Mindegyikük laconiai motoros páncélt viselt, habár a kék színösszeállítást már átfestették feketére. Ők alkották, ahogy Bobbie édesapja mondta volna, a csapat krémjét. Jillian a Szabadbirtokról és öten az övbéliek közül.

Az övbéliek mind régi vágású KBSZ-esek voltak, harcedzett veteránok a belső bolygók elleni végtelen polgárháború idejéből, mielőtt a Laconia színre lépett, és mellékessé tette az ellentéteiket. A Viharon utazó teljes haderőt negyvenen tették ki, és a régi frakciók mindegyikéből akadt köztük harcos. Egy gyorsan lebonyolított behatoláshoz és hajófoglaláshoz azonban nem lehetett az övbélieknél alkalmasabbakat találni.

– Harci mód! – adta ki az utasítást Bobbie, és a páncélja azonnal felébredt, a küzdelmet türelmetlenül várva duruzsolt magában. A sisakkijelző felvillantotta, aztán a látómezeje egyik sarkába kicsinyítette a munícióleltárt. Drótvázas szerkezetrajz jelent meg a teherhajóról, amelybe behatolni készültek, aztán egy másik sarokba csúszott. A hatos lista a nevek melletti zöld pontokkal, amelyek azt mutatták, hogy életben és épségben vannak, a bal oldalon gördült le, és ott is maradt. Az, hogy mindenkit zöld ponttal hozzon vissza, ne feketével, minden bevetésnél fontosnak számított, még ha nem is a legfontosabbnak.

Villogó üzenet jelent meg látóterének közepén: ENGEDÉLYFELSZÓLÍTÁSNÉLKÜLITÜZELÉSRE.

– Alfa csapat felszólítás nélkül tüzelhet, Roberta Draper kapitány – mondta.

A szkafander rádióján távoli kattanásokat hallott, ahogy a hat páncélzat aktiválta a fegyverzetét. A marsi tengerészgyalogság rajparancsnokaként annak idején sosem kellett ilyesmivel foglalkoznia. A tengerészgyalogság kiosztotta a fegyvereket, és abból indult ki, hogy mindenki megfelelően és a kiképzéskor tanultak szerint használja majd őket. A laconiaiak sokkal jobban ragaszkodtak a hierarchiához. Winston Duarte azután alapította meg a Laconiát, hogy elárulta a Marsot, és kifosztotta a hadiflottát. Bobbie-t nem lepte meg, hogy a parancsnoksága alá tartozók iránti bizalmatlanságát intézményesítette.

A sisakkijelzőn újabb ábra jelent meg. A behatolóegység és a teherszállító egymáshoz viszonyított helyzetét, valamint a kettő között rohamosan csökkenő távolságot mutatta.

– Felkészülni! – mordult rá a csapatára. – Öt másodperc múlva bevetés!

A behatolóegység megrázkódott, ahogy kilőtte a mágneshorgonyokat, és megragadta a teherszállítót. Hirtelen oldalra rándultak, aztán a két hajó egymásnak csattant. Jelentős erővel csapódtak a teherhajónak, de a csúcstechnikás páncélzat puha gélbélésének és a présülés felfújt párnázatának köszönhetően csupán enyhe nyomást érzett a mellkasán, amely szinte azonnal meg is szűnt, amint az űrkomp gyorsulása hirtelen nullára csökkent, és a leszállóegység súlytalanul lebegett tovább. Ez jó jelnek számított. Azt jelentette, hogy Alex eltalálta a célpontot a sínágyúlövedékekkel, és a teherszállító tolóerő nélkül sodródott tovább.

– Égetéshez felkészülni! – figyelmeztetett, de a második szót már csaknem elnyomta a mennydörgésszerű dübörgés, ahogy az űrkomp beindította hatalmas fékezőfúvókáját, hogy a teherhajót a Jupiter takarásában tartsa. Az ülés automatikusan kioldódott, és a másik irányba lendült, a tolóerő irányába fordította Bobbie hátát. Újra nyomás nehezedett Bobbie mellkasára, ahogy a g-erők egyre halmozódtak.

Amikor lassanként enyhült az égetés, Bobbie elkiáltotta magát, hogy: – Gyerünk, gyerünk, gyerünk! –, de voltaképp feleslegesen. A raja kipattant a présülésekből, amint megszűnt a tolóerő. Jillian rácsapott a zsilipajtó melletti vezérlőpanelre, és kitolatta a harmonikaszerű átszállóköpenyt. A köpeny szegélye légmentesen rázáródott a teherszállítóra, a fedélzet megrázkódott a becsapódástól. Két másodperccel később a köpenyben elhelyezett, formált robbanótöltetek lyukat vágtak a Szállítószövetség teherhajójának mindkét burkán, és csusszanva felnyílt a légzsilip ajtaja.

Elsőként Jillian jutott be az izzó vörös lyukon át a teherszállítóba. Az első folyosónál, amelyet elért, a válaszfalnak ütődött, majd elrúgta magát balra, a gépterem felé. Hernandez és Orm követte.

– Bejutottunk a fedélzetre – üzent vissza Bobbie a parancsnoki csatornán Alexnek és a Viharnak. Laconiai felszerelésük a zavaráshoz igazítva modulálta a jelet, és így a rádiós kommunikáció remélhetőleg működött, de Bobbie nem bízott meg teljesen a rendszerben. Egyelőre nem számított. Alexet nyilván leköti a két fregattal folytatott küzdelem, bármivel foglalkozik is Bobbie csapata. Akár innen, akár onnan érkeztek, amíg a Vihar biztosítani nem tudta a teherhajó repterét, az üzenetek mellékesnek számítottak.

Bobbie követte a rajt a résen át, szorosan mögötte a csapat maradék három tagja. Amikor Bobbie a folyosó falához ért, jobbra fordult a parancsnoki híd felé. A folyosó, ahol jártak, valójában a hajó központi felvonója volt, és lezárt zsilipajtók jeleztek minden fedélzetet, amely mellett elhaladtak. A legtöbbjük rakterekbe nyílt. Néhány a legénységi kabinok szintjeire. Egyetlenegy vezetett a vezérlőterembe, és Bobbie-t kizárólag ez érdekelte.

Jillian és a csapata a gépteremben átveszik az irányítást a hajtómű és a létfenntartó rendszerek felett. Bobbie elfoglalja a hidat, és elvág minden kapcsolatot a külvilággal. Ha a politikai tiszt esetleg nem lesz a vezérlőteremben, amikor bejutnak, semmi gond. A kezükben lesz a hajó irányítása, és ráérősen felkutathatják. „Ráérősen” alatt legfeljebb öt-tíz teljes percet kellett érteni.

– Tartsátok szemmel azokat a zsilipajtókat! – utasította Bobbie a csapatát, miközben a válaszfalhoz simulva haladt a hajóhíd felé. Túlbiztosításnak érződött. A szkafanderük minden négyzetcentimétert végigpásztázott körülöttük hőre, sugárzásra, sőt a dobogó emberi szív sajátos elektromágneses jegyeire utaló jeleket keresve. Meglehetősen nehezen lehetett volna meglepni bárkit, aki laconiai páncélt viselt. De azzal, hogy mondott valamit, arra emlékeztette őket, hogy ott van velük, és ő a parancsnok, és hogy ügyel mindenki biztonságára.

– Vettem – vágta rá Takeshi. – A java részük nem meleg. Úgy sejtem, vákuum veheti körül a rakományt.

– Annak valószínűsége, hogy hátulról meglep minket egy űrruhás alak, egészen kicsi – ismerte el Bobbie –, de a kicsi nem egyenlő a nullával.

Bobbie sisakkijelzője rávetített információkat jelentetett meg egy egyfedélzetnyivel előttük lévő ajtó felett.

– Az ott – közölte, és a csapata körötte széthúzódva felkészült a behatolásra. A mozgásképtelenné tett teherszállító mikrogravitációjában a zsilipajtó körüli válaszfalakon álltak célra tartott fegyverrel. Bárhogy fordult is a hajó tolóerő mellett, a behatolás szempontjából a híd lent helyezkedett el.

– Ne feledjétek – szólalt meg Bobbie –, potenciális szimpatizánsaink vannak odabent.

Amint kimondta ezt, két nő lassan körbeforduló 3D-s profilja jelent meg a sisakkijelzőjükön.

– Először őket védjétek, foglyokat utána ejtsetek! Érthető?

Válaszként beleegyező morgást lehetett hallani. Bobbie rácsapott a zsilipajtó melletti vezérlőpanelre, és a páncélja a másodperc töredéke alatt lefuttatta az elektronikus biztonsági rendszert kiiktató behatolási protokollt.

Ezután mindenki lövöldözni kezdett.

Az emberi agy óhatatlanul úgy működik, hogy míg a közelharcban általában minden egyszerre történik, később az elme ragaszkodik hozzá, hogy narratívává fűzze össze az eseményeket.

Az adott pillanatban Bobbie bevetette magát a zsilipajtón a hajóhídra, a csapata pedig szorosan követte. A rá kilőtt lövedékek fényes vonalai lobbantak fel a sisakkijelzőjén, hogy tudja, milyen irányból tüzelnek rá. Némelyik golyó eltalálta őt vagy a csapatát. A páncél úgy ítélte meg, hogy a tényleges sérülés esélye elhanyagolható, ezért ügyet sem vetett erre. A fülkében heten tartózkodtak védőpáncélzatban. Bobbie szkafandere az egyiket szimpatizánsként jelölte meg. Az ellenállás két partizánjának egyikeként. Öt fegyveres tüzelt rá. Egyvalaki azon igyekezett, hogy mielőbb egy présülés fedezékébe bújjon. Ha Bobbie-nak tippelnie kellett volna, a politikai tisztre szavaz.

A karja anélkül mozdult, hogy rá kellett volna gondolnia, a csuklójára felszerelt puska egy pillanatra megperdült, és félbevágott kettőt a legénység fegyveres tagjai közül. A maradék három vörös permetté és húscafatokká szakadt szét a csapata össztüzében. Az egész küzdelem nem tarthatott tovább két másodpercnél, habár amikor később felidézte a történteket, és az agya eseménysorrá rendezte őket, sokkal hosszabbnak tűnt.

Alig harminc másodperccel azután, hogy Bobbie felnyitotta a zsilipajtót, a csapatából ketten védelmezőn közrevették a partizánt, Takeshi pedig a válaszfalnak taszította a politikai tisztet, és műanyag bilinccsel hátrakötözte a kezét. A fedélzeten használt laconiai gyalogsági lövedékek meglehetősen magas szintű technológiát képviseltek. Halálosnak bizonyultak a könnyű páncélt viselők ellen, válaszfalnak csapódva viszont porrá törtek szét.

– A híd a miénk – jelentkezett be Bobbie.

– Gépterem elfoglalva – válaszolta azon nyomban Jillian. – Elkaptuk a két kém egyikét. Sikerült foglyul ejtenetek a másikat?

– Vettem. A mieinknek nem esett baja, és megvan a csomag.

– Szuper – válaszolta Jillian. – Már alig várom, hogy láthassam az arcát, amikor rájön, hogy az életét most dobták a visszaforgatóba.

– Jillian, kísérd fel ide a szimpatizánst! – kérte Bobbie. – Mielőbb kerüljön rájuk vékony szkafander, és álljanak készen, hogy átmenjünk a Viharra. A többiek szóródjanak szét, és szabad szemmel ellenőrizzenek mindent! Amikor ideér a Vihar, a legjobb felszerelést szeretném magunkkal vinni, és nincs sok időnk. Álljatok neki!

– Vettem – válaszolta Jillian.

– Azt hiszem, győztünk – fordult Takeshihez Bobbie. A férfi elégedetten visszamosolygott rá.

– Gyerekjá… – kezdte, aztán cafatokra szakadt.

Bobbie az eszével felfogta, hogy nyilván valamelyik oldal PVÁ-ja sorozta végig őket. A hajó belsejéből azonban úgy látszott, mintha a válaszfalak a fülke mindkét oldalán amellett döntöttek volna, hogy egyszerre többtucatnyi darabra robbannak szét. A helyiséget a falakról és a panelekről visszapattanó, parázsló repeszek és a porrá zúzott fém szürke füstje töltötték meg. Takeshiból csupán technikába burkolt testrészek kusza halma maradt, parányi vérgömbök felhőjétől körülvéve.

Nem úgy tűnt, hogy bárki mást is közvetlen találat ért, de mielőtt Bobbie megszólalhatott volna, hogy kiadja a parancsot, a helyiség levegője egyszerűen eltűnt. Mindkét oldalon túl sok lyuk keletkezett. Az egyik pillanatban még egy nyomás alatt lévő kabinban voltak, a következőben már légüres térben. Mindez olyannyira gyorsan történt, hogy szinte meg sem lebbentette a politikai tiszt laconiai öltönyzakóját.

– Adjatok rájuk szkafandert! – ordította, de már elkésett. Marsiként az általános iskolában kezdte a vákuumgyakorlatokat. Tizenöt másodperc, és az ember elveszíti az eszméletét. Mindennek, amit szükséges volt megtenni, ebben a tizenöt másodpercben kellett megtörténnie, különben egyáltalán nem történhetett már meg. Minden szkafandertől, amit nem lehetett tizenöt másodperc alatt elérni, egy életnyi távolság választott el.

Bobbie mindössze annyit tehetett, hogy végignézi, amint a partizán szájából, aki a hajó elfoglalásában segédkezett nekik, párafelhő tör elő, amely élete utolsó leheletének bizonyult. A politikai tiszt, idejövetelük kizárólagos oka, egy pillanattal később halt meg, az arcán mélységes értetlenséggel. Az ezernyi tény és titok, amelyek a különbséget jelenthették a földalatti mozgalom sikere és aközött, hogy mindannyian valamilyen gulágban senyvedve pusztulnak el, egyszerre semmivé foszlott, ahogy a férfi sejtjei kapituláltak.

A hajóhíd minden még működő kijelzője vörösen villogott. A hajó is meghalt.

– Vihar, itt a rohamcsapat – nyitotta meg a parancsnoki csatornát Bobbie. Csak a levegő és a háttérsugárzás erőtlen sziszegését hallotta. – Vihar, jelentkezz!

Semmi.

– A francba! – káromkodta el magát Jillian. A gépteremben talált szövetséges holttestét maga után húzva úszott be a hídra. – A Vihart is elveszítettük?

– Chama! – bökött az egyik emberére Bobbie. – Menj ki, és nézd meg, látod-e a Vihart! Talán a közvetlen kommunikáció még működik. A többiek feladata nem változott. Szedjétek össze a hasznos holmikat! Mindent készítsetek elő a gyors átrakodásra, amint megtaláltuk azt a hajót!

– Vagy készüljetek fel – vetette közbe Jillian –, hogy a Jupiterre zuhanunk, és meghalunk, mivel mostanra keringési sebesség alatt sodródunk, és nincs hajtóművünk.

– Vagy arra – értett egyet Bobbie, és maga is meglepődött, mennyire szívesen áttaszította volna magát a helyiség másik oldalára, hogy Jillian arcába öklözzön. – De amíg ez nem történt meg, addig a küldetésnél maradunk. Húzzatok ki innen gyorsan, és a rakomány bepakolásával tegyétek hasznossá magatokat!

Jillian osztaga jelentkezett be a rádión.

– Rengeteg itt a cucc, főnök. Muníció, hajtóanyag dögivel. Az elsődleges küldetésnek annyi, de a másodlagos főnyeremény.

– Legalább az erkölcsi győzelem megvan – sóhajtott Bobbie.

– Tudod, ki szokott erkölcsi győzelmet emlegetni? – kérdezte Jillian, miközben kilebegett a helyiségből. – A vesztes csapat.

Nyolcadik fejezet: Naomi

A kommunikáció problémát jelentett.

A gyűrűkapuk keltette interferencia megnehezítette a rajtuk keresztül zajló üzenetváltást, az irányított sugárnyaláb használata pedig gyakorlatilag lehetetlennek számított a rendszerek között. A gyűrűk mindkét oldalán a Laconia kezében voltak a jelerősítők, valamint az egész közepén elhelyezkedő Medina Állomás, a birodalom hatalmas útelágazásainak őrzője. Minden rendszert szemmel tartottak és lehallgattak, a sávszélesség minden frekvenciáját mintázatfelismerő algoritmusok fésülték át. Sabának itt-ott sikerült kialakítania magának néhány rést – avult vagy sérült biztonsági kóddal működő irányított sugárnyalábú antennákat, amelyek naplófájljaiból kinyerhették a beérkező feljegyzéseket, és olyan híradásokat, amelyeket úgy módosíthattak, hogy a képi jelfolyamba rejtve titkos üzeneteket küldhessenek. Ugyanazokat a jól bevált megoldásokat használták, mint amiket a KBSZ már azelőtt alkalmazott, hogy ő vagy Saba megszületett volna, csupán az új körülményekhez igazítva. A veszély kétfelől leselkedett rájuk: először is a laconiai hatóságok elfoghatták és megfejthették az üzeneteiket, másodszor pedig a forrásáig követhették vissza a jelet.

Az első problémát sem tekintették elhanyagolhatónak, de többféleképp megnehezíthették a dolgot. Önrejtjelező titkosítással, interferenciajegyekkel, kontextusváltó nyelvi kódolással. Persze semmi sem volt tökéletes, így a helyszínelési munka ellenére, amit Bobbie és csapata a Közelgő Viharon végzett, a laconiai katonai jeladások feldolgozása összességében három rész találgatásból, egy rész reményből állt a földalatti mozgalom számára. Naomi mégis kellően bízott benne ahhoz, hogy ne legyenek miatta álmatlan éjszakái.

A második probléma megoldása – hogy a jeleket ne lehessen visszakövetni – könnyebbnek bizonyult a palackok miatt.

Naomi ténylegesen sosem látott tengert, legfeljebb kameralencsén keresztül, a nyelv azonban számtalan régóta nem létező dolgot megőrzött. Az irányított sugárnyalábok kapcsán még mindig „vonalakról” beszéltek, habár az a fajta „vonal”, amelyre utaltak, már nemzedékek óta fénysugarat jelentett. A Sol továbbra is „a nap” maradt, noha még ezerháromszáz hasonló sütött le az emberek fejére. A „palackposta” seregnyi nüanszot és sugalmazást sejtetett a földlakók számára, amelyek legfeljebb harmadkézből hagyományozódtak Naomira: viccek, karikatúrák és szórakoztató műsorok révén. A voltaképpeni palackok, amelyeket használt, a konténerében elrejtett torpedók voltak, mindegyikben egy löketátviteli adóvevővel és elegendő robbanótöltettel ahhoz, hogy a szerkezetet fehéren izzó porrá változtassa. Naomi maga írta a kódot, és tudta róla, hogy megbízható.

Ahhoz, hogy Saba vagy a földalatti mozgalom üzeneteit megkapja, mindössze hallgatnia kellett. Minden ott volt, harsányan üvöltött a világűrön át, a hálózatoktól felerősítve, mivel Naomi tudta, melyik adásokat figyelje. A pletykákba, a hírcsatornákba és az üres, sípoló elektromos sercegésbe rejtették a jeleket. Akár a Laconia propagandájába is. Néha azokba a továbbsugárzott üzenetekbe is, amelyeket Duarte küldetett neki Jimmel.

Nem számított, melyik hajón utazik épp, az információ eljutott hozzá, passzívan és lenyomozhatatlanul. Naomi betáplálta az ülésébe és a kézi termináljába épített helyi rendszerbe – több nyers információt, mint amennyit egy emberöltő alatt elolvashatott volna, és folyamatosan frissített. A rendszer pedig kiszűrte neki a jelentéseket és információkat, amivel dolgozni tudott.

Naomi kidolgozta az elemzését, a javaslatait, a fejtegetéseit arról, hogy mit kellene tenniük az új belsősökkel szemben álló erőknek, és hogyan. És amikor elkészült – amikor fogytán volt az idő, vagy amikor úgy érezte, természetes törésponthoz érkezett –, átmásolta az információt az egyik rakétába, és jelzett a fedélzeti kapcsolatának. Amint a torpedó kijutott valamelyik légzsilipen, Naomi kódja működésbe lépett.

Véletlenszerű irány, véletlenszerűen meghatározott számú fordulás-és-égetés, véletlenszerű hosszúságú és erejű hajtóműlöketek, és véletlenszerű időtartam a kézbesítésig. Olykor egy vagy két nappal azelőtt juttatta célba az üzenetet, hogy elhagyta a rendszert, vagy azután, hogy a rejtőhajó, amellyel beérkezett, továbbállt. Olykor nem. A séma jelentette az ellenséget, még azok a sémák is, amelyeknek az üzenet nyomait kellett eltüntetnie.

Amikor eljött az ideje, a palack egyetlen hatalmas löketben szétkürtölt mindent, amit Naomi mondott neki. Valahol a rendszerben Sabának egy ugyanolyan antennája hallgatózott, mint Naomié. Csendben, tétlenül, felfedezhetetlenül. Kozmikus hasbeszélő-mutatványhoz hasonlított, és a földalatti mozgalom így juttatott el információkat oda-vissza – lassan és tökéletlenül –, miközben az ellenség a fény sebességével küldhette a sajátjait.

Ezzel járt, ha valaki hátrányos helyzetből indult.

A legnehezebben a palack útnak indítása és a detonáció közötti időszakot lehetett elviselni. Órákon, napokon vagy nagy ritkán heteken át rághatta magát azon, hogy mindent jól csinált-e. Töprenghetett a saját tervein és javaslatain abban a biztos hitben, hogy olyan hibát követett el, amelyet nem korrigálhat, mielőtt hatásának hullámai szétterjednek a rendszereken. Hallgatta a rengeteg új információt, amelyek változtattak már kimondott és visszavonhatatlan szavainak egyik vagy másik aspektusán.

Ebben a pillanatban is ezt csinálta.

A ládája mostanra a Mosley-ról egy másik, Bhikaji Cama nevű hajóra, jóformán az előbbi ikertestvérére került. Egynegyed g-s égetés mellett tartottak az Auberonra, a Marsról olcsón elhozott bányászfelszereléssel. A hajtóművek duruzsolása mostanra kellően ismerősnek hatott ahhoz, hogy Naomi meg se hallja, hacsak nem módosítottak egy keveset a sebességen vagy a pályán, ám akkor is csupán olyankor, amikor a rázkódás valamilyen felhanggal rezonált, és megzendített valamit. A fejadagok, amelyeket a Mosley-tól kapott búcsúajándékként, a Földről származtak. Rizs növényi fehérjével és curryszósszal, ami jószerével övbéli étel is lehetett volna, ha nem adnak hozzá mazsolát. Helyire állította a rendszerét, egyáltalán nem kapcsolódott a Cama számítógépeihez, kivéve olyankor, ha valamit egyedül azokon találhatott meg. Hallgathatott zenét – lágy mambo cereseanót, amire még leánykorában táncolt sokat –, és annyi hírcsatorna közül válogatott, amennyit elviselni bírt. Úgy rendezte el a belső teret, hogy legyen helye nyújtani és tornázni, lelkiismeretesen tartotta magát a napirendjéhez, és naponta kétszer kiizzasztotta magát. Aludni szintén meghatározott rend szerint szokott, nyolc órára letompította a fényeket, nem többre és nem kevesebbre, és sosem maradt tovább ágyban. Sosem szundított egyet. Ha bármi, akkor a rutin képes volt kordában tartani a sötétséget.

Közben pedig újra áttanulmányozta az adatokat, és várta, hogy széttörjön a legutóbb útnak indított palackja.

A monitor a Bara Gaon Komplexum tervrajzát mutatta, a már létező település mellett a javasolt bővítésekkel. A Bara Gaon a legsikeresebbnek számított az emberek lakta új rendszerek közül, három bolygóján már most önellátó városokkal, a különösen gazdag aszteroidaövezetben működő független bányászszövetkezettel és a rendszer egyetlen gázóriásának két holdján létesített bázisokkal büszkélkedhetett. Az emberiség rendszerbeli jelenlétének térképe egy frissen kihajtott levélre emlékeztetett: halvány volt, elegáns, vékony, és jóval nagyobb jövendő erőt ígért. A gyarmatosítás első csoportjait egy ganymedesi agrárvállalat és a Nagy-terai Közösségi Zónából származó progresszív muszlim közösség vezette. E kettőnek sikerült olyan működő társulást létrehoznia, amely a letelepedők öt további hullámát vonzotta oda két évtized alatt.

A Sol-rendszernek csupán töredékét tette ki, de már nem sokáig. A bővítési terveket évekre megakasztották az egyezkedések, mielőtt befutott a Laconia, és immár Duarte akarata noszogatta előre őket.

Öt új város megépítését javasolták, kettőt-kettőt a naphoz közelebbi két bolygón, egyet pedig a hidegebb, kieső planétán. A felső kategóriás érzékelőhálózat a következő hat év során fel tudja térképezni a teljes rendszert. Tizennyolc új felfedező küldetés indul. A kiterjedtebb civil infrastruktúrát kétéves ciklusokban fejlesztik, a tudományos és kulturális támogatást előtérbe helyezve. Ha működik, a Bara Gaon alig egy évszázad leforgása alatt felülmúlhatja a Sol-rendszert. Naomi még sosem találkozott ennél nagyratörőbb tervvel, és akár meg is lehet valósítani.

Ugyanez a becsvágy biztatott leginkább reménnyel a földalatti mozgalomnak. És neki.

Átpörgette a javasolt projektek listáját. Már százszor átrágta mindegyiket. Minden fázisnak megvoltak a maga kívánalmai. Egymagában az érzékelőhálózat százharminc mérnököt és tárgyszakértőt alkalmazott. És ugyan a hálózat elsődleges feladatának a feltérképezést tekintették, nem kellett hozzá zseninek születni, hogy valaki meglássa benne a rendszer megfigyelésének lehetőségét. A földalatti mozgalom Bara Gaon komplexumbeli titkos műveleteit jelentősen megkönnyítené, ha ezeknek a mérnököknek és szakértőknek a 10-20 százaléka Sabának felelne.

Naomi saját térképet állított össze a projektről. Nem a terjeszkedés hátráltatására, hanem azért, hogy belülről vegye át az irányítást. Első célpontjaként a Bara Gaon személyzeti igazgatóságát szemelte ki. Már most meghirdettek állásokat, hogy megerősítsék a jelentkezőket elbíráló bürokráciát. Naomi hét kulcspozíciót azonosított, és szakmaiönéletrajz-vázlatokat állított össze, amelyek segítségével Saba a szövetségeseivel áraszthatta el a meghirdetett pozíciókat. Fontos volt, hogy az embereik ne hamis személyazonosságot vegyenek fel, hanem valós tapasztalattal és képesítésekkel rendelkezzenek. Ha sikerülne kettőt betölteniük a mostani hét pozícióból, később előnyös helyzetből folytathatnák. Ha hármat, kellően jól elrejthetnék a nyomaikat ahhoz, hogy akkor se lehessen kipiszkálni őket, ha a Laconia esetleg gyanút fogna. Ha ötöt, gyakorlatilag Saba irányítaná a Bara Gaon Komplexum kibővítését.

Ezenkívül azonosította a problémás területeket. A Bara Gaon–6 bolygó – amit ők Al-Halubnak hívtak – Zehanat tartományának főadminisztrátora Carrie Fisk közeli barátja volt, és nyíltan támogatta a laconiai uralmat. Az ottani fejlesztéseket feltétlenül hátrébb kellett szorítani a fontossági listán, a férfi személyes befolyását pedig gyengíteni kellett. A gázóriás holdjain tevékenykedő szakszervezetek egy régi belsős gyűlöletcsoporttal tartottak fenn kapcsolatot, és továbbra is az önmagukat elnyomottnak kikiáltók fanatizmusával harcoltak minden ellen, amit a Szállítószövetség csinált. Sabának ott új szövetségesekre kell szert tennie. A helyi önkormányzaton belül kialakult egy kommunitárius frakció, amely egyre hangosabban hirdette a Laconia elleni fegyveres ellenállás szükségességét, és ha nem zabolázzák meg őket, különösebb nyereség nélkül mindössze annyit érnek el, hogy jobban odafigyelnek rájuk.

Gemkapcsokkal nem háborúzhatsz, szólalt meg Naomi fejében Bobbie.

– Csak figyelj! – válaszolta Naomi. A hangja a konténerben szóló zenétől visszhangzott. Csipetnyi harag bosszantotta. Bezárta a fájlokat, és félretolta a monitort. Amióta eljött a Sol-rendszerből, abban reménykedett, hogy a legutóbbi beszélgetésük veszít majd az erejéből, de akár egy bőre alá fúródott szálka, egy kicsit szúrta, valahányszor megérintette.

Ha két ember egymásnak esik, és csak az egyiknek van fegyvere, és hajlandó is használni azt, borzasztó hamar vége lesz a küzdelemnek.

Ám ezúttal nem Bobbie hangját hallotta, hanem Amosét. Néhány évtized közös repülés után a családja kicsinyke mása kelt életre a fejében. Bizonyos részeik Naomi részévé váltak, még olyankor is, amikor nem igazán szerette volna. Még olyankor is, amikor a kis tükörképeik azt közölték vele, hogy a beszélgetésnek még nincs vége.

Naomi kihúzta magát az ülésből, a gömbcsuklók felszisszentek, ahogy változtatott a helyzetén. Vidámabb, tisztább és élénkebb ütemű zeneválogatásra kapcsolt át. Olyanra, amelyik lökést ad neki. Még túl korai lett volna az edzéshez, de mozognia kellett. Mintha azzal, hogy megdolgoztatja karjának, lábának és hátának hosszú izmait, enyhíthetett volna a közte és a távollévők közötti feszültségen.

– Sosincs hamar vége a küzdelemnek – mondta, ahogy a konténer tetejéhez rögzítette a gumiszalagot. Annak idején, amikor Naomi először belépett a kis dobozába, a kapcsokat szürkére festette. Mostanra csak a csupasz acél fénylett. – Amikor legutóbb megküzdöttem vele, már többnemzedéknyi idős volt, mielőtt egyáltalán a szorítóba léptem. Lövöldözve nem vághatunk utat magunknak a békéhez.

A béke nem az egyetlen megfelelő győzelmi feltétel. Mi lenne, ha pusztán a szabadsághoz vagy az igazságossághoz vágnánk magunknak utat a lövöldözéssel?

Naomi a padlóhurkokba csúsztatta a lábát, megkapaszkodott, a helyükre illesztette a szalagokat, és húzni kezdett. Keményen megdolgoztatta a gyakorlat. Egy kicsit fájt, de pontosan ez volt a lényeg. A képzeletbeli hang most nem Amosként szólt hozzá, hanem Jimként.

Ez a baj az autokráciával. Egészen tisztességesnek tűnik, amíg tisztességesnek tűnik. Legalábbis túlélhetőnek. És egészen addig ilyennek mutatkozik, amíg egyszerre csak nem. Ilyenkor jössz rá, hogy már késő.

– Harcolok – mondta Naomi, aztán mordult egyet, és újra erőteljesen meghúzta a szalagot. – A csendes munka is küzdelem. Méghozzá még jobb. Olyan, amit megnyerhetünk.

De megérni nem fogjuk, jegyezte meg Bobbie. És valójában ez volt a lényeg. Ezt a mélységes, igaz gondolatot hányta-vetette meg Naomi a szeretett hangokkal a fejében.

Verejték gyűlt össze a hajvonalánál, a negyed g nem bizonyult elegendőnek, hogy lecsordítsa az arcára. A karja minden húzáskor megremegett. Kényszerítette magát, hogy lassan csinálja, ügyelt a technikára. Ettől még keményebben kellett dolgoznia, ami tetszett neki. És így kisebb eséllyel húzódhatott meg, amit létfontosságúnak tartott. Lassan, óvatosan, odafigyelve. Megelőzve a sérüléseket.

Mintha valaminek a metaforája lenne, jegyezte meg Jim hangja, és Naomi elnevette magát a poénon.

Az öregedéssel minden, ami nem számított, szétesett. Az ember pedig egyre inkább becsülte azokat a részeket, amelyek elég fontosnak bizonyultak, hogy maradjanak.

Naomi már leakasztotta a gumiszalagokat, és nekilátott, hogy áthelyezze őket a hátgyakorlatokhoz, amikor az ülésmonitorján és a kézi terminálján egyszerre felcsipogva megszólalt a riasztás. Naomi összetekerte és elrakta a szalagokat. Majd később befejezi. A monitoron egyetlen értesítés jelent meg. A Cama kódolt üzenetet fogott el, amely megegyezett Naomi visszaigazolási aláírásával. Valahol az Auberon ekliptikája alatti mélységben széttört a palack, és kizúdult belőle minden adat. Naomi előhívott egy másolatot a hajó pufferéből, és a rendszerével összevettette a két változatot. Nyilvánvalóan észlelhető valamennyi romlás. Mindig volt. Ugyanakkor Naomi ismétléseket és ellenőrző összegeket is épített a jelbe. Borzalmas balszerencse kellett volna hozzá, vagy egy nagy sugárzású esemény, hogy helyreállíthatatlanul szétzilálja a munkáját. Naomi csak azért ellenőrizte, mert így volt helyes.

Minden fájl és jelentés ugyanúgy nyílt meg a másolatban, mint az eredetiben. A rendszer ítélete csettintésre emlékeztető hang kíséretében ugrott fel. NINCSHELYREÁLLÍTHATATLANADATVESZTÉS.

Ezzel tehát végzett. Újabb elemzések sorozatát, új utasításokat és javaslatokat eresztett szabadon. Naomi persze már egy ideje hozzáfogott a következőhöz. Ennek ellenére örömet szerzett neki az eredményesség érzete.

A hírcsatornákra váltott, sorra kitörölte az ülésében tárolt, megjelöletlen helyi másolatokat, és újakkal töltötte ki a helyüket, mintha egy kiapadhatatlan kútba merítette volna a poharát. Ujjával a képernyőre koppintva átlapozta azokat a tételeket, amelyekről a rendszer úgy ítélte, hogy a leginkább érdekelhetik. A Sanaangon egy kisebb választást váratlanul az esélytelenebb jelölt nyert meg, akit Naomi az utolsó előtti palackjában ajánlott. Egy marsi kódfarm összeállt a Medina Állomással, hogy új biztonsági infrastruktúrát építsenek ki, amire Naomi egyáltalán nem vágyott, de eleve az elfogadható tartalék megoldások listáján szerepelt. Biztonsági riasztást adtak ki a Sol-rendszerben. Erre érdemes lenne odafigyelni, de részletek hiányában Naomi nem tudta megállapítani, mi lehetett.

Vagyis végül bármi derül ki róla, Naomi pontosan tudta, mi az. Bobbie háborúja. Amelyet fegyverekkel vívnak.

Valahol a világűrben, elég messze ahhoz, hogy az még a fény sebességével is órákat jelentsen, Bobbie és Alex az életüket kockáztatták. Talán el is veszítették. Naomi semmit sem tehetett. Csalódott düh áradt szét benne. Vagy csak annak ébredt tudatára, amit mindig látnia kellett volna.

Már korábban elhatározta, mi lesz a szerepe. Megválasztotta a helyét, segített megtervezni a kis itt a piros, hol a piros borsószemet, amelyben élt. Tucatnyi más módon együttműködhetett volna a földalatti mozgalommal. Ezer más módon új életet kezdhetett volna nélkülük. Most azért volt itt, mert emellett döntött. A konténerben egyedül érezhette magát, nem elszigeteltnek. Biztos menedéket nyújtott, ahol kivárhatta, hogy a lelkében leülepedjen a felkavarodott iszap, és kitisztuljon az elméje.

Eleinte jó ötletnek tűnt. Úgy látta, bejött. Most, ahogy az ujját a biztonsági riasztás felett tartotta, már nem volt annyira biztos ebben.

Egyetlen koppintással, mintha csak egy rovart nyomott volna szét, kikapcsolta a hírcsatornákat. Az adatelemzése még mindig megmaradt mögötte, és vidáman jelentette, hogy: NINCSHELYREÁLLÍTHATATLANADATVESZTÉS.

– Mintha valaminek a metaforája lenne – mondta fennhangon, és elképzelte, ahogy Jim felkacag mellette. Oda-vissza elsütötték ugyanazt a poént egymás között, mint egykor, a szebb időkben.

Aztán egy pillanattal később:

– Az istenit neki, ki kell másznom ebből a kibaszott dobozból.

Kilencedik fejezet: Teresa

Carrie Fisk a Bolygótársulás elnöke volt. A tény, hogy Fisk elnök reggeli közben találkozhatott az édesapjával, azt mutatta – Teresa jól tudta ezt –, mennyire fontosnak számít a nő. Teresa az édesapja mellett, Fisk pedig vele szemben ült a kis asztalnál, Teresa ezért egy kissé úgy érezte, mintha asztalitenisz-mérkőzést figyelne, miközben őket hallgatja.

– Az Auberon és az öt bolygó csoport közötti kereskedelmi egyezménynek valóban vannak előnyei – fejtegette Fisk. – Ha kiválasztunk néhány rendszert, hogy kifejezetten rájuk összpontosítsunk, gyors haladást érhetünk el. Az Auberon vagy a Bara Gaon további három-öt rendszert tehet önellátóvá hét-tíz év leforgása alatt, aztán ezeknek a világoknak mindegyike saját megrendelőket vállalhat. Az exponenciális növekedési modellel sokkal gyorsabban felfejleszthető az összes rendszer, mint ha minden egyes kolónia azonos prioritást kapna.

Édesapja megfontoltan bólintott. Teresa felismerte a gesztust. Duarte oldalra pillantott felé, és felvonta az egyik szemöldökét. Apró cinkosság. Teresa érezte, hogy Fisk feszeng egy kicsit. A nő annyira vágyott az édesapja jóváhagyására, hogy azt már egy kissé kínosnak lehetett érezni. Teresa vállat vont. Alig pár milliméteres mozdulata az jelentette: Akarod, hogy rákérdezzek? Az édesapja bólintott.

– Mi a helyzet a korrupcióval? – kérdezte Teresa.

Fisk felnevetett.

– A hírneve megelőzi az Auberont. Rittenaur kormányzó biztosított afelől, hogy uralja a helyzetet. Akadt néhány fekete bárány, de az ilyesmire bármelyik szabályozatlan kolónián számítani lehet. Most, hogy a bolygó laconiai fennhatóság alá került, már dolgoznak a probléma megoldásán.

Teresa bólintott, aztán hátradőlt, hogy lássa, miként reagál az édesapja. Duarte nem kapkodta el. Teresa még egy falatot evett a tükörtojásából. A sárgája kissé megfolyt, pontosan úgy, ahogy szerette, és Teresa egy törésnyi pirítóssal itatta fel. Kelly – az édesapja személyi inasa – még egy kávét hozott Fisknek. Amikor az édesapja felsóhajtott, a vereség egyértelműen kiült Fisk arcára. Csak egyetlen pillanatra, aztán már el is leplezte, de Teresa észrevette.

– Az architektúra megfelelő – mondta Duarte. – Abban nem vagyok biztos, hogy ezzel az öttel érdemes kezdeni. Átnézem a tervet, és a jövő héten visszatérünk rá.

– Igenis, uram – válaszolta Fisk. – Természetesen.

A reggeli megbeszélés végeztével Fisk távozott, Teresa pedig maradt. Miközben Kelly leszedte az asztalt, édesapja felállt, nyújtózott egyet, aztán Teresához fordult.

– Mit figyeltél meg? – érdeklődött.

– Ideges volt – felelte Teresa.

– Mindig az – mondta az édesapja. – Részben ezért esett rá a választásom. Amikor valaki túlságosan nyugodt, könnyelművé válik. Hanyaggá. És még mit?

– Számított rá, hogy rákérdezünk a korrupcióra. És az Auberonra terelte a kérdést ahelyett, hogy azt árulta volna el, miért azt az öt bolygót választotta.

– Vajon eltussolni igyekezett valamit?

– Nem hinném – felelte Teresa. – Inkább úgy tűnt, mintha tudná, hogy az Auberonnak rossz a híre, és csak a nyilvánvaló problémát hozta elő. Amikor áttértél a bolygók kiválasztására, úgy tűnt, mintha… fellélegzett volna.

– Én is így látom. Rendben. Ez érdekes volt. Hamarosan Trejo fog beszámolni a Sol-rendszerbeli katonai helyzetről. Szívesen végighallgatnád?

Természetesen nem. Ma közös órák következtek, vagyis találkozhat Connorral. Teresa mindennél, még annál is, hogy kiosonjon Timothyhoz, vagy Pézsmapocokkal játsszon, de még annál is, hogy az édesapjával legyen, jobban szeretett volna órára menni. Ugyanakkor bűntudat gyötörte a vágyai miatt. Nem akarta, hogy az édesapja úgy érezze, nem elég fontos neki, különösen azért, mert ebben volt is egy kevés igazság…

– Ha akarod – válaszolta Teresa tettetett derűvel és könnyedséggel a hangjában.

Duarte halkan kuncogott, és összeborzolta a lánya haját.

– Nem szükséges. Menj csak tanulni Ilich ezredessel! Ha Trejo valami fontosról számolna be, szólok neked.

– Rendben – válaszolta Teresa. Aztán, mivel érezte, hogy az édesapja tudja, mi jár a fejében, hozzátette: – Köszönöm.

– Neked mindig – intett az édesapja, hogy mehet.

Amint belépett az osztályterembe, tudta, hogy valami nincs rendjén. A többiek rendszerint kis csoportokba rendeződve üldögéltek a társalgó kanapéin és székein, és fél tucat beszélgetés folyt közöttük. Általában észrevették, amikor belépett a terembe, de meg sem próbálták nem megbámulni őt. Ma szétszóródva a terem pereméhez húzódtak, a falaknak és az oszlopoknak támaszkodtak, akár a zsákmányállatok, amelyek tudják, hogy közeleg a ragadozó. Connor egymagában állt, és a maroktermináljára meredt mérgesen, mintha a szerkezet megsértette volna, ő pedig próbálta megőrizni az önuralmát. A többiek egy pillantást vetettek Teresára, aztán elkapták a tekintetüket, Connor viszont olyan energiával és összpontosítással nem vette észre őt, amit szándékosnak lehetett érezni.

– Mindjárt visszajövök – közölte Ilich ezredes, és megérintette Teresa vállát. – Szükségem van még egy dologra, mielőtt elkezdenénk.

Teresa bólintott, elbocsátva őt. Muriel Cowperre figyelt. A lány egy évvel idősebb volt Teresánál, szürkésbarna hajú, elöl csorba fogú, és tehetségesen rajzolt, így minden nagyobb csoportos összejövetelen ő festette ki az arcokat. Most odaballagott Teresához, és úgy tűnt, mintha reszketne. Teresát Carrie Fiskre emlékeztette.

– Teresa! – kezdte a másik lány. – Szeretnék… beszélhetnénk egy percet?

Teresát pillanatnyi rémület fogta el, mégis bólintott. Muriel pár lépést tett az udvarra nyíló ajtó felé, aztán megállt, és hátranézett, ahogyan Pézsmapocok szokott néha, hogy ellenőrizze, Teresa biztosan követi-e. Az udvaron Muriel a hasa elé tartotta a két kezét, akár a büntetésre váró kisgyerekek. Teresa legszívesebben fogta és a lány oldalához húzta volna őket, hogy természetesen viselkedjen. Muriel szorongása úgy hatott rá, mint a tűz heve, és ettől Teresa is szorongani kezdett.

– Mi a baj? – kérdezte Teresa.

Muriel megnedvesítette az ajkát, mély levegőt vett, és felnézett, egyenesen Teresa szemébe.

– A múlt héten sátortúrát szervezett az iskola, és mindannyian elmentünk, és ott éjszakáztunk, ezért néhányan kiosontunk a vízhez, amikor aludnunk kellett volna, és Connor megcsókolt.

Teresa érzett valamit. Nem tudta volna megmondani, hogy mit, de a hasában mocorgott, közvetlenül a köldöke alatt, és elég mélyen ahhoz, hogy Teresa tudja, nem az izmai okozhatják. A következtetések úgy követték sorban egymást, akár az egymást feldöntő dominók. Connor megcsókolta Murielt. Mi több, Muriel eleve tudta, hogy Teresának ez számít. Ahogy mindenki.

Jaj, istenem, Connor is.

– Szakíthatok vele – mondta egészen halkan Muriel. – Ha akarod.

– Nem érdekel sem azt, te mit csinálsz, sem az, hogy ő hogyan dönt – válaszolta Teresa. – Ha ki akartok szökni az erdőbe csókolózni, engem teljesen hidegen hagy.

– Köszönöm – hálálkodott Muriel, aztán szinte szökdécselve visszament a társalgóba. Teresa utánaeredt, próbálta meggátolni, hogy mindaz, ami most végbement benne, ne üljön ki az arcára. Ilich ezredes barátságosan mosolyogva ugyanakkor lépett be, amikor ő. A hóna alatt egy fekete-fehér labdát tartott, akkorát, akár egy levágott fej.

– Ma új futballgyakorlatokat fogunk tanulni – közölte az osztállyal. – Az eső egy kissé eláztatta ehhez a keleti gyepet, ezért ha a kedves hölgyek és urak velem jönnének a tornaterembe, alkalmas ruhába öltözhetnének át…

A nap jó részét a visszhangzó kiáltások között töltötte sajgó lábbal és háttal. Teresa túl erősen rúgott, és többször trafált mellé, mint ahányszor telibe talált, és mindvégig magán érezte az osztály tekintetét. Murielét. Connorét. Még Ilich ezredesnek is feltűnt, hogy rosszul megy neki a játék, de azonkívül, hogy tapintatosan megkérdezte tőle, jól érzi-e magát, nem forszírozta a dolgot. Amikor eljött az ideje, hogy lezuhanyozzon, és visszavegye a rendes ruháit, Teresa nem a többiekkel ment az öltözőbe. Volt saját lakosztálya. Immár szükségtelennek érezte, hogy velük legyen. Bármelyikükkel.

Amikor otthagyta őket, odapillantott, hogy vajon Connor Muriellel van-e. Hogy fogják-e egymás kezét. Csókolóznak-e. Ami azt illeti, semmi ilyesmit nem csináltak – Connor egy szálcsiszolt acél ivókútnál állt Khalid Marksszal, Muriel pedig úgy tett, mintha meghalt volna, és Anneke Doubynak és Michael Linek kellett elcipelnie őt. Teresa azt hitte, ettől majd jobban fogja érezni magát, ám tévedett.

Szobája magányában hagyta, hogy eleredjenek a könnyei. Ostobán érezte magát, amiért sírhatnékja támadt. Connor senkije sem volt, csupán az a fiú, akire a többi fiúnál többet gondolt. Sosem csókolta meg, vagy próbálta megfogni a kezét. Egészen a mai napig azt mondta volna, hogy a fiúnak fogalma sincs arról, hogy másként érez iránta. Azt, hogy senki sem sejti. Viszont most éjnek évadján kilopózott a sátrából azzal a ribanc Muriel Cowperrel. Egyáltalán ki figyelt az ilyen sátortúrákon, hogy ilyesmi ne történhessen meg? Akár vízbe is fúlhatott volna valaki, vagy széttéphette volna egy helyi vadállat. Nem tudta megfelelően ellátni a feladatát. És ez gondot jelentett. Bármennyire valószínűtlennek hatott is – Teresa most emiatt sírdogált.

Pézsmapocok Teresa karja alá fúrta vastag, szúrós orrát, és feljebb nyomakodott. A vén kutya félreérthetetlen aggodalommal nézett rá. Vastag farkát bizonytalanul csóválta.

– Bolond vagyok – mondta neki Teresa, és még maga is kimerültnek hallotta a saját hangját. – Csak nagyon bolond vagyok.

Pézsmapocok ugatásnak nem igazán beillően harákolt egyet, és fölugrott Teresa lábára. A félreérthetetlen felhívás azt jelentette: Felejtsük el ezt, és menjünk játszani! Teresa az ágyra vetette magát, azt remélte, elnyomja majd az álom, vagy az ágy nyílik meg, akár a filmekben, és egy másik dimenzióba segíti átmenekülni, ahol még senki sem hallott róla. Pézsmapocok megint fújt egyet. Aztán felugatott.

– Jól van – mondta neki Teresa. – Csak felkapok magamra valamit, ami nem bűzlik az izzadságtól. Idióta kutyája!

Pézsmapocok most hevesebben csóválta a farkát. Őszintébben.

A reggeli fellegek mostanra tovasodródtak, de a táj még mindig esőtől lucskosan csillogott. A vízkörforgás a birodalom összes bolygóját egyformán jellemezte. Ahol csak előfordult az élet, mindenütt találkozni lehetett felhőszakadásokkal és sáros pocsolyákkal. Teresa végigbandukolt az oszlopokkal övezett ösvényeken, igyekezett elkerülni a Kormányzóság népesebb részeit. A kutyáján és az önsajnálatán kívül nem vágyott más társaságra.

Azon tűnődött, vajon mit csinálhatott volna másképp. Hogy talán jobb lett volna, ha azt mondja Murielnek: nem, szakítania kell Connorral. Megtehette volna. Még mindig megtehette, egy kicsit. Ha odamegy Ilich ezredeshez, és közli vele, hogy nem szívesen jár egy csoportba Muriellel, kizárathatta volna a közös tevékenységekből. Ha akarná, akár azt is kérhetné, hogy Connor több időt töltsön a Kormányzóság épületében, és egyszerűen így lenne.

De mindenki tudná, miért teszi, így aztán nem tehette meg. Ehelyett végigsétált a hátsó kert szürke-zöldjén, kibámult a Kormányzat parkja mögött felderengő alacsony, zöldellő hegyre, és azt kívánta, bárcsak elmehetne innen, vagy meghalhatna, vagy visszaforgathatná az időt.

Pézsmapocok egyszerre felkapta a fejét, izgatottan hegyezte lelógó fülét. Egyszer élénken vakkantott, aztán szélsebesen vágtázni kezdett, gyorsabban, mint amennyire egy ilyen idős állat elnyűtt csípője bírta volna. Teresa akaratlanul is felnevetett.

– Pézsmapocok! – kiáltotta, de a kutya megneszelt valamit, és nem lehetett eltántorítani tőle. Vastag, ide-oda járó farka eltűnt a Földről hozott orgonabokrok mögött, és Teresa utánakocogott.

Félig-meddig arra számított, hogy egy futkát, hamumacskát vagy más helyi szerzetet vett üldözőbe, amelyik valahogy betévedt a parkba. A kutya időnként csinált ilyet, habár a bolygón honos állatoktól mindig hányt, ha megette őket. Teresa folyton amiatt aggódott, hogy egyszer majd valamelyik nagyobb testű ragadozó lopakodik be. Ám amikor megkerülte az orgonabokrot, egyedül egy emberi alakot látott, ahogy a fűben ülve kémleli a szemhatárt. Őszülő, rövidre nyírt haj. Laconiai egyenruha, de rangjelzés nélkül. Barátságos, semmitmondó mosoly.

James Holden, mellette pedig Pézsmapocok tekergett elnyúlva, hogy megvakarja a hátát. Teresa lába a földbe gyökerezett. Holden lustán odanyújtotta a kezét, és megdögönyözte a kutya hasát. Pézsmapocok talpra szökkent, és odavakkantott Teresának: Gyere már! Teresa azon kapta magát, hogy szinte az akarata ellenére megindult a birodalom leghíresebb foglya felé.

Nem kedvelte Holdent. Nem bízott benne. De valahányszor elbeszélgettek, a férfi mindig udvariasan viselkedett, és cseppet sem mutatkozott fenyegetőnek. Egy kicsit még mintha szórakoztatta is volna mindez, egyfajta meghatározhatatlan, bölcselkedő módon, ami miatt könnyen lehetett viszonozni az udvariasságát.

– Szia! – üdvözölte Teresát anélkül, hogy felpillantott volna.

– Helló!

– Tudod, mi a furcsa? – kérdezte Holden. –Az esőnek ugyanolyan az illata, a nedves földnek viszont nem.

Teresa semmit sem felelt. Pézsmapocok a fogolyról Teresa felé fordította a tekintetét, aztán vissza, mintha olyasmire számított volna, amit már alig várt. Holden kisvártatva folytatta.

– A Földön nőttem fel. Amikor annyi idős voltam, mint most te… tizennégy éves vagy, igaz? Amikor ennyi idős voltam, egy montanai farmon éltem nyolc szülővel és rengeteg állattal együtt. Az esőnek ugyanilyen volt az illata. Azt hiszem, az ózon lehet az oka. Tudod, az elektromos kisülésekből. Viszont eső után a talajnak egészen mély illata volt. Akár a… nem is tudom. Kellemes. Itt mentás. Furcsa.

– Már szagoltam nedves talajt – válaszolta szinte védekezőn Teresa. – Az illatot petrichornak hívják. Az actinobaktérium spórái okozzák.

– Ezt nem tudtam – felelte Holden. – Kellemes illat. Hiányzik.

– Az ott a kutyám. – A célzást, hogy szóval hagyd békén, Holden nem értette ki belőle.

– Pézsmapocok – mondta Holden, mire Pézsmapocok a földhöz csapkodta a farkát, örült, hogy őt is bevonták a társalgásba. – Érdekes név. Te választottad?

– Igen – felelte Teresa.

– Láttál már igazi pézsmapockot?

– Nyilván nem.

– Akkor miért így nevezted el? – Furcsán őszintének tűnt, ahogyan feltette a kérdést. Jóformán ártatlannak. Mintha Teresa lett volna a felnőtt, és Holden a gyerek.

– Az egyik szereplőt hívták így egy képeskönyvben, amiből régen az édesapám olvasott nekem.

– És ez a szereplő egy pézsmapocok volt?

– Gondolom – felelte Teresa.

– Hát ennyi – állapította meg Holden. – Rejtély megoldva. Nem kell félned tőlem, tudod. Ő se fél.

Teresa áthelyezte a súlypontját. A talpa alatt még mindig puhának érezte a földet az esőtől, és a férfinak igaza volt. Az illata valóban a mentára hasonlított. Fél tucat lehetséges reakció ötlött fel benne, attól, hogy hátat fordít neki és otthagyja, odáig, hogy kijelenti, nem is fél tőle, és ostobaság azt hinnie, hogy így lenne. Ha nem érezte volna eleve megalázottnak és dühösnek magát, valószínűleg csak nevetett volna az egészen. De Teresa történetesen veszekedésre vágyott, és Holden megadta neki az alkalmat. A férfi azon kevesek közé tartozott, akibe teljes biztonsággal belemarhatott.

– Maga egy terrorista – jelentette ki. – Embereket ölt.

Egy gyors pillanatra különös kifejezés suhant át Holden arcán, hogy szinte észrevenni sem lehetett, aztán megint elmosolyodott.

– Azt hiszem, valóban az lehettem. De már nem vagyok az.

– Fogalmam sincs, az apám miért nem tartja börtönben magát – köpte ki a szavakat Teresa.

– Ó, erre tudom a választ. Én vagyok az ő táncoló medvéje – felelte Holden, aztán hanyatt feküdt a füvön, és felbámult az égre. A magas, fehér felhőkre a kék ég háttere előtt, azokon túl pedig az összeszerelő platformok csillogó fényeire. Teresa rájött, mire megy ki a játék. A férfi hosszasabb beszélgetésbe próbált elegyedni vele. Azzal, amit az esőről és a talajról mondott. Hogy Pézsmapocok hogyan kapta a nevét. Most meg ezzel a rejtelmes táncoló medve megjegyzéssel. Mindegyiket felhívásnak szánta, de Teresától függött, belemegy-e a játékba.

– Táncoló medvéje? – kérdezte Teresa.

– Valaha régen a királyok veszélyes vadállatokat tartottak az udvarukban. Oroszlánokat. Párducokat. Medvéket. Mindenféle kunsztokra tanították be őket, vagy legalábbis arra, hogy ne falják fel a vendégeiket. Ezzel a hatalmukat fitogtatták. Mindenki tudja, hogy a medve vérszomjas gyilkos, de a királynak annyira nagy a hatalma, hogy számára csupán játékszer. Ha Duarte egy cellában tartana, az emberek azt gondolnák, hogy fél tőlem. Vagy hogy veszélyt jelentenék, ha kiszabadulnék. Ha kienged, és hagyja, hogy látszólag szabadon kószáljak, mindenkinek azt üzeni vele, aki a palotába jön, hogy már lenyeste a tökömet.

Egyáltalán nem tűnt mérgesnek. Sem rezignáltnak. Leginkább úgy lehetett érezni, mintha élvezné a helyzetet.

– Csupa víz lesz a háta, ha sokáig ott fekszik.

– Tudom.

A pillanat egyre nyúlt, és Teresa úgy érezte, a csend noszogatja őt.

– Hány embert ölt meg?

– Attól függ, hogyan számoljuk. Amikor csak tehettem, igyekeztem elérni, hogy senki se haljon meg. De tudod, az a helyzet, hogy mégiscsak börtönben vagyok. Egészen biztosra veszem, hogy ebben a pillanatban legalább két jól képzett mesterlövész áll készenlétben, hogy szétlője a koponyámat, ha akár csak egy ujjal hozzád mernék nyúlni. Vagyis nemcsak távol áll tőlem, hogy bántani akarnálak, szó szerint meg sem tehetném, még akkor sem, ha jó ötletnek tartanám. Ez a táncoló medve lényege. Az a legkevésbé veszélyes az udvarban, hiszen mindenki odafigyel rá. Mindig azok a legveszélyesebbek, akikben megbízik az ember. Sokkal több királyt és herceget mérgeztek meg a barátaik, mint ahányat medvék faltak fel.

Jelzett Teresa marokterminálja. Ilich ezredes kívánt beszélni Teresával. A lány visszajelzett, de nem nyitotta meg a kapcsolatot. Holden szélesen felmosolygott rá.

– Hív a kötelesség?

Teresa nem felelt, csak rácsapott a combjára. Pézsmapocok odahúzódott a lány lábához, és talpra hemperedett, éppoly szívesen ment már, mint maradt volna. Teresa visszaindult a Kormányzóság felé. Amikor Holden utánakiáltott, hangjából izgatottságot lehetett kiérezni. Mintha többet igyekezett volna belesűríteni a mondandójába, mint amennyit a szavak jelenthettek.

– Ha aggódsz, szemmel kellene tartanod engem.

Teresa hátrafordult. Holden éppen felült. Ahogy Teresa figyelmeztette, a hátán sötét foltot hagyott a víz, de a férfit ez szemmel láthatóan nem érdekelte.

– Folyamatosan figyelnek – mondta Holden. – Még olyankor is, amikor úgy tűnik, hogy nem. Szemmel kellene tartanod engem.

Teresa elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Rendben – válaszolta végül, és elsétált.

Miközben a lakosztálya és az ezredes felé tartott, Pézsmapocok pedig elégedetten szuszogott mellette, Teresa azt próbálta meghatározni, mit érez. Connor és Muriel árulása még mindig bántotta, ahogy az emiatti szégyen is. De már nem fájt annyira, mint korábban. Emellett pedig valamiféle nyugtalanság vett erőt rajta, amit nem egészen tudott hova tenni a fejében, csupán azt tudta, hogy zavarja, amiért Pézsmapocok örül, amikor összeakad James Holdennel, ő maga viszont nem.

Ilich ezredest a társalgóban találta. A kanapék és székek egészen más érzést keltettek benne így, hogy az összes többi diák távozott. Mintha a falak is egy lépést elhátráltak volna, és töredéknyivel több teret engedtek volna az ürességnek. A léptei visszhangoztak, ahogy Pézsmapocok kövezethez csattanó mancsának kopogása is. Ilich a marokterminálján böngészett valamit, de felállt, amint Teresa közelebb ért.

– Köszönöm – üdvözölte a lányt. – Remélem, nem zavartalak meg semmiben.

– Semmi fontosban – felelte Teresa. – Csak sétálni mentem.

– Nagyszerű. Az édesapád kért meg rá, hogy derítsem ki, ráérsz-e.

– Valamilyen incidens?

– Kalóztámadás a Sol-rendszerben – válaszolta Ilich. Majd egy pillanattal később hozzátette: – Szerencsétlen biztonsági következményekkel járó kalóztámadás. Lehetséges, hogy erőteljesebb fegyveres választ kíván meg.

– Valami fontos tűnt el?

– Igen. De mielőtt odamennénk édesapádhoz – Ilich vonásai ellágyultak. Egy pillanatra ugyanaz a kifejezés ült ki az arcára, mint amit Teresa James Holdenén látott. Hátborzongatóan hatott. – Nem szeretnék vájkálni, de az az érzésem támadt, hogy ma valami nem hagyott nyugodni a közös foglalkozáson.

Most megragadhatta volna a pillanatot. Mindössze annyit kellett volna mondania, hogy kényelmetlenül érzi magát Muriel jelenlétében, és a lányt soha többé nem fogadták volna szívesen a Kormányzóságon. Vagy hogy szívesen velük menne, amikor az iskola legközelebb kétnapos sátortúrára indul. Aztán kiosonhatna, és megcsókolhatna egy fiút a vízparton. Érezte a szavakat a szájában, határozottan és keményen, akár egy cukorkát. De akkor Ilich megtudná. Persze eleve tudta.

Mindig azok a legveszélyesebbek, akikben megbízik az ember.

– Teresa! – szólalt meg Ilich. – Valami baj van?

– Dehogy – válaszolta a lány. – Minden a legnagyobb rendben.

Tizedik fejezet: Elvi

Valami nem stimmelt. Elvi nem tudta, mi az, csak annyit, hogy nyomasztó fenyegetettség és kizökkentség érzése hatalmasodott el rajta. Belélegezhető folyadékot köhögött és okádott, Fayez pedig már eltűnt. Az ülése üresnek és száraznak látszott. Már egy ideje kiszállt belőle. Elvi öntudata lassanként visszatért. A Sólyomon utazott. Keményen égettek a Tecoma-rendszer felé. Egy több g-s présülésben ült. És valami félresiklott.

Megpróbálta megkérdezni, Mi történt?, de a száján csak annyit sikerült kipréselnie, hogy:

– Mi őé?

– Még ne próbálkozzon a beszéddel! – szólalt meg az egészségügyi technikus. A Calvin nevű, rokonszenves fiatal zászlós sötét bőrét és vonásait látva Elvi arra gondolt, hogy az ősei Nyugat-Afrikának ugyanabból a régiójából származhattak, mint az ő elődei. Rá sosem kérdezett, mivel a férfi szinte biztosan nem tudott volna felelni. A laconiaiakat nem érdekelte úgy az etnikai eredetük, mint a földbélieket. Az arca mintha hullámokban élesedett volna ki és mosódott volna el, Elvi pedig úgy érezte, mintha az elméje furcsán elszakadt volna a testétől.

– Mi… – kezdte újra, semmibe véve a férfi tanácsát, aztán megint hányni kezdett.

– Hagyja abba! – kérte ezúttal már határozottabban Calvin. – A testében reakciót váltott ki a nyugtatókeverék az égetés alatt. Néhány vizsgálatot és egy beavatkozást kellett végeznünk, mielőtt újraélesztettük, nehogy maradandó károsodást okozzunk.

Calvin lehúzta a karjáról az orvosi mandzsettát, amit Elvi addig észre sem vett. A visszahúzódó tűk csípték a bőrét. A mandzsettából több cső vezetett a közelben felállított gyógyszeradagoló monitorhoz. Elvi megpróbálta leolvasni a kijelzőről, hogy mit pumpáltak belé, de a szeme nem tudott fókuszálni. A szavak titokzatos foltok maradtak.

– Mi… – sikerült hányás nélkül kimondania, de mielőtt befejezhette volna a mondatot, Fayez rontott be a helyiségbe.

– Felébresztették? Miért nem értesítettek? – ordította le Calvint. – Hadd lássam a kórlapot!

Fayez megragadta Elvi kezét, és parányit túl erősen megszorította. Ilyen közelről Elvi meg tudta állapítani, hogy a férfi szeme egy kissé kivörösödött és feldagadt. Vajon sírhatott?

– Uram! – válaszolta Calvin. – Azért ébredt fel, mert befejeződött a beavatkozás. Minden képalkotó vizsgálat tiszta. Agykárosodásnak nincs jele. Vélhetőleg nem fog fellépni működészavar.

– Agykárosodás? – hörögte Elvi. – Agykárosodásban gondolkodtunk?

Úgy érezte, a torka teljesen kiszáradt. Fayez fogott egy műanyag palack vizet meg egy szívószálat, és Elvi szájához tartotta. Mohón ivott belőle. A szomjúsága nem tűnt rossz jelnek.

– Aggódtunk amiatt, hogy gyengült a légzésed – válaszolta Fayez, miközben Elvi az utolsó korty vizet is megitta. – Csak biztosra akartunk menni.

– Nem tűnt valószínűnek – tette hozzá Calvin. – De minden eshetőségre fel akartunk készülni.

– Mi történt? – sikerült végre teljesen kimondania Elvinek, amint csillapította a szomját.

– Nem mondta el neki? – kérdezte élesen Calvintől Fayez. – Elcsi, édesem, reakciót váltott ki…

– Nem – szakította félbe Elvi. – Ezt tudom. Hol vagyunk? Gravitációt érzékelek. Már túljutottunk az átkelésen?

Calvin közben már nekilátott elpakolni a műszereit. Úgy tűnt, bármi történt is Elvivel, a kezelés lezárult.

– Igen – felelte Fayez. – Már a Tecomában vagyunk. A fékező égetés végén tartunk.

– Ilyen sokáig nem voltam magamnál?

– Halálra rémültem, Elcsi. Egy egész sor tesztet készülök lefuttatni, nehogy még egyszer ilyesmi történhessen.

– Sagale ütemterve nem fogja engedni…

– Sagale egyetértett velem. Engem is meglepett. Szerintem a gondolattól, hogy esetleg elveszíti Duarte kedvenc biológusát, összerondította az egyenruháját.

Calvin csak horkantott ennek hallatán.

– Én itt végeztem. Szükségük van még valamire?

– Nincs – vágta rá Elvi. – Vagyis lenne még egy kérdésem. Mikor állhatok újra munkába?

– Akár most is, ha úgy érzi, készen áll rá.

– Köszönöm, Calvin – válaszolta Elvi.

Calvin tisztelgett neki, és rámosolygott.

– Szívesen, őrnagy – felelte, és kilépett a fülkéből.

– Lehet, hogy pihenned kellene – vetette fel Fayez. A homlokát ráncolva nézett Elvire. Elvi elnevette magát. Fayez szinte sosem ráncolta a homlokát, és a babaarcával most úgy nézett ki, mint egy durcás kisgyerek.

– Jól vagyok – jelentette ki Elvi. Aztán helyesbített: – Oké, nem vagyok jól. De jól leszek. Csak az utazás készített ki.

– Nem tetszik ez nekem – közölte Fayez. Elvi megfogta a férfi kezét. A bőrét nyirkosnak érezte. Igazi zuhanyra lesz szüksége.

– Tehát a Tecoma-rendszer – mondta. – A szondák azt jelezték, hogy neutroncsillag?

Megpróbált felülni. A feje egy kicsit kóválygott, ezért itt meg is állapodott.

– Az – értett egyet Fayez, és Elvi háta mögé nyúlt, hogy megtámassza. – De a dolog, tudod, még furcsább ennél.

A szédülés elmúlt, és Elvi szeme is jobban képes volt fókuszálni már. A körötte lévő képernyőkön a szöveg tényleges betűkké és számokká bomlott szét.

– Segíts fel! – kérte Fayezt, aztán letette a lábát a padlóra. Fayez átkarolta a derekát, Elvi pedig megpróbált talpra állni. A lábát még gyengének érezte, de a nehézkedésből ítélve nagyjából egynegyed g-vel égethettek, ezért könnyen fel tudott egyenesedni. Fayez a tekintetével jelzett neki, majd eleresztette, szorosan mellette maradt, hogy elkaphassa, ha Elvi elesne. Nem esett el.

– Kell valami ruha – jelentette ki. Fayez bólintott, és kinyitotta a közelben álló egyik tárolószekrényt. – Hogy érted, hogy furcsább?

– Teljesen kipucolták – felelte Fayez, aztán egy uniformist és tiszta alsóneműt dobott az ülésre. – Nagy tömegű, gyorsan pörgő neutroncsillag, de se bolygók, se törpebolygók, se aszteroidák, semmi.

Elvi lehúzta magáról a vékony köpenyt, amit a merülőülésben viselt, és megindult a zuhanyzó felé. Fayez bement utána egy törülközővel. Az arcába zúduló forró víztől újra elszédült, de egyik kezével a falnak támaszkodva némi mély légzéssel néhány másodperc alatt kitisztította a fejét. Fayez figyelmesen nézte, de amint biztos lehetett benne, hogy Elvi jól érzi magát, megnyugodott. Miközben a ragacsos lé maradékát is lemosta magáról, Elvi megjegyezte:

– Ahhoz is teljesen megtisztítottak egy rendszert, hogy gyémánt háttérmeghajtót készítsenek.

– Itt többről van szó. Nemcsak úgy értem, hogy nincsenek keringő égitestek, hanem hogy semmi sincs. Még mikrometeorok sincsenek. Por sincs. Egyetlen kóbor protont se találni. Ennél teljesebb vákuumot lehetetlen lenne létrehozni.

– Ez… Rendben. Még furcsább. – Elvi elzárta a vizet, és Fayez odadobta neki a törülközőt. – Úgy értem, lehetséges ez egyáltalán?

– Nem. Hacsak valami tisztán nem tartja. Ez itt még mindig a Tejútrendszer. Időnként át kellene repülnie valamilyen erre tévedő vacaknak. Vagyis a rendszert nem egyszerűen kipucolták, hanem valami továbbra is tevékenyen tisztán tartja. És… ezt kapd ki… a kapu ötször távolabb helyezkedik el a csillagtól, mint bármely más rendszer kapuja. Ráadásul az ekliptika síkja fölött. Kilencven fokkal. És a csillagról még egy szót se szóltam.

– Mi a helyzet a csillaggal?

– Nagy tömegű. Mármint „elég ráköpni, és fekete lyukká omlik össze” szinten nagy tömegű.

– Akkor még szerencse, hogy nincs, ami köpködjön errefelé.

– Ugye? Kiderült, hogy a neutroncsillagokon nincs sok néznivaló. Hacsak nem látod a mágneses mezőket, egyszerűen… kiábrándítók. Persze a lehető legsűrűbb anyaggal, és olyan erőkkel, amelyek képesek megtörni a téridőt. Pokolian ragyog, azt meg kell hagyni. De valamilyen fényjátékra vagy hasonlóra számítottam. De ugyanúgy néz ki, mint bármelyik nap, csak kisebb, és eléggé dühös emiatt. Az itteni olyan sebesen pörög, hogy a pulzártartományba esik. Elég messze járunk tőle, hogy ne érhessenek el minket a legkellemetlenebb mágneses zavarok.

Elvi mély lélegzetet vett. Kiérezte az aggodalmat a férfi hangjából. Pontosan tudta, hogy mit jelent.

– Tényleg jól vagyok – mondta.

– Dehogy vagy. Meghalhattál volna.

– De nem haltam meg. És most már jól leszek.

– Rendben.

Elvi szárazra törölte magát, aztán a visszaforgatóba gyömöszölte a törülközőt. Fayez előhúzott a fürdőszekrényből egy tégely fejbőrkrémet, és nekilátott, hogy az ujjbegyével Elvi kurta, feszes csigái közé dörgölje. Elvi csodálatosnak érezte, ahogy a férfi masszírozza a fejét. Ha valaki olyan férfira talál, aki élvezettel segít megelőzni, hogy kiszáradjon a fejbőre, merengett Elvi, mindenképp meg kell tartani.

– Ezt akár egész nap is csinálhatnád – jegyezte meg.

– Ha egész nap ráérnénk, lefelé kalandozna a figyelmem – felelte széles mosollyal Fayez. – De kábé két óra múlva abbahagyjuk az égetést, és nem hinném, hogy akár egy másodperccel többet várnál, mielőtt hozzáfogsz a munkához.

Fayez visszazárta és elrakta a tégelyt, míg Elvi nekilátott az öltözködésnek.

– Szóval mi járhatott az eszükben? – kérdezte Elvi.

– Hmm?

– Amikor elkészítettek egy akkora neutroncsillagot, hogy az az összeomlás határán billeg, aztán kipucolták az egész rendszert, hogy ez ne történhessen meg. A gyűrűt pedig áthelyezték az ekliptika síkjából.

– Szerinted ők készítették a neutroncsillagot? Sokkal valószínűbb, hogy véletlenül egy benépesíthetetlen rendszerhez építettek kaput.

– Hogyan? Ahhoz életre kellett lelniük itt, hogy eltéríthessék, különben nem épült volna meg a kapu. Ez ugyanolyan élő rendszer volt, mint a Sol, csupán átalakult…

Legyintett a kezével.

– Igen – adott igazat neki Fayez. – Nem is tudom. Őszintén szólva ezt a csupa csoda dolgot időnként egy kissé olyannak érzem, mintha tűzoltótömlőből innék.

Elvi eligazgatta magán az egyenruhát, aztán fogat mosott, miközben Fayez várta és figyelte őt. Aztán még egy utolsó pillantást vetett magára a tükörben, hogy ellenőrizze, minden rendben van-e, majd a férfihoz fordult:

– Gyerünk a főnökhöz!

Fayez megragadta, és egy öleléssel szétzilálta a gondosan lesimítgatott egyenruhát.

– Köszönöm, hogy nem haltál meg, Elvi.

Negyvennyolc órával később már végeztek a rutinnal. A hajó rendszerei kielemezték a teleszkóppal gyűjtött adatokat. Elvi tiszteletét tette a katalizátornál, ahogy mindig, aztán elvégezték a kísérletet. A protomolekula kapcsolatot kezdeményezett, és beáramlottak az adatok. A Sólyom bármiféle változás, bármiféle hatás után kutatott. Elvi ezúttal ténylegesen engedélyezett magának valamennyi alvást a köztes időben. Úgy tűnt, a halálközeli élmények kimerítették, még ha nem tudott is róluk, amikor megtörténtek. Ráadásul most nem akadt különösebben sok látnivaló.

Amikor végeztek az elemzéssel, Sagale feljött a hídra, majd egy kapaszkodóba és egy lábrögzítőbe fogódzkodott. A tekintete képernyőről képernyőre siklott, látható elégedettséggel dolgozta fel magában az adatfolyamokat.

– Mehmet! – üdvözölte Elvi.

– Okoye őrnagy! – köszönt Sagale, majd a főmonitor felé biccentett. A parányi, de hatalmas tömegű csillag, amely felnagyítva szinte a teljes képernyőt kitöltötte, az egyedüli objektum volt a Tecoma-kapu közel két fényévnyi körzetében. – Mondja csak ki, hogy ez minden idők legnagyobb tudományos felfedezése!

– Nem az – válaszolta Elvi. – Egészen biztosra veszem, hogy még mindig a nagy zöld gyémánt viszi el a pálmát. Mégis elképesztő.

A képernyőn látható neutroncsillag túl forró volt ahhoz, hogy az energia jelentős részét látható fény formájában sugározza ki, mégis le kellett tompítani a képernyőt, hogy ne vakítson meg mindenkit a teremben.

– Több mint három csillagtömeg egy Rhode Islandhez képest feleakkora golyóbisba sűrítve – jegyezte meg Jen.

– Mi az a ronda land? – értetlenkedett Travon. Marsi volt, mielőtt mindannyian laconiaiakká lettek.

– Okoye őrnagy! – engedte el a füle mellett a heccelődést Sagale. – Helyesen gondolom, hogy ez pontosan az, aminek látszik? Egyetlen használhatatlan csillag egy olyan rendszerben, ahol semmilyen tárgyi leletet vagy kiaknázható bolygót sem találni?

A férfi hanghordozásában valami felkeltette Elvi figyelmét. Merev formalitás érződött ki belőle. Mintha eskü alatt faggatta volna. Elvi úgy érezte, valamiféle rituáléba vonta bele, amit Sagale értett, ő viszont nem.

– Annak látszik – válaszolta óvatosan. – Igen.

Sagale feléje bólintott terjedelmes fejével. Mintha sugárzott volna belőle a megelégedés.

– Öt perc múlva várom az irodámban.

Hátrahúzta magát, és eltűnt a folyosóban. Fayez összenézett Elvivel, és kérdőn felvonta az egyik szemöldökét.

– Engem is nyugtalanít – mondta.

Még egyszer ellenőrizte az adatokat, mintha egy iskolai dolgozat előtt nézné át a jegyzeteit. Az az érzése támadt, hogy akadt valami, amin átsiklott a figyelme. Nem tetszett neki az érzés.

– Feketét? – kérdezte Sagale, amikor Elvi megérkezett. A férfi az irodája egyik válaszfalába ágyazott kávéautomata mellett lebegett. Mellette két ivógumó úszott a levegőben. Most először fordult elő, hogy megkínálta valamivel. Elvit nyugtalanította a dolog.

– Igen – felelte, hogy Sagale ne vegye észre az idegességét.

A gép sziszegve fecskendezte a gumókba a kávét, előbb az egyikbe, majd a másikba.

– Édesítőt? Krémesítőt? – érdeklődött Sagale, még mindig a géppel babrálva.

– Köszönöm, nem.

Sagale ekkor odafordult felé, és ellökte az irányába az egyik ivógumót. Elvi elkapta, lenyomta a fedelén lévő buborékot, amelyik az ivócsőbe engedte a folyadékot, és ivott egy kortyot. A kávét pont tökéletesnek találta, melegnek, de nem forrónak, keserűnek, erősnek és enyhén diós zamatúnak.

– Köszönöm – mondta, és várta a hideg zuhanyt.

– A Laconiai Birodalom köszönetét szeretném tolmácsolni a jelen küldetésben végzett munkájáért. Most, hogy hasznavehetetlennek nyilvánítottuk a rendszert, áttérünk a művelet katonai fázisára – közölte Sagale rövid kivárás után, amíg pár kortyot ivott a kávéjából.

– A mire?

– E pillanatban két hajó lép be a rendszerbe – válaszolta. – Mindkettő legénység nélkül érkezik, és távirányítással vezéreljük őket erről a járműről. Mindkettő nagy méretű teherhajó. Az egyik üres. A másik rakományt szállít.

– Rakományt?

– A főkonzulnak a Laconia körül keringő összeszerelő platformokon sikerült antianyagot elkülönítenie és elszigetelnie. A második hajó több mint húsz kilogrammnyit szállít belőle mágneses tárolóeszközben.

Elvinek megint kóvályogni kezdett a feje. Talán azért, mert még nem épült fel teljesen a halálközeli élményből. Vagy mert a feljebbvalója közölte épp vele, hogy elegendő robbanóerővel bírt ahhoz, hogy üveggé olvassza egy bolygó felszínét. Valószínűleg mindkettő közrejátszhatott. Pár pillanat kellett hozzá, hogy újra levegőt kapjon.

– És miért? – kérdezte Elvi.

– A főkonzul kettős utasítással látott el minket a felfedezőutat illetően – felelte Sagale. – Alapcélkitűzésként azt határozta meg, amiről az eligazításon tájékoztattuk. Maga és a csapata mindent megtettek, ami elvárható volt, és a haditengerészet parancsnokságának küldött jelentésem ezt tükrözi.

– Rendben. Köszönöm. Mi a második dolog?

– A küldetés másik aspektusa kívül esik a szakterületén, ezért nem árultuk el, amíg szükségesnek nem ítéltük. Egy minimális értékkel bíró, kapukapcsolattal rendelkező rendszert kellett találnunk. Mint ezt itt.

Elvi elengedte a kávés ivógumót, és az lassan elsodródott tőle.

– Szabad megtudnom, mi lesz a második fázis? Mert ha szükségtelen tudnom róla, akkor nem volt igazán szép belemenni ebbe a beszélgetésbe.

– Szabad. Ami azt illeti, lényeges szerepet kap benne, és biztosra veszem, hogy továbbra is kiváló teljesítményt nyújt majd a megváltozott küldetésben, habár mostantól fogva nem maga adja az utasításokat – válaszolta Sagale. Valami együttérzésfélét lehetett kiolvasni a tekintetéből. Elvinek most először támadt az az érzése, hogy Sagale kedveli őt. Vagy legalábbis tiszteli. – A főkonzul elsődleges célja, hogy megvédje az emberiséget az ellen, ami elpusztította a kapuépítőket.

Pillanatnyi szünetet tartott, mintha nem igazán hitt volna abban, amit mondani készült. Mintha hosszú ideje várta volna, hogy kimondhassa. – A kísérlet, amelyet hamarosan végrehajtunk, ennek a folyamatnak a kezdete.

Rákoppintott az asztalára, és a Tecoma-rendszer térképe jelent meg felette. A középpontban a neutroncsillaggal, a távolban a kapuval, a kettő között félúton a Sólyommal, a két újonnan érkező teherszállító pedig a belépési ponttól nem messze tartott feléjük.

– Minden rendelkezésünkre álló eszközzel figyelni fogjuk a rendszert, ahogy mindig is tettük – folytatta Sagale. – Ezúttal viszont odakint, a csomóponti hálózaton a forgalomszabályozás addig juttatja át a hajókat a kapukon, amíg az energiaátviteli terhelés el nem éri a kritikus szintet. Amikor ezt elértük, kiküldjük az üres teherszállítót a rendszerből.

– Szándékosan fel akarják áldozni a hajót?

– Igen. Amikor eltűnik, és amíg az energiaátviteli terhelés még mindig elég magas ahhoz, hogy lehetetlen legyen az átkelés, beállítom a kioldót az antianyag biztonsági tartályán, és átküldöm a második hajót. Ennek is el kell tűnnie, de egy időzítővel felrobbantjuk a rakományt.

Elvi érezte, hogy a gyomra görcsbe szorul, mintha Sagale gyomorszájon vágta volna. Hirtelen alig kapott levegőt.

– Miért akarnak…

– Mert két dolog lehetséges – vágott a szavába Sagale. – Vagy valamilyen intelligencia bújik meg a kapuk mögött, és az dönt úgy, hogy elpusztítja a hajókat, vagy önmagában a kapurendszer valamiféle természetes hatása a felelős ezért. Így fogjuk eldönteni, melyik igaz.

Elvi az egyik kapaszkodóhoz nyúlt, és a mögötte lévő válaszfalhoz húzta magát. A szíve hevesen kalapált.

– Úgy gondolják, hogy megölhetik?

– Nem ez a kérdés. Akár meghal valami a másik oldalon, akár nem, a lényeg, hogy büntetésben részesül. Miután eltelik valamennyi idő a mostani kísérlet után, egy újabb hajót fogunk beáldozni, hogy meglássuk, elragadják-e. Ha a hajó túléli az átkelést, tudni fogjuk, a bomba meggyőzte az ellenfelünket, hogy változtasson a velünk szembeni hozzáállásán.

– Ez egészen borzalmas terv.

– Ha valóban módosul a hozzáállás, tudni fogjuk, hogy az ellenfél képes változtatni. Hogy szándékosan cselekszik, és alighanem intelligens. Ha nem, addig ismételjük a kísérletet, amíg alapos okunk nem lesz azt hinni, hogy nem várható semmilyen változás. Az arckifejezéséből ítélve hozzáfűznivalója lenne a küldetéshez.

Elvi még maga is felháborodottnak hallotta a saját hangját.

– Amikor legutóbb felbosszantottuk, minden tudatot kikapcsolt a Sol-rendszerben, és hirtelen jelentősen megnövekedett a virtuális részecsketevékenység. Kilőtt egy lövedéket, amelyik olyan rémisztő interakciókat indított be, amelyeket még mindig megérteni próbálunk. Ezek mindegyike szembehelyezkedik a valóságról alkotott képünkkel. Erre most bombát dobunk rá?

Sagale bólintott, amivel egyszerre jelezte, hogy egyetért vele, és hogy Elvi távozhat.

– Ha küldhetnénk egy kemény hangú levelet, azzal próbálkoznánk. De olyasmivel, amivel nem tudunk beszélni, így egyezkedhetünk. Ha olyat tesz, ami nem tetszik nekünk, fájdalmat okozunk neki. És valahányszor olyat tesz, ami nem tetszik nekünk, újra fájdalmat okozunk neki. Csak egyszer. Ha képes megérteni az ok-okozatiságot, felfogja az üzenetünket.

– Jesszusom!

– Itt nem mi vagyunk az agresszor. Senkinek sem csaptunk oda elsőként. Csupán mindeddig senkinek sem vágtunk vissza.

Elvi Winston Duarte szóválasztásait hallotta ki a megfogalmazásból. Még a hanglejtésből is, ahogy Sagale előadta. Elvi ettől legszívesebben az arcába vágta volna az ivógumót. Az szerencsére már méterekre elsodródott tőle, így Elvinek nem kellett hadbíróság elé állnia.

– Magának köszönhetően találtunk egy rendszert, ahol próbát tehetünk. A birodalomban ez a legbiztonságosabb hely, ahol az emberiség efféle kísérletet végezhet.

– Ez nagyon, de nagyon rossz ötlet. Nem hiszem, hogy érti, amit mondok.

– Amikor az emberek először kezdtek kísérletezni az atombombákkal – válaszolta Sagale, mintha Elvi meg sem szólalt volna –, lakatlan szigeteken robbantottak. Vegye úgy, hogy ez lesz a mi Bikini-atollunk.

Elvi csak nevetett rajta, de kényszeredetten.

– Úristen, maguk tényleg ennyire ostobák – hitetlenkedett. Sagale értetlenül ráncolta a homlokát, de Elvi ennek ellenére folytatta. – Először is a Bikini-atoll nem volt lakatlan. Az ott lakóktól elorozták az otthonukat, vagy elzavarták őket onnan. És a szigeteken burjánzott a növényi és állati élet, amit teljesen megsemmisítettek.

– Már megállapítottuk, hogy ebben a rendszerben nincs semmi, ami…

Elvi nem hagyta, hogy Sagale befejezze a mondatot.

– De ha egy pillanatra eltekintünk is ettől, épp az imént jegyeztem meg, hogy bármi él is azokban a kapukban, egészen másképp értelmezi a fizikát, mint mi. Vajon kizárólag egyetlen rendszeren képes kitölteni a dühét? Ezt nem tudhatjuk.Maguk nem tudhatják ezt.

– A tétlenség nem mentette meg a kapuépítőket. Ahogy minket se fog. A főkonzul mérlegelte a kockázatokat, és úgy ítélte meg, hogy a kezdeményező, direkt fellépés a legjobb választás, amely a rendelkezésünkre áll.

Széttárta a kezét. Mit lehet tenni? Mintha Duarte szava természeti erő lett volna, kikerülhetetlen és megkérdőjelezhetetlen. Mintha Elvi egy hangfelvételhez beszélt volna.

– Egy n egyenlő eggyel kísérletre készülnek, ahol n azon univerzumok száma, amelyeket tönkretehetünk, hogy kielégítsük Duarte kíváncsiságát.

Tizenegyedik fejezet: Alex

A Callisto hajógyára tökéletesen példázta a régi elképzelést, hogy a hajók és épületek még jóval a megépítésük után is tanulnak. A történelem fogta, amit csak talált, majd arra használta, ami éppen történt, olyasmivé alakította át a tereket, ami az adott pillanatban jól működött, mígnem maga a történelem vált egyfajta építésszé.

A Callisto valaha régen felosztott bázisként szolgált. Nagyjából ugyanúgy, ahogyan a középkori falvakat közvetlenül a várfalak mellé építették, civil hajógyárak emelkedtek a régebbi MEKH-bázis körül, míg a katonai és kereskedelmi vállalatok szinte egyforma méretűek lettek. A Szabad Hadiflotta már azelőtt megtámadta a marsi oldalt, hogy a Szabad Hadiflotta valóban létrejött volna, és azt a részt porrá és tetemekké zúzta szét. Aztán a Laconia magvait elvető nagy elszakadás következményeképp befejezetlen maradt a marsi hajógyár újjáépítése. Az éhínség éveiben végleg felhagytak vele. Az ingatlan azonban ott maradt, és ahogy újra nőtt a kereslet, az egykori katonai épületeket ismét birtokba vették. Semmi sem halt meg úgy, hogy ne vált volna a későbbiek alapjává.

Eddig nyolc napot töltöttek a Callistón, és bizonytalannak tűnt, mikor hajózhatnak újra ki. Számos nagy teherszállító is a Sol-rendszerben tartózkodott azok közül, amelyek esetleg kicsempészhették a Vihart, amennyiben a földalatti mozgalom emellett döntene. De akár a Solban is maradhatnak. A Laconia nagyratörő terveinek dacára még mindig több embert, állomást és hajót lehetett találni a Sol-rendszerben, mint azon kívül. Jóllehet a helyzet lassanként megváltozott. Egy nap – még Alex életében – át fogják lépni a küszöböt, és a Sol valóban csupán egy lesz a számtalan rendszer közül. Való igaz, hogy a birodalom legrégibb, legemberiesebb rendszere. De nem az otthon. Ezernyi otthon lesz, és ha a történelmet útmutatónak lehetett tekinteni, egy vagy két nemzedékkel később mindenki azt fogja gondolni, hogy bárhol legyenek is, az a hely a legfontosabb.

Az éttermet például, ahová Caspar elvitte, egy megerősített kupolában rendezték be, amely egykor egyértelműen marsi katonai létesítményként szolgált. Valószínűleg hadtápraktárként. Mostanra az összes jelkimaradásra aktiválódó zár eltűnt, a megerősített falakat pedig batikolt kendőkkel és azzal a fajta falikárpittal fedték be, amelyeket a belső építészek négyzetméterszámra termeltek. Az étlap marokkóiként hirdette magát, de a kuszkuszt gombával készítették, a marhahús túlzottan egyenletes állaga pedig arról árulkodott, hogy mesterségesen növesztették. A receptek alapja valaha talán a Földről származott, de Alex ráismert az övbéli ételekre, amikor azokat evett.

Casparral és a legénység többi tagjával együtt háromszög-és-ív logóval nyomtatott repülősruhát viseltek, amely arra utalt, hogy a Jupiter holdjain működő Kolme Valtiota nevű gázbányász-szövetkezetben dolgoznak. A Közelgő Vihart egy réges-régi bányában rejtették el, amelyet a dokumentumokban tizenöt évvel korábban beomlottként tüntettek fel. Egykor a KBSZ csempészbázisaként használták, és úgy tervezték, hogy a hajót hetekig ott hagyják, amíg a laconiai biztonsági erők készültségben maradnak. Ami annyit tett, hogy addig a legénység egy kevés időt tölthetett a fedélzeten kívül, ihattak, bordélyokat látogathattak, golgózhattak, kézilabdázhattak és kétpályás focizhattak. Vagy maguk alá húzhatták a lábukat puha, szőtt párnákon, hogy fuvola-dob zenét hallgassanak a rejtett hangszórókból, és apró gombadarabokat kanalazhassanak a szájukba, azt színlelve, hogy búzakenyeret és fűszeres marhahúskockát esznek, amely sosem látott tehenet.

Egy kis Callistón eltöltött idő azzal az előnnyel is járt, hogy megmérhették a rendszer hőmérsékletét. Kifürkészhették, hogyan reagálnak az emberek a földalatti mozgalom támadásának hírére. Kiderült, hogy a reakció nem az volt, amire Alex számított.

– Semmi? – értetlenkedett Caspar.

Alex még egyszer végigpörgette a híreket. Az élelmiszer-termelés a Földön és a Ganymedesen is növekedett ebben a negyedévben, könnyedén teljesítették az előirányzott értékeket. A Krasznojarszk-szahai Közösségi Zóna kereskedelmi autonómiáért folyamodott. A Navnan Ghar települése egy kiterjedt föld alatti kristályhálózatra lelt rá, és különleges tudományos bizottságot állítottak fel, hogy eldöntsék, újabb földön kívüli szerkezetre leltek-e, vagy a jelenség természetesen alakult ki a bolygón. A Tuva T.U.V.A. énekese meztelen fotókat küldött magáról egy kiskorú rajongójának, és a hatóságok nyomozást indítottak. A Laconiai Tudományos Igazgatóság a halott rendszerek felmérésekor tett potenciálisan nagy horderejű felfedezésről számolt be: egy óriási zöld gyémántról, amelyről a szakértők azt gyanították, hogy a benne rögzített adatok, amennyiben sikerül dekódolni őket, feltárhatják a gyűrűkapukat létrehozó faj történetét.

Azt, hogy a Sol-rendszerben megsemmisítettek két laconiai fregattot és egy teherszállítót, a fedélzetén egy nagy fontosságú politikai tiszttel, sehol, de tényleg sehol nem említették.

Legalábbis nem olyan helyeken, amelyeket Alex rákeresés nélkül láthatott. És mivel Saba megbízható forrásból tudta, hogy a Laconia folyamatosan figyeli a keresési kulcsszavakat, Alex nem tehetett mást, mint hogy böngészik, és reméli, hogy ráakad valamire. Bármire. De…

– Semmi – felelte. – Egyáltalán semmi.

Caspar letört egy darabot a kenyeréből, és vett vele egy keveset a tazsinjából.

– Fogalmam sincs, ez most jó vagy rossz-e.

– Amikor ennyi idős voltam – válaszolta Alex –, minden híradásban benne lett volna. A Föld és a Mars hivatalos közleményben reagált volna, és tizennyolc vezető műsorban elemeztek volna ki különféle szemszögekből minden elhangzott szót. Az Öv ezer különböző kalózadást sugárzott volna, és ezek közül legalább egy tucat személyesen vállalta volna a felelősséget, és legalább egy azt állította volna, hogy jezsuita összeesküvés az egész.

Caspar elvigyorodott. Az egyik szemfoga már kissé besárgult. Alex korábban nem figyelt fel erre.

– Úgy beszélsz, mintha hiányozna, nagypapa.

Alex kérdőn felpillantott rá. Caspar mulatságosan ráncolta a homlokát, és eltúlzott marsi akcentussal folytatta.

– Amikor ennyi idős voltam, minden reggel a semmiből kellett előteremtenünk a vizünket, és dinoszauruszok kóboroltak a Mariner-völgyben.

Alexen pillanatnyi bosszúság lett úrrá, de elfojtotta, és felnevetett.

– Legalább volt némi változatosság. – Az asztallapképernyőn futó adásokra mutatott. – Ebből minden úgy érződik, mintha ugyanaz a lunai bürokrata ellenőrizte volna. Mindegyik ugyanazon a hangon szólal meg.

– Valószínűleg így is történhetett.

– Igen – válaszolta Alex, és nem bolygatta tovább a témát. – Valószínűleg így lehetett.

Caspar kinyújtózott, akár valami macska a szunyókálás után, aztán rákoppintott a képernyőre. A hírek eltűntek, és az étterem interfésze jelent meg a helyükön.

– Felezhetünk – ajánlotta fel Alex.

– Majd legközelebb te fizetsz – legyintett Caspar. – Különben sem valódi pénz, igaz?

A Callistón a Vihar teljes legénysége hamis személyazonosságot használt, amelyeket a földalatti mozgalom hozott létre, és táplált be észrevétlenül a rendszerekbe. Hamis biometriával és bankszámlával. A dolog kényelmetlenné tette az életet, hiszen tudták, minden mennyire törékeny. Alex hamis dokumentumait bármikor leleplezhették, ha a laconiai biztonsági rendszer gyanúsnak találja őket. A ma estét, aztán élete hátralévő napjait akár egy börtöncellában is töltheti. Bármi egyetlen pillanat alatt széthullhatott.

Ami igazság szerint mindig is így volt. Most csupán nehezebben lehetett megfeledkezni róla.

– Odalent, a harmadik szinten találkozom pár taggal a gépészcsapatból. Van ott egy bár, ahol szabad mikrofonos esteket tartanak, és fél áron adják a whiskyt. Ha eleget karaokézunk, egy ilyen csinos fiú, mint én, akár fel is szedhet valakit, hogy hazavigye éjszakára.

– Igyál egyet rám is, és ne kövess el olyan hibákat, amiket másnap reggel megbánnál! – egyenesedett fel a párnájáról Alex. – Nekem is akad még elintéznivalóm.

– Jól van, persze – válaszolta Caspar. – Majd valamikor találkozunk.

A folyosón váltak szét. Caspar a mélyebben a hold felszíne alá vezető átjáró irányába indult tovább, Alex balra, a dokkok és koporsólakások felé, amelyeket az eltávon lévők számára tartottak fenn. A hozzá hasonlók számára. A kezét repülősruhája zsebébe mélyesztve ballagott, a tekintetét a földre szegezte maga előtt. Került mindenféle szemkontaktust a folyosón sétálókkal. Az átjáró elágazásánál szálcsiszolt acélból készült szobor állt, amely nem tudta eldönteni magáról, ember vagy űrkomp akar-e lenni. Felette az összes hajó és a nekik kijelölt állások nevei sorakoztak. Kivéve az övét.

Gyerekkorában, még a Marson Alex dédbácsikája, Narendra egyszer egy hétig hozzájuk költözött, amíg az Innis Shallows-i csoportotthonát felújították. Alex még mindig emlékezett rá, ahogy a dédbácsikája a Bunker Hill folyosóin bandukolt nyugodt, merengő arckifejezéssel, miközben Alex és Johnny Zhou annak a játéknak a finomságait magyarázta neki, amelyet játszani szoktak. Alex úgy érezte, hogy most az ő arcán is ugyanezt a kifejezést látni.

Talán olyasmi lehetett ez, ami minden nemzedékkel megtörtént: az érzés, hogy nem találják a helyüket. Abból eredhetett, ahogy az emberi elme „normálisként” címkéz fel bármit, amit először megtapasztal, később pedig húzódozik minden mástól, ami nem hasonlít eléggé ehhez. Vagy az is előfordulhatott, hogy a Laconia által bevezetett változások alapvetően különböztek a korábbiaktól. Bárhogy is, a Callisto hajógyára már nem a Sol-rendszer részének érződött, legalábbis nem annak a rendszerének, amelyet Alex ismert. A laconiai uralom első napjait érezte rajtuk. A félelem és törékenység érzetét, mint valami szűnni nem akaró fülzúgást. Amos régebben azt mondogatta, hogy minden hely ugyanolyan, mint Baltimore. Ez többé nem volt igaz. Most már minden a Medinához hasonlított.

Koporsólakása a dokkok közelében helyezkedett el. A nagyobb modellek közé tartozott, egy méternél valamivel magasabb volt, hogy felülhessen benne. Az ósdi matrac visszaforgatott présülésgélből készült, a falak és a mennyezet rétegelt üvegből és fémhálóból, a beépített lámpák pedig a felszín mögé kinyúló tér illúzióját keltették. Alex bemászott, lezárta a közlekedőajtót, és kényelembe helyezte magát. Már kiválasztott magának egypár új szórakoztató csatornát, amelyekbe belenézni készült. Az évek során a neo-noir bűnügyi filmek szakértőjévé vált, és a Ceresről új alkotásokkal jelentkeztek még a laconiai hatalomátvétel előtt, amelyekben Pilkey-montázst használtak, hogy néhány érdekes dolgot hozzanak létre. Egy pillanatra azonban eltűnődött, hogy ha a koporsó rendszerén keresztül jelentkezik be, vajon a lebukást kockáztatja-e. Vajon a Laconia eleget tudott-e Alex Kamalról ahhoz, hogy ha összerakják, milyen filmeket szeret, milyen ételeket eszik, milyen a járása, és az egyéb hátrahagyott adatokat hozzáadva, áthatolhassanak az álarcon, amelyet Sabától kapott? Vajon ha túlságosan önmagát adja, megjelennek-e a biztonságiak az ajtajánál? Vagy észszerűbb volt-e valami népszerűt megnéznie, és a nyájjal maradnia?

Megnyitotta a profilját a koporsó rendszerén. Piros ikon jelezte a Viharral fenntartott privát kapcsolatot. Némi iróniát érzett abban, hogy jobban félt attól, hogy a Laconia azért kapja el, mert bizonyos típusú szórakoztató csatornákat nézett, mint attól, hogy a földalatti mozgalommal folytatott kódolt üzenetváltások árulják el. És mégis. Amikor beszállt ebbe, úgy döntött, hogy megbízik Saba régi KBSZ-es technikusaiban. Semmi értelme nem lett volna most meggondolnia magát velük kapcsolatban. Megnyitotta az üzenetet, és a fia nézett vissza rá a képernyőről.

– Szia, apa! – üdvözölte Kit széles mosollyal, amely Giselle-re emlékeztette őt. Kit sokkal inkább az anyjára hasonlított, mint rá. Hála istennek. – Furcsa volt újra hallani felőled. A rendszerben jársz? Persze nehogy eláruld! Tudom, hogy irtó titkos az egész. De a fenébe is. Egészen jól megy ez a szemeszter. Három egységből is a legjobb jegyeket szerzem, és… – mosolya kissé szomorkássá vált – …a maradék kettőhöz meg kiváló konzulenst kaptam. És… ah… igen. Járok ezzel a lánnyal, és azt hiszem, kezd komolynak tűnni a dolog. Rohaninak hívják. Még nem meséltem neki… öhm… rólad. De ha egyszer mégis alkalmad nyílna eljönni, hogy megismerkedhessetek… Anya rendszeresen beszél a családjával, és szerintem hamarosan a menyednek nevezheted. Szóval jó lenne, oké?

Több üzenet nem érkezett, és miközben visszahallgatta, Alex mellkasában melegség áradt szét, és egy kevés szomorúság. Nem fog találkozni a lánnyal. Nem fog elmenni az esküvőre, ha lesz ilyen. Rohani egy listára kerül Amosszal, Holdennel és Clarissával. Újabb veszteség. Csak újabb veszteség volt. Alex el fogja viselni. Muszáj.

Jelzett a kézi terminálja, és értesítés ugrott fel attól a hamis személyazonosságtól, amelyet Saba használt a különösen fontos üzenetekhez. Alex összeszoruló gyomorral nyitotta meg.

TUDJATOKRÓLA, HOGYA FÖRGETEGLETÉRTAKERINGÉSIPÁLYÁJÁRÓL, ÉSMEGINDULTA JUPITERFELÉ.

– Hát – dörmögte maga elé Alex. – A francba!

– A kiskrapekom megnősül? – kérdezte Bobbie, de közben a felszereléssel teli ládákon tartotta a szemét. – A lány örülhet, ha nem csapok le előbb, és ragadom el tőle.

A raktárt a komplexum szélén helyezték el. Nem az állomás energiahálózatát használta, a környezeti rendszert pedig egy régi sziklaugró életfenntartó berendezéseiből alakították át. A kicsapódott pára összegyűlt a falakon és a mennyezeteken, leopárdmintára emlékeztető elszíneződéseket hagyott. A nagyobb méretű eszközök, például a torpedók a Viharon maradtak. A laconiai teherszállítóról zsákmányolt kisebb tételeket viszont négysornyi raklapra helyezték át, majd átszállították a raktárba. Bobbie már kipakolta őket, a ládákat szétterítette a helyiségben, amíg összeállította személyes leltárát. Némelyik dobozon égésfoltok sötétlettek. A levegőt a kerámia krétás szaga töltötte meg, amelyet addig hevítettek, amíg fel nem pattogzott.

– Elég nyugodtan fogadod a hírt, hogy a rendszer legnagyobb hadihajója felénk tart – jegyezte meg Alex.

Bobbie mély levegőt vett, és türelmet erőltetett a hangjára.

– Jillian hozzálátott, hogy mindenkit értesítsen. Még napok kellenek, hogy a Förgeteg ideérjen, ezt a munkát pedig így vagy úgy, de meg kell csinálnom. Remélem, hogy mire végzek vele, kiötlök valami tervet.

– És hogy állsz vele?

– Egyelőre sehogy. Majd szólok, ha van valami.

Alex leült az egyik ládára. Nehezebbnek érezte magát, mint amit a hold enyhe gravitációja indokolt volna.

– Bobbie, mégis mit keresünk mi itt?

Bobbie félbehagyta, amit csinált, és ránézett. Sok mindent ki tudott fejezni a tekintetével, és Alex a legtöbb arckifejezését ismerte. Tudta, mikor beszélget a barátjával, és mikor a kapitánnyal. Ebben a pillanatban Bobbie akként a nőként hallgatta őt, akivel Alex annak idején a Rocin repült együtt. Aki már az Ió előtt ismerte őt.

– Az ellenséggel harcolunk – felelte. – Gyengítjük azt a képességüket, hogy erőt és befolyást vethessenek be. Megakadályozzuk, hogy használhassák az erőforrásaikat.

– Persze – hagyta rá Alex. – De milyen célból? Mármint azt próbáljuk elérni, hogy megint a Szállítószövetség irányítsa a dolgokat? Vagy azt, hogy minden bolygó maga döntsön a fontos kérdésekben, hogy meglássák, mire mennek?

Bobbie összefonta maga előtt a karját, és az egyik ládahalomnak támaszkodott. A munkalámpák éles fénnyel világítottak, és Alex tisztán kivette Bobbie arcának és karjának érdességét, amit a több évtizednyi kemény munka és sugárzás hagyott rajta. A kor jól állt neki. Helyénvalóan.

– Vagyis azt kérdezed, hogy az önkényuralom feltétlenül rossz-e – állapította meg. – Jól értettem? Mert igen, az.

– Nem erre gondoltam. Csak… nem tudom, mire. Túlterheltnek érzem magam. És kissé demoralizáltnak.

– Igen – válaszolta Bobbie. – Ezzel mind így vagyunk.

– Te is?

– Elveszítettük a célpontot. Abból a politikai tisztből talán kiszedhettünk volna valamit, ami segít a kőkorba visszaküldeni ezeket a rohadékokat. Persze elképzelhető, hogy nem, de már sosem fogom megtudni. Szóval igen, egy kissé morcos vagyok. De ha jól sejtem, téged nem egészen ez piszkál.

– Fogalmam sincs, mit jelent majd a győzelem.

– Hát nekem azt a tudatot, hogy az emberiség valamivel jobb helyzetben van, mint ha meg sem születtem volna. Egy kicsit szabadabb. Egy kicsit kedvesebb. Egy kicsit okosabb. És hogy a kötekedők, szemétládák és szadisták kevesebb emberbe mélyeszthették bele a fogukat nekem köszönhetően. Ennyinek elégnek kell lennie.

– Igen – válaszolta Alex, de Bobbie folytatta.

– Nem értek az átfogó stratégiához. Az a nagyokosok dolga. Egyszerű baka vagyok, és mindig az is maradok. Ezek az emberek minden bolygót börtönné akarnak változtatni, ahol ők döntik el, ki a fegyőr, és ki a rab.

– És mi ellenezzük ezt – állapította meg Alex. Kihallotta saját hangjából a kimerültséget és az egyetértést. – Felmerült már benned, hogy Naominak igaza lehet? Lehet, hogy jobb beférkőzni a rendszerbe. Így változtatni rajta.

– Persze hogy igaza van – felelte Bobbie, aztán visszatért a leltározáshoz. – Csak hát nekem is. Naomi azt szeretné, ha egy módon lehetne megoldani ezt, méghozzá úgy, hogy ne folyjon hozzá vér.

– De van kétféle megoldás – vágta rá Alex, és úgy vélte, igazat ad Bobbie-nak.

– Nincs megoldás – rázta a fejét Bobbie. – Csak annyit tehetünk, hogy minden erőnkkel ellenállunk, és reménykedünk, hogy tovább bírjuk, mint a rohadékok.

– Tudod, hogy szorít az idő – jegyezte meg Alex. – Takeshire gondolok.

– Üzenetet küldtem a hozzátartozóinak – válaszolta Bobbie. – Mindig nehéz elveszíteni valakit, és addig a pontig szerencsésnek mondhattuk magunkat. Nem tarthatott örökké.

– Arra gondolok, hogy a legjobb embereid közé tartozott, és rohadt közel járt már a hatvanhoz. Jilliantől, Caspartól és még néhányunktól eltekintve az ellenállási mozgalmunk régi övbéliekből áll. Régi KBSZ-esekből.

– Ez így van – értett egyet Bobbie. – És hála istennek, hogy így. A többségnek legalább van fogalma arról, hogy mit csinálunk.

– Utánuk egy egész olyan nemzedék jön, akik sosem voltak benne a KBSZ-ben. Nem harcoltak a belső bolygók ellen a függetlenségükért. Akik jól tápláltan és tehetősen nőttek fel a Szállítószövetség teherhajóin. Megbecsülten és jó állásokban. Csupa olyan gyerek, mint Kit. Hogyan fogod meggyőzni őket, hogy adják fel mindenüket, és velünk együtt harcoljanak?

Bobbie abbahagyta, amit csinált, és odafordult felé.

– Alex, honnan jön ez?

– Szerintem ebben a pillanatban azért létezik az ellenállás, mert akad egy rakás öreg, akik egy olyan ellenséggel dacolva nőttek fel, amelyik túl erős volt ahhoz, hogy valaha legyőzhessék. Beoltották őket az ellen, hogy a kudarctól rettegjenek. De amint ők elfogynak, nekünk végünk. Mozgalomként. Történelmi tényezőként. Mert senkit, aki a Szállítószövetség létrejötte után született, nem fogunk tudni rábeszélni, hogy egy megnyerhetetlen csatában harcoljon. És hosszabb távon talán nem marad más, mint Naomi terve, hogy politikai téren győzedelmeskedjünk.

Látta, hogy Bobbie szeme résnyire szűkül.

– Megnyerhetetlen csata?

– Miért? – kérdezett vissza Alex. – Nem az?

Tizenkettedik fejezet: Bobbie

Megnyerhetetlen csata.

Alex már elment, visszaindult a Viharra, hogy kiderítse, pontosan milyen lehetőségek adódnak az evakuációra. Ha egyáltalán kínálkozik bármi. A szavai viszont ott maradtak utána.

Az ideiglenes raktár, amit a KBSZ-es barátaik kerítettek nekik, égett kerámiától és megfáradt jégtől bűzlött. Bobbie már elég ideje dolgozott benne, hogy a szagtól ne kelljen öklendeznie, és ezt egyfajta győzelemként könyvelhette el.

Kipipálta az ellátmánylista egyik tételét: tizenkét rekesz laconiai fűtőelem. Eredetileg a Förgetegnek szánták őket, de a Viharnak is megfelelnek majd. És mivel úgy tűnt, hogy a laconiai reaktorok kizárólag saját márkás hajtóanyagelemet óhajtottak használni, mindez azt jelentette, hogy a hajójuk egy darabig még repülni tud. Hacsak a Förgeteg atomjaikra nem lövi szét őket. Viszont a Vihar nem bővelkedett raktározásra alkalmas térben. Hamarosan el kell dönteniük, mennyit vigyenek magukkal a lopott zsákmányból, és mennyit rejtsenek vagy adjanak el. Üzemanyagot, lövedéket és élelmet. A szükségletek hierarchiája, háborús kiadásban. És most, hogy egy Magnetár-osztályú hadihajó tartott feléjük, minden döntés még nagyobb fontosságúvá növekedett.

Megnyerhetetlen csata.

Bobbie annak idején a Medina Állomáson tartózkodott, amikor a Vihar először átlépett a Laconia-kapun. Végignézte, ahogy a hajó a sínágyúvédelem ellen veti be elsődleges fegyverét, és egyetlen lövéssel spagettivé szaggatja szét az atomjait is. És ugyan Bobbie nem vett részt a Sol-rendszer védelmében, amikor a Magnetár-osztályú csatacirkáló megindította a támadását, olvasta a beszámolókat. A Föld–Mars Koalíció egyesített flottájának még csak lelassítania sem sikerült a Förgeteget. Nem dédelgetett olyan illúziókat, hogy egyetlen rombolójuknak bármi esélye lenne ellene. Egyedüli lehetőségként az kínálkozott, hogy elmenekülnek, és elrejtőznek.

Alex húsz éven át szolgált a hadiflottánál, mielőtt a Rocinante pilótája lett belőle. De valami történt, amikor most legutóbb Naomival találkoztak. Vagy talán az zavarta meg, hogy a fia nősülni készült. Vagy egészen egyszerűen arról lehetett szó, hogy Alex egy kicsivel okosabb volt nála, vagy egy kicsivel kevésbé dühös, vagy egy kicsivel reálisabban látta a dolgokat. Talán csak valamivel hamarabb rájött, miért megnyerhetetlen ez a csata. A földalatti mozgalmat még a legjobb időszakokban is csak dróttal és nyállal tudták egyben tartani. Saba minden tőle telhetőt megtett, hogy a régi KBSZ-es harcosok, ahol csak tudtak, kényelmetlenséget okozzanak a laconiaiaknak, de ettől még az maradt a pőre igazság, hogy a Vihar volt az egyetlen érdemi eszközük. A hajó, és következésképp Bobbie rohamcsapata számított az egyedüli bevethető fegyvernek a Laconia ellen. A Szállítószövetségnek nem voltak harci naszádjai, az űrvárosok fegyverzetét pedig a békemegállapodások részeként leszerelték. A Föld–Mars Koalíció flottái akkor sem segíthettek, ha akartak volna, hiszen minden hajón közvetlenül Trejo admirális parancsnoksága alá tartozó laconiai tengernagyok szolgáltak.

Ha Alex elcsüggedt, Bobbie egy pillanatig sem hitte, hogy egyedül lenne ezzel. A tény, hogy nem sikerült foglyul ejteniük a politikai tisztet, amihez a közelgő hadihajó fenyegetése társult, könnyen elegendő lehet ahhoz, hogy a legénysége eltűnődjön, mi értelme továbbra is vásárra vinniük a bőrüket egy legyőzhetetlen ellenféllel szemben.

És bármennyire nem tetszett neki, Alexnek igaza volt.

Az öncélú ellenállás régi vágású KBSZ-es felfogása csupán egy ideig lesz képes lendületben tartani őket. Most részben a harcosok következő generációjának kiképzésével kellene foglalkoznia. Csakhogy senki sem várakozott a kulisszák mögött, hogy előlépjen. Duarte és az emberei okosan jártak el. Ügyeltek rá, nehogy túl hamar rosszra forduljanak a dolgok. A megfelelő beszédeket adták elő a tiszteletről és az autonómiáról. Hagyták, hogy az emberek azt higgyék, hogy egy király kormányzása semmiképp sem sülhet el balul. És mire ez mégis megtörténik, és a helyzet annyira tarthatatlanná válik, hogy ellenállásra serkentse a fiatalabbakat, ő meg Alex és a régimódi KBSZ-esek már mind eltűnnek a színről. És akkor ki marad, hogy harcoljon? Miért gondolnák, hogy van bármi remény?

A toborzás nem az ő feladata volt. Sabára, Naomira vagy a földalatti mozgalom titkos vezetőinek valamelyikére tartozott, Bobbie mégsem tudta kiverni a fejéből. Alex vetette fel a problémát. És a gondolat most nem hagyta őt nyugodni.

Bobbie befejezte a fűtőelemrekeszek ellenőrzését, és rátért a következő tételre, amely a menetlevélen szenzoralkatrészekként szerepelt. A csapat azért hozta magával a teherszállítóról, mert ami javítást el kellett végezni a Viharon, mindent házilag és menet közben csináltak. A pótalkatrészeknek mindig szűkében voltak.

A ládában egy lezárt szürke kerámiadoboz lapult, nagyjából akkora, mint egy kenyérpirító, az oldalán hét bemeneti csatlakozással. Bobbie a terminálján utánanézett a dobozon feltüntetett sorozatszámnak. A listán aktívérzékelőrendszer-vezérlési csatlakozópontként szerepelt – ez a kis adatfeldolgozó állomás hangolta össze a radarokból és ladarokból beérkező információkat, végezte el az első szintű elemzést, valamint a fő számítógép és maguk a szenzorok között közvetítő nyúltagyként működött. A mintázat-összevető szakértői rendszer nagyjából annyira lehetett okos, mint egy galamb. Ha ilyesmit küldtek a Förgetegnek, nyilvánvalóan elveszítettek egyet a Solért folytatott küzdelemben. Mindenesetre kellemes elképzelésnek tűnt. Az, hogy a hatalmas csatahajó harc közben olyan sérülést szenvedett, amit nem tudott önmaga begyógyítani. És logikusnak is hatott. A hajó furcsa teste, reaktorai és hajtóművei talán eleven lény módjára begyógyulhatnak, ám azokhoz protomolekula-technológiát használtak. A laconiai hajókon lévő szenzorok és számítógépek viszont emberi technológiát képviseltek. Bármit, amit ember alkotott, emberi kéznek kellett megjavítania vagy kicserélnie. Ez volt a hibrid hajók kevés gyengeségének egyike.

És hogyha nála voltak a pótalkatrészek, akkor talán hézag támadhatott a Förgeteg érzékelőcsomagjában. Ha ki tudnák deríteni, hol találják, talán észrevétlenül a hajó közelébe lopózhatnának. Talán… kilőhetnének egyetlen hiábavaló torpedót, mielőtt az óriási rohadék átpördül, és atomjaikra szaggatja őket. Valami gorombát festhetnek a hajótestre. Lepisilhetik. Bosszantotta Jillian megjegyzése az erkölcsi győzelmekről, de a lány ettől még nem tévedett.

Bobbie visszarakta a szenzorcsatlakozópontot a tokjába, és feltétlenül megőrzendőként jelölte meg a dobozt. Egy órával később végzett a raklapnyi pótalkatrész leltárával, és mindent a megtartandó kategóriába sorolt. A terminálja a „gyömöszöljük be az egész zsákmányt” kis háromdimenziós játékával szórakozott. Valahányszor Bobbie megjelölt egy rekeszt, a program alkalmas tárolóhelyet keresve mindent átrendezett a Vihar raktereiben. Egy ponton a kabinokban és a közlekedőkben kell majd elhelyezniük a dolgokat, és ez a pont már nem tűnt különösebben távolinak.

Felnyitotta a hajókonyhai ételszintetizátorhoz használatos fehérjeízesítőket tartalmazó rekeszt, és megjelölte, hogy: NEMKELLMEGTARTANI. Aztán, amikor lezárta volna, meggondolta magát, és MEGTARTANDÓ-ra változtatta. Egy sereg csak teli gyomorral tud masírozni, tartotta a régi mondás, és azok, akik az életüket kockáztatják az ügyért, valószínűleg megérdemlik, hogy időnként valamilyen ízletes ételt kapjanak.

Érdekesnek találta viszont, hogy a Förgeteget küldték rájuk. Jó érzéssel töltötte el, hogy kellően erős csapást mért az ellenségre ahhoz, hogy az fájjon nekik. Talán csak a büszkeség hajtotta őket. Trejo admirálist feldühítette, hogy egy kalóz ilyesmire vetemedik az ő naprendszerében. Vagy tán a politikai tiszt állhatott annyira közel valakihez a parancsnokságban, hogy személyes bosszúhadjáratot indítsanak. De az is lehet, hogy ennyire szerették volna visszaszerezni a fehérjeízesítőiket. Bármi hergelte is fel így a Laconiát, Bobbie remélte, hogy ugyanúgy viszket a tenyerük, mint neki.

A raklapsor végéhez ért, ami annyit tett, hogy a feladat felét már letudta. Még néhány órányi kutakodás a ládákban, és kisurranhat valamelyik régi kikötői kocsmába, hogy kiigya magából a gondjait. Vagy legalább a hányingerig és másnaposságig párolja le őket. És talán egy steaket is kikér. Úgy érezte, hogy Saba és a földalatti mozgalom megteheti, hogy egy steaket vesz neki. A gyomra hangosan megkordult a gondolatra. Vagy lehet, hogy mára abba is hagyja, és majd holnap visszajön befejezni.

Egy kisebb halom megerősített burkolatú rekeszt különítettek el a raklapok sorától valamivel távolabb. Különböző figyelmeztetések álltak rajtuk, ezért a csapata némi helyet hagyott köztük és a többi felszerelés között. Rendben. A veszélyes holmikat még ellenőrzi, aztán abbahagyja.

A rakás tetején lévő ládán maró vegyületre figyelmeztető felirat állt, és zsírtalanító spréket tartalmazott. Nem jelentettek különösebb kockázatot. Bobbie átrakta a rekeszt a rendes felszerelések közé. Alatta egy ROBBANÁSVESZÉLY! jelzésű rekeszben póttöltetek hevertek azokhoz a rakétavetőkhöz, amelyeket a laconiai motoros páncélokra lehetett felerősíteni. Bobbie határozottan megtartandóként jelölte meg, és félretette.

Ez alatt egy jókora fémládát talált. A címkén azt lehetett olvasni, hogy: MÁGNESESBIZTONSÁGITARTÁLY – ROBBANÁSVESZÉLY. Ez furcsa volt. A szavak sehogy sem passzoltak össze úgy, hogy értelmesnek tűnjenek neki. Ellenőrizte a láda sorozatszámát a terminálján, és a „nem található” válasz érkezett.

Ez egyre furább.

A rekeszen semmi sem utalt arra, hogy veszélyes lenne kinyitnia a zárakat, így Bobbie felpattintotta azokat, és felemelte a fedelet. Sokkal nehezebbnek érezte, mint amilyennek látszott. Talán ólommal bélelhették. A ládában, kellően kipárnázva ahhoz, hogy akár egy vörösbegytojás is sértetlenül átvészelhesse a több g-s manővereket, négy akkora fémgömb hevert, mint Bobbie két ökle összetéve. Mind a négyből kábelek vezettek egy jókora energiacellához, amely nagyfeszültségű áramra jellemzően duruzsolt. Az elem kijelzőjéről 83%-os töltöttséget lehetett leolvasni. Mindegyik gömbhöz saját kijelző tartozott, ahol az elem vezetéke rájuk csatlakozott. Mindegyik 100%-ot mutatott.

Bobbie óvatosan elhúzta a kezét a doboztól, és egy lépést elhátrált. Magában a ládában semmi sem tűnt annyira veszedelmesnek. Csak négy nagy fémlabda és egy nagy teljesítményű akkumulátor volt benne. Bobbie testén mégis minden szőrszál egyenesen fölmeredt. Alig tudta megállni, hogy el ne meneküljön.

Újra letérdelt a láda mellé, és rendkívül elővigyázatosan kiemelte az egyik gömböt, ügyelt rá, hogy a tápkábel mindvégig csatlakozzon hozzá. Amint kikerült a habbölcsőjéből, láthatóvá vált a figyelmeztető felirat. A MÁGNESTARTÁLYFOLYAMATOSTÖLTÉSTIGÉNYEL – ROBBANÁSVESZÉLY – állt rajta. Egy másik, kisebb felirat arra figyelmeztetett, hogy: HÚSZPERCNÉLTOVÁBBTILOSABELSŐENERGIAFORRÁSSALÜZEMELTETNI. A címkéken a Laconiai Tudományos Igazgatóság neve szerepelt. Nem a hadseregé, habár a Laconián minden a hadsereghez tartozott. Mindenesetre nem hagyományos fegyver volt. Egyáltalán nem tűnt ismerősnek.

Bobbie visszatette a gömböt a helyére a habban. És megint leült. A gömbökben valami felrobbant, ha nem tartották kordában egy mágneses mezővel. A fúziós reaktorok működtek így. A mágnespalack lebegve tartotta a fúziós reakciót, mivel semmilyen anyag nem tudta volna elviselni a mag hőjét. Ezek a kis gömbök azonban nem reaktorok voltak. A fúziós reaktorok hatalmasak. Kiterjedt kisegítőmechanizmusokat igényelnek a fűtőelemek bejuttatásához, tömörítéséhez és összeolvasztásához, valamint a fúziós reakció elektromos árammá alakításához. A laconiaiak technológiája fejlett volt, ám annyira aligha lehetett fejlett, hogy egy softball-labdánál alig valamivel nagyobb fúziós reaktort készítsenek. Ezek ráadásul fogyasztották az energiát, nem termelték.

Elővette a terminálját, és felhívta Rini Glaudint. A Vihar egyik öreg övbélijét. A nő valaha régen a Ceresi Műszaki Egyetemen doktorált nagyenergiájú fizikából, az egyetemen radikalizálódott, és húsz évet töltött az EN egyik börtönében, miután a Voltaire Kollektívának segített bombákat gyártani. Most a Vihar főmérnökeként és gépmániásaként tartott velük.

– Főnök! – jelentkezett be Rini pár pillanattal később. A hangjából ítélve álmos vagy részeg lehetett.

– Rosszkor kereslek?

– Most már elmehetsz – mondta Rini, de tompán, mintha a kezével letakarta volna a mikrofont. Aztán már tisztábban: – Miről van szó?

– Egy fura kérdésem lenne, de ha van valaki veled… – felelte Bobbie.

– Már elment. Elég jóképű volt, de a szex utáni beszélgetés nem az erőssége. Mi a gond?

– A felszerelést ellenőrzöm, amit arról a teherszállítóról zsákmányoltunk – válaszolta Bobbie. – És találtam egy olyan rekeszt, amelyikben fogalmam sincs, hogy mi lehet. Arra gondoltam, esetleg segíthetnél azonosítani.

– A felszínhez közeli raktárban vagy? Felkapok magamra valami, és mindjárt odamegyek.

– Nem kell. Felesleges. Szerintem veszélyes, és nem szeretném, ha bárki itt lenne, amíg ki nem derítem, mi az. Várj, mindjárt küldök róla videót.

Bobbie áthúzta a terminálját a rekesz felett, hogy Rini alaposan szemügyre vehesse az energiacellát és a gömböket. Aztán a széléhez támasztotta a terminált, hogy mindkét kezét használhassa, amikor kiveszi a gömböt, és a kamera felé fordítja a figyelmeztető szöveget. Amikor végzett, rákérdezett:

– Van valamilyen ötleted?

Hosszú szünet következett. Bobbie érezte, hogy – akár valami betegség – elhatalmasodik rajta a szorongás.

– A kurva életbe! – szólalt meg végül Rini.

– Szerinted mi lehet ez?

– A Magnetár-osztályú hajóknál a nagy kérdés mindig is az energia volt – magyarázta Rini. Miközben beszélt, rengeteg zajt lehetett hallani a háttérből, fiókokat húzott ki és tolt vissza. Ruhákat vett magára. Sietve öltözködött. – A csillagoknak, amelyekről a hajókat elnevezték, hihetetlenül erős a mágneses tere, de azok gyorsan pörgő neutroncsillagok, szóval az a kérdés, hogyan lehet elérni a hajók elektromágneses sugárhatását anélkül, hogy… érted… felpörgetnének egy neutroncsillagot.

– Oké – válaszolta Bobbie. Vajmi keveset értett az asztrofizikához. – Hogyan?

– Senki sem tudja! – vágta rá Rini. – De összehasonlíthatatlanul több energia kell hozzá, mint amennyit egy tipikus fúziós reaktor termelni képes. Ezért mindenki egyszerűen azt feltételezte, hogy a laconiaiak reaktorai sokkal jobbak, mint a mieink. De elfoglaltuk a Vihart, és a reaktorunk egész jó, de a konstrukciójában nincs semmi gyökeresen újszerű.

– E mellett az izé mellett ülök, miközben beszélsz – jegyezte meg Bobbie –, szóval lehetne kicsit gyorsabban?

– Az antianyag száz százalékban energiává alakul át. Semmi más meg sem közelítheti ezt. Ha a laconiaiak antianyagból nyerik az energiát a sugárzáshoz, ez ténylegesen megmagyarázhatná a dolgot.

Bobbie felkacagott. Derűt nehezen lehetett volna felfedezni a nevetésében.

– Vagyis négytartálynyi antianyag mellett ülök, Rini?

– Talán… Mármint kizárólag egy mágneses mező tarthatja meg magában. Ha bármihez hozzáérne, bumm. Szóval igen? Talán.

– Mennyi lehet ezekben ebből az anyagból?

– Nem tudom. Egy kiló? Egy gramm belőle akkora bombának felelne meg, amelyik a föld színével tesz egyenlővé egy várost. A gömbök méretéből ítélve ez valószínűleg ahhoz is elég lehet, hogy lyukat üssünk ebbe a holdba. Mármint ha tényleg az van benne.

– Rendben – válaszolta Bobbie. – Köszönöm. Még keresni foglak.

– Egy frászt, már úton vagyok – közölte Rini, és bontotta a vonalat. Bobbie legalább már értette, miért ilyen kiemelt fontosságú a dolog a Förgetegnek. Csak rá kellett pillantania a ládájukban heverő gömbökre, és Bobbie minden hajszála égnek állt.

Aztán egyik pillanatról a másikra már nem.

A küzdelem feltételei megváltoztak. És Bobbie már tudta, hogyan győzhetnek.

Tizenharmadik fejezet: Naomi

– A kérdés az – magyarázta Naomi képernyőjén Saba –, eleve miért utazott velük politikai tiszt, que no?

A Bhikaji Cama tolóerő nélkül repült, még fél hetük volt hátra a gyengéd negyed g-s fékező égetésig, amely hetekig elhúzódik majd, mielőtt eljutnak az auberoni transzferállomásra. A hajó hajtóműveivel akár egy teljes g-vel is lassíthattak volna egy egész napon át, de a hatékonyság és a sebesség nem mindig jelentette ugyanazt. Ha magukkal hozzák az ilyen mértékű gyorsításhoz és fékezéshez szükséges reakciótömeget, több raktározásra alkalmas térről kellett volna lemondaniuk. A laconiai technológia egyszer talán felülkerekedik a tehetetlenség korlátain – a protomolekula az Eros óta számtalanszor megtette ezt –, ám ez a rejtély sok máshoz hasonlóan egyelőre rejtély maradt. Vajon hová kerültek az eltűnt hajók? Mivel vonhatják magukra annak a valaminek a figyelmét és haragját, ami elpusztította a protomolekula megalkotóit?

Vagy – kisebb léptékben – miért utazott egy laconiai politikai tiszt a Szállítószövetség teherhajóján?

A kudarc híre lassan jutott el hozzá. Az első, elnagyolt és rövid jelentés alig árult el többet annál, hogy a rajtaütés cseppet sem a tervek szerint alakult. A politikai tisztet, a teherszállítón lévő informátorokat és a rohamcsapat egyik tagját is elveszítették. A következő harmincnégy órában Naomi a pokol vékony szeletkéjét ízlelte meg, amíg a bevetésről szóló részletes beszámolóra várt, és egyetlen pillanatig sem kételkedett abban, hogy csak Bobbie lehetett az, aki nem tért vissza.

Ám mégsem ő volt. A csapat egyik tagja meghalt, és az akció elsődleges célját nem sikerült elérni, de Bobbie, Alex és a Közelgő Vihar tovább harcolhat. A politikai tiszt halála csupán azok közé az ostoba, véletlenszerű tragédiák közé tartozott, amelyek bárhol, bármikor megtörténhettek, de harc közben jóval gyakrabban megesett az ilyen. Ha a férfi életben marad, sokkal többet tudnának arról, mivel foglalkozott. Így viszont maradt a találgatás.

– Megerősítették, hogy a Szállítószövetség földi transzferállomására tartott – közölte Saba. – De hogy véglegesen odavezényelték-e, vagy csak közbülső megálló lett volna egy hosszabb úton…

Sokatmondóan vállat vont.

Naomi kinyújtózott. Élvezte a súlytalanság nyújtotta szabadságot, még ha kétszer annyit kellett is edzenie miatta. Vagy éppen ezért. A gumiszalagos gyakorlatokkal töltött pluszórák alatt legalább fizikai tevékenységet végzett. Érezte a testét. Ezenkívül úgy érezte, ott van, ahol lennie kell. A felvételből könnyedén megállapította, hogy Saba valamilyen állandó gravitációjú helyen lehet. A legutóbbi négy üzenete egyforma képet mutatott, tehát vagy egy felpörgetett állomásról, vagy egy kellően nagy égitestről üzent, amelynek tömege lent tartotta. Ilyen hosszú ideig senki sem égetett folyamatosan.

Nem igazán lepte meg, hogy olyasmi történik a Földön, ami elég fontos ahhoz, hogy egy oda kinevezett képviselő dolgozzon a transzferállomáson. Amellett, hogy a Sol továbbra is az emberiség ősotthona maradt, még mindig a leglakottabb rendszernek számított a kapuhálózatban. A Föld pedig mind közül a legnagyobb népességű bolygónak. Hiába gyarapodtak az Auberonhoz és a Bara Gaon Komplexumhoz hasonló települések, sosem lesz elég hajó vagy személyszállítmány ahhoz, hogy komolyabban megcsappanjon a még mindig a Földön élő milliárdok száma. Azt ellenben érdemes lett volna megtudniuk, pontosan mire készül Duarte a Sol-rendszerben. És ezt a kérdést megválaszolhatták volna, ha a szerencse egy kicsit tovább kedvez nekik.

Eltűnődött, megdörgölte a szemét, és rákoppintott a felvétel ikonra. Majd megvágja a választ, mielőtt egy újabb torpedóra bízza, de az, hogy kimondja a szavakat, segített neki gondolkodni. És úgy tehetett, mintha nem lenne ennyire elszigetelt és magányos.

– A hajón tartózkodó informátoraink elvesztésének jelentősége nem elhanyagolható – kezdte. – Nélkülük eleve nem értesültünk volna arról, hogy a politikai tiszt a hajón van. Márpedig ha nem szólnak, nem haltak volna meg. Ez nem a legjobb érv amellett, hogy érdemes együttműködni velünk. Gondoskodni kell a családjukról, és nekünk kell megtenni ezt. Nem Duarte embereinek. Különben kevesebb tippet kapunk majd a későbbiekben.

Mindig a kapcsolatok számítanak, hallotta Jim hangját a fejében.

– Mindig a kapcsolatok számítanak – mondta. – És állnunk kell a szavunkat. Gondoskodnunk kell a mieinkről. Ami a másik kérdést illeti, ha kiderítjük, mit keres ott Duarte, a transzferállomáson kell egy saját forrás. Vagy találnunk kell valakit, aki kellőképp szimpatizál velünk ahhoz, hogy információval lásson el minket, vagy valakit be kell juttatnunk a vezetőségbe. Túl kockázatos lenne, ha a Viharral próbálnánk elfogni egy újabb teherszállítót.

Azt ellenben lehetségesnek tartotta, hogy a Vihar legénységéből váljon valakiből a földalatti mozgalom ügynöke a TL–5-ön. Eltűnődött, vajon Bobbie elvállalná-e. A lelke mélyén úgy vélte, hogy igen. Végtére is veszélyes megbízatás lenne. Naomi ugyanakkor nehezen tudta elképzelni, hogy lemondana a Vihar parancsnokságáról, akár egy ennyire fontos cél miatt is.

De túlságosan előreszaladt.

– Mielőtt bármi ténylegeset teszünk, végezni kell a teherhajóról zsákmányolt felszerelés leltározásával. Ha akad bármilyen eszköz vagy felszerelés, ami kilóg a sorból, lehetséges…

Jelzett a rendszere, és Naomi szíve akarata ellenére nagyot dobbant.

Jimtől érkezett új üzenet.

Duarte csaknem azóta kísérletezett ezzel, hogy Jimet a Laconiára vitték. Nem igazán nyilvános közleményekkel, habár olyan is akadt köztük. Egy régi, feltört titkosítási rendszerrel elküldött és passzív módban fogott adásokkal. Valakinek mindenesetre mégis kíváncsinak kellett lennie arra, mi lehet bennük. Nem a biztonság volt a probléma, hanem az aláírás. A címzett. Az üzenetet az egész kapuhálózatban szétsugározhatta a Laconia, ám egyedül Naomi tudta megnézni. Vagyis egyedül ő és a Roci. Vagy bárki más, aki vette a fáradságot, hogy feltörje a Roci elavult kódjait.

Privát üzenet volt tehát Jim és Naomi, valamint az összes kiemelt laconiai kormányzati cenzor között. Naomi halványan emlékezett rá, hogy a régi Földön a nemesség tanúkkal nézette végig, ahogy a fontosabb esküvők után az ifjú pár elhálja a nászéjszakát. Ez nagyjából ugyanennyire tűnt méltóságteljesnek.

Mégsem akadt semmi az egész univerzumban, ami visszatarthatta volna attól, hogy lejátssza.

Az üzenet a Laconiai Birodalom kék szárnyat formázó címerével és egy teszthanggal indított, aztán megjelent ő. Jim bámult bele a kamerába szelíd derűvel, amiben a legtöbben nem ismertek volna rá a düh egyik változatára. Gallér nélküli inget viselt, és a haját eléggé megfésülte ahhoz, hogy megmutatkozzon, hol kezdett visszahúzódni kissé a hajvonala. Az öregedésgátló kezelések az őskor három-négy évtizedes emberi élettartamát a négyszeresére tolták ki, de az elhasználódás még mindig számított. Jimnek a méltányosnál jóval több emberpróbáló élettapasztalat jutott osztályrészül. Aztán eltűnt a hamis vigyor, és Jim tényleg elmosolyodott, és egyszerre évtizedeket fiatalodott. Naomi már azelőtt hallotta magában a hangját, hogy megszólalt volna. A tekintetben szomorúság és derű keveredett, mintha egy szellemes, de sértő viccet hallana.

Naomi megállította a lejátszást, amint Jim kinyitotta a száját, és kihasználta a pillanatot, amit vele tölthetett. Még ha csupán a képével is. Aztán erőt vett magán, és elindította az üzenetet.

– Helló, Bokszi. Elnézést, hogy ilyen sokáig várattalak, de egy kissé sűrű lett itt a program. Gondolom, hallottál Avasaraláról. A temetésre rengeteg más vendég érkezett a palotába.

Azzal, hogy a Bokszi becenevet használta, amit egymás között sosem, azt jelezte, tudja, hogy még mindig vadásznak Naomira. A szarkazmust is kihallotta abból, ahogyan a „vendég” szót kimondta, a cenzorok viszont nyilván nem. Komoly kihívást jelentett két olyan ember kommunikációját felügyelni, akik olyan régóta bensőséges viszonyban voltak, mint ő meg Jim. A kettejük közötti saját nyelvet a bürokraták nem értelmezhették, és amit nem vesznek észre, azt nem lehet megakadályozni. Manapság ebből állt az élete.

– Még mindig nem sokat mondhatok. Tudod, hogy megy ez. Huh. Találkoztam a fickókkal, akik ténylegesen átnézik ezt, mielőtt elküldik. Szóval szia, Mark! Szia, Kahno! Remélem, nektek is szép napotok van. De igen, itt minden a legnagyobb rendben. Délután esett egy keveset, és a Laconián közeleg az, amit a nyár derekának lehetne nevezni. Megengedik, hogy kóboroljak a parkban, és igyekszem utolérni magam az olvasásban. Mark és Kahno szóltak, hogy arról nem beszélhetek, pontosan mit olvasok, de jó érzés, hogy hozzáférhetek valamihez. A híradásokat is követem, és amit Duarte… Azt akarják, hogy Duarte főkonzulnak hívjam, de ez igazán nagyzolásnak tűnik. Mindenesetre amit annak érdekében tesz, hogy kiderítse, hogyan működnek a kapuk, és mi történt a protomolekula megalkotóival, tényleg egészen lenyűgöző. Sok minden másban nem értünk egyet, de ebbe tényleg apait-anyait belead. Ami, tudod. Jó esetben… De remélem, jól vagy. Add át szerető üdvözletemet a gyerekeknek, és megint küldök üzenetet, amint Mark és Kahno be tudják préselni a beosztásukba. Jóravaló fickók. Kedvelnéd őket. Szeretlek.

A kép kékre váltott, és Naomi kiengedte a visszatartott levegőt. Mindig fájt látnia Jimet. A „gyerekek” pedig Alexet, Bobbie-t és Amost jelentette. Jim nem tudhatta, hogy Amos már nincs köztük, valószínűleg odaveszett ugyanazon a bolygón, ahol Jimet fogva tartották. És azt sem sejthette, hogy Bobbie és Alex a frontvonalon vezették a harcot kalózként és forradalmárként. Ám Naomi mindezek dacára mégis egy kissé jobban érezte magát attól, hogy hallhatta Jimet. Ennél határozottabb bizonyítékot nem kaphatott arról, hogy él. Jim nem tűnt betegnek. Egyáltalán nem olyannak hatott, mint aki kényszer alatt beszél…

Megint váltott a kép, és egy új arc jelent meg. Sötét szemű, pattanásoktól ragyás képű férfi, akit nyugodt arckifejezése tüstént a rejtélyes völgyben helyezett el. Naomi önkéntelenül elhúzódott a képernyőtől, mielőtt rájött, hogy kit néz. Winston Duarte főkonzul, az ezerháromszáz világ uralkodója mosolygott rá, mintha látta volna a reakcióját, és együttérzett volna vele.

– Naomi Nagata! – szólalt meg kellemes, búgó hangon. – Tudom, hogy általában nem illesztem be magam az ilyen üzenetekbe, és remélem, megbocsátja nekem ezt az udvariatlanságot. Nem akarok tolakodónak tűnni, de úgy gondolom, beszélnünk kellene, nekünk kettőnknek. Szeretném meghívni. Lépjen kapcsolatba a biztonsági embereim bármelyikével bármelyik állomáson, bázison vagy városban, és a biztonságát garantálva idehozatom. Tudomásom szerint maga és partizántársai nem értenek egyet velem abban, hogy milyen irányban kellene továbbhaladnia az emberiségnek. Jöjjön el, és beszélgessen velem! Győzzön meg! Nem utasítom el a józan érveket, és kegyetlen sem vagyok. Az az igazság, hogy az elmúlt pár esztendő során Holden kapitánnyal úgy találtuk, hogy sok bennünk a közös vonás.

Naomi akaratlanul elkacagta magát. Hát persze.

– Látta, hogyan bánunk Holdennel. Ha a vendégemként érkezik ide, ugyanilyen tiszteletet és kényelmet garantálhatunk magának, és lehetősége nyílik az erőszak és halál mellőzésével hirdetni, miféle változásokat akar. Tudom, hogy sosem találkoztunk, de minden, amit Holden mesélt magáról, arról árulkodik, hogy több holmi régimódi kormányellenes szélsőségesnél. Holden hisz magában, és meggyőzött, hogy nekem is érdemes hinnem. Fogadja el az ajánlatomat, és nemsokára együtt reggelizhet Holdennel. Ő maga fogja elmondani, hogy rendes házigazdaként viselkedem.

Önironikusan elmosolyodott. A répa megvolt, gondolta Naomi. Jöhet a bot.

– Ha mégsem így dönt, szíve joga. Ám az állam ellenségeként kevésbé kellemesek lesznek a következmények. Magának, nekem, és – elnézést, ha túlságosan nagyzolónak hangzik – az egész emberiségnek is jobb, ha a vendégemként jön el ide. Kérem, legalább vegye fontolóra a lehetőséget! Köszönöm.

Az üzenet véget ért. Naomi kurtán megrázta a fejét, és a dühébe kapaszkodott, mintha valami rosszabb ellen olthatta volna be magát vele. Duarte hiába nem mondta ki, az ajánlatba azt is bele kellett érteni, hogy átad minden információt, amit Sabáról és a földalatti mozgalomról tud. Cserébe Jimmel sétálgathat egy ezerszer nagyobb börtönben, mint amelyikbe önként bezárta magát. Ez mind nyilvánvalónak tűnt. A méreg a maradékban rejlett: a hozzáférés, a befolyás, a lehetőség, hogy az uralkodó meghallgassa. Pontosan e mellett a módszer mellett kardoskodott. Hogy a rendszeren belül munkálkodva éhínség, gyűlölködés és halott gyerekek nélkül csináljanak forradalmat. Duarte most tálcán kínálta ezt neki, és lehet – csupán lehet –, hogy őszintén gondolta.

Minden, amit Saba a forrásai révén megtudott, arra utalt, hogy Jimmel valóban jól bántak. Inkább érezhette magát vendégnek, mint fogolynak. Ez volt a sajt az egérfogóban. Jóformán a bölcsesség határát súrolta a dolog fortélyossága. Ha Naomi a lelke mélyén azt hitte volna, hogy Duarte megszegi majd a szavát, ezerszer könnyebb lett volna nemet mondania. De az összes olyan történet, amelyikben az ördög szerződést kötött, majd rászedte az áldozatát, egészen másra vonatkozott. Az igazi borzalmat itt az jelentette, hogy miután egyezséget kötöttek, az ördög nem csalt. Pontosan és kifejezetten azt adta, amit ígért.

Cserébe pedig az ember lelkét kérte.

A kopogás megriasztotta Naomit. Mintha egy másik világból jött volna. Egy pillanattal korábban még a Laconián járt. Az édenkertben, ahonnan a kígyó sem hiányzott. És most visszakerült a ládájába, néhány centiméterrel az ülése felett lebegett, a szíjak úgy himbálóztak körötte, akár a vízbe fúltra fonódó hínár. Átkapcsolta a monitort, hogy a konténer külsejét mutassa – valahol tartott tőle, hogy a Bhikaji Cama biztonsági főnökét pillantja meg, aki bekísérni készül őt, valahol pedig remélte.

A kint várakozó nő egy kapaszkodót markolva egyenesen a kamerába nézett. Becipzárazott fekete sporttáska lebegett mellette. Tagjai vaskosnak tűntek, itt-ott már őszülő haját szigorú kontyba húzta össze, sötét bőre még jobban besötétedett két szemgödre körül, mintha túl sokat sírna, és a könnyek foltot hagytak volna rajta. Naomi ráismert Saba ottani ügynökére, a nevét azonban nem tudta.

Ellökte magát a présüléstől, gyorsan átúszott a láda hátsó végébe. A talpára érkezett, és behajlított térdével csillapította a lendületet, aztán beütötte a biztonsági kódját a szerkezetbe. A mágnesbakancsok a fémhez kattantak. A néma csendben puskalövéseknek hangzottak. Mielőtt Naomi kinyithatta volna az ajtót, a másik nő már megelőzte. Átsiklott, maga után húzta a fekete táskát, majd betette maga mögött az ajtót, és körbepillantott a konténerben, mintha valami nem vártat fedezhetne fel benne.

– Mi a gond? – kérdezte Naomi.

– A kapitány üzenetet kapott az előző műszak alatt – felelte a nő éles hangzókkal. Az akcentusa europainak hangzott Naomi fülében. – A kelleténél tovább tartott szereznem egy másolatot. Ezt hoztam el.

Áttaszította Naominak a táskát. Ki sem kellett nyitnia, hiszen a mágnesbakancsok formája és a repülősruha zizegése egyértelműen elárulta, mi van benne. Naomi nem tétovázott. Széthúzta a cipzárt, és már rá is húzta az uniformist a saját ruhájára, miközben a nő magyarázott.

– Egy laconiai romboló éget felénk. Tizennyolc óra múlva ide kell érnie. Tegyük fel, hogy tüzetesen átvizsgálják a hajót, szóval alles la… – Naomi holmijára mutatott. Az otthonra, amit teremtett magának. – Igen, muszáj kiötlenünk valamit, hogy ez egybevágjon a menetlevéllel.

– Ellenőrzés lesz?

– Méghozzá teljes – felelte a nő. – Idebent baktériummintáknak kellene lenniük. Ha meglátják ezt…

Ha meglátják a hamis tárolót, rájönnek, hogyan rejtőzködik a földalatti mozgalom. És arra is, hogy a Szállítószövetség egy része együttműködik velük. Talán nem buknának le azonnal az itt a piros, hol a piros játékkal, de olyan adat lenne, amely nem kerülheti el túl sokáig a Laconia figyelmét. És ez Naomi számára a bújócskázás végét jelentené.

– Egyedül minket ellenőriznek? – érdeklődött Naomi.

– Muszáj többnek lennie? A mi gondunk egyedül magunk vagyunk. Fókuszálj…

– Nem – csattant fel Naomi. – Amnesztiát ajánlottak, ha feladom magam. És ez rögtön utána történik? Más hajókat is ellenőriznek, vagy már tudnak róla, hogy itt vagyok?

A nő arca hamuszürkévé sápadt.

– Nem tudom. Kideríthetem.

– Igyekezz! És szerezz nekem egy rakodókülvázat! Megpróbálom valahogy elleplezni ezt.

– Igen – válaszolta a nő. – És a legénységi menetlevél. Valahogy el kell intéznem, hogy felkerülj rá…

– Most nem ez a legfontosabb – jelentette ki Naomi.

– De… – kezdte a nő. Aztán: – Rendben. Jól van.

Naomi körbepillantott a konténerben. Most, hogy itt kellett hagynia, szomorúbbnak látszott. Mindent ki kell törölnie a rendszerből, ha netán elkapnák. Minden holmijától meg kell szabadulnia. Újra a nulláról fogja kezdeni.

Vagy elmehetne a biztonsági parancsnokságra, feladhatná magát, és az élete hátralévő részében minden reggel Jim mellett ébredhetne. Valódi ételt ehetne. Talán még Duartét is rábeszélhetné, hogy jobb, kedvesebb, kevésbé diktatórikus jövőt szánjon az emberiségnek. Ha csapdát állítottak neki, ügyesen csinálták. Kiutat kínálnak neki, megfenyegetik, aztán szorítanak egyet a csavaron. Ha fiatalabb, ennyi elég lett volna hozzá, hogy pánikba ejtse. Meggyőzze, hogy fel kell adnia magát. Hogy alá kell írnia a szerződést. Könnyű lenne, és még azzal is áltathatná magát, hogy a földalatti mozgalmat és az előtte álló nőhöz hasonlókat védelmezi vele. Kizárólag olyan információkat árulna el Duarténak, amelyek nem sodorhatják veszélybe Sabát és a hálózatukat. Amelyek nem jelentenének fenyegetést Bobbie, Alex és a Vihar számára.

El tudta képzelni azt az önmagát, amelyik képes lett volna megtenni ezt. Nem sokban különbözött jelenlegi valós énjétől. Fiatalabb volt. Mindössze ennyi.

– Emma – szólalt meg a másik nő. – Ha el akarjuk hitetni, hogy a legénység tagja vagy, ismerned kell néhány nevet. Engem Emma Zomorodinak hívnak.

– Engem nyugodtan szólíthatsz Naominak.

– Tudom, ki vagy – válaszolta Emma. – Olyasvalakit keress, aki nincs tisztában ezzel!

A nő – Emma – megint ránézett, ezúttal alaposabban szemügyre vette, aztán elfordult, a fejét csóválta. Mélységes félelmét félreérthetetlenül ki lehetett olvasni a tekintetéből. Semmi baj, szerette volna mondani Naomi. Tudom, mit kell tenni. Minden rendben lesz. Hazugság lett volna.

– Gyerünk! – mondta inkább. – Nincs sok időnk.

Tizennegyedik fejezet: Teresa

– Igen – válaszolta Teresa. – Tudom. Rendben. Mindjárt elkészülök.

Pézsmapocok vakkantott egyet, mintha értette volna a szavakat. Valószínűleg értette is. A kutyáknak bő funkcionális szókincsük lehetett. Dr. Cortazár gyakran hangsúlyozta ezt. Úgy tűnt, különösen fontosnak tartja, hogy az emberek nem az egyedüli értelmes lények. Ez mindig is nyilvánvalónak tűnt Teresa számára.

Teresa teljes zavarásmentességre és alvásra állította a szobáját, letompította a fényeket, és bezárt minden ajtót. Így senki sem zargathatja, hacsak ki nem kell üríteni a Kormányzóság épületét. Pézsmapocok annyira erősen csóválta a farkát, hogy a két hátsó lába mintha rogyadozott volna, miközben Teresa egyszerű hosszú ingbe és nadrágba öltözött át, amit rendszerint kertészkedéshez viselt. Hiányzott belőlük mindenféle technológia, ezért nem kapcsolódtak a palota hálózatához. Bekapcsolt egy halkra állított szórakoztató adást, mintha elbóbiskolva nézné Caz Prahitari egyik régi kalandját.

Az ablaka keretébe érzékelőt építettek, hogy amint kinyitják, jelezze ezt egy biztonsági tisztnek. Teresa ezért egész héten nyitogatta, különböző módszerekkel kísérletezett, hátha sikerül kijátszania a rendszert. Vajon elektronikus riasztás lehetett? Megpróbálta rézhuzallal összekötni az ablakot és a keretet. Optikai? Mindent átkutatott, talál-e bármit, ami lyukkamerára vagy fényérzékelőre hasonlít, de semmi ilyesmit nem fedezett fel. Mozgásra indult be? Napokon át próbálkozott azzal, hogy rendkívül lassan nyitja ki az ablakot, de az ötödik napon a biztonságiak észlelték a riasztást. Nem mozgásérzékelővel működött, és csak akkor riasztott, miután tizenegy milliméteresre nőtt a rés az ablak és a keret között. Érdekes.

Kiderült, hogy mágneses. Gyenge mágnest helyeztek el az ablakban, és ha túl messze került a keretbe ágyazott szenzortól, riasztást adott le. Teresa ezt az óvodás műanyag ábécéjének egyik betűjével oldotta meg, amelyben parányi mágnes lapult. Valahányszor kinyitotta az ablakot, egy kicsit odébb vitte, mígnem az egyik alkalommal, amikor kitártra, senki sem bukkant fel, hogy ellenőrizze, nem esett-e baja.

Most a megfelelő helyre csúsztatta a mágnest, kézzel kinyitotta az ablakot, és óvatosan kiemelte rajta Pézsmapockot. Kimászott utána, és behúzta maga mögött a keretet. Pézsmapocok vakkantott egyet, és megindult a palota mellett húzódó ösvény mentén, Teresa pedig követte.

Túl régóta várt. Ideje volt meglátogatnia Timothyt.

Csaknem egy évvel ezelőtt talált rá a titkos alagútra. Egy csoport díszfa közepén álló kő rejtette el. Teresa először azt hitte, valamilyen helyi állat ásta ki magának. Létezett egy föld alatt élő darázsfaj, amely hasonló üregeket vájt, és amikor elpusztultak, a fészkeik összeomlottak. Kiderült, hogy az árvízmentesítő rendszer része, hogy a kert sose állhasson víz alatt a nagy esőzések idején. A kormányzósági épület külső falai alatt kivezetett egy kis mezőre. Az eszével tudta, hogy egy normális lány nem merészkedne be a feltört földtől mentolos szagú és vékony nyálkaréteggel borított falú alagútba. Ám könnyedén, sőt vidáman átpréselte magát, és néhány sötét pillanattal később a védőgyűrű másik oldalán találta magát, és szó szerint életében először tapasztalta meg a szabadságot.

Sétálni járt. Kutatni. Felfedezni. Az életkorának megfelelően lázadozni. És ami a legfontosabb, életében először szerzett igazi barátot.

Állatok alakították ki a csapást, amelyet Pézsmapocokkal együtt követett az erdőn át. Csontvapitik, földimalacok és sápadt, lapátképű mének, amelyek semmiféle rokonságban nem álltak a földi szarvasokkal, disznókkal és lovakkal. Teresa zsebre dugott kézzel bandukolt az úton. Pézsmapocok összevissza ugrált és szaladgált az árnyfoltok között, megugatta a napmadarakat, és széles, nyelvlógató vigyorral mosolygott rájuk, amikor visszasziszegtek. Teresa már túl régóta nem találkozott Timothyval, és túl sok mindenről akart beszélgetni vele. Egyszerre ennyi mindent fejben sem tudott tartani.

A Kormányzóság épülete mellett elterülő erdő eleinte egyre sűrűbbé vált, a homály fokozatosan nőtt körülötte, aztán emelkedni kezdett a talaj. Teresa érezte, hogy lassanként egyre mélyebbeket lélegzik, és ez jó érzéssel töltötte el. Nem sokkal messzebb a csapás teljesen kivezetett a fák közül a hegy lábánál elterülő tisztásra. Teresa a tanulmányaiból tudta, hogy a hegy nem természetes képződmény volt, hanem a földönkívüliek egy rég elfeledett projektjének részeként épült. Akár egy homokvár, csupán annyira magas, hogy a teteje látszólag a felhőket súrolta. Nem mintha Teresa valaha is felkapaszkodott volna a csúcsra. Timothy barlangja jóval közelebb volt annál.

A bejárata egy kis kanyonból nyílt, nem messze a tisztástól, ahol Teresa először rábukkant. Pézsmapocok sokkal jobban ismerte az utat nála. Teresa végigballagott a fakó homokon, a már régóta kiszáradt folyó vájta mederben. Széles, friss labradormancsnyomok mutatták neki az utat. Mire Teresa maga mögött hagyta az utolsó göcsörtös fákat is, a kutya már az oda vezető kanyarnál ugatott, és csóválta a farkát.

– Jövök már! – kiáltott utána Teresa. – Teljesen kibírhatatlan vagy.

Pézsmapocok lerázta magáról a sértést, megfordult, és ugrándozva megindult előre, akár egy kölyökkutya. Teresa meg sem pillantotta, amíg ránézésre egy kinyúló homokkő párkány alá és a barlangüreg torkolatába nem ért. A természetes kő helyét azon nyomban a barlang halvány izzása váltotta fel. A mennyezetről ragyogó jégcsapokként lógtak le a cseppkövek, a falakban pedig örvényeket és alakokat lehetett felfedezni, mintha egy kagylóhéj és egy euklideszi bizonyítás összefogtak volna, hogy építésszé legyenek. Teresának mindig az az érzése támadt, hogy a falak megváltoztak, hogy üdvözöljék; persze kizárólag akkor volt ott, amikor ott volt, így aztán nem lehetett biztos ebben.

Parányi, parázsló szúnyogok raja suhant el mellette, mint egy hullám. Mintha Teresa a víz alatt lett volna. A levegőben sűrű, fanyarkás szag terjengett, a falakból pedig hűvösség áradt.

Elölről halk, topogó hang hallatszott. Nem emberi léptek nesze, és nem is Pézsmapocoké. Még csak nem is valamilyen állaté. A javítódroidok valamivel kisebbek voltak Pézsmapocoknál, sötét tekintetükkel mintha mentegetőztek volna, és többszörösen ízelt lábakon jártak. Teljességgel idegen létükre őket lehetett leginkább Pézsmapocok ebbarátainak nevezni, és a valódi kutya most körülöttük ugrabugrált, izgatottan fel-felvakkantott, és a hátsójukat szagolgatta, mintha lett volna ott bármi kutyaszerű, amit szagolgatni lehet. Teresa a fejét csóválta, és továbbment. A javítódroidok tudakozódó hangot hallattak, és megpróbálták kikövetkeztetni, Pézsmapocok akar-e tőlük valamit. A droidok legalábbis durva közelítéssel meglepően ügyesen megítélték az emberek szándékait. A valódi kutyák még mindig zavarba ejtették őket.

A javítódroidok, a világító szúnyogok, a lassú, féregszerű kővájók mind az élet és a nem élet közötti különös zónába tartoztak. Egy olyan intelligencia tervezte őket, amelyet az evolúció erői alapjaiban más útra tereltek, mint az emberiséget. Teresa egyáltalán nem találta egzotikusnak őket. Ami őt illette, ezek a lények egyszerűen mindig léteztek.

– Helló! – köszönt be Teresa. – Itt vagy?

A szavak furcsán visszhangoztak a mélyből.

– Szia, Picur! Már kezdtem aggódni, amiért ilyen régóta nem jöttél el.

Timothy barlangrésze újabb fázisváltáshoz hasonlított. A természetből az idegenen át emberibe ment át, habár nem egészen olyan hajlékká, amilyenhez Teresa hozzászokott. A falnak támasztva hátizsák-reaktor állt, a sárga elektromos kábelek tiszta, jól karbantartott gépezetekkel megrakott faállványhoz vezettek. Teresa a korai településen tett kirándulásokról felismerte az élesztőinkubátort és a tartalék visszaforgatót. A többi szerkezetről nem tudta, mik lehetnek. Így együtt bőségesen elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy Timothy több mint egy teljes emberi élettartamon át szerzetesek és bölcsek módjára tengesse a hegy gyomrában a napjait. Aludni az egyik falhoz tolt priccsen szokott, szőtt polikarbonát takaróján sosem mutatkozott kopás. Párnája nem volt.

Maga a férfi egy darab fa mellett ült, vaskos, kérges kezében kést tartott. Vékony, felkunkorodott forgács állt halomban a két lába között, ahová a farigcsálás közben lehullott. Timothy kopasz és fakó bőrű volt, sűrű, bozontos szakállal és széles vállal, a karja izmai akár a kötelek.

Teresa hónapokkal ezelőtt bukkant rá az egyik első kirándulása közben. A hegyoldalon próbált elég magasra felkapaszkodni, hogy ráláthasson a Kormányzóság épületére, és egyszer csak meglátta a férfit, ahogy az ebédjéből falatozik, és egy viharvert kerámia víztisztító edényből iszik. Leginkább egy hegytetőn meditáló, megvilágosodott guru régi karikatúrájára emlékeztetett. Ha bármi fenyegető lett volna a mosolyában, Teresa biztosan megrémül tőle. De nem volt, és Teresa nem rémült meg. Ráadásul Pézsmapocok azonnal megkedvelte.

– Sajnálom – válaszolta Teresa, és letelepedett a férfi priccsének szélére. – Sok volt a dolgom. Egy csomó új dologról kezdtem tanulni. És te min dolgozol?

Timothy szemügyre vette a félig kifaragott fát.

– Párhuzamjelölőnek szántam. Egy már elkészült, de egy kicsit nagy lett a finomabb munkához.

– És nem lehet túl sok szerszámod – válaszolta Teresa. A mondat egyfajta viccnek számított köztük, és Timothy elmosolyodott.

– Úgy bizony. Szóval mi a helyzet?

Teresa előrehajolt. Timothy összeráncolta a homlokát, majd letette a fadarabot és a bicskát. Teresa nem tudta, hol kezdjen bele, ezért először az apja tervéről mesélt, hogy kiképezné őt.

Timothy úgy tudott ráhangolódni, hogy Teresa azt érezze, ténylegesen figyel rá, nem csak a válaszát forgatja a fejében, és azt várja, hogy Teresa befejezze a mondandóját. Ugyanúgy összpontosított rá, mint a fára, amit farigcsált, vagy az ételre, amit főzött. Nem ítélkezett felette. Nem faggatta. Teresának sosem kellett amiatt aggódnia, hogy a férfinak csalódást okoz, amit mond.

Úgy képzelte, hogy az apja hallgatná ilyen módon, ha nem az apja lenne.

Témáról témára ugrált, mesélt Timothynak Connorról és Murielről, az eligazításokról és a találkozókról, amelyeket az édesapja a napirendjébe iktatott, a mindennapos aggodalmakról és gondolatokról, amelyek a tudta nélkül halmozódtak, végül beszélt a Holdennel folytatott nyugtalanító társalgásról, a táncoló medvéről és arról, hogy a végén Holden furcsán azt tanácsolta neki, hogy tartsa szemmel őt, mintha több rejlett volna ebben, mint amit ránézésre jelentett…

Amikor Teresa kifogyott a szavakból, Timothy hátradőlt, és megvakargatta a szakállát. Pézsmapocok már összegömbölyödött kettejük között a földön. Halkan horkolt, az egyik lába meg-megrándult, miközben valamit álmodott. Két javítódroid kérdezgette egymást ereszkedő skálájú, kattogó hangokon. Teresa már attól megkönnyebbült, hogy kiadta magából a történetet.

– Igen – szólalt meg kisvártatva Timothy –, ha ez megnyugtat, nem te vagy az első, aki úgy érzi, hogy a kapitány olyan szálka, amit nem lehet kipiszkálni. Általában így hat az emberekre. De ha azt mondja, rajta kellene tartanod a szemed, akkor talán érdemes lenne megfogadnod a tanácsát.

Teresa a falnak döntötte a hátát, és felhúzta a térdét.

– Bárcsak tudnám, miért bosszant ennyire.

– Nem úgy bánik veled, mintha különleges lennél.

– Te sem úgy bánsz velem, mintha különleges lennék. Barátok vagyunk.

Timothy eltűnődött ezen.

– Talán azért, mert seggfejnek tartja édesapádat.

– Apa nem seggfej. Holden pedig egy gyilkos. Nincs joga mások felett ítélkezni.

– Az édesapád bizonyos értelemben seggfej – válaszolta erre Timothy bölcs arckifejezéssel, tényszerűen. – És sokkal több embert ölt meg, mint Holden.

– Az más. Az háborúban történt. Meg kellett tennie, különben senki sem lett volna képes az egész emberiséget koordinálni. Felkészületlenül belesétáltunk volna a következő konfliktusba. Apa megmenteni igyekszik minket.

Timothy felemelte az ujját, mintha Teresa pontosan az iménti megjegyzését igazolta volna.

– Most meg azt magyarázod nekem, miért elfogadható, ha valaki seggfej.

– De én nem… – kezdte Teresa, aztán elhallgatott. Timothy megjegyzése az egyik filozófialeckéjét juttatta az eszébe, amikor Ilich a konzekvencializmusról beszélt. A szándék lényegtelen. Kizárólag a következmények számítanak.

– Senkinek nem szabom meg, hogyan éljen – folytatta Timothy. – De ha az erkölcsi tökélyt keresed a családodban, készülj fel rá, hogy csalódni fogsz!

Teresa halkan felnevetett. Ha bárki más mondja neki ezt, felháborodott volna, de Timothy szájából hangzott el. Így elfogadhatónak érezte. Örült, hogy időt szakított rá, hogy eljöjjön meglátogatni.

– Miért hívtad kapitánynak?

– Mert az. Holden kapitány.

– De nem a te kapitányod.

Hirtelen meglepetés suhant át Timothy arcán, mintha ez még sosem merült volna fel benne.

– Tényleg nem az – válaszolta Timothy, aztán egy pillanattal később, lassabban megismételte: – Tényleg nem az.

– Apa azt mondja, fél – merengett Teresa. – Mármint Holden. Nem apa.

– Mindketten félnek – jegyezte meg Timothy, és megint kezébe vette a bicskáját. – A hozzájuk hasonlók mindig rettegnek. Csak a hozzád és hozzám hasonlók nem tojnak be.

– Te sosem félsz?

– Amikor utoljára megrémített valami, akkora sem voltam, mint most te, Picur. Eleinte nem bánt velem kesztyűs kézzel az élet.

– Velem sem. Édesanyám még csecsemőkoromban meghalt. Szerintem apa azért nem akarja, hogy nők vegyenek körül, mert úgy érzi, azzal őt váltanák le. Eddig minden tanárom férfi volt.

– Én sem ismertem az enyémet – válaszolta Timothy. – De később összeraktam valamit, amiről elhitethettem magammal, hogy a családom. Nem volt rossz egy olyan kölyöktől, aki az én utcámban nevelkedett. Amíg tartott. Azt viszont meg kell hagynom, hogy bármennyire elcseszett gyerekkorom volt, az egész semmi a tiédhez képest.

– Az én életem tökéletes – háborodott fel Teresa. – Mindent megkaphatok, amit csak akarok. Amikor csak akarom. Mindenki jól bánik velem. Édesapám gondoskodik róla, hogy megfelelő képzésben és oktatásban részesüljek több ezer bolygó több milliárd lakosának kormányzásához. Soha senki nem indulhatott olyan előnyökkel és lehetőségekkel, mint én.

Elhallgatott, meglepte a lopva a hangját átitató keserűség.

– Aha – felelte Timothy. – Gondolom, ezért pillantgatsz folyton hátra, nem követ-e valaki, valahányszor kiosonsz hozzám.

Aznap este, a szobájába visszatérve Teresa nem tudott aludni. A Kormányzóság épületének apró neszeit különös erő töltötte meg, hogy megzavarják és megriasszák. Még a napközben felszívott hőt kisugárzó falak halk pattogása is úgy hangzott, mintha valaki a figyelmét követelőn kopogna. Teresa azzal is megpróbálkozott, hogy átfordítja a párnáját, arcát a hideg oldalához szorítja, és halk, nyugtató zenét hallgat. Nem használt. Valahányszor lehunyta a szemét, és álomba próbálta szuggerálni magát, öt perccel később azon kapta magát, hogy tágra nyílt szemmel képzeletbeli vitát folytat Timothyval, Holdennel, Ilichcsel vagy Connorral. Már éjfél is elmúlt, mire feladta.

Pézsmapocok Teresával együtt kelt, követte őt a hálószobából az irodába, aztán, amikor Teresa leült a munkapadja egyik támlátlan székére, összegömbölyödött a lány lábánál, és tüstént horkolni kezdett. Semmi sem zökkenthette ki a kutyáját, hosszabban legalábbis nem. Teresa kiválasztott egy régi filmet egy kísértetjárta lunai lakásban élő családról, de a figyelme éppoly gyorsan odébb siklott a szórakozásról, ahogy korábban a feje a párnáról. Teresa azon tanakodott, vajon kimenjen-e a kertbe sétálni, de ezt is idegesítőnek találta. Már rég érezte, hogy akar valamit, de csak most jött rá, hogy mi az. Bevallani magának egyet jelentett a megadással.

– Biztonságinapló-hozzáférés – mondta ki fennhangon, és a szoba rendszere a Luna kísértetjárta folyosóiról egy hivatalos felhasználói kezelőfelületre váltott. Bármennyire nagy becsben és fontosnak tartották, bizonyos naplóbejegyzésekhez még ő sem férhetett hozzá. Például legfeljebb talán az édesapja és dr. Cortazár nyithatta meg a zárkákból származó feljegyzéseket. Ezt teljesen normálisnak tartotta. És azt illetően, amire szüksége volt, nem számított. Senki sem aggódott amiatt, hogy Holden személyiségi jogai esetleg megsérülnek. Ha ahhoz lett volna kedve, nézhette volna, ahogy alszik.

Teresa úgy állította be a rendszert, hogy Holden teljes útvonalát felrajzolja az elmúlt hétre, aztán átnézte az egészet. Tudta, hogy a Kormányzóság épületének minden szegletét kamerák figyelik, mégis érdekes volt látnia, pontosan hová építették be a mikrolencséket, és mennyi mindent tudnak rögzíteni úgy, hogy ők maguk észrevétlenek maradjanak. Miközben Holden útját követte az épületekben és a kertekben, eszébe jutott, mi mást nézhetne még meg a felvételeken. Például Connort és Murielt.

Az egyik képernyőjén Holden üldögélt a fűben, és azt a hegyet bámulta, ahol Timothy élt. A gyorsított visszajátszás miatt a férfi kényelmes mozdulatai és helyváltoztatásai görcsös rángatózásnak tűntek. Mintha vibrált volna. Aztán ott termett nála Pézsmapocok. Aztán megjelent ő maga is. Teresának nem tetszett, ahogy önmagát látja a képen. Egyáltalán nem úgy nézett ki, amilyennek gondolta magát. A haját simábbnak, a testtartását egyenesebbnek képzelte. Holden lehuppant a fűre, majd átnedvesedett háttal felült, aztán Pézsmapocok kiszáguldott a képből. Teresa megint megfeledkezett a helyes tartásról, és előrehajolt.

Holden idegesen izgett-mozgott a képen, aztán felegyenesedett, és elsietett. Teresa az alapnál hússzor gyorsabban nézte át a felvételt. Alig egy óra alatt a férfi egész napját végigpásztázta. Holden vacsora közben a marokterminálján olvas valamit. Holden azon a társalgón vág keresztül, ahol Teresa óráját tartották, aztán megáll elbeszélgetni az egyik őrrel. Holden az edzőteremben izzad a régimódi gépeken, amilyeneket a hajókon használnak. Holden a városra néző verandán ül egy asztalnál, dr. Cortazár és egy üveg bor társaságában…

Teresa rákoppintott a felvételre, hogy normál sebességre lassítsa vissza, és megkereste a hangsávot.

– …és a medúza – magyarázta Cortazár. – A Turritopsis dohrnii a klasszikus példa, de még vagy fél tucatról tudunk. A felnőtt példány stressz hatására polipkolóniává változik vissza. Mintha egy idős férfi magzattá alakulna át. Nem ezt a modellt vesszük alapul, de a lényeg, hogy az organizmusnak nincs meghatározott maximális élettartama.

Lassan kortyolt egyet a borospoharából.

– Akkor milyen modellt vesznek alapul? – kérdezte Holden.

– A munkánkat eredetileg azok a holttestek ihlették, amelyeket a javítódroidok megkaparintottak. Egyáltalán nem halhatatlanságról beszélünk, de az új organizmus bizonyos pontokon fejlettebb lett. Ez vezethet az áttöréshez. Erre kell összpontosítanunk, akár áldozatok árán is. Jól dokumentált alapértékekkel bíró egészséges alanyokkal, efféle… – a hangjából megvetés csendült ki – …terepmunka helyett. Hogyan érhetünk el erőteljesebb homeosztázist. Csupán azért, mert nehéz megvalósítani, a tudományos alapkérdések még nem feltétlenül megoldhatatlanok.

– Vagyis egyáltalán nem természetellenes a dolog – állapította meg Holden, és még egy keveset öntött a borosüvegből a doktor poharába.

– Értelmetlen kifejezés – válaszolta Cortazár. – Az emberek a természet részeként fejlődtek ki. Természetesek vagyunk. Minden, amit teszünk, természetes. Ez az egész, hogy más kategóriába tartozunk, vagy szentimentális, vagy vallásos elképzelés. Tudományos szempontból lényegtelen.

– Vagyis ha eljutunk odáig, hogy mindannyian örökké élhetünk, az sem lesz természetellenes? – Holden hangjából őszinte kíváncsiság érződött ki.

Cortazár közelebb hajolt a fogolyhoz, a bal kezével gesztikulált, miközben a jobbal a poharában körbelögybölte a bort.

– Kizárólag az szab határt nekünk, amit megtehetünk. Teljességgel természetes személyes haszonra törekednünk. Teljességgel természetes bizonyos előnyökhöz juttatnunk a saját leszármazottainkat, és másoktól megvonnunk ugyanezeket. Teljességgel természetes megölnünk az ellenségünket. Ez még csak nem is kiugróan szélsőséges viselkedés, hanem minden esetben a haranggörbe közepén helyezkedik el.

Teresa a tenyerére támasztotta a fejét. Egészen biztosra vette, hogy Cortazár részeg. Ő maga még sosem rúgott be, de már látott ittas felnőtteket az állami rendezvényeken, akiknek ugyanennyire nehezükre esett összpontosítaniuk, és érzékelniük, hogy kissé eltértek a lényegtől.

– Ugyanakkor igaza van – folytatta Cortazár. – Ráhibázott. Az alapnak szélesnek muszáj lennie. Ez igaz.

– A halhatatlanságért megéri nagy tétekben játszani – válaszolta Holden, mintha egyetértett volna.

– Igen. Kifürkészni a protomolekula és az általa megnyitott szerkezetek mélységeit száz emberöltő munkája. Az, hogy feláldozzuk a kutatókat, aztán olyanokkal helyettesítjük őket, akik kevésbé látják át a témát, egyértelműen… egyértelműen rossz ötlet. De ezt az irányelvet kell követni. Így lehet előbbre jutni. Ezért így fogunk előbbre jutni.

– Mert Duarte ezt az irányelvet adta ki – állapította meg Holden.

– Mert főemlősök vagyunk, akik a saját vérvonalunk számára tartunk meg értékes dolgokat a mások kárára – válaszolta Cortazár. – Csak egyetlen személy lehet halhatatlan. Ezt mondta. Aztán változtatott a szabályokon. A lánya is az lehet, mert Duarte megfelelő indokot talált erre. Mégpedig azt, hogy Teresa csupán az ő kiterjesztése. Nem haragszom érte. Ilyen lények vagyunk. Nem haragszom. De nem számít.

– Remek – mondta Holden.

– Az a fontos, hogy megfelelő adatokhoz jussunk. Egy személy. Több személy. Mindegy. Viszont egy rosszul megtervezett kísérlet? Igazából ez a bűn – magyarázta kásás hangon Cortazár. – De ez sem én vagyok. A természet folyton-folyvást felfalja a csecsemőket.

Holden elfordult, egyenesen belenézett a biztonsági kamerába, mintha tudta volna, merre keresse a rejtett lencsét. Mintha tudta volna, hogy Teresa nézni fogja. Szemmel kellene tartanod engem. Teresa nyakán mintha hideg bizsergés kúszott volna fel, és úgy érezte, még miután Holden elfordította is a tekintetét, hogy a férfi ugyanolyan tisztán látja őt, ahogy ő Holdent.

Kikapcsolta a felvételt, bezárta a naplót, és újra lefeküdt, de még mindig nem tudott elaludni.

Tizenötödik fejezet: Naomi

Ha megkapod, amit akarsz, megnézheted magad. Naomi már tucatnyiszor elhessegette a gondolatot.

A hajléka lebontásának első szakasza ment a legkönnyebben. Naomi éveket töltött már tolóerő nélkül repülve, előfordult, hogy ő maga szállította a rakományt, máskor a KBSZ vagy a Szállítószövetség csempészeivel csatázott. Ismert minden trükköt. A présülés és a rendszer szétszerelése kétórányi munkába került. Mindene modulokból állt. Könnyen szét lehetett szedni, és könnyen újra fel lehetett használni pótalkatrészként. Mindenét, amije volt, szétszórva elhelyezhette a nagyobb hajón, hogy ne tűnjön többnek egyszerű leltári tévedésnél, amely nem nagyobb egy-egy elhanyagolható tételnél.

Az üres konténer valamivel komolyabb gondot okozott, de csak valamivel. A menetlevél szerint a konténere ugyanazzal a Földön összegyűjtött baktériumokból, mikrobákból és kezdő termőtalajból összeállított rakománnyal volt tele, mint a hajón elhelyezett hetven másik. Ha nagyjából egy tucat tartalmát egy kissé kevésbé sűrűnek hagyja, a lefölözéssel bőségesen megtöltheti a teret, ahol nemrégiben lakott. Mire az ellátmány célba ér, ő egészen máshol lesz már. És még ha a Laconia visszakövetné is az eltéréseket, nem sok utalna közönséges lopásnál többre.

A valódi problémának az idő számított. Vagyis az első valódi problémának.

A laconiai hajó már megkezdte a fékező égetést. A randevúig hátralévő tizennyolc óra kevésnek tűnt mindahhoz, amit el kellett végeznie. Emma sokat segített. A nő sokkal több éven át foglalkozott szállítással, mint Naomi, és úgy kezelte a rakodókülvázat, mintha az a testéhez nőtt volna. De még így is szorította őket az idő. És minden órával, amíg a külvázak sziszegtek és kattogtak, a levegőben ipari kenőolaj szaga terjengett, és a megerőltetés okozta fájdalom a csontjaikig hatolt, egyre nőtt annak az esélye, hogy a normál legénység felfedezi, valami furcsa dolog történik. Amikor már a végéhez közeledtek, Naomi elküldte Emmát, hogy derítse ki, megtudtak-e bármit az átfogóbb helyzetről. Hogy más hajókat is megállítottak-e. Hogy vajon véletlenül alakult-e így, vagy a rombolón tudtak róla, hogy Naomit itt fogják találni.

Amíg bizonyosságot nem szerez, abból kellett kiindulnia, hogy van remény. Manapság ezt is élete mottójául választhatta volna.

Naomi az utolsó raklapokat is átrakta az acél-kerámia ládába, amely hónapokig az otthonául szolgált, becsukta és légmentesen lezárta az ajtókat, majd rácsapta a vámellenőrzés matricáját a peremre. Még vissza kellett vinnie a helyére a rakodókülvázat, és új matricát kellett feltennie a feltört konténerekre, de ehhez már nem lehetett szükség néhány percnél többre. Még félműszaknyi ideje maradt az ellenőrzésig. Valamivel több mint négy órája, hogy újra kitalálja magát, és elvegyüljön a hajó legénységével. Ez jelentette a második problémát.

Ha megkapod, amit akarsz, megnézheted magad.

A megjegyzés egy bárban hangzott el a Pallas-Tychón, nem sokkal azután, hogy a két állomás egyetlen objektummá olvadt össze. Clarissa akkoriban viszonylag jól érezte magát. Ahhoz legalábbis eléggé, hogy elmenjen velük inni egyet. Naomi már nem emlékezett rá, hogy melyik bárba ültek be, mindössze a gravitáció megléte maradt meg benne, vagyis a Tycho régi lakógyűrűjében kellett lennie. Arra is emlékezett, hogy Jim velük volt. Arról beszélgettek, mit tegyenek Alex családi állapotának hamarosan bekövetkező változásával kapcsolatban. Hogy Alex a hajóra hozza-e újdonsült feleségét, vagy szabadságra menjen-e, hogy együtt lehessen vele. Mindegyik lehetőségnek ugyanúgy voltak előnyei, mint hátrányai. Mai fejjel Naomi úgy gondolta, valamilyen szinten mindannyian tudták, hogy a kapcsolatnak nincs jövője. Clarissa hátradőlt a széken, a kezében egy pohár whiskyt tartott. Aztán elmerengve megszólalt:

– Ha megkapod, amit akarsz, megnézheted magad. Amikor a börtönben rohadtam, semmire sem vágytam jobban, mint hogy máshol lehessek. Aztán kijutottam.

– Egy apokaliptikus rémálomba – jegyezte meg Naomi.

– De még utána is. Amikor feljutottunk a Lunára, onnan meg a Rocira. Nehéz volt. A börtönben tudtam magamról, ki vagyok. Évekbe telt, amíg rájöttem, a börtön falain kívül ki lehetek.

– A házasságról beszélünk, ugye?

– Ha megkapod, amit akarsz, megnézheted magad – ismételte meg Clarissa.

Naomi a szállítókonténerre tette a kezét. Korábban börtönbe zárta magát, hogy biztonságban lehessen, és a biztonságának foglyává vált. Másra sem vágyott, mint hogy újra Jim mellett ébredhessen. Hogy valami kellemes, köznapi élethez hasonlót élvezhessen vele. És most, hogy már nem választhatta ezt, másra sem vágyott, mint hogy visszakapja a régi remetelakját.

Jelzett a kézi terminálja. Kizárólag egyvalaki lehetett.

– Hogy állunk? – kérdezte Naomi.

– Van egy tervem – felelte Emma. – Találkozzunk a hármas gyengélkedőben!

– Fogalmam sincs, hogy az merre lehet. Van a hajónak helyiségjegyzéke? Mert nem hinném, hogy az lenne a legszerencsésebb, ha útbaigazítást kérnék.

– A francba. Jól van. Várj meg, ahol vagy! Tíz perc múlva ott leszek. Majd én odaviszlek.

– Vettem – válaszolta Naomi, és bontotta a kapcsolatot. Így maradt még ideje, hogy újra lepecsételje a konténereket.

Emma, aki súlytalanul lebegett mellette, a mutató- és a hüvelykujja közé fogta az injekciós tűt, mintha dartsozott volna. A technikájától eltekintve ez tűnt a legéletképesebb tervnek, amit Naomi ilyen hirtelenjében remélhetett. Felfeszítette az állát, Emma pedig újra beleszúrt, gyorsan belecsípett az állvonalába a jobb oldalon, hogy hasonlítson a már dagadó bal felére.

– Milyen érzés? – érdeklődött Emma.

– Viszket – felelte Naomi.

– Még mindig készen állsz a szemekre?

– Igen.

Sehogy sem lehetett volna beilleszteni őt a legénység névsorába. Még ha visszamenőleg megváltoztathatták volna a Bhikaji Cama legutóbbi kikötői dokumentációját, Emmának akkor sem lett volna a birtokában a szükséges felhatalmazás. És ha közvetlenül egy ellenőrzést megelőzően babrál a hajó rendszerével, a katasztrófával kacérkodott volna. Ha csak egyetlen naplózórendszert nem sikerül lezárnia, az utolsó pillanatban végrehajtott változtatás jelzőfényként mutatott volna arra, amit elrejteni akartak. Így aztán képtelenség lett volna a legénység rendes tagjaként eladni Naomit, azt azonban elérhették, hogy a biometriája alapján ne tudják tüstént azonosítani Naomi Nagataként. Ehhez mindössze néhány jól elhelyezett szúrás kellett, és egy olyan folyadék, amelyik enyhe duzzanatot okozott. Egyedül ehhez a trükkhöz folyamodhattak, hogy oly módon változtassák meg az arcát, amitől másra hasonlít, nem önmagára, csak feldagadt arccal.

A gyengélkedőfülke régi volt, de jól összerakott. Semmi sem csillogott úgy, ahogy a vadonatúj dolgok szoktak. Minden kicsit kopottnak tűnt. Kopottnak, de nem elhanyagoltnak. Naomi sokfelé járt már, hogy lássa a különbséget. A kézi terminálja kamerájában szemügyre vette új arcát. Emma elsőként előnytelen, nyírt sövényszerű formára borotválta a haját, amitől a homloka szélesebbnek, a szeme közelebb ülőnek látszott. Feldagadt homloka és állkapcsa eleve vaskosabbnak mutatta a vonásait. A rendszer csak 80%-os hasonlóságot jelzett megszokott külsejéhez képest. Kellően eltért tehát, hogy még ha valaki felismerni vélné is őt, téves riasztásként könyveljék el a dolgot.

Hacsak nem tudták eleve, hogy ott van.

– A hőelnyelőnél dolgozó csapatba teszlek be – közölte Emma. – A főnök hűtőfolyadék-cseréket végeztet velük.

– Csodás – válaszolta Naomi.

– A bűz jó indok arra, hogy maszkot viselj – tette hozzá Emma. – Ráadásul több műszak dolgozik együtt. Kis szerencsével mindenki azt hiszi majd, hogy te a másikba tartozol.

Emma a Naomi szeme alatti húsba szúrta a tűt. Épp csak egy kicsit fájt.

– Mennyi időnk van még?

Emma rápillantott a termináljára, és mély, morgó hangon elkáromkodta magát.

– Mennünk kell – jelentette ki, és még egyszer utoljára belemélyesztette a tűt Naomi bőrébe. – Már az átszálláshoz állnak be.

– Ha elkapnának – jegyezte meg Naomi –, megpróbálok kitartani, amíg elmenekülsz. De siess, és gondoskodj róla, hogy Saba értesüljön arról, mi történt!

Emma nem nézett a szemébe, de bólintott. Ez mindig is kockázattal járt. Erre vállalkoztak. Amíg Emma védőmaszkot nyomott a kezébe, majd a gépészeti fedélzethez vezette, Naomi azon tanakodott, vajon Bobbie és Alex mit tudnának meg mindebből, ha most foglyul ejtik. És mit hallana róla Jim. A kísértés továbbra sem múlt el. Ha megteszi – ha leugrik, nem pedig arra vár, hogy letaszítsák –, irányíthatná a zuhanást.

A Bhikaji Cama hűtőfolyadék-cserélői régi konstrukciónak számítottak, de tisztességesen karbantartották őket. Naomi még akkor öblített ki ehhez hasonló vezetékeket, amikor annak idején a jégszállítón dolgozott, és az eljárást nem lehetett nehéznek mondani. Fárasztó és undorító volt, de nem nehéz. A csapatban még négyen dolgoztak. Öten egy három műszakos hajóról. Nem a legbiztosabb álca.

A teljes folyamat nagyjából négy óráig tart majd, ha semmi sem jön közbe. Naominak azt kellett remélnie, ennyi elegendő lesz ahhoz, hogy a laconiaiak átszálljanak, elvégezzék az ellenőrzést, és továbbálljanak. Neki mindössze annyi dolga volt, hogy csendben marad, és összehúzza magát, amíg el nem múlik a veszély. Belevetette magát a munkába, követte a csoportvezető utasításait, és a lehető legkevesebbet okvetetlenkedett. Már csaknem elfelejtette, hogy a légszűrők hűtőfolyadék-ellátásánál fontosabb probléma miatt kellene aggódnia, amikor megzavarták őket.

– Biztosítani! Biztosítani! Mindenki hagyja abba, amit csinál, és biztosítsa az eszközöket!

A többiek mind elzárták a vezetékeket. Naomi is ezt tette. Nem sok választása volt.

A férfi, aki áthúzta magát a sárga munkakordonon, főmérnöki egyenruhát viselt. Három katona követte a laconiaiak kékjében, az egyiken századosi stráfok. Naomi az egyik fali kapaszkodóba akasztotta a lábát. A szíve zakatolt, a torkát enyhe hányinger csiklandozta, aminek semmi köze nem lehetett a hűtőfolyadékhoz. A főmérnök intett nekik, hogy vegyék le a védőmaszkjukat. A többiek azonnal engedelmeskedtek. Ha most habozik, azzal szükségtelenül felhívja magára a figyelmet.

Naomi lehúzta a védőmaszkját.

– És ezt egyeztették a felső vezetéssel? – kérdezte a laconiai százados, nyilván azzal kapcsolatban, amiről a belépésük előtt tárgyaltak.

– Nem – felelte a főmérnök. Fiatalabb férfi volt, durva, sebhelyes arca azonban kortalanná tette. – Miért kellett volna? A kapitány kiadja a parancsot. Mi teljesítjük. Ez így működik. Talán gondot jelent?

Az egyik laconiai kézi terminált tartott Naomi csoportvezetőjének arca elé. A terminál csilingelve jelzett. Naomi érezte, hogy beteges béke telepedik rá.

– Szabálytalan – felelte a laconiai százados. – A politikai tiszt részletes jelentést kér majd, amint a transzferállomásra érnek.

– A politikai tiszt? – éretlenkedett a főmérnök. Naomi akaratlanul is hegyezni kezdte a fülét. Ha ennek bármi köze lehetett a Sol-rendszerben végrehajtott küldetéshez, ha a Laconia átfogó leckéztetésre készül, akkor lehet, hogy nem egyedül őt keresik. Halvány reményt kínált csak, mégis többnek tűnt a semminél.

– Új felügyeleti rendelkezések léptek érvénybe – válaszolta a laconiai százados, miközben a kézi terminálja végigpásztázta Naomi arcát.

– Még sosem hallottam róluk.

– Hát most hall – válaszolta a százados.

Az egyik katona értetlenül ráncolta a homlokát.

– Uram! Ez a nő itt nem szerepel a legénység listáján.

Naomi Nagata vagyok. Elfogadnám Duarte főkonzul meghívását. Kérem, értesítsék erről! Csak ennyit kellett volna mondania. Még megkönnyebbülést is jelentene, hiszen tudta, hogy mindeddig minden tőle telhetőt megtett. A főmérnök ránézett, és vállat vont.

– Persze hogy nem. Gyakornoki programon van.

A laconiai százados bizonytalanul bámulta. Naomi ügyelt rá, nehogy zavara kiüljön az arcára. Emmán kívül senki sem tudhatott a jelenlétéről. Menj bele. Csak menj bele.

– Túl idős ahhoz, hogy gyakornok legyen – jegyezte meg a százados.

– Gondjaim akadtak otthon – szólalt meg Naomi. – Valami újjal szerettem volna próbálkozni.

Nem okozott nehézséget hazudnia.

– Szerepeltetni kell a legénységi névsorban – jelentette ki a laconiai százados, és már fordult is el.

– Miért? – háborodott fel a főmérnök. – Nem tagja a legénységnek. Gyakornok.

– A gyakornokok is tagjai a legénységnek – válaszolta kissé bosszús hangon a százados.

– Ezt most hallom először – vágott vissza a főmérnök. – Ha felveszem a listára, a ledolgozott órái ugyanúgy bele fognak számítani a járulékcsomagjába, mintha a legénység tagja lenne. Ez nem így működik.

– Ezt is megvitathatja majd a politikai tiszttel – jelentette ki a laconiai százados. A csapat többi tagját is ellenőrizték a terminállal.

Amikor elindultak, a főmérnök hátrapillantott. A tekintete találkozott Naomiéval. A szeméből rejtett öröm sugárzott.

– Folytassák! Az a vacak nem fogja karbantartani önmagát.

– Igenis, főnök – válaszolta Naomi, és visszavette a védőmaszkját.

Könnyedén újra felvették a munka ritmusát, de Naomi agya nem csak a vezetékeken dolgozott. A csapat többi tagja látszólag semmi furcsát nem fedezett fel a beszélgetésben. Az egyikük – egy Kip nevű, teliholdarcú férfi – még egy kicsit rosszabbul is bánt vele, ám valószínűleg csupán azért, mert úgy gondolta, most már alacsonyabb a státusa. Ebben semmi rendkívülit nem lehetett felfedezni. Amikor a helyére került az új cserélő, a régit szivárgásmentesen lezárták, a diagnosztikai értékek pedig mind az optimális tartományba estek, Naomi már csak egy zuhanyra és valami ételre vágyott. Saját kabinja nem volt, nem tudta, hol találja a közös zuhanyzókat, és még öltözőszekrényt sem jelöltek ki neki ott. Még ha odatalálna is, miután lemosakodott, ugyanazt a hűtőfolyadéktól bűzlő kezeslábast kellene felvennie. Ez még annál is rosszabbnak tűnt, mint ha eleve nem mosakszik.

Amikor a többiek megindultak vissza a legénységi kabinokhoz, Naomi követte őket. Egy kissé lemaradva. A konténeréhez szeretett volna menni. A késztetés, hogy átnézze a beérkező adásokat, ugyanúgy nem hagyta nyugodni, mint a viszketés, ahol az állkapcsa alatt lassanként visszahúzódott a duzzanat. De már nem tehette meg. Több hónapnyi megszokás egyszerre jelentéktelenné vált, Naomi pedig, miközben kapaszkodótól kapaszkodóig húzta magát előre a fehér folyosók mentén, úgy érezte, mintha egy hosszú álomból kiszakadva egy idegen állomáson találta volna magát, ahol semmi keresnivalója.

Az étkezdében hatan voltak, de harmincan vagy még többen elfértek volna benne. Naomi az egyik ételkiadóhoz kapaszkodott, de semmihez sem tudott hozzájutni. A gép hozzáférési kódot és biometriai azonosítást kért, amivel Naomi nem tudott szolgálni. Naomi ezért az egyik sarokba vonult vissza, a lábát beakasztotta az egyik fali kapaszkodóba, és várt, habár nem tudta pontosan, hogy mire.

A gondolatai a többiek társalgásának csendjében kóboroltak. Amikor nagyjából egy órával később felbukkant Emma, Naomi majdhogynem meglepődött, hogy látja. A nő kivett két adag ételt, majd odavitte hozzá.

– Már továbbálltak – szólalt meg halkan. – Ránk kapcsolódtak, az orrától a faráig tüzetesen átvizsgálták a hajót, közölték a kapitánnyal, hogy jelentkeznie kell valakinél a transzferállomáson, és elmentek.

– A politikai tisztnél – válaszolta Naomi. – Hallottam. Értesültünk róla, hogy az egyik a Sol-rendszer transzferállomása felé tart. A Földre.

– Nos, úgy tűnik, most már politikai tisztjeink is vannak – jegyezte meg keserűen Emma.

Naomi az egyik öklével bólintott. Tehát általános leckéztetésről volt szó. Az egész Szállítószövetségben szorosabbra fogták a gyeplőt. Mi több, talán azt jelezte, hogy Duarte és a gépezete gyanút fogott, hogy a Szállítószövetség szerepet játszik a földalatti mozgalom rendszerből rendszerbe csempészésében. Vagy más terveik lehettek, amelyekhez hűséges és megbízható megfigyelők kellettek a kormányzókon és az ő embereiken kívül is.

Ha felfedeznék az itt a piros, hol a pirosozást, a legjobb esetben komolyan át kellene alakítaniuk a módszereiket. A legrosszabb esetben ez a földalatti mozgalom végét jelentené. Miután a lassú zóna a Medina irányítása alatt állt, ha fény derülne a szállítási módszereikre, az azzal a komoly veszéllyel fenyegetne, hogy ezerháromszáz széttöredezett, elszigetelt mozgalommá válhatnak, akik képtelenek támogatni vagy segíteni egymást.

– Téged viszont senki sem ellenőrzött? – érdeklődött Emma.

– Ó, dehogynem ellenőrizték – szólalt meg a hátuk mögül egy hang. A főmérnök lebegett oda, és helyezkedett el mellettük. – Elkapták.

Emma elsápadt. Vagyis minden jel szerint nem ő állt emögött.

– Hálás vagyok, amiért falazott nekem – fordult a férfihoz Naomi. – Talán jobban jár, ha ezt egyszerűen ennyiben hagyjuk. Nem szeretném, ha bajba kerülne miattam.

– Viccel velem? – méltatlankodott a főmérnök. – Ennél jobb még sosem történt velem, amióta jelentkeztem erre a fuvarra. Komolyan szívesen tettem.

– Méltányolom a lelkesedését, de…

A férfi egy kártyát nyújtott oda neki.

– Ez felülírja az egyik legénységi kabin zárját, és használhatja vele az étkezdét – közölte. – Nem szerepel a nyilvántartásban, ezért még ha ellenőrzést tartanának is, azt látják majd, hogy nem használták, és felesleg.

Naomi a kártyára pillantott, aztán a férfira. Úgy tartják, ajándék lónak ne nézd a fogát. De ez nem a legjobb tanács.

– Ha jól sejtem, valamit vár cserébe. Mert egyértelműen, de teljesen egyértelműen tisztáznunk kell, mi lenne az.

– Dehogyis – felelte a főmérnök. – Semmit sem várok. Már kifizette nekem. Egyszerűen örülök, hogy egy keveset visszaadhatok belőle.

– Bocsássa meg az udvariatlanságomat – válaszolta Naomi –, de sosem bíztam igazán ebben az egész „idegenek jósága” maszlagban.

– Maga nem idegen – jegyezte meg a főmérnök. – Maga az oka, amiért mérnök lettem. Édesapám a Ceresen nőtt fel, amikor a Szabad Hadiflotta mindent elvitt onnan. Maga meg a legénysége viszont? Békejobbot nyújtottak egy polgárháború kellős közepén. Felépítették a Szállítószövetséget. A magam részéről kiebrudalnám a kapitányt a körletéből, hogy magának adjam át a kabint. Százszorosan rászolgált erre.

Naomi a hajához emelte a kezét, megpróbálta az arcába húzni, de a frizura, amit Emma készített neki, nem hagyott hozzá eleget.

– Akkor tudja, ki vagyok.

A főmérnök kurtán felkacagott.

– Hát persze hogy tudom. Az Övben mindenki ismeri Naomi Nagatát, bassza meg. Csak ezek a laconiai faszok nem jönnek rá, kit bámulnak. És tényleg, megtiszteltetésnek veszem.

– Chuck! – szólalt meg Emma, és a hangjából fenyegetés érződött ki.

– Még egyszer nem mondom ki – kapta fel a kezét mentegetőzve a főmérnök… Chuck. – De egyikőtök se aggódjon. Feljuttatlak benneteket egy kompra, amint megközelítjük a kikötőt. Mellettem biztonságban lesztek.

Naomi hálálkodva biccentett, és Chuck arca felragyogott. Naomi most már látta, mennyire fiatal. A férfi mámoros örömétől egy kissé megfájdult Naomi szíve. Megúszott valamit, és büszkesége oly fényesen sugárzott, hogy akár olvasni is lehetett volna mellette. Naomi még azt is sejtette, minek mutatkozhat a férfi szemében: félistennek. Mítoszbeli alaknak, aki hirtelen felbukkan az életében. Ünnepelt hírességnek. Isten a tudója, hogy Naomi épp elég embert látott már, aki ugyanilyen elragadtatással bámult Jimre. Jim minden alkalommal ugyanígy érezhette magát.

Ezt az érzést könnyen meg tudná utálni.

Tizenhatodik fejezet: Elvi

A hajók régi darabok voltak, amelyek nemzedékeken át szállítottak embereket és ellátmányt szerte a Sol-rendszerben, még mielőtt megnyílt az első kapu. Elvi a Sólyom legerősebb optikai teleszkópjain át figyelte, ahogy elhelyezkednek a Tecoma gyűrűkapu felszínének közelében, és a képek még így is életlennek hatottak. Mindkét jármű orrát legfeljebb pár tucat méter választhatta el a farától, és legalább egymilliárd kilométer távolságban lehettek tőlük. Ha a Sólyom szenzorrendszerei nem lettek volna nagyságrendekkel érzékenyebbek Elvi szeménél, a láthatónak még csak a közelébe sem kerültek volna. Elvi mégis ki tudta venne a felszínükön nyüzsgő külvázakat és drónokat, ahogy automatizált ellenőrzést és még néhány utolsó felülvizsgálatot végeztek. Manőverezőfúvókák ragyogtak fel és hunytak ki, ahogy a védőburkolat és a hajtóműfúvókák mentén mozogtak, még egyszer mindent átnéztek, nehogy bármi elromolhasson. Mélységes irónia rejlett ebben, de ha Elvi túl sokat gondolkodott ezen, csak mérgelődni kezdett.

– Szia, édesem! – köszönt oda Fayez az ajtóból. – Hozzak neked valamit?

– Még mindig nem. Mint három perce – förmedt rá Elvi. Mordult egyet, a torkát megbánás szorította el, amint kimondta a szavakat. – Bocsánat. Ez szemét dolog volt.

– Dehogyis, tudom, honnan fúj a szél – válaszolta a férfi, aki évtizedek óta a férje és szellemi társa volt. – Csak lábatlankodom. Nézd!

A lábát kiakasztotta a kapaszkodóból, és egy pillanatig súlytalanul lebegett a levegőben, saját szóviccén vigyorogva. Elvi inkább a mosolyon nevette el magát, mint a tréfán.

– Jól vagyok – mondta. – Tényleg. Teljesen jól.

– Remek. Az remek. Mert egyesek, miután kis híján meghalnak a több g-s gyorsítás közben, valami félig földön kívüli trutyiban fuldokolva, kissé felpaprikázódnak. Vagy megsavanyodnak. A halálközeli élmény mindenesetre egészen borzalmas dolgokat tud művelni az ízekkel.

– Ne haragudj, amiért megijesztettelek – válaszolta Elvi. – Nem akartalak. Tényleg nem. De már jól vagyok.

Fayez behúzta magát a terembe, ormótlanul elfordult, hogy a fali kapaszkodókba akassza a bokáját, és a térdével felfogja a lendületét. Megállt Elvi mellett a falon, és lenézett a monitoron megjelenő képekre.

– Sajnálom – szabadkozott Fayez –, hogy a lehetséges halálod okozta egzisztenciális pánikom nem múlt el annyira gyorsan, mint a tiéd.

– Semmi gond. Valószínűleg én sem lennék most ennyire nyugodt, ha rólad lett volna szó. Mire tudomást szereztem róla, már nem voltam halott. Úgy nem üt akkorát, ha kimarad a „vajon visszakapaszkodik az életbe, vagy sem?” rész.

– Hja – ismerte el Fayez. – Nekem egyáltalán nem tetszett az a rész. Vagyis, őszintén szólva, ez sem tetszik.

Elvi felemelte a kezét, Fayez pedig a nő ujjaiba fonta az ujjait. Mindig ilyenek voltak. A több évtizedes megszokás humorral és élcelődéssel leplezte a valódi mondanivalót, de Elvi tudta, hogy a férfi aggodalma valódi. És hogy a neheztelése nem Fayeznek szólt, hanem az átkelőgyűrű közelében kibontakozó merő őrültségnek. Hosszú, mély lélegzetet vett, aztán a fogai között átszűrve lassan kieresztette a levegőt.

– Ostobának érzem magam – jelentette ki. – Tényleg azt hittem, hogy tudományos küldetést teljesítünk.

– Mert nem azt?

Elvi a hüvelykujjával a monitor felé bökött.

– Az ott nem tudomány. A „gyújtsuk fel, és meglátjuk, mi lesz” nem tudomány. Mintha dinamitot dobnának a tóba, hogy kiderüljön, hány hal teteme jön fel a felszínre.

– Vagyis… természetfilozófia?

– Katonai baromság. Minden problémát úgy oldanak meg, hogy megpróbálják felrobbantani.

– Hát igen – sóhajtott Fayez. – Az ember legszívesebben kiszállna, nem?

Elvi eltolta magát a képernyőtől. A súlytalanságban csupán ezzel a gesztussal jelezte, hogy nem folytatja tovább. Fayez végig rajta tartotta sötét szemét.

– Nem ez lenne az első, ami miatt eszembe jutott a dolog.

– De.

– Tudom. Ha mi nem tennénk meg – válaszolta Elvi –, megcsinálná más. Valaki, aki közel sem tud annyit, mint mi. Csak…

– Úgy gondolod, hogy bárki legyen is a másik oldalon, vissza fog vágni?

– Igen. Talán. Nem tudom. Nem szeretem az olyasmit, ami csak egyszer történhet meg. Egyetlen adatpont ugyanannyit ér, mint egyetlenegy sem.

– Jobban éreznéd magad, ha a nagy ember eltökélte volna, hogy pár tucatszor megpróbálja még?

Kétmilliárd kilométerrel távolabb egy hajtómű egy pillanatra fellobbant, vibrálni kezdett, és kihunyt.

– Azt hiszem, pontosan ezt tette.

Elvi nem tudta biztosan, valójában milyen lehetett az atmoszféra a kutatófedélzeten. Szerette volna azt hinni, hogy mindenki mást ugyanannyira nyugtalanított Sagale terve, mint őt, és ugyanúgy magában tartotta az aggályait. Az igazság azonban az volt, hogy Jen és Travon kifejezetten izgatottnak tűntek. A kijelzőik a helyi űrben elszórt tucatnyi szondából és érzékelőrendszerből érkező adatokat mutattak a három visszaszámláló mellett. Az első visszaszámlálóról azt lehetett leolvasni, mennyi idő – most már csak két perc – maradt addig, amikor az első hajó áthalad a kapun, és remélhetőleg az enyészetbe. Ettől alig néhány másodperccel maradt le a második – a bombát szállító – hajó átkeléséig hátralévő időt számláló óra. Aztán három teljes perc késéssel a detonáció visszaszámlálója számlálta a másodperceket.

Túl messze voltak ahhoz, hogy hatástalaníthassák az antianyagbombát. Az, hogy a kísérlet biztonságosan hiúsuljon meg, ha meghiúsulna, a Medina állomástól függ majd. Ha a bombaszállító hajó ténylegesen át tudna kelni a kapuhálózatba, a Medinának kellene leállítania anélkül, hogy robbanna. A Sólyom, amely csaknem egy fényórányira járt onnan, a szó szerinti semmit fürkészte, annak jeleit keresve, hogy a kapuk mögött – a kapukban – rejtőző valami egyáltalán észrevette-e, amit tettek.

– Tudod, mi lenne vicces? – szólalt meg Fayez. – Ha ez az egész robbantgatós terv tönkretenné a kaput, és mindannyian örökre itt ragadnánk ezen a hajón, és nem tudnánk hazajutni.

Sagale haragos pillantást vetett rá, és megköszörülte a torkát.

– Igaza van – mondta Fayez. – Túl korai.

Az első visszaszámláló a nullához ért, és az átkelésig hátralévő idő kékjéből az átkelés óta eltelt idő pirosára váltott. Egy óra múlva látni fogják, ahogy megtörténik, és hallhatják a technikushajó jelentését. A mérhetetlen ürességben csupán abból a feltételezésből indulhattak ki, hogy a terv ténylegesen megvalósult.

– Mindenki kösse be magát! – figyelmeztetett Sagale. – Ha az ellenség újabb űrgolyót lő ki a rendszerre, egy időre elveszíthetjük az eszméletünket.

Jen és Travon magukra húzták a hevederüket. Elvi már becsatolta a sajátját. Korábban már kétszer megtapasztalta a tudatkikapcsoló reakciót, miután felhergelték a protomolekula elpusztítóját. Egyszer az Iloszon, amikor földön kívüli rovarrobotok serege készült lemészárolni őt, egyszer pedig a Luna egyik várótermének ülésében, miközben a híreket figyelte a Pallas Állomás megsemmisítésére készülő Viharról. Mostanra csaknem hozzászokott, vagy legalábbis ezzel nyugtatta magát. Mégsem várta igazán, hogy újra megtörténjen. A második visszaszámláló is nullához ért. A bombát szállító hajó átjutott a kapun. Valószínűleg ennek is nyoma veszett.

Úgy tűnt, a másodpercek is lassabban vánszorogtak, ahogy az utolsó visszaszámláló egyre kisebb számokat mutatott. A képernyőn két hajó várakozott a kapu előtt, készült az első átkelésre. Mintha a múltba tekintenének vissza, és olyasmire vártak volna, ami már megtörtént. A hajókról visszaverődő és Elvi felé száguldó fény csaknem egy óra idős volt, legalábbis az ő viszonyítási rendszerében.

Az utolsó időzítő is a nullához ért. Valahol, alig egy puszta fényóránál távolabb valami roppant kegyetlen történt abban a nem-térben, amelyen a kapuk áthaladtak. Elvi visszatartotta a lélegzetét.

– Látunk valamit? – érdeklődött Sagale aggodalmas és feszült hangon.

– Még semmit – felelte Jen.

Elvi az érzékelés furcsa kitágulására várt. Arra az érzésre, hogy képes meglátni az atomokat és a hullámokat, hogy önmagát és környezetét olyan részletességgel tapasztalja meg, hogy a kettő között eltűnjön a határ, a teste és a világmindenség egymásba mosódjon, akár a vízfesték a csap alatt. Egy lélegzetvétel, majd egy másik. Továbbra sem történt semmi.

– Rendben – szólalt meg újra Sagale. – A protokoll szerint tartjuk a pozíciónkat, és a biztonsági hevederekben maradunk, amíg…

– Jóságos ég! – vágott a szavába Travon. – Látjátok ezt?

A képernyőkön felforrt körülöttük az űr. Miközben Elvi ezt nézte, a külső szondákból lassanként beérkeztek a megerősítő üzenetek. Sorra mindegyik ugyanarról számolt be. A kvantumrészecske-annihiláció hirtelen megnövekedéséről. Ahogy a vákuum háttérmoraja üvöltéssé erősödik.

– Ez egészen csodálatos – mondta halk, susogó hangon Travon. – Csak nézzetek rá!

– Jelentést kérek! – parancsolta Sagale.

– Ahhoz hasonlít, amit a Sol-rendszerben láttunk – válaszolta Jen. – A virtuális részecskék aktivitása jelentősen megnövekedett. Azt kell mondjam, hogy észrevettek minket.

– Ellenőrizzék az időbélyeget! – adta ki az utasítást Sagale. – Elveszítettük az eszméletünket? Vagy mindvégig éberek maradtunk?

– Azok – jelentette ki Elvi, még mielőtt utánanézett volna. – Mármint a második történt. Nem veszítettük el az eszméletünket. A tudatunknál maradtunk.

– Igen, és az összefonódási kísérletünk sem szakadt meg – tette hozzá Jen. – A Sol-rendszerben mindegyik meghiúsult. A miénkkel, úgy tűnik, minden rendben. Bármi legyen is, ez most valami más.

Sagale halkan elnevette magát, arcán széles mosoly terjedt szét. Elvi arra gondolt, most először lát valódi örömhöz hasonlót a férfitól.

– Nos – mondta Sagale. – Ez érdekes.

– Az istenit neki – káromkodta el magát Travon –, ezt nézzétek! Ez hihetetlen.

A virtuálisrészecske-keletkezések és -annihilációk szintjei elárasztották az érzékelőket. Minden kijelző kiakadt a „rohadtul fogalmam sincs, de több, mint amennyit számon tudok tartani” magasságában. Elvi az ajkához szorította az ujjait. A megbicsaklott tudatosság különös alámerülésére készült fel. Azt, hogy ez nem következett be, valamiképp rosszabbnak érezte.

– Továbbra is figyeljék! – utasított Sagale. – Duarte főkonzul elégedett lesz az eredménnyel.

– Miért? – kérdezte Elvi.

Sagale úgy meredt rá, mintha Elvi olyan poént sütött volna el, amit ő nem egészen értett.

– Megváltozott a viselkedés. Ez arra utal, hogy egyezkedni lehet az ellenséggel.

– Ez semmiféle változást nem jelez. Mágnesesmező-generátorral tüzeltek a Sol-rendszerben, és ez a valami azzal reagált, hogy golyót lőtt ki a Viharra. Aztán idejött, és valami egészen mást csinált, az pedig másképp reagált. Ebből szó szerint semmilyen adatot nem tudunk kiszűrni.

– Most már tudjuk, hogy amikor büntetőhajót küldünk át, az ellenség megérzi – válaszolta Sagale. – Ez az egész nem amiatt történt, mert eltűnt két hajó. Azóta tűnnek el hajók, amióta használatba vettük a kapukat. Ez arról árulkodik, hogy az eszköz, amit átküldtünk, képes kárt tenni benne. Ez rendkívül fontos. Addig nem tudhatjuk meg, hogy tanul-e belőle, amíg meg nem ismételjük a kísérletet.

És tessék, még mindig nincs vége a rémálomnak. Megismételjük a kísérletet.

– Jen! – szólalt meg Travon. Semmit sem hallott abból, amit Sagale mondott. Minden figyelmét a monitorok kötötték le. – Látod ezt? Precipitációt észlelek.

Sagale odakapta a fejét.

– Hogy micsodát? Mit észlel?

– A virtuális részecskék nem mind semmisülnek meg. Megmarad… úgy tűnik, mintha hidrogénionok lennének? Alapvetően nyers protonok.

– Veszélyt jelent?

– Nem, ez jelentéktelen. Még a szokványos csillagközi térben is akad köbcentiméterenként egy-két atom. Ez még mindig bőven ez alatt van. Ha a rendszer nem lett volna eleve furcsamód tiszta, észre sem vettem volna. Persze ha ez még néhány évtizedig eltart, gond lehet belőle. Talán.

Sagale Elvire pillantott. A férfi tányérarcáról semmilyen érzelmet nem lehetett leolvasni. Ettől önelégültnek mutatkozott.

– Ugyanakkor – folytatta Jen – ha az egész helioszférát vesszük, ez mérhetetlenül sok energiát jelent.

– Energiát? – értetlenkedett Fayez.

– Energia. Anyag – válaszolta Jen. – Ugyanaz. Ha tényleges anyagot hoznak létre, akkor irdatlan mennyiségű energiával bombáznak minket.

– Egyenletes eloszlást mutat? – kérdezte Fayez. Elvi kihallott valamit a hangjából. A fokozódó félelemről árulkodó mély rekedtséget.

– Ó – képedt el Jen. Aztán egy lélegzetvételnyivel később: – Ó, a francba!

– Még elég korai lenne bármit kijelentenünk – válaszolta Travon, aki nyilvánvalóan lemaradt egy kanyarral. – Csupán pár tucat szondánk van odakint. Miért?

– Tudom, hogy én csak a geológus vagyok itt – felelte Fayez. – De nem kicsivel kevesebb mint két fényórányira járunk egy neutroncsillagtól? Egy olyantól, amelyik teljesen elkápráztatott minket, mert valami úgy tervezte meg, hogy a legkisebb lökés átbillentse, és összeomoljon? És most valami energiát és tömeget pumpál a rendszerbe. És nekem ez komoly problémának tűnik.

Elvi gyomra görcsbe rándult.

– Várjunk csak! – Jen ujjai a műszerek fölött táncoltak. A képernyő vibrálni kezdett, ahogy a nő az időhöz és tömeghez rendelt energiaíveket generált. Pár másodperccel később Jen felmordult, mintha gyomorszájon vágták volna. – Hát, bassza meg.

– Ne szaladjunk túlságosan előre! – szólt közbe Sagale. – Még semmi sem történt. A csillag stabilnak tűnik.

– A csillag két órával ezelőtt stabil volt – javította ki Jen. – De amikor egy gyorsan pörgő neutroncsillag fekete lyukká omlik össze, gamma-villanást észlelni a sarkoknál. Így néhány másodperc alatt több energiát bocsát ki, mint a Sol a teljes tízmilliárd éve alatt. Az ilyenek nagyon ritkák.

Travon arca hamuszürkévé sápadt. Elvi érezte, hogy a gyomra legmélyén megmozdul valami, és a félelem meg az áhítat között rángatja.

– Lively parancsnok, úgy értsem, hogy hamarosan megtapasztalunk egyet? – kérdezte Sagale, de Jen könyékig a számításaiba merült, mielőtt megszólalt.

– Nem érte el a kritikus értéket – felelte végül Jen. – Még nem. Feltéve, hogy a kicsapódó anyag keletkezésének mértéke egyenletes elosztású, amit ténylegesen nem tudhatok. De amilyen gyorsan csak lehet, ki kellene jutnunk innen.

– Amilyen gyorsan csak lehet anélkül, hogy megölnénk vele Elvit – helyesbített Fayez. – Egyszer már majdnem elveszítettük. Nem égethetünk a maximumon.

– Semmivel se jobb, ha mindannyian meghalunk – jelentette ki Sagale. Elvit minden más dacára abszurd módon szórakoztatta, hogy a férfi mennyire gyorsan képes változtatni a véleményén, miután szembesült a tényekkel.

Az admirális összeszorította a száját. A tekintete valamilyen belső pontra összpontosított, miközben gondolkodott.

– Lively parancsnok – szólalt meg aztán –, kérem, küldje el a helyzetelemzését a technikai hajóra és a medinai csapatnak! – Rákoppintott a vezérlőpaneljére, és a hangja zengve betöltötte az egész hajót. – Mindenki csatolja be magát! Tartós több g-s égetésre készüljenek!

– Nem száguldhatunk át a kapun, uram – jegyezte meg Travon. – Nagyjából egymilliárd kilométert kell megtennünk a gyűrűig, a másik oldalon pedig egymillió kell ahhoz, hogy lelassítsunk. Valamivel kevesebb, ha ferde szögben közelítünk, de még így sem szabad belerohannunk a Medinába, sem a központi állomásba, ezért…

– Tisztában vagyok a problémákkal – szakította félbe Sagale. – Kérem, készüljenek fel! Okoye őrnagy, meg kell kérnem, hogy jelentkezzen a gyengélkedőn. Úgy tudom, biztonságosabbá tehetjük a dolgot, ha eltekintünk a merülőülésben végrehajtott bódítástól. Kellemetlen lesz.

– Semmi gond – szólalt meg Fayez. – Azzal semmi gondja. Mindketten lemondunk róla. Én is. – Elvihez fordult. – Sajnálom, édesem. De nagyon fontos nekem, hogy ne halj meg.

– Értem, admirális – válaszolta Elvi. – Indulok is.

Sagale feszülten bólintott. Elvi kicsatolta a hevedereit, finoman ellökte magát, elúszott a hűvös levegőben. Fayez már lebegve megindult a folyosón az ülések felé. Elvi megragadta az egyik kapaszkodót, és lefékezte magát. Nem tudta eldönteni, hogy ami a mellkasában kavargott, vajon düh, félelem, vagy keserű szórakozottság lehet-e. Bármi volt is, hidegnek érezte.

– Admirális…

– Tessék, Okoye őrnagy.

Az „én megmondtam” lebegett kettejük között a levegőben. Elvinek nem kellett kimondania. Látta, hogy Sagale hallotta az el sem hangzott szavakat.

A férfi mögötti kijelzőn életre kelt az első hajó hajtóműve, a gyűrűkapu felé hajtotta a járművet. Az illúzió, hogy még megállhatna – hogy meg nem történtté tehetnék, ami már végbement –, éppannyira ellenállhatatlannak hatott, mint amennyire tévesnek. Egy pillanattal később fellobbant a bombaszállító fúvókája is, és a hajó a másik után eredt.

Ugyanannak a monitornak egy kisebb ablakában a halott rendszer neutroncsillaga parányi, vakító pettyként ragyogott.

Tizenhetedik fejezet: Alex

Az űrben elrejteni egy hajót nem sokban különbözött attól, mint amikor valaki az iskola udvarán igyekezett elbújni. Keress valamit, ami nagyobb nálad, és ez kerüljön közéd meg a téged kereső személy közé. Még úgy sem tűnt lehetetlennek, ha nem akadt semmi, ami mögé el lehet bújni. Az űr hatalmas, és a benne lebegő tárgyak többnyire hidegek és sötétek. Ha sikerül módot találni rá, hogy ne sugározz hőt és fényt, el lehetett tűnni a mindenféle objektumok között.

Alex időben előrefuttatta a Jupiter-rendszer térképét, aztán vissza. A holdak körbepördültek a gázóriás körül, aztán visszavándoroltak az eredeti helyükre. A lehetséges útvonalak rézvezetékekhez hasonlóan húzódtak végig a képzeletbeli térben, követték nyomon a tolóerő, a hőmérséklet és a gravitációs erők szakadatlanul alakuló, láthatatlan óraművének bonyolult kölcsönhatásait. És ahogy Alex módosított a változókon – milyen útvonalak nyílnak meg, ha hozzá tudnak adni még fél fokot a hajóhoz, melyek zárulnak be, ha rövidítenek az égetés idején –, a pályák létre villantak és eltűntek. Lassanként kialakult egyfajta terv.

Ahhoz, hogy menekülési útvonalat találjanak, amelyen a Vihart még a laconiai hadihajó érkezése előtt kijuttathatják a Callistóról, olyan pályát kellett összeállítania, hogy a nagyobb égetéseket mindig olyankorra időzíthessék, amikor a Jupiter hatalmas tömege közéjük és a belső rendszer közé kerül, aztán hidegen és sötéten sodródhassanak tovább, amikor nincsenek fedezékben. Ez leszűkítette a választási lehetőségeket. De a helyzet még így is valamivel bonyolultabb maradt ennél.

Az Ión, az Europán és a Ganymedesen saját megfigyelőállomások működtek, amelyek mostanra a laconiaiak kezébe kerülhettek, és ha felfedezik az indulásukat, előfordulhat, hogy gyanúsként megjelölik. Alexnek tehát olyan időpontot kellett találnia a hajtómű begyújtásához, amikor a Callistót eltakarja a Jupiter a Nap és a másik három Galilei-hold elől. Alex újra lefuttatta a keringési szimulációt. Létezett megoldás. Akadt egy időablak, amelyikben a Callisto egyedül maradt a Jupiter nappal ellentétes oldalán, és elég sokáig az árnyékában maradt ahhoz, hogy a Vihar elhagyhassa a felszínt. Elég szűknek látszott ez az időablak. Talán túl szűknek is.

Volt viszont néhány dolog, amit kihasználhattak. A Vihar burkolata más hajókhoz képest rendkívül alacsony radarprofilt kínált. Belső hőelnyelőik több napon át tudták tárolni a hulladék hőt. Szükség esetén pedig a hajó burkolatának hajszálérszerű mikrocsöveit folyékony hidrogénnel áraszthatták el, hogy a hajótest külső hőmérséklete alig pár fokkal legyen csak melegebb az űrnél. Amikor sötéten repült, igencsak nehezen lehetett észrevenni a hajót. Ha a laconiaiak szokványos sziklaugrót vagy megmentett katonai hajót kerestek, a Vihar túl kicsinek tűnhetett, hogy megfeleljen a jellemzőknek. Alex ellenőrizte a hidrogéntartalékot, állított a keresés hőfokparaméterein, és újra megnézte az eredményt. Az időablak résnyivel kiszélesedett.

Dönthettek úgy, hogy felszállnak a Callistóról, amikor a hold a Jupiter mögött járt, aztán egyszer igen keményen égetnek, amíg a bolygó eltakarja őket a Fergeteg és a többi belső bolygóbeli megfigyelőállomás elől. Ez még nem jelentette azt, hogy más hajók és kisebb állások ne észlelhették volna a hajtómű csóváját – túl sok szem figyelt a rendszerben ahhoz, hogy mindegyiket elkerülhessék, bármennyire összetett is a röppályájuk. Ám még úgy is, hogy hidegen repülnek, és a főbb megfigyelők nem láthatják meg őket, Alex néhány óráig egészen tisztességes delta v-t érhetett el. Aztán abbahagyják az égetést, és sötéten, tolóerő nélkül suhannak tovább, ameddig a hőelnyelők kitartanak. Amint egy kissé távolabb kerülnek a Jupiter-rendszertől, és ráállnak a gravitációs erőktől meghatározott alacsony energiájú útvonalakra, amelyeket az övbéliek és a hulladékbányászok használtak, lassanként üzembe helyezhetik a hamis transzponderüket, finom égetésbe kezdhetnek a gyűrű felé abban a reményben, hogy elvegyülhetnek az ugyanoda tartó több tucat hasonló hajó között.

Amint elég messze kerültek, üzenetet küldhetnek Sabának, hátha a szövetség egyik hajója felszedheti őket, és elhúzhat velük a Sol-rendszerből.

Menekülési tervként irtózatosan rizikósnak tűnt. De kockázatos időket éltek.

Alex oda-vissza lefuttatta a szimulációkat, különféle indítási és menekülési égetésvariációkkal, mígnem sikerült összeállítania egy olyan tervezetet, amelyik a számítógép szerint is a legnagyobb esélyt biztosította nekik. Feltéve, hogy Alex nem hagyott figyelmen kívül semmit. Feltéve, hogy a változók megfelelő súllyal szerepeltek az egyenletben. Feltéve, hogy az istenek aznap nem gyűlölték őket.

Hátradőlt, a feje lüktetett, mintha az agyának valahol másutt lett volna találkája. Kinyújtóztatta a nyakát. Az izmai sajogtak, mintha összeverték volna. Volt idő, amikor még órákat tölthetett egy-egy repülési útvonal finomhangolásával. És még mindig meg tudta tenni, csupán nagyobb áldozat árán. Rácsapott az íróasztalra, hogy bezárja a holografikus térképet. Bekapcsolt a szobavilágítás a szűkös és lepusztult dolgozóban, amelyet a Callistón vesztegelve használt. Az íróasztal közvetlenül a Vihar rendszeréhez kapcsolódott, hogy a lekérdezései ne szivároghassanak át a Callisto kiterjedtebb adatkörnyezetébe. A fali képernyőn pár ezer különböző információs és szórakoztató adást nézhetett. A sarokban a kombinált mosogató-vécé-zuhanyzófülkéért meg az enyhe penészszagért sem számítottak fel külön díjat. Még egy priccs is akadt a szobában, rajta lapos párnával és kopott pokróccal, ha Alex úgy döntene, hogy mégsem megy vissza a koporsóhotelébe. A haditengerészeti bázisok agglegényszállásainak minden kényelmetlenségét megtalálhatta itt. Nem érzett miatta nosztalgiát.

Krétaszerű fájdalomcsillapító port kevert egy pohár vízbe, a gyógyszer szemcséi csillagokként kavarogtak, amikor a kézi termináljából megszólaltak Alex kedvenc Dust Runners-dalának első taktusai.

– Fogadd a kapcsolatot! – kiáltott oda Alex, aztán lehúzta a gyógyszerét. A keserű íz úgy kúszott fel a nyelvén, mint valami élőlény, Alex pedig megborzongott. – Hahó, Bobbie, mi a helyzet?

– Találkozzunk húsz perc múlva az étkezdében! – felelte Bobbie, és bontotta a vonalat, mielőtt Alex bármit kérdezhetett volna.

Az „étkezde” egy ritkán használt alagútból nyíló kis raktárfülkére utalt. A titkos találkozásokhoz kijelölt fél tucat helyiség egyike volt. Kétnaponta mindegyiket átvizsgálták rejtett megfigyelőeszközöket keresve, Bobbie rohamcsapatának civil ruhába öltözött tagjai pedig szemmel tartották őket, azt figyelve, más is bemegy-e valamelyikbe, vagy kijön-e onnan.

Alex haditengerészetnél leszolgált ideje javarészt hajók fedélzetén vagy haditengerészeti bázisokon, a küldetések előtti várakozással telt. Sosem kémkedett vagy harcolt különleges alakulatokban, mint Bobbie. A paranoiát, amely a titkos küldetésekből álló életmóddal járt együtt, kimerítőnek találta.

– Valószínűleg be kellene kapnom valamit – közölte a termináljával. A szerkezet csipogott, hogy vette az adást, és rendelést adott le az egyik alsó medinai kínai étkezdének. Az üzlet tulajdonosa az ellenállás tagja volt, és most kiszállítási értesítést küldött Casparnak. Ez is a kódolt üzenetek közé tartozott. Alex cseppet sem érezte éhesnek magát, de ha valaki hallotta volna, vagy megszerzi az üzenet másolatát, ártalmatlannak ítélte volna a szavakat. Alex életében már semmi sem maradt ugyanaz, mint régen.

Tíz perccel később Alex besétált a kínai étkezde hátsó termébe, és már ott találta a rá várakozó Caspart. Amikor nem titkos találkozókhoz használták, a helyiség az étkezde száraz éléskamrájaként szolgált, és a legtöbb fal mellett élelmiszeres ládák halmai sorakoztak. Az állomás fűtőcsöveit itt lezárták, így a terem tíz fokkal hidegebb maradt magánál az étkezdénél, Alex pedig halványan ki tudta venni a levegőben fehéren párálló leheletét.

– Mennyi időre lesz szükséged? – tért rögtön a lényegre a kölyök.

– Még nem tudom. Adj két órát, aztán találkozzunk odafent, a kaszinóban! Az ötdolláros blackjackasztalnál leszek.

– Vettem – válaszolta Caspar. Lehúzta magáról a vastag csuklyás dzsekit, amit viselt, és odanyújtotta Alexnek. Alex felvette a dzsekit, majd átadta Casparnak a kézi terminálját. Ha bárki a terminál jele alapján követte Alexet, innentől bottal üthette a nyomát. Persze valószínűtlennek tűnt, hogy bárki követné őket. A terminálokat, amennyire lehetett, lecsupaszították és anonimizálták. Ha leleplezték volna a hamis személyazonosságukat, a laconiai ügynökök már szinte biztosan bekísérték és kihallgatták volna őket. De Bobbie határozottan lefektette a küldetés biztonsági szabályait, ők pedig mindent szigorúan az előírások szerint csináltak.

Caspar fogta a terminált, és a melegítője zsebébe dugta, aztán vidáman intett egyet Alexnek, és megindult az ajtó felé.

– Várj! – szólt utána Alex.

– Minden rendben? – Volt valami Alex hangjában, ami miatt a fiatal férfi két szeme között aggodalomról árulkodó ránc jelent meg. Semmi sincs rendben, szerette volna válaszolni Alex, de nem tette.

– Csak légy óvatos! Ha valami történik veled, kétszer annyi munkám lesz – próbálta tréfával elütni a dolgot, de a poén nem ütött. Caspar homlokán még mélyebbé gyűrődött a ránc.

– Nincs szükségem rá, hogy az apukát játszd nekem, Alex. Tudom, mi a dolgom.

– Nyilván, ne haragudj – szabadkozott Alex, aztán a falnak dőlt, és megdörgölte a szemét. A fejfájástól legszívesebben odaszorította volna az arcát. Csupán a kompozitok és a szigetelés vékony rétege választotta el a természetes alagúttól. Talán a Naprendszerrel egyidős jég egy darabja elég hideg lenne ahhoz, hogy eltompítsa a halántékát feszítő lüktetést.

– Semmi para – nyugtatta Caspar. – De az apám hétéves koromban fogta a sátorfáját, és otthagyott. Akkor sem volt szükségem apára, és most sincs.

– Jogos. Az az igazság…

Caspar kivárt. Alex nagyot sóhajtott.

– Az az igazság, hogy halálra aggódom magam a saját gyerekem miatt, és csak rád vetítem az egészet. Ne tekintsd másnak, oké?

Alex várta, hogy Caspar elinduljon, de a kölyök nem mozdult. Ehelyett letelepedett egy SZÓJATÉSZTA feliratú ládára, és karba fonta a kezét.

– Szerinted a laconiaiak tudják, hogy mi voltunk azok?

– Tessék? Dehogy, nem erre…

– Ne szórakozz velem, Alex! Nekem is van családom.

– Nem erről van szó – rázta a fejét Alex. Felfedezett egy kis zacskó szárított hagymapelyhet, és felvette. Hidegnek érezte a tenyerében, és mennyeinek, ahogy a halántékához szorította. Caspar a ládáin ülve bámult, és hintázott fél térden.

– Akkor miről?

– Kezd megkomolyodni – felelte Alex. – Talán meg is házasodik. Valószínűleg megházasodik. Csak elgondolkoztatott a dolog, mennyire nem szeretném elszúrni az életét. Az ember mindig azt hiszi, hogy egy jobb világot hagy a gyerekére, mint amelyikben ő találta magát. Ez nekem valamiért nem jön össze.

Alex most a másik halántékára tette a hagymás zacskót, de az egy kissé már felmelegedett.

– Ha aggódsz, attól úgy érzed, legalább teszel valamit – jegyezte meg Caspar. – Vágom. Amikor repülni kezdtem a szövetségnél, édesanyám miatt aggódtam, hogy ne érezzek bűntudatot, amiért magára hagytam.

– Túl jól átlátod a dolgokat a korodhoz képest – hümmögött Alex. – De igen, valószínűleg ez lehet az ok. Vagy valami hasonló. Pocsék apa voltam már jóval azelőtt, hogy otthagytam a családomat, és beálltam forradalmárnak.

– Nemtom – mondta erre Caspar, aztán felállt. – Az apám azért lépett le, mert az anyám megkérte, hogy a lakbért ne tündérporra verje el. Az év apja díjat tutira neked ítélnék, ha csak ti ketten állnátok a rajtvonalra.

– Köszönöm – válaszolta Alex, és önmagát is meglepve felnevetett. – Ez kurva nagy dicséret.

Alex terminálja zizegni kezdett Caspar zsebében. A kölyök elővette, aztán Alexhez fordult:

– A kapitány azt szeretné tudni, hol a francban kódorogsz.

– Már itt se vagyok.

Az étkezde egy nagyjából hatszor hat méteres, elhagyatott raktárhelyiség volt, fújthab szigetelésű falakkal és egy szénszálas ajtóval, amelyikre még reteszt sem szereltek. A falakat áttörő, aztán egyszerűen véget érő csövek néhai gépteremre utaltak, noha az, hogy miféle infrastruktúra töltötte meg a termet, a múlt ködébe veszett. Az ajtó bal alsó oldalára zöld krétával parányi X-et írtak fel, amit más graffiti vett körül. A feliratok többsége mindenféle bandák dicsekvéseiből és szexuális képességekkel kérkedő kijelenésekből állt. A zöld X azt jelentette, hogy a helyiséget kevesebb mint harminc órája vizsgálták át, és nem találtak benne megfigyelőeszközöket. Ha a jel piros, a földalatti mozgalom érintetlenül hagyta volna a lehallgatókat és a titkos kamerákat, és többé nem használja a termet.

Bobbie már várt rá, amikor megérkezett. Az egykori tengerészgyalogos türelmetlensége a legtöbb ember figyelmét elkerülte volna. Nem járkált fel-alá. Sosem járt a térde vagy a lába. Alex egyedül akkor hallotta őt az ujjait ropogtatni, mielőtt megverekedtek az edzőteremben. De amint belépett, Alex mégis tudta, hogy valami történt. Bobbie teljesen mozdulatlanul állt, a teste merevnek látszott, mintha minden izmát félig megfeszítette volna.

– Késtél – közölte Bobbie.

– Ott ragadtam Casparral az átadáskor, és most egy kissé megrémítesz.

– Felénk tart a csatahajó, amelyik könnyűszerrel visszaverte a Föld, a Mars és a Szállítószövetség egyesített flottáját, mert nemrég megöltünk egy magas rangú laconiai tisztet. Ha ettől nem szartál be eleve, akkor rohadtul ostoba lennél, és tudom, hogy nem vagy rohadtul ostoba, Alex – válaszolta Bobbie.

– Vettem, Tüzér. Abszolút jogos – kapta maga elé a kezét megadást színlelve Alex. Találkozóhelyként legkevésbé az étkezdét kedvelte, leginkább azért, mert itt semmire sem tudott leülni. Inkább keresett egy faldarabot, ahonnan egyetlen cső sem állt ki, és nekidőlt a szigetelőhabnak. – Mi lenne, ha kiböknéd, mi a helyzet?

– Ne haragudj! – kért elnézést Bobbie. Ökölbe szorította és a zsebébe tömte a kezét. – Pipa vagyok rád, pedig nem a te hibád.

– Mit kellene nem csinálnom, hogy már NE ne az én hibám legyen?

Bobbie halkan elnevette magát ezen. Nem volt különösebben vicces poén, de Alex tudta, hogy Bobbie hálás, amiért nem veszi személyesnek a haragját.

– Valami nem hagy nyugodni egy ideje. Igazad van. És Naominak is – mondta. – A kis ellenállásunk ideje lassan elfogy, és mit sikerült elérnünk? Felbosszantottuk a birodalmat. Elcsórtunk néhány hajót, valamennyi felszerelést. Megöltünk néhány laconiait. És régebben talán úgy gondoltam, hogy elég az ellenség szemébe köpni, miközben ő fojtogat. De sokat morfondíroztam arról, mit tart Jillian az erkölcsi győzelmek kézzelfogható értékéről, és ő sem tévedett.

Bobbie elnémult, mintha a saját szavait hallgatta volna. Valószínűleg egészen mostanáig nem mondta ki hangosan ezeket a gondolatokat.

– Most arról beszélünk, amiről úgy gondolom, hogy beszélünk?

– Fogalmam sincs, mire gondolsz, miről beszélünk, Alex.

– Csak mert ha arról beszélünk – válaszolta Alex –, hogy ideje lenne felhagynunk a próbálkozással, sokkal könnyebben leléphetünk a Callistóról, ha nem akarjuk mindenáron magunkkal vinni a Vihart. Persze mindkét esetre van tervem, de…

– Nem – szakította félbe Bobbie. – Nem erről beszélünk.

A haragtól nyersebbé vált a hangja. Alex a legszívesebben hátrébb húzódott volna tőle. Meghátrált volna, de már elég ideje ismerte ahhoz Bobbie-t, hogy tudja, vele ezzel semmit sem érne el. Bármit mérlegelt is magában, muszáj volt valakinek nekicsapnia. Attól, ha békíteni igyekszik, egyikük sem lenne boldogabb. Sem nagyobb biztonságban. Még ha meg is ijesztette egy kicsit, ugyanúgy Bobbie Draper, a régi barátja és honfitársa maradt.

Ugyanakkor vérszomjas harcos is, aki nem közvetlenül vezette le csalódott dühét.

– Vettem, Tüzér – válaszolta Alex, és próbált nem olyan hangnemben beszélni, mint egy túsztárgyaló.

– Nem feladom – folytatta Bobbie. – Azt igyekszem kitalálni, hogy hogyan győzhetünk. Hogy hogyan induljunk ki a jelenlegi helyzetből, és találjuk meg a szokványostól merőben eltérő húzást, azt a meglepetésszerű támadást, ami diadallá fordítja át a vereséget. Hogy hogyan érjünk el többet a puszta túlélésnél.

– A túlélés kezdetnek tökéletesen megteszi – jegyezte meg Alex. – Kidolgoztam egy kilövési tervezetet, hogy kimenekítsük a Vihart a Callistóról, ha ez segít.

– Igen, segít. De azzal, hogy elmenekülünk, még nem oldódik meg a nagyobb problémánk.

– Kapitány… Bobbie – tétovázott Alex. – Összesen három Magnetár-osztályú hajóról tudunk az egész univerzumban, és az, amelyik seggbe billentette az egész egyesített flottát, épp felénk száguld. Ha birokra kelnénk vele, az olyan lenne, mintha én akarnék megverekedni veled. Ettől nem beszarni rohadtul ostoba dolog lenne, hogy a te szavaiddal éljek.

Bobbie nem válaszolt. Egy terminált húzott elő a zsebéből. Az olcsó darabok egyikét, amilyeneket a piaci kioszkokban osztogatnak néhány dolcsiért. Az akkumulátor néhány órát kibírt, aztán az ember egyszerűen kidobta, és vett egy újat. Bobbie odalökte Alexnek. A kijelzőn egy kis fémgolyót lehetett látni, rajta nyomtatott felirattal, a tetejéből pedig valamilyen kábel vezetett ki.

– Mi a fasz ez? – kérdezte Alex.

– Csatoltam a beszámolót.

Alex a mutatóujjával odébb húzta a képet, és az egy cikkre váltott az antianyag nagy energiájú reaktorokban való használatáról. Alexnek ennek ellenére egy percbe telt megérteni, mire célzott Bobbie.

– Nem – képedt el.

– De bizony – felelte Bobbie. – Rini kilencvenkilenc százalékig biztos benne. Már átnézte, és utánajár, mit lehet tudni róla. A sötét középkor óta képesek vagyunk nyomokban létrehozni antianyagot, de a gyakorlatban még sosem lehetett használni. Most már igen. A laconiaiak tudják, hogyan kell előállítani és tárolni. Egyheti bérembe mernék fogadni, hogy ugyanarról az összeszerelő platformról származik, ahonnan a Vihar és a Förgeteg és a hadihajók készletutánpótlásának egy része. Az a böhöm ágyújuk nyilván zabálja, amikor elsütik.

– A Laconia kemény célpont, de ha igazad van, és ki tudjuk ötölni, hogyan semmisítsük meg azokat a platformokat…

– Igen, nagyszerű lenne kiiktatni az utánpótlásukat – értett egyet Bobbie. – De ez csak taktikai győzelem lenne. Az ilyen cél hozzám illik. Nem hozzád. Sem Naomihoz.

– Hozzám?

– Ha szétlőnénk a laconiai összeszerelő platformokat, Duarte és az admirálisai tudnák, miért számít ez. De Kit egyetemi haverjai? Őket kell inspirálnunk, és nekik olyasmi kell, amit látnak. Olyasmivel kell előállnunk, ami megmutatja nekik, hogy a Laconia nem legyőzhetetlen. Hogy van esélyünk egy új generációt magunk mellé állítani.

– A Laconiára akarod ledobni ezeket? – kérdezte rémülten Alex. Persze ők voltak az ellenség, de a puszta gondolat, hogy megsemmisítsenek egy emberekkel teli bolygót, borzalmasnak hatott. Bizonyos határokat még háborúban sem illett átlépni.

– Ha civileket kezdünk szőnyegbombázni, az ellenségnél is rosszabbak vagyunk.

Alex érezte, hogy hirtelen szétárad benne a megkönnyebbülés. Még mindig a jók oldalán harcolt.

– Jól van, rendben. Nem tudtam volna elképzelni rólad…

– A Förgeteget akarom elpusztítani – vágott a szavába Bobbie. – Megmutatjuk a Földnek és a Marsnak, mindenkinek, aki az Övben él, és a kapukon túli összes kolóniának, hogy az a laconiai hadihajó nem legyőzhetetlen. Megmutatjuk nekik, hogy diadalt arathatunk. Egy egész, harcolni hajlandó új nemzedéket teremtünk azzal, hogy meggyújtjuk a legnagyobb jelzőtüzet, amit az emberiség valaha látott.

– Bobbie! – szólalt meg Alex. A kapitány tekintetében volt valami, ami még az öklénél is félelmetesebbnek hatott. Olyasfaja hév, amelyhez Alex nem szokott hozzá. A félelem és az elkeseredés pedig hirtelen a fanatizmussal határos tűzzé alakult át. – Ez őrültség.

– Reménytelen a helyzetünk, és egész eddig arra játszottunk, hogy ne veszítsünk. Mostantól arra fogok játszani, hogy győzzünk.

– Nem fogsz.

Bobbie értetlenül bámult rá. Az állkapcsa a centiméter egy töredékével előbbre siklott. Alex testének minden porcikája azt sugallta, hogy jobb lenne hátrébb lépnie, kivéve az agyának azt a parányi darabkáját, amelyik tudta, hogy ha most gyengének mutatja magát, elkerülhetetlenné válik a katasztrófa.

– Nem fogsz – ismételte meg. – Böki a csőröd, hogy már a kezünkben volt a győztes leosztás, és elveszítettük. Aztán Jillian még megforgatta benned a kést, mert őt is frusztrálta a dolog, és alapvetően egy seggfej. És most rátaláltunk erre – feltartotta a kézi terminált az antianyagról szóló információval –, és úgy érzed, hogy a világmindenség esélyt adott jóvátenni a veszteséget. Valójában viszont azt próbálod visszanyerni, amit azzal veszítettél, hogy mindent feltettél erre. Pókerben pocsék megoldás, harci stratégiakánt pedig még csapnivalóbb.

– Bazmeg, Alex! Nekem ez a szakmám.

– És igazán jól csinálod. És okos vagy. Én meg a dicső látszat ellenére nem vagyok több buszvezetőnél, aki elvisz oda, ahova menned kell, hogy embereket ölhess. De ebben a kérdésben tévedsz, és tudod, hogy tévedsz.

– Nem erre gondoltam.

– Hatalmas, szimbolikus győzelmet akarsz – mondta Alex. – És ez mikor volt valaha is okos húzás?

Bobbie arcán először suhant át a kétely árnyéka. Összefonta maga előtt a karját, de a tekintetét elfordította Alextől. Alex előrehajolt.

– Frusztrált vagy. És úgy érzed, csapdába estél. És amikor frusztrált vagy, és csapdában érzed magad, rendszerint keményen visszavágsz. De hadd juttassam ki magunkat innen. Vigyük el ezeket a kis pokoli golyóbisokat Sabához. És igen, lehet, hogy visszaküld minket, és leszedjük a Förgeteget. Vagy tán valami mást csinálunk. De hadd szóljanak bele mások is a döntésbe, mielőtt úgy határoznánk, hogy ne szórakozzunk holmi szaros kis torpedókkal. Rendben?

– Úgy gondolod, nem lehet megnyerni ezt a harcot. Az előbb ezt mondtad ki.

– Igen – ismerte el Alex. – De már kétszer elváltam. Nem érdemes szentírásnak venni a szavamat. Sok mindenben tévedhetek. Igen, a legjobb katonáink régi vágású veteránok, mint te meg én. De olyan kölykök is vannak köztünk, mint Caspar. Nem annyian, amennyit szeretnénk. Nem annyian, amennyire szerintem szükségünk lesz. De akad néhány. Egyszerűen nem hiszem, hogy komoly mérlegelés nélkül a szemétbe kéne hajítanunk őket. Tűnjünk el a Sol-rendszerből! A nagy koponyák csak törjék a fejüket az új információn, és meglátjuk, mit tartanak majd megfelelő stratégiának.

Bobbie hosszú, mély lélegzetet vett, aztán a fogai között átszűrve kiengedte a levegőt.

– Mennyi idő van hátra az evakuációig? Ha mégis elmenekülünk?

– Még van egy kevés időnk.

– Rendben – válaszolta Bobbie. – Átgondolom a dolgot.

– Helyes – lélegzett fel Alex, majd felállt, hogy átengedje Bobbie-nak a termet.

– Alex?

– Tessék, Tüzér.

– Nem szeretném, ha félreértenéd, amit most mondok.

– Mondd csak!

– Ha valóban úgy gondolod, hogy nem győzhetünk, meg kellene fontolnod, velem tartasz-e, ha belevágok ebbe.

Tizennyolcadik fejezet: Naomi

Naomi nem először szembesült azzal, hogy a legénység legújabb tagja. Még a legkedvezőbb feltételek mellett is számolnia kellett egy rendezetlenebb időszakkal. Bárkinek, aki beszállt a már kialakult kapcsolatok, ellenségeskedések és személyes kötődések hálózatába, amely egy hajó legénységét jelentette, idő kellett hozzá, hogy kialakítsa a saját helyét. Át kellett vészelnie az elszigeteltség időszakát egy közösségben.

Ebből a szempontból a Bhikaji Camán való megjelenése nem sokban különbözött a többi alkalomtól. Abból a szempontból viszont, hogy az úton lévő hajón úgy bukkant fel, hogy közben nem kötöttek ki valamelyik állomáson, és nem egy másik hajóról került át, egy kissé furcsábbnak hatott. És míg a Laconia előtt elleplezték a kilétét, egy hajó kisvárosnyi legénysége hamar szétmarta a titkokat. Jóllehet a tisztek hangsúlyozottan odafigyeltek, hogy tudomást se vegyenek a jelenlétéről, mindenki tisztában volt vele, hogy ki ő.

A jelenléte egyszerre érződött kínosnak a Szállítószövetség részéről, jelentett fenyegetést a legénység számára, és számított a legérdekesebb dolognak, ami az út hosszú hetei során történt. Amikor végighúzta magát a folyosókon, vagy a hajókonyhán beállt ételért, abból érezte az emberek figyelmét, ahogyan kerülték a tekintetét, és a beszélgetések azonnal abbamaradtak.

Amint megérkeznek az Auberonhoz, egy időre el kell majd tűnnie, közben pedig abban kell reménykednie, hogy titokzatos felbukkanását pletykaként vagy legendaként kezelik. Tavaly ezen a hajón szolgáltam, és amikor átkutatták a fedélzeteket, Naomi Nagata egyszerre megjelent a legénység tagjai között. Aztán az út hátralévő részén velünk maradt. Eléggé hihetetlennek hangzott ahhoz, hogy elintézzék egy legyintéssel. Vagy gondot is jelenthetett. Bárhogy alakul is, össze kell futnia Sabával, hogy kideríthesse, mik a lehetőségei. Az, hogy a földalatti mozgalmat tűzfallal kerítették el, azzal az előnnyel járt, hogy egyetlen baleset nem dönthetett össze mindent. A hátrányt ugyanakkor az jelentette, hogy Naomi nem láthatta át a teljes képet. Még Saba egyik legmagasabb rangú stratégájaként is csupán arról tudott, amire Saba megkérte. És lehetségesnek – sőt, valószínűnek – tűnt, hogy Saba amellett döntött, hogy maga sem értesül bizonyos küldetésekről.

A hajókonyhát elég szélesre alakították ki, hogy egyszerre akár ötvenen is elférhessenek benne, Naomi mégis a forgalmasabb időszakokon kívül igyekezett idejönni, amikor a három egymást váltó műszak a munkára vagy az alvásra szánt órák közepén járt. Az asztalokat a padlóhoz csavarozták, de a súlytalanságban egyébként sem használta őket senki. Az ételkiadók öreg, szürke gépezetek voltak, és nyolc különböző ízben, visszaforgatható ivógumókban szolgálták fel a tápláló kását. Még az Öv legramatyabb sziklaugróját is kellemesebbnek lehetett érezni ennél. Valaki élénk színű virágokat – sárga, rózsaszín és pasztellkék százszorszépeket – festett a falakra, hogy valamivel otthonosabbá tegye a helyet. A próbálkozás furcsa módon félig-meddig bejött. Naomi a sárga curryízű kását ette, miközben a lábát a fali lábkapaszkodókba akasztotta. De utána a kávé következett, ami ezerszer jobban ízlett neki.

Három környezettechnikus lebegett be egy csoportban a terem túlsó végében. A víztisztító rendszerben támadt problémát vitatták meg. Naomi erős csábítást érzett, hogy beszálljon a beszélgetésbe, de türtőztette magát. Az, hogy emberi társalgást hallott, ő mégsem vehetett részt benne, ahhoz hasonlított, mintha egy éhező asszony orrát friss étel illata csapta volna meg, amit nem volt szabad megízlelnie. Naomi mindaddig nem is sejtette, mennyire hiányoznak neki az emberek, amíg újra közéjük nem került. Ezért amikor Emma húzta be magát a hajókonyhába, Naomi megkönnyebbült, hogy látja.

Belső száműzetésének napjaiban Naomi megtudta, hogy Emma vezetékneve eredetileg Pankara volt, mielőtt felvette a Zomorodit, amelyet négy másik személy kontaktjaként használt. Testvérei éltek az Europán, a Sol-rendszerben és a Saraswatin, a Tridevi-rendszer három lakható bolygójának egyikén. Egy biztonsági magáncégnél szolgált, mielőtt felvették a Szállítószövetségbe. És volt egy vízipipája, amelyik öt g és a súlytalanság között bárhol működött. Mi több, hajlandónak mutatkozott szemtől szemben beszélgetni Naomival, ami az aranynál is értékesebbé tette a társaságát. Most megkapaszkodott és megállt a gépek mellett, kivett egy ivógumónyi valamit, majd ellökte magát, hogy megállapodjon Naomi mellett, és felé forduljon.

– Minden rendben? – érdeklődött Naomi.

Emma megrázta szélesre tárt kezét, a gesztus egyszerre jelentett igent és nemet.

– Burnham kapitány nem hajlandó beszélni velem, Chuckot viszont nem lehet leállítani.

– Jól megnehezítettem a dolgodat – jegyezte meg Naomi.

– Magam nehezítettem meg magamnak – válaszolta Emma, és felpattintotta az ivógumója fém húzógyűrűjét. – Te csak azt a pontot jelented, amikor kezelhetetlenné vált.

– Jogos – válaszolta Naomi. Megdöbbentette, mennyire jó érzés személyesen, időkésés nélkül beszélgetnie valakivel. Még akkor is, ha egy teljesen banális témáról. Talán különösen ilyenkor. – Chuck elég rendesnek tűnik. Ő is a földalatti mozgalomhoz tartozik?

Emma halkan felnevetett.

– Nem lenne alkalmas erre. Túlságosan sokat aggodalmaskodik. Most csak azért nem tömi magába a hangulatjavítókat, mert úgy gondolja, hogy senki egyetlen szót se szól majd a politikai tisztnek az állomáson. A hajón szolgálók felének van valami rejtegetni valója, a másik felének meg velük együtt kell dolgoznia.

– Eléggé ingatagnak tűnik a dolog.

– Mert az is – válaszolta Emma. – De azzal dolgozunk, amink van. Ráadásul erről szól az egész harc, nem?

– Ezt hogy érted? – kérdezte Naomi.

Emma kiszívott egy hosszú, sűrű kortyot az ivógumóból, aztán vállat vont, és nyelt.

– Az első hajón, amelyiken azután szolgáltam, hogy otthagytam a Pinkwatert, a PH rágerjedt az egyik gépészre. Mindketten csecsemők voltak még. Inkább a hormonok dolgoztak bennük, mint a vér. A cég tiltotta a barátkozást, de mit lehet tenni az ilyesmi ellen? A PH egyre gyakrabban jelent meg ugyanott, ahol a gépész. A hajó rendszerét arra kezdte használni, hogy nyomon kövesse az embereket. Műszak közben és a szabadidejükben is. A gépésznek ez nagyon nem tetszett. Odáig jutottak, hogy ordítozva veszekedtek egymással a gyengélkedőben. A PH elsírta magát. Két napig elő sem jött a kabinjából. Máskülönben jó PH volt. A gépész is értett a munkájához. De mindkettőt kirúgták. Tudod, a szabályok.

– Így látod a földalatti mozgalmat? – kérdezte őszintén elmosolyodva Naomi. – Hogy biztonságot teremt a szövetségben a romantikus drámákhoz?

– Szabályokat könnyű lefektetni – válaszolta Emma. – Könnyű tökéletes logikára és szigorra épülő rendszereket létrehozni. Csak annyit kell tenned, hogy kihagyod belőlük az irgalmat, igaz? Aztán amikor embereket raksz bele, és az embereket teljesen szétrágja, akkor persze az ő hibájuk lesz. Nem a szabályoké. Minden, amit teszünk, és bármennyit is ér, olyasmi, amit emberekkel együtt csinálunk. Gyarló, ostoba, hazug, szabályszegő emberekkel. A laconiaiak ugyanazt a hibát követik el, amit előttük már annyian. A mi szabályaink jók, és tökéletesen működnének, ha valamilyen másik fajta lennénk.

– Úgy beszélsz, mint az egyik ismerősöm – jegyezte meg Naomi.

– Ezért szívesen meghalok – jelentette ki Emma. – Meghalok, hogy az emberek elcseszettek lehessenek, mégis irgalomra leljenek. Te nem ezért vagy itt?

Naomi elgondolkodott a nőn. Az állkapcsában feszülő haragján és a hangjából kiérződő fájdalmon. Kíváncsi lett volna, vajon Emma lehetett-e az a PH. Valószínűleg nem számított.

– Mindannyian más-más okból vagyunk itt – felelte végül. – Az, hogy mi ez az ok, nem annyira fontos, mint a tény, hogy eljöttünk.

– Igaz – értett egyet vele Emma.

Naomi felnevetett, keményen, keserűen.

– Mindenesetre túl sok időt töltöttem már olyanokkal, akik azzal fenyegettek, hogy lelőnek, ha nem teszem, amit mondanak. Az a tartály erre az életre már kiürült.

– Adja az ég, hogy ne teljen meg újra! – válaszolta Emma.

Parancsnoki egyenruhát viselő, tányérarcú férfi húzta be magát a hajókonyhába, egy pillantást vetett rájuk, és tüstént vissza is fordult. A környezettechnikusok a férfiról Naomi felé fordították a tekintetüket, aztán ellökték magukat, és kifelé menet a visszaforgatóba dobták kiürült ivógumóikat. A tiszt az ételkiadóhoz lebegett, töltetett magának valamilyen italt – kávét, teát, matét –, majd anélkül, hogy hátranézett volna rájuk, magukra hagyta őket. A rosszallásától hűvösebbnek lehetett érezni a levegőt.

– Megvan mindened, ami kell? – érdeklődött Emma, mintha a férfi be sem nézett volna.

A kérdésnek nagyobb súlya volt, mint amit a szavak kiérdemeltek.

– Igen, persze – felelte Naomi. – Viszont amikor kikötünk…

– Biztonságban kijuttatunk – nyugtatta Emma. – Azután…

– Tudom – mondta Naomi. Azután még mindig bűnöző lesz. Még mindig szökevény. Még mindig egy kisegér, aki biztonságos lyukat keres. Majd elmúlik. – Saba talán kiötlött valamit nekem.

– Majd gyújtok érted egy gyertyát. Addig is, ha bármire szükséged lenne, talán szerencsésebb, ha engem keresel meg, és nem Chuckot – tanácsolta Emma, majd kiszívta a maradék krémet az ivógumóból, cuppantott egyet, és ellökte magát az ajtó felé. Naomi még néhány percig egymagában lebegett a hajókonyhában. Parányi bűntudatot érzett amiatt, hogy egy ivógumó teát visz magával a kabinjába, de csak parányit.

A Bhikaji Cama hatalmas hajó volt. Háromnegyed kilométer hosszú, és elég széles ahhoz, hogy a tervrajzon tömzsinek tűnjön. Évtizedekkel korábban építették, hogy elegendő embert és felszerelést szállíthasson az egyik kieső rendszerbe, hogy egy önellátó kolónia egyszerre megérkezhessen oda. Épületeket és visszaforgatókat, termőtalajt, reaktorokat és üzemanyagot. Mindent, amire az emberiségnek szüksége lehetett ahhoz, hogy megvesse a lábát egy barátságtalan idegen ökoszférában, kivéve a divatérzéket és a megfelelő útmutatást ahhoz, hogyan udvaroljunk a gépészeknek. A szürkészöld termek kéz- és lábkapaszkodóit a kelleténél jó néhány héttel régebben nem sikálták le. A hajó fukarul bánt a vízzel, passzív radiátorokkal adatta le a hőt ahelyett, hogy párologtató csatornákat használt volna, és ettől melegebbnek lehetett érezni a levegőt, mint Naomi szerette volna.

A kabinja egészen picike volt. Nemcsak a konténerénél kisebb, de még a Roci tárolószekrényeinél is szűkösebb. A présülés silány minőségű, a benne lévő gél egy kicsit bűzlött már, és nem kínált elég teret ahhoz, hogy kinyújtóztathassa benne a tagjait. A konstrukciót annak idején albuepartirnak nevezték az Övben, mert ha valaki alvás közben hagyta ellebegni a karját, egy hirtelen fékezés eltörhette. A szilánkosodásgátló falburkolatot egy korábbi lakó pálcikafigurák között zajló összetett és durva tűzpárbajjal rajzolta tele: az egyik csoport karikafejét beszínezte, a másikét meghagyta üresnek és fakónak. Naomi becsatolta magát az ülésbe, megnyitotta a rendszert és a hamis profilt, amellyel Chuck látta el, és újra munkához látott.

A dolog iróniája abban rejlett, hogy a mostani hozzáférésével valójában több információt hívhatott le, mint a korábban használt passzív csatornákon. Igyekezett óvatosan eljárni, csupán visszafogottan kihasználni a hozzáférését, nehogy a mostaninál még több gyanús jellel hívja fel magára a figyelmet. Mégis lekérdezett néhány dolgot a szövetség adatbázisának másolatáról a transzferállomásokra vonatkozó laconiai szabályok módosításairól. Ez olyasminek számított, aminek a Camához hasonló hajókon bárki utánanézhetett – és valószínűleg meg is tették. A különbség egyedül abban állt, ahogyan a válaszként küldött információt értelmezte.

Akkor tévedett, amikor azt gondolta, hogy a Sol-rendszerbe küldött politikai tiszt kifejezetten a Sollal állt kapcsolatban. Ebben mindenki tévedett. Volt egy az Auberonon is, és ez változtatott a dimenziókon. Most, hogy Naomi tudta, valamilyen szabályszerűséget kell keresne, meg is találta. A Medinára átirányított vagy ott tartott teherszállítókat. A környezeti revíziókat azokon a hajókon, amelyek az elméleti maximumhoz közelítő rakományt szállítottak.

Ezt még mindig nem lehetett megerősítésnek tekinteni. Ennyire egyértelmű dolognak semmiképp. Viszont ha ilyen sok laconiai bürokratát vezényeltek át csendben szerte a gyarmatbolygókon – vagyis az infrastruktúra új szintjét vezették be különösebb hírverés vagy figyelmeztetés nélkül –, akkor ennek valóban annak kellett lennie, aminek látszott. A Földre kirendelt egyetlen politikai tiszt csupán lehetőség volt. Két politikai tiszt, az egyik a Solban, a másik az Auberonon, már fenyegetés. Egy új laconiai mandarinátus pedig, amelynek titokban szemmel kellett tartania az átkelési pontokat, a helyzet fokozódása. Ha a Laconia továbbviszi a trendet, és magukon a hajókon is tiszteket helyez el, az itt a piros, hol a pirosozásnak befellegzett.

Gyorsan átpörgette az adatokat, olyan pontokat keresett, ahol tévedhetett. Ahol az értelmezése sántíthatott, vagy egy másik értelmezés úgyszintén ráillett volna az adatokra. Úgy kapaszkodott a reménybe, ahogy egy rákos beteg, aki az orvos kezét szorongatva azt kérdezi: „De ugye lehet, hogy nem végstádium?”

Emma szinte azonnal fogadta a kapcsolatkérést, amint Naomi beütötte.

– Üzenetet kell küldenem – közölte Naomi.

– Hová? – kérdezte Emma, miközben a háttérből beszélgetés zaja hallatszott.

– Fel – felelte Naomi. – Akarod, hogy kimondjam a nevet?

Emma egy pillanatra elhallgatott. Aztán:

– Eltalálsz a vezérlőterembe?

– Ott találkozunk – válaszolta Naomi, és bontotta a vonalat.

Sokkal gyorsabban mozgott a hajón, amikor a gondolatait lekötötte valami. Mintha a teste, amely felszabadult attól, hogy a hajó ritmusában betöltött helyén járjon az agya, automatikusan rátalált volna erre. Miközben sorra elsuhantak mellette a fedélzetek, megfogalmazta magában az üzenetet: hogy mit mondjon, amivel egyértelművé teheti Saba előtt a helyzetet, mégis kellően homályos marad azok előtt, akik lehallgatják az irányított sugárnyalábot itt helyben, vagy a kapuk közötti interferenciát áthidaló jelerősítőknél.

Már azelőtt meghallotta Emma hangját, hogy a hajóhídhoz ért volna. Élesen és durván beszélt, úgy hangzott, akár egy körfűrész. Naomi a fedélzetre húzta magát, és egy kapaszkodóba fogódzva megállt. Emma a kommállomásnál lebegett súlytalanul, összefont karral, előretolt állkapoccsal. Egy a hajánál hosszabb, mákos szakállú férfi elég sokáig oldalra pillantott ahhoz, hogy ráismerjen Naomira, majd undorodva visszafordult Emmához. Az egyenruhája alapján tudni lehetett, hogy Burnham kapitány az. A kommtechnikus kettejük között szorongott, akár egy egér egy macskaviadalon.

– Már megmondtam, hogy nem lehet – közölte Burnham, majd Naomi felé bökött az állával. – Most, hogy ez itt van a hidamon, a válaszom az, hogy menj a büdös picsába!

– De semmiség – győzködte Emma. – Egy ötperces irányított sugárnyalábú adás a Medinára. Még csak rá se pillantanak. Annyira hétköznapi.

– Már ez is túl sok. – Elfordult, hogy szembenézzen Naomival. – Maga meg se szólaljon! Tudom, ki maga, és tudom, mit keres itt, és kibaszott nagyapai kedvességből megtűröm itt, habár nem kérte.

– Ugyanannyi rejtegetnivalód van, mint neki – jegyezte meg Emma. – Mindenki tud a lezárt kabinokról.

A kommtechnikus úgy húzta le magát a gélbe, mintha eltűnhetett volna a présülésben. Naomi a tőle telhető legnagyobb nyugalommal és méltósággal nézett a Bhikaji Cama kapitányára.

– Tisztában vagyok vele, hogy a jelenlétem nagyobb kockázatot jelent önre és a legénységére. Nem döntöttem volna emellett, ha kínálkozott volna jobb lehetőség. Ha minden úgy alakult volna, ahogy reméltem, tudomást sem szerez róla, hogy itt vagyok. De nem így történt. És öt percre szükségem lenne az irányított sugárnyalábjára.

Burnham Naomi felé fordított tenyérrel felemelte a kezét. Ácsi!

– Hölgyem, nem vagyok partizán, viszont tudom, hogy a legénységemből sokan azok. Az a fajta ember vagyok, aki tudja, mikor fogja be. Nem adom át magát a politikai tisztnek, de nehogy tévesen lojalitásnak higgye ezt! Próbálom kihúzni magam a csávából, és egyre inkább az a meggyőződésem, hogy ha bezárnám egy kabinba, és behegeszteném az ajtaját, ez könnyebb megoldás lenne annál, amit választottam.

– Fontos lenne – esedezett Naomi.

– Ez az én hajóm. A válaszom: nem.

A tekintetében keménység tükröződött, de éppannyi félelem volt benne, mint harag. Naomi kivárt egy pillanatot, hogy kiderítse, mit súgnak az ösztönei. Erőltesse még, vagy hátráljon meg. Emma felsóhajtott, a kapitány szakálla pedig megmoccant, ahogy a férfi állkapcsa összeszorult.

– Megértem – szólalt meg végül Naomi. A tekintete a másodperc töredékére találkozott Emmáéval, aztán együtt a válaszfalhoz húzódtak. Emma némán füstölgött magában, amíg be nem fordultak a felvonóaknába.

– Sajnálom – szabadkozott Emma. – Az ürge egy seggfej.

– Tényleg elrejtőztem a hajóján, és akár egy laconiai kihallgatószobában is kiköthetett volna miattam – válaszolta Naomi. – Valószínűleg túl sok lenne ráadásként még azt is kérnem tőle, hogy teljesítse az utasításaimat. Majd kitalálok valami más megoldást.

– Segíthetek kicsomagolni néhányat azokból a kommunikációs torpedókból – ajánlotta fel Emma. Ahogyan kimondta, bocsánatkérésnek hangzott.

– Inkább más módot szeretnék kieszelni, hogy használhassam az irányított sugárnyalábot. Az idő most lényeges lehet. De Emma, óvatosabbnak kellene lenned.

– Nem fog megtörni – nyugtatta Emma. – Már elég régóta hajózom vele ahhoz, hogy tudjam, mikor túl feszült. Olyankor a szájával csinál valamit. Pókerben is könnyedén meg tudom kopasztani.

– Nem erre gondoltam – válaszolta Naomi. – Azt mondtad, öt perc a Medinával.

– Egyébként is megtudták volna, hová küldjük az üzenetet. Muszáj lett volna.

– Nem tudtam, hogy Saba a Medina Állomáson van, de már tudom. És ha most elkapnak, veszélybe sodrom őt.

Emma összeszorította a száját.

– Sajnálom. Azt hittem… Sajnálom.

– Szólunk neki. Biztosra veszem, hogy felkészült, ha szükség esetén más helyre kell költöznie.

Emma bólintott, aztán alig hallható basszameg!-et mormolt maga elé. Miközben azon morfondírozott, hogyan férhetnének még hozzá a kommunikációs csatornákhoz, Naomi egy pillanatig együttérzett vele.

Emma kézi terminálja ugyanabban a pillanatban szólalt meg, mint Naomié. A folyosó felől szintén csipogás hallatszott. Hajószintű riadó. Vagy valami még átfogóbb. Naomi a hüvelykujjával megnyitotta az üzenetet.

MINDENSZÖVETSÉGIHAJÓNAK: FONTOSFIGYELMEZTETÉS. A LACONIAIHADSEREGPARANCSÁRAAZÖSSZESKAPUNSZÜNETELMINDENFORGALOM. TOVÁBBIINTÉZKEDÉSIGEGYETLENHAJÓSEMKAPHATENGEDÉLYT, HOGYÁTHALADJONBÁRMELYKAPUN. MINDENÁTKELÉSTKÉSŐBBREKELLHALASZTANI. A KAPUKFELÉTARTÓMINDENHAJÓNAKHALADÉKTALANUL 0,8 CSE-REELKELLTÁVOLODNIAASÁVTÓL.

Emma szélsebesen átnézte az adatokat, interfészről interfészre váltott, és annyira belemerült a kézi termináljába, hogy észre sem vette, hogy elsodródik. Naomi elkapta a könyökét, és a falhoz húzta a nőt.

– Mi történt? – érdeklődött Naomi.

– Nem tudom – csóválta a fejét Emma. – Valami komoly.

Tizenkilencedik fejezet: Elvi

Az altatás nélküli kemény égetéssel a Tecoma-rendszerből Elvi a pokol egy szeletét ízlelte meg. Úgy érezte, a présülés koporsóként zárul köré. A belélegezhető segédfolyadék eltömte a torkát. Próbálta elhitetni magával, hogy az egész olyan, mintha egy álomban lenne, ahol nem fulladhat meg, de néhány percenként zsigeri pánikot érzett előtörni tudata peremén. Az emberi evolúció történetének java részében ez a fajta „kijutás reménye nélküli csőbe zártság”, amit most érzett, az utolsó gondolat lett volna, mielőtt az illető fájdalmas halált hal. Nehezen lehetett meggyőzni a nyúltagyát, hogy ezúttal egészen másról van szó.

A monitor képe furcsamód élesebbnek és könnyebben kivehetőnek tűnt, mint rendesen. Ennek ahhoz lehetett köze, ahogy a folyadék szórta vagy nem szórta a fényt. Vagy azt jelezhette, hogy el kellene gondolkodnia a látáskorrekción – nem tudta eldönteni, melyik. De nyomon tudta követni a hajó haladását, ahogy eszeveszett sebességgel száguldott a gyűrű felé, miközben az adatok továbbra is folyamatosan érkeztek a szondákból. A csodás eredetű protonok pezsgése folyamatosan sűrűsödött a rendszerben, a Tecoma csillagának pörgése és az általa keltett mágneses mezők pedig a ragyogó akkréciós korongba vonzották az újonnan keletkezett anyag egy részét. Szinte már szépnek tűnt, attól a résztől eltekintve, hogy bármelyik pillanatban fekete lyukká omolhatott össze, hogy egy gamma-kitöréssel gyorsabban végezzen velük, mint amennyi idő alatt egy idegsejt kisülhet.

A tartály állítható felhajtóereje miatt Elvi nem lefelé ható nyomásként érzékelte az égetést, inkább mintha egy hatalmas és láthatatlan ököl szorította volna. A pirosan világító repülési adatok tartatták észben vele, mennyire ingatag a helyzete. Annak esélye, hogy egy hagyományos présülésben túléljen egy harminc g-s égetést, nagyjából annyi volt, mint annak, hogy életben maradjon, ha bolygó körüli pályáról szabadesésben egy késhalomra zuhan.

Amikor a repülőút felezőpontjához értek, a Sólyom kikapcsolta a hajtóművét, átfordult, és kevesebb mint egy perccel később megkezdte a fékezést. Elvi ebből mindössze annyit tapasztalt meg, hogy egy pillanatra elszédült, és fekete pöttyök táncoltak a szeme előtt, amelyek ugyanolyan gyorsan eltűntek, mint ahogy megjelentek. Újra előtörni igyekezett a zsigeri pánik, és Elvinek keményen küzdenie kellett, nehogy elhatalmasodjon rajta.

EGYÁLTALÁNNEMTETSZIKNEKEMEZAKÍSÉRLET, üzente Fayeznek. Rühellte, hogy nem mondhatja ki ezt, és nem hallhatja a férfi hangját.

Egy pillanattal később megérkezett a válaszüzenet. TUDOM. KÉPTELENVAGYOKELDÖNTENI, PÁNIKBAESTEM-E, VAGYUNATKOZOM. N. ZAVAROSAZEGÉSZ. A BIZTONSÁGIELŐÍRÁSOKATOLVASGATTAM. KIDERÜLT, HOGYAFÉRFIAKNAKKIFEJEZETTENNEMTANÁCSOSMASZTURBÁLNIAGÉLBEN, AMÍGTARTAZÉGETÉS. KÍVÁNCSILENNÉK, MILYENVIZSGÁLATIELJÁRÁSTÍRTAKELŐEHHEZ.

A folyadékban nehezen lehetett volna nevetni. A férje máshoz talán nem illett volna. Hozzá viszont tökéletesen.

Órákkal később áthaladtak a gyűrűkapun a még mindig általánosan lassú zónának nevezett nem-térbe. A Sólyom ide-oda rázkódott, ahogy a manőverezőfúvókák letérítették a kapu és a csillag által meghatározott matematikai vonalról. Eszményi körülmények között a présülés egyre hígabb folyadékok három fázisa után ürült volna le, de Elvinek már elege lett. A rendszermenüben kiválasztotta az AZONNALIFELOLDÁS opciót, jóváhagyta a felülíró parancsot, és már meg is szólaltak a mély blogy-blogy-blogyok, ahogy a szivattyú elszívta a folyadékot, és oxigéndús levegőt fecskendezett a helyére. Lehet, hogy ezután néhány óráig fulladozni és köhögni fog, és úgy érzi, mintha hörghurutból lábadozna, de abszolút nem érdekelte.

Ahogy Sagale admirálist sem, hiszen az első dolog, amit meghallott, amint a présülés felpattintotta a zárótömítéseket, és szétcsúszva kinyílt, a férfi taknyos hangja volt.

– …az azonnali evakuációra. Olyan adatok birtokába jutottunk, amelyek begyűjtésével a főkonzul kifejezetten megbízott minket.

Elvi felhúzta magát. Az izmai úgy sajogtak, mintha valaki kalapáccsal verte volna össze. A hídhoz lebegett. Amikor egy kapaszkodót megmarkolva megállította magát, úgy érezte, rossz irányba fognak behajlani az ízületei. Sagale ülését nyitott konfigurációban találta, de a férfi hajához és karjához még mindig vékony folyadékréteg tapadt. A szaga túlságosan összetettnek bizonyult Elvi elméje számára. Az agya egyre-másra hasonlóságokat próbált találni – szőlőkocsonya, fahéj, acetát, szerecsendió –, aztán sorra elvetette mindegyiket. A háta mögött Fayez nyögött fel. Sagale feléjük fordította a tekintetét, haragosan ráncolta a homlokát.

– Még nem lett volna szabad elhagynia az ülését, Okoye őrnagy – jegyezte meg az admirális, és mielőtt Elvi válaszolhatott volna, a kommcsatorna megtette helyette.

– Tudomásul vettem a kérését – szólalt meg egy ismerős hang. Elvi tisztában volt vele, hogy tudnia kellene, ki az. A tartós több g-s gyorsulások több kárt tehettek benne, mint gondolta. – Megteszem, ami tőlem telik.

– Song kormányzó! – felelte Sagale. – A Sólyom a birodalom számára létfontosságú tudományos küldetést végez. Ha azért repesztettünk idáig ilyen őrült iramban, hogy ki kelljen várnunk a sorunkat…

Elvi fejében leesett a tantusz. Jae-Eun Song. A Medina Állomás kormányzója. Már gyakran hallotta beszélni a nőt, noha személyesen még sosem találkoztak.

– Sagale admirális! – válaszolta Song. Furcsának hatott annyira közel lenni egy másik hajóhoz, hogy az időkésés nem gátolta meg abban, hogy félbeszakítsa. – Nem figyelmeztettek rá előre. Hatvannégy hajó tartózkodik a zónában, a Medina Állomást és a Tájfunt is beleértve. Mostanra huszonnyolcra csökkentettem a számukat, miközben maga a kapumban ordítozik, és szétcseszi a várakozási soromat. Hagyhatna egy kis időt a csapatomnak, hogy lefuttassák a számokat.

Sagale arckifejezése valahol a bosszankodás és a düh között állapodott meg, de a hangja hivatalosan szenvtelen maradt.

– Értettem, kormányzó. Nem akartam kellemetlenséget okozni.

Ökölcsapásszerű mozdulattal kikapcsolta a mikrofonját.

– Mi… – kezdte Elvi, aztán erősen megkapaszkodott, és jókora slejmes darabot köhögött fel a belélegezhető folyadékból. Fayez egy törülközővel jelent meg az oldalán. Elvi beleköpött. – Mi történik?

Sagale volumetrikus megjelenítésre kapcsolta a fő monitort. Az idegen állomás pontosan a semmivel körülvett gömbhéjfelület mentén egyenletesen elrendezett ezerháromszázhetvenhárom kapu közepén helyezkedett el. Ikonok jelölték az átalakított csillagbárkát, amely a világok közötti térben a legrégibb hajónak számított, és a Magnetár-osztályú laconiai hadihajót, amely a legújabbnak. Mellettük elszórtan elhelyezkedő hajókat lehetett látni a Föld napjánál hajszállal kisebb térben. Ha az ikonokat méretarányosan jelenítik meg, porszemeknél is kisebbnek látszottak volna. Száznál is kevesebb buboréknak egy milliónyi Földet kitevő térfogatban.

– Song kormányzó azon igyekszik, hogy kiürítse a gyűrűteret, ahogy javasoltam neki – felelte Sagale. – Ezenkívül megpróbálja biztonságos távolságba juttatni a Medina Állomást, ha egy gamma-kitörés esetleg áthatolna a Tecoma-kapun. De az állomás felkészítése nehéznek bizonyult, mivel ehhez le kell állítani a forgódobot, és be kell indítani a több évtizede nem használt hajtóműveket. Ezt figyelembe véve elsőbbségi átkelést kértem a Laconiára.

– És? – kérdezte Fayez.

– És Song csapata eszeveszetten számol – felelte Sagale, és minden egyes szót elharapott. Rémültnek tűnt. Méghozzá joggal. Elvi is rettegett.

– Jen hol van? – érdeklődött Elvi. Szúró fájdalmat érzett a mellkasában. Még több folyadék szakadt fel.

– A többieket benyugtatóztuk – felelte Sagale. – Semmi sem indokolta, hogy ébren maradjanak.

– Jen figyelhette volna a Tecoma felől érkező adatokat – jegyezte meg Fayez. – Persze én is rájuk nézhetek, de Jen az, aki érti is ezeket.

– Inkább arra koncentrálnék, hogy életben maradjon, és később értelmezze ezt – válaszolta Sagale.

– El fogja találni az állomást, ugye? – kérdezte Elvi. – A csillag, a kapu és az az idegen állomás, amelyik a gyűrűteret igazgatja. Mind egy vonalban van.

– Igen – ismerte el Sagale.

Fayez a feje fölé emelte a kezét, mint egy jelentkező kisdiák.

– Öhm. Egyvalamit tisztázhatnánk? Tényleg közvetlenül azelőtt akarunk átkelni, hogy ez megtörténik? Mert ha nem csal az emlékezetem, pontosan azért küldtünk ide egy Magnetár-osztályú hajót, mert amikor azt a kis golyót hatalmas energialökettel találjuk el, exponenciálisan megnövelt gamma-sugárnyaláb tör elő az összes kapuból.

– Valóban alkalmazni tudtuk az effektust, hogy egyszerre védelmezzük az összes kaput, igen – válaszolta Sagale. – A hegyoromra felállított ágyúk módszerét használtuk.

– És nem lenne szerencsésebb, ha az ágyúknak ezen az oldalán lennénk, amikor elsülnek? – Fayez túlságosan hadart. Elvi megfogta a kezét, és megszorította az ujjait, hátha ettől lenyugszik. – Csak azért kérdezem, mert az a megoldás, hogy átrohanunk valami biztonságos helyre, és ott rögtön megsülünk, nem tűnik túl csábítónak.

– Muszáj vállalni a kockázatot – felelte Sagale. – Nem tudhatjuk biztosan, hogy az állomás túléli a kitörést. Sem azt, hogy mi fog történni, ha nem.

Elvi figyelte, ahogy a férje szemében a katasztrófa újabb távlatai nyílnak meg. Lehet, hogy tönkremegy az állomás. Összeomolhat a lassú zóna. Mindaddig, amíg Fayez bele nem gondolt, az ilyesmi elképzelhetetlennek tűnt.

– Jól van, igen – mondta végül Fayez. – Jogosnak hangzik.

Song kormányzó hangja szólalt meg a kommcsatornából.

– Sagale admirális!

– Igen – felelte Sagale, aztán eszébe jutott, hogy az imént kikapcsolta a mikrofont. Most újra aktiválta. – Igen, kormányzó. Itt vagyok.

– Elsőbbségi átkelésre jelöltük ki a Sólyomot a Laconia-kapunál. Átküldöm a forgalomirányítási adatokat. Ne siessék el az átkelést! Amennyire lehetséges, igyekszünk kihasználni a felső határt. Nem szeretnénk, ha átkelés közben eltűnnének.

Sagale egyfoknyit hátrébb húzta a fejét, mintha az elképzelés meglepte volna. Amikor megszólalt, a hangja tisztának hatott.

– Értettem. Köszönet érte, Jae-Eun.

– Ha ezt túléljük, jön nekem egy itallal – búcsúzott a Medina Állomás kormányzója. – A maguk előtt következő hajó a Jordán Völgye a Castila-kapunál. Ezt kövessék figyelemmel, és ehhez igazítsák a terveiket! Sok szerencsét az átkeléshez, Mehmet!

Sagale a vezérlőműszerek felé fordította a figyelmét, és egy pillanattal később megszólalt a nehézkedési figyelmeztetés. Nem mintha a hajón bárki más hallotta volna. Elvinek el kellett fojtania a késztetést, hogy elordítsa magát, és kiadja a vészkiürítési parancsot, a többi hajó pedig majd kitalálja, miként oldja meg a maga biztonságát.

– Mennyi időnk van még? – kérdezte Elvi, aztán felkacagott. Úgy hangzott, mintha azt kérdezné, mennyi van még hátra az életükből, és mivel valahol valóban ez érdekelte, viccesnek tűnt a dolog. Sagale nem nevetett vele.

– Egy darabig még negyed g-n maradunk, ha szeretné kinyújtóztatni a lábát – felelte a férfi. – Aztán vissza kell mennie az ülésbe. Amint megtörtént az átkelés, élesen elfordulok, és a gyűrűre merőleges égetésbe kezdek, hogy minél távolabb kerülhessünk tőle.

– Ha netán átcsapna a gamma-sugárzás – állapította meg Fayez.

– Nagyfokú elővigyázatosságból – javította ki Sagale. A szeméhez emelte a kézfejét, és Elvi ekkor jött rá, hogy sztoikus visszafogottsága ellenére a férfi könnyezik. Bekapcsolt a hajtómű, és Elvi lesodródott a fedélzetre. Fayez a felesége vállára tette a kezét, és odébb húzta őt.

– Ez semmi jót nem ígér – mondta halkan.

– Tudom.

Fayez bólintott.

– Egyszerűen úgy éreztem, hogy ki kell mondanom.

Elvi megfogta és megcsókolta Fayez kezét. Még mindig a belélegezhető folyadék szaga érződött rajta.

– Ha csak ennyi jutott nekünk… Hát, akkor a francba is.

– Tökéletesen egyetértek veled, édesem – felelte Fayez, és Elvi köré fonta a karját. – Ez az egész borzalmas ötlet volt, ugye?

– Erre nem számíthattunk – válaszolta Elvi. – Úgy értem, hacsak nem…

Valami motoszkálni kezdett a tudata peremén. A Magnetár-osztályú hajókról és arról, hogy A Förgeteg Mélye hogyan semmisítette meg az idegen állomásra telepített sínágyúkat, amikor a Laconia először behatolt a lassú zónába. Ahogy a semmivel tette egyenlővé a Pallas Állomást. És hogy az ellenség másként reagált.

– Jár valami a fejedben – állapította meg Fayez. – Hallom kattogni a fogaskerekeket.

– Még nem tudom, mi – válaszolta Elvi. – De igen. Eszembe jutott valami.

Újabb hang szólalt meg a híd felől. A kommcsatorna még mindig közvetített Sagale vezérlőpultján. Itt a Jordán Völgye. Megerősítést kérünk a két percen belüli átkeléshez. Tíz másodperc múlva dönteni kell, kezdhetjük-e.

Egy másik hang válaszolt. Itt a medinai irányítóközpont. Megkezdhetik az átkelést. Sagale motyogott valamit magában. Talán káromkodott. Talán imádkozott. A volumetrikus kijelző egyetlen piros pontot mutatott, ahogy a kapu tűhegynyi fehérsége felé haladt a mérhetetlen térben.

– Ideje visszamennünk a dobozainkba – tanácsolta Fayez.

– Igen – felelte Elvi, de tapodtat sem mozdult. Még nem. – Megtervezték, igaz? A Tecoma-rendszert megtervezték. Arra… hogy ezt csinálja?

Fayez a kezével végigsimította Elvi fejét. A folyadék mostanra eléggé megszáradt ahhoz, hogy ragacsosnak érződjön, az érintés mégis jólesett.

– Elvi, te ragyogod be a szívemet. Te vagy az, akit mélységesen szeretek, és mindenki másnál jobban ismerek, és nem fogom átvészelni ezt a napot, ha jól sejtem, hogy mit akarsz mondani vagy tenni. A protomolekula megtervezői valamiféle kvantumszinten összefonódott nagy energiájú fizikai csoportelme voltak. Fogalmam sincs, mi járhatott az eszükben.

– Nem erre gondolok – felelte Elvi, és a gyengéd negyed g-ben visszacsoszogott az üléséhez. – Megtervezték. Szándék rejlett mögötte.

– És ez segít nekünk? – érdeklődött Fayez. – Mert az nagyszerű lenne, de nem hinném, hogy érteném, miként segíthet.

Itt a Jordán Völgye. Átküldjük a helyzetünket. Megközelítjük a…

A kijelző villódzni kezdett, és hibaüzenetet jelentetett meg. A világítás kihunyt, a nehézkedés pedig egyszerre megszűnt.

– Megkapaszkodni! – kiáltotta Sagale a feketeségből.

Elvi kinyúlt a vaksötétbe, egy falat vagy fogódzkodót igyekezett találni.

– Mi történt?

Vibrálva bekapcsolt a vészvilágítás.

– Az érzékelőrendszerek túlterhelődtek – válaszolta Sagale. A hangja reszketett. – Most indulnak újra. Meg kell állítanom a hajót, amíg nem…

Nem fejezte be a mondatot. A kapaszkodó enyhén vibrálni kezdett a manőverezőfúvókák rezgésétől, a Sólyom pedig hirtelen elfordult fölfelé Elvi körül, és felkapta őt a fedélzetről. Fayez segített neki újra eligazodni, ahogy megint megszólalt a nehézkedést jelző figyelmeztetés, és visszatért a fel és a le irány. A volumetrikus kijelző szintén újraindult, a szélén egy figyelmeztetéssel, hogy NINCSJEL – KIZÁRÓLAGBECSÜLTHELYZETEK. Sagale néhány pillanatig felbőgette a hajtóművet, és úgy lehetett érezni, mintha a Sólyom a legfelső emelet felé száguldó lift lett volna. Aztán Sagale kikapcsolta a tolóerőt, és Elvi ismét fellebegett.

Néhány hosszú pillanatig mindhárman némák maradtak, miközben tántorogva életre keltek a tartalék érzékelőrendszerek. A kommcsatornák kattantak egyet, furcsa, sipító recsegéssel zörögtek, rémült emberi hangok összevisszasága töltötte meg őket. Sagale kikapcsolta a csatornát, és privát vonalat nyitott.

– Medina Állomás, itt Sagale admirális beszél a Sólyomról. Helyzetjelentést kérek.

Elvi Travon állomásához húzta magát. Nem tudta eldönteni, vajon a hajónak valóban egy töredékmásodperccel hosszabb időbe telt-e felismernie őt, és megjeleníteni a monitoron az adatait, vagy csak az adrenalin hangolta el az érzékeit. A fő szenzorrendszerek bedöglöttek. Egy szemvillanás alatt kiégtek. A tartalék rendszerek lassacskán életre ráncigálták magukat. A Sólyom felszínén mindenfelé elhelyezett kamerák és a teleszkópok kicsomagolták magukat a megerősített rekeszeikből, és működésbe léptek. Sokkal több megsérült közülük, mint amennyire Elvi számított. De nem mindegyik. Elvi megnyitott egy ablakot, betáplálta a Sólyom burkolatáról érkező adatokat a képernyőjébe, és a sötétségben fény támadt.

– Song kormányzó a Sólyomhoz – szólalt meg a nő hangja reszketegen, akár egy hegedű. – Némi kárt szenvedett a hajónk és a legénység. Egyelőre ezek fokát mérjük fel.

A gyűrűk közötti teret fehérség töltötte be. A középen elhelyezkedő állomás – az idegenek irányítóközpontja, amely látszólag úgy kapcsolta magához a gyűrűket, akár a pitypang elérett virága a magvait – a napnál is fényesebben ragyogott. És a fényét gáz vagy por valamiféle csillagköd-ritkaságú, csillámló felhője szórta szét. Mindenfelé ezt lehetett látni. Gyönyörű volt. És félelmetes.

– Minden rendben lesz, kormányzó – jelentette ki Sagale olyan hanghordozással, amitől szinte hihetőnek érződött. – Tudnom kell a Jordán Völgyének helyzetéről. Sikerült átjutnia?

– Mehmet, ne…

– Rendkívül fontos. Átjutott a hajó?

Attól fogva, hogy Elvi először látta – hogy bárki először megpillantotta –, a gyűrűteret egy sötét és jellegtelen gömbfelület határolta, akár egy belülről szemlélt fekete buborék. Most energia- vagy anyagszivárvány kavargott rajta, mint olajfolt a tócsa felszínén. Sötétsége miatt Elvi korábban mindig végtelennek képzelte. Végtelen és csillagtalan égboltnak. Most közelinek és végesnek érezte. Ettől minden törékenyebbnek mutatkozott. Hirtelen rátörő hányinger hulláma söpört végig a tudata peremén, mintha másvalaki testéhez tartozott volna.

– Nem – felelte Song kormányzó. – Túl közel jártak már a kapuhoz, hogy visszaváltsanak, amikor megtörtént a robbanás. A Tecoma-kapuból kicsapó energia nyilván teljesen… Nem sikerült átjutniuk.

– Kérem, erősítse meg, Medina! Azt állítja, hogy a Jordán Völgye átkelés közben eltűnt.

– Igen. Elveszítettük őket.

– Köszönöm, Medina. Kérem, értesítse a forgalomirányítást, hogy további parancsig mindennemű átmenő forgalmat felfüggesztünk! Senki sem léphet be ebbe a térbe, és senki sem léphet ki belőle. Addig nem, amíg engedélyt nem adok rá.

Elvitől balra Fayez Jen állomását foglalta el, és – legalábbis ezt feltételezte – ugyanazt látta, amit ő. Ugyanazt a fajta borzongó áhítatot és rettenetet élte meg, amit ő is érzett.

– Értettem – válaszolta Song kormányzó. – Intézkedem.

– Köszönöm, Jae-Eun – nyugtázta Sagale. – Lesz néhány feladatunk. Jelentéseket kell bekérnem a többi rendszerből. Úgy sejtem, a kapuk másik oldalán úgyszintén keletkeztek károk. Időbe telhet, amíg…

– A kapuk elmozdultak – jelentette be Fayez ugyanazzal a hanghordozással, amivel hétköznapi információkat szokás közölni. Kész a vacsora. A kapuk elmozdultak.

– Tessék? – értetlenkedett Sagale.

– Igen – felelte Fayez. – Nem jelentősen, de egy keveset. Mindegyik. Nézze csak meg!

Sagale állított a főképernyőn. A lassú zóna bomlott ki rajta. És vele minden egyes kapu mellett a korrekciók. A hajók kivétel nélkül a helyükön maradtak, mindegyik az előre kiszámított vektorokkal és pozícióval. A kapuk mellett viszont kicsinyke hibakód lebegett, amely azt jelezte, hol kellene lenniük, és ehelyett hol helyezkedtek el. Sagale arca hamuszürkévé sápadt. Elvi azon tűnődött, vajon hány megrázkódtatást képes még elviselni az admirális. Vagy, ha már felmerült benne a kérdés, hányat képes elviselni ő.

– Az ám – hümmögött Fayez. – Egészen biztos vagyok benne, hogy értem, mi történik. Egyszerűen újrarendeződtek. Mert már nincs belőlük annyi, mint korábban. Az őket elválasztó egyenlő távolság valamennyivel megnövekedett. A Tecoma-kapu eltűnt. És… Ó, igen. Azt nézze! A Thanjavu-kapu gyakorlatilag pontosan szemben helyezkedett el vele. És az is eltűnt. Elveszítettünk két kaput, admirális. És az egyik mögött egy egész bolygó volt, emberekkel benépesítve.

Huszadik fejezet: Teresa

A természettudományi kiállítást az egyik nyilvános csarnokban és odakint a parkban tartották. A csarnok boltíves mennyezete azt az érzést keltette, hogy inkább növesztett, mint épített szerkezet, az akusztikai szabályozás pedig a máskülönben elviselhetetlen hangzavart kellemes és megnyugtató zsongássá szelídítette. Az ötévestől a tizenhatig ezernyi kisgyerek beszélgetett és verődött csoportokba, társalgott többnyire olyanokkal, akiket eleve ismertek, és akik ugyanabba az iskolába jártak, mint ők.

A nyitott iskolák mindegyikének saját standja volt a csarnokban, mindegyik közszemlére tette, az elmúlt esztendőben mit tanultak diákjaik, és hogy az mit tesz hozzá a birodalom átfogó munkájához. Némelyik, például a vízkörforgás bemutatása, egészen alapvetőnek számított, és a legfiatalabbaknak szánták. Mások, mint az új bolygók különböző ökoszisztémáit szemléltető „élet erdeje” és a programozhatóanyag-állomás, ahol a Bara Gaon legkorszerűbb anyagtudományi eredményeit lehetett látni, kellően igényesek voltak ahhoz, hogy érdekeljék Teresát.

És Connor is ott volt.

Ahogy teltek a napok, Teresa rájött, hogy Connor és Muriel egymásra találásának emléke már egy kissé kevésbé bántja. Még nem múlt el teljesen a fájdalom. A kép, ahogy csókolóznak – amely éppoly tisztán kirajzolódott képzeletében, mintha valóban látta volna –, még mindig idegesítette. Ezért nem tudta hová tenni a dolgot, amikor Connor odabiccentett neki, ahogy Teresa elsétált mellette, és parányi mosollyal próbálkozott. A fiú még mindig kedvelte? Azt akarta közölni vele, hogy tévedés volt összejönnie Muriellel, vagy hogy örül, amiért ő meg Teresa még mindig barátok? Azt sem tudta biztosan, melyik lehetőségben reménykedik. Vagy hogy reménykedik-e bármelyikben. Nem tudott eligazodni Connoron. Muriel és a többi iskolatársának standja a talajtudományokra összpontosított, és arra, hogyan lehet olyan mikrobákat tervezni, amelyek az eltérő biomok szervezetei között adják át a tápanyagokat, Teresának pedig szigorúan véve velük kellett volna lennie. De nem akart. És igazából oda mehetett, ahová csak akart. Hiszen senki nem közölhette vele, hogy nem teheti.

Ezért inkább a fejtörőállomáshoz ballagott, ahol a gyerekek játék kockákból próbáltak különféle alakzatokat kirakni, és olyasmiken vitatkoztak, hogyan lehetne köröket illeszteni egy négyzetbe, vagy olyan összetett szerkezeteket felépíteni, amelyeket kizárólag a nehézkedés és a súrlódási erő tart össze. Kisebb korában mindegyik fejtörőt ezerszer megoldotta. Keresztülsétált a standon, buzdította és sugallatokkal látta el azokat, akiknek sehogy sem sikerült valami, és azon morfondírozott, vajon Connor követi-e oda.

Egy kislány – talán hatéves lehetett – egymagában üldögélt az egyik asztalnál, és elgondolkodva ráncolta a homlokát. Teresa leült vele szemben, mert onnan jól látta a helyet, ahol Connornak kellett lennie.

A kislány felnézett Teresára, és szemmel láthatóan összeszedte magát. Amikor megszólalt, hangjából azoknak a merev hivatalossága érződött ki, akiket betanítottak arra, hogy mit mondjanak.

– Szia! Engem Elsa Singhnek hívnak. Örülök, hogy megismerhetlek.

– Én pedig Teresa Duarte vagyok – válaszolta Teresa.

– Tanár vagy? – érdeklődött Elsa.

– Nem, itt lakom.

– Senki sem akar játszani velem – nézett rá morcosan Elsa.

– Megtaníthatok neked valamit, ha akarod.

– Jól van – felelte Elsa, és mintha még mélyebbre visszahúzódott volna kis fa karosszékébe. Teresa egy pillantást vetett az iskola standja felé. Muriel és Connor egymással beszélgettek, de javarészt Muriel vitte a szót, a szája villámgyorsan mozgott, mintha küzdenie kellett volna a fiú figyelméért. Teresát is meglepte, hogy a lány iránti együttérzés parányi nyilallása szúrt belé. Connor talán rávette Murielt, hogy marja el magától Teresa Duartét, a főkonzul leányát és egy napon talán a Laconiai Birodalom uralkodóját, aztán lepattintotta? Ez elég szemét dolog lenne. Hatásos is, mivel a nyilallás éppoly gyorsan elmúlt, ahogyan megjelent. Muriel egyedül is fel tudja dolgozni a tévedéseit.

– Jól van, Elsa – fordította újra a figyelmét a kislányra Teresa. Megnyitotta a marokterminálját. – Ezt a feladványt fogolydilemmának hívják. Nézd csak…

Teresa összeállított egy ugyanolyan táblázatot, amilyet korábban Ilich mutatott neki, elmagyarázta a szabályokat – mindkét játékosnak el kell döntenie, együttműködik-e, vagy defektál, és mindketten jobban járnak, ha defektálnak, hosszú távon mégis kifizetődőbb, ha együttműködnek. Elsát láthatólag nem igazán érdekelte, mégis végighallgatta.

Connor épp akkor húzódott el a csoportjától, amikor újabb előadók érkeztek, és zúdultak keresztül jókedvűen cseverészve a csarnokon. A fiút mintha elnyelte volna az áradat, Teresa mégis megpillantotta barna haját. Azt hitte, Connor feléjük tart. A szíve egy kissé hevesebben kezdett zakatolni. Nem tudta eldönteni, attól fél-e inkább, hogy Connor rátalál, vagy hogy nem.

Teresa a játékot játszotta a kislánnyal, úgy tett, mintha az jobban érdekelné, mint az Elsa háta mögött áramló emberek. Néhány meneten át mindketten együttműködtek, aztán, amikor úgy érezte, elérkezett az ideje a szemet szemért leckének, Teresa defektált. Elsa úgy bámult a marokterminálon megjelenített eredményekre, mintha semmi értelmük nem lenne.

– Na most – magyarázta Teresa. – Az a helyzet, hogy amint valaki így defektál, el kell döntened, mi legyen…

– Csaltál! – A kislány nem egyszerűen kiabált. Visított dühében. Az arca kegyetlen ráncokba gyűrődött, közvetlenül a bőre alatt vértől sötétlett. – Azt mondtad, rendesnek muszáj lennünk!

– Dehogy – válaszolta Teresa. – Ez is része a leckének…

– Baszd meg a kibaszott leckédet! – bömbölte Elsa. Egy ilyen kicsike lány szájából pofonként hatott a káromkodás. Elsa fogta a marokterminálját, és behajította a tömegbe, olyan gyorsan pattant fel, hogy a szék is felborult, és zörögve a padlónak csapódott. Mielőtt Teresa bármit tehetett volna, Elsa összerogyott, és zokogni kezdett a földön.

A biztonságiak már megindultak feléjük, de Teresa intett nekik, hogy semmi gond. Magában viaskodott, vigasztalni szerette volna Elsát, vagy visszaszerezhette volna a marokterminálját, esetleg megalázottan és megszégyenülten távozhatott. Elsa szélesre tátott és négyszöggé feszült szájjal újra ordítani kezdett. A közelben valaki elkiáltotta magát, hogy Szörnyeteg!, és Teresa egy pillanatig azt hitte, rá gondoltak. Aztán ott termett a nő. Idősebb volt már, a szeme ugyanolyan alakú, mint Elsáé, a bőrük egyforma árnyalatú. Elsa édesanyja a karjába kapta és ringatni kezdte a kislányt.

– Semmi baj, Szörnyecske – nyugtatta, csitítgatta gyengéden az édesanyja. – Semmi baj. Anya itt van. Itt vagyok veled. Minden rendben lesz.

Elsa a fülére tapasztotta a tenyerét, lecsukta a szemét, és édesanyja ölelő karjaiba fúrta a fejét. Az édesanyja babusgatta, halkan nyugtatgatta. Teresa közelebb lépett hozzá.

– Sajnálom – szabadkozott az édesanya. – Elsa néha bepörög. Többé nem fog előfordulni.

– Jaj, nem – válaszolta Teresa. – Az én hibám volt. Vele nincs semmi baj. Miattam történt. Nem magyaráztam el elég alaposan a játékot.

Az édesanya elmosolyodott, és újra Elsa felé fordult. Teresa arra számított, hogy az édesanya kérdezgetni kezdi őt a kislányról. Mi történt pontosan? és Milyen hibát követtél el? és Legközelebb mit csinálnál másképp? Felteszi az összes olyan kérdést, amelyektől az édesapja szerint értelmet nyer a pillanat. Ám Elsa édesanyja semmi ilyesmit nem csinált. Csak a kislányát csitítgatta, és azt mondogatta neki, hogy nem lesz semmi baj. Azt, hogy szereti. Teresa egy számára mindeddig ismeretlen érzéssel figyelte őt.

Észre sem vette, hogy Ilich ezredes odalép hozzá, amíg a férfi meg nem érintette a vállát.

– Elnézést, hogy félbeszakítom a beszélgetést – szólalt meg. – Az édesapád szeretne látni. Most rögtön, ha lehet.

– Persze – felelte Teresa, és megindult a férfi után, és csak egyetlen pillanatra állt meg, hogy felvegye a marokterminálját.

Az édesapja egy kis magánirodában dolgozott. A kis íróasztal felszínébe épített monitor az asztallapon síkban, felette pedig térben tudott megjeleníteni. Amikor Teresa belépett, a kijelző a lassú zóna ábráját mutatta – a kapukat, középen az idegen állomást, a Medina Állomást és még néhány tucat elszórtan elhelyezkedő hajót a 750 billió köbkilométerben. Egy csillag belsejénél kisebb térben. Az édesapja mozdulatlanul állt, akár egy szobor, és a kijelzőt nézte. Mintha már lélegeznie sem kellett volna.

– Minden rendben? – kérdezte Teresa.

– Mire emlékszel a Tecoma-rendszerben végrehajtott kísérletből?

Teresa leült a kis kanapéra, és maga alá húzta a lábát. Mindent megpróbált felidézni a tudományos eligazításokról, amelyeken jelen volt, de egyre csak a zokogó kislány és az édesanyja járt az eszében.

– Ott készültünk végrehajtani az első szemet szemért kísérletet – felelte végül. – Hogy kiderítsük, lehet-e tárgyalni az ellenséggel.

Baljóslatúnak tűnt, hogy pontosan az imént foglalkozott újra a fogolydilemmával, és hogy ennyire balul sült el a dolog.

– Hogy kiderítsük, rávehetjük-e, hogy változtasson a viselkedésén, igen – mondta erre az édesapja, aztán halványan, keserűen elmosolyodott. – Jó híreim és rossz híreim vannak ezzel kapcsolatban. – A monitor felé intett, és átküldött egy jelentést Teresa maroktermináljára. – Nézd át ezt! Kíváncsi vagyok, hogyan értelmezed!

Teresa úgy nyitotta meg a jelentést, mintha Ilich ezredes egyik tesztje lett volna. Az édesapja szótlanul figyelte, amíg ő átolvasta a beszámolót, végigböngészte az adatsorokat, igyekezett logikát keresni az egészben. Próbálta nem elolvasni Sagale admirális összegzését a végén, mert azt olyannak érezte, mintha puskázna. Egyedül is muszáj képesnek lennie arra, hogy levonja a konklúziókat.

Aztán elért a jelentés egyik részéhez, amit háromszor el kellett olvasnia, hogy biztos lehessen benne, jól értette. Érezte, hogy a vér kiszalad az arcából.

– Összeomlott… összeomlott egy fekete lyukká? Fekete lyukká omlasztottak össze egy neutroncsillagot?

– Úgy véljük – felelte az édesapja. – Veszélyesen ingatag volt, és minden jel szerint olyan módon tartották fenn az egyensúlyát, amit egyelőre nem értünk. Amikor plusztömeg adódott hozzá a csillagéhoz, az elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy átbillentse. – A kezével eltakarta a jelentést, és Teresa szemébe nézett. – Dr. Okoye és a csapata rögtön rájöttek, hogy ez veszélyt rejthet magában. Tudod, mi lehetett az?

– A gamma-kitörés – felelte Teresa. – Ez a létező legnagyobb energiájú esemény. Más galaxisokból származó gamma-kitöréseket is észleltünk már.

– Így van – ismerte el Duarte, de Teresának sehogy se fért a fejébe a dolog. – És mire emlékszel a Tecoma-rendszerről?

Teresának az égvilágon semmi sem jutott az eszébe. Tudnia kellett volna. Emlékeznie kellett volna rá.

– A csillag úgy forog a tengelye körül, hogy a sarkok egy vonalba esnek a kapuval – emlékeztette gyengéden az édesapja. – Egyetlen más általunk ismert rendszer sem hasonlított ehhez.

– Mi történt? – értetlenkedett Teresa. Duarte elhúzta a kezét, hagyta, hogy Teresa elolvassa a jelentés fennmaradó részét. – Elvesztettünk két kaput?

– Igen – felelte az édesapja, mintha az ilyesmi mindennapos lett volna. – És gamma-sugárcsóvákat észleltünk minden más gyűrűkapu naprendszer felőli oldalán, nagyjából ugyanúgy, ahogy akkor, amikor a Förgeteg csapást mért a mágnesesmező-generátorával a gyűrűk csomópontjában elhelyezkedő idegen állomásra. És…

Teresa mintha azt hallotta volna, hogy az ember néha felébred reggel, és többé nem létezik valamelyik szín. Hogy a piros elpusztulhat. Vagy hogy a hármas kieshet a számsorból. Arról értesülni, hogy egy kapu megsemmisülhet, ahhoz hasonlított, mintha a világának egy olyannyira alapvető szabályát szegték volna meg, hogy mindeddig nem is szabályként gondolt rá. Ha az édesapja azt közli vele, hogy „Valójában két tested van”, vagy „Néha át tudsz sétálni a falon”, vagy „Sziklákat is belélegezhetsz”, semmivel sem érezte volna furcsábbnak. Mindent felborítóbbnak.

Duarte felvonta a szemöldökét. Mi jöhet még? Teresa lepillantott a jelentésre. Úgy érezte, mintha egész testében remegne, de a keze biztosnak tűnt. Alig néhány másodperc kellett neki, hogy felfedezze.

– És a Jordán Völgyének nem sikerült az átkelés – tette hozzá Teresa. – Elvesztettünk egy hajót.

– Így van – válaszolta Duarte. – És mint kiderül, ez jelenti a komoly problémát. Ebben a kérdésben muszáj döntenünk. Mit tegyünk ezzel kapcsolatban?

Teresa a fejét csóválta, nem ellentmondóan, hanem mert valamiképp tisztábban szeretett volna látni. Letaglózta a veszteség mértéke. Az édesapja hátradőlt a székében, és összeérintette az ujjait.

– Elvi döntést kell hozni. Márpedig elvi döntéseket hozni nehéz – magyarázta –, mert lehetséges, hogy nincs helyes válasz. Képzeld magad a helyembe! Gondolkozz távlatosan! Nemcsak a mostban és az ittben, hanem minden olyan helyben, ahová az emberiség egyszer eljuthat. És az örökkévalóságban. Mi lenne most a legbölcsebb megoldás tőlem?

– Fogalmam sincs – felelte Teresa, és a hangja még a saját fülében is erőtlennek hatott.

Duarte bólintott.

– Jogos. Leszűkítem a lehetőségeket. A játékelmélet szabályai szerint ha egy hajónak nem sikerül átkelnie, megbüntetjük az ellenfeleinket. Ezen alapul az irányelv, amit meghatároztam. Tehát a történtek fényében továbbra is tartsuk magunkat ehhez, vagy hagyjunk fel vele?

– Hagyjunk fel vele! – felelte habozás nélkül Teresa. Látta a csalódottságot édesapja tekintetében, de nem értette. Ez volt a nyilvánvaló válasz. Duarte mély levegőt vett, és egy pillanatig az ajkán dobolt az ujjaival, mielőtt újra megszólalt.

– Hadd helyezzem kontextusba a dolgokat. Kiskorodban történt egy incidens – magyarázta. – Amikor az édesanyád még nem hagyott itt minket, szóval egészen kicsike voltál. Beszélni is alig tudtál. Volt egy kedvenc játékod. Egy faragott falovacska.

– Nem emlékszem rá.

– Semmi gond. Az egyik nap délutáni alvásra lett volna szükséged. Nagyon-nagyon fáradt és borzasztóan nyűgös voltál. Édesanyád megpróbált megetetni, ahogy szokta, mielőtt aludni mentél, de te a lovacskádat rágtad. Tele volt a szád. Ezért az édesanyád elvette a lovacskát, és te hisztizni kezdtél. Ebben a szituációban két lehetőség közül választhattunk. Elrakhattuk a játékodat, hogy megcsináld, amit kell. Vagy visszaadhattuk, amiből azt szűrted volna le, hogy a hiszti hatásos.

Teresa lelki szemei előtt azonnal az édesanyja karjaiba bújó Elsa jelent meg, mintha a képet odavetítették volna a fejébe. Vajon hatalmas hiba lehetett az egész? Azzal, hogy Elsa édesanyja megvigasztalta a kislányát, arra nevelte volna, hogy szabad ordítozni és asztalokat felborogatni? Abban a pillanatban nem így tűnt.

– Úgy gondolod, hogy… Újabb bombával küldesz át egy hajót?

– Szemet szemért – felelte az édesapja. – Ez azzal jár, hogy egy ideig szüneteltetni kell a forgalmat a gyűrűtérben. Azzal, hogy addig nem menekíthetünk ki újabb hajókat, amíg el nem végezzük a kísérletet. Viszont megmutathatjuk az ellenségnek, hogy fegyelmezettek vagyunk. Vagy azt, hogy mégsem.

– Ó – kerekedett el Teresa szája. Teresa nem tudta, mit lehetne még mondani.

Az édesapja félrebillentette a fejét. Még mindig gyengéd hangon szólt hozzá. Szinte behízelgően.

– Ezért akarom, hogy velem legyél. Az ilyen döntéseket a hozzád és hozzám hasonlóknak kell meghozniuk. Nem a köznapi embereknek. Ezt a fajta logikát és felfogást kell követnünk. Méghozzá könyörtelenül. Túl sok forog kockán ahhoz, hogy mást tegyünk.

– Egyedül így győzhetünk – állapította meg Teresa.

– Nem tudom, győzni fogunk-e – válaszolta Duarte. – Sosem lehettem biztos ebben. Azt tudtam, hogy harcolni fogunk. Attól a pillanattól fogva, hogy megnyíltak a kapuk, tudtam, hogy át fogunk kelni rajtuk. Ezt tudtam, meg azt, hogy jó eséllyel szembekerülünk azzal az erővel, amelyik elpusztította az előttünk kifejlődött civilizációt.

– A gótokat – merengett el Teresa. – A gótokat és az ólommal bélelt vízvezetékeket.

Duarte halkan felnevetett.

– Ilich már megint az ókori Rómáról mesélt neked. Nos, igen. Hívhatjuk őket gótoknak, ha úgy tetszik neked. Amint tudtuk, hogy találunk valamit, tisztában voltunk azzal, hogy konfliktusba keveredhetünk vele. A háború attól a pillanattól fogva elkerülhetetlenné vált, hogy lett egy ellenfelünk. Fogalmam sincs, legyőzzük-e majd őket. De azt tudom, hogy ha legyőzzük őket, csak így lehetséges. Intelligenciával, könyörtelenséggel és megingathatatlan céltudatossággal. Kizárólag ezek az eszközeink számítanak.

Teresa bólintott.

– Sajnálom – mondta. – Rossz választ adtam.

– Tudtam, hogy talán így lesz – válaszolta az édesapja. – Ezért kérettelek ide. Idővel meg fogod tanulni, hogyan gondolkodj hozzám hasonlóan. Hogyan váljon belőled az a fajta vezető, amilyenné én alakítottam magam. Bizonyos dolgokhoz erőfeszítéseket kell majd tenned. Mások maguktól jönnek majd, ahogy idősebb leszel. És megint mások, azt hiszem, amiatt fognak megtörténni, hogy… megváltozol.

– Megváltozom?

– Átalakulsz. Halhatatlanná válsz. Beszéltem dr. Cortazárral, hogy megkezdjük rajtad az eljárást. Persze időbe fog telni, de azóta, hogy belevágtam a kezelésekbe, rengeteget tanultam. Olyasmiket, amiket nem tudhattam, amikor még csupán… csupán ember voltam, azt hiszem.

Duarte megfogta Teresa kezét. Szemének és bőrének opálos fénye egy pillanatra mintha felerősödött volna. Amikor megint megszólalt, a hangja öblösebben zengett, mintha a szoba egyszerre visszhangzóvá vált volna.

– Oly sok mindent látok most, amit korábban sosem. És te is látni fogod.

Huszonegyedik fejezet: Elvi

Elvi látta, hogy Sagale magát megkeményítve készül az ő reakciójára. Kifejezéstelen tekintete árulta el, és az, ahogy megfeszítette az állkapcsát. A nő a fél lábát az egyik fali kapaszkodóba dugta, egy másikat a kezével markolt meg. Várta a felháborodást, a szédülést, vagy bármely más fizikai jelet, ami megfelel annak, amire az admirális számított. Mindössze komor csalódottságot érzett.

Amikor Sagale az irodájába hívatta, Elvi sejtette, hogy rossz hírt fog közölni vele. Most, hogy a legénység fennmaradó részét is lefejtették, és mindenről tájékoztatták, bármiről, ami a hídon elhangzott, bármennyire halkan mondták is ki, perceken belül mindenki értesült. A félelem ezt művelte az emberekkel. Arra késztette őket, hogy gyorsan adják tovább a híreket, és pletykáljanak.

– És ha ellenzem a tervet? – kérdezte Elvi. – Mert mindketten tudjuk, hogy ellenzem.

– Közvetlenül Duarte főkonzul elé terjesztem – felelte Sagale. – Számára éppoly fontos, mint nekem, hogy maga megértse, mennyire komolyan vesszük az aggályait.

– Változtat ez bármin is?

– Őszintén? – fújt gúnyosan Sagale.

– A picsába is! Újabb bombaszállító hajó? Azok után… – Szabad kezével a fedélzetre mutatott, a gyűrűtérre utalt vele, az eltűnt kapukra, az egészre. Csaknem három napja volt rá, hogy megeméssze a történtek iszonyatát, ám egyelőre nem sikerült. Felfoghatatlanul nagynak találta.

Három nap elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Sagale jelentse, Duarte pedig átgondolja, és válaszoljon. Ahhoz valószínűleg nem volt elég, hogy Sagale tiltakozzon, és semmibe vegyék. Még csak meg sem próbálkozott vele. És Elvit ez a rész keserítette el.

– A protokoll szerint kell eljárnunk. Amikor egy hajónak nem sikerül átkelnie, bombát szállító hajót küldünk át ugyanazon a kapun. Kizárólag így tehetjük egyértelművé az üzenetünket.

– Aztán meglátjuk, lemondhatunk-e még egy-két kapuról?

– Az elszenvedett veszteségek… jelentősek – ismerte el Sagale. – De a főkonzul megfontolt véleménye az, hogy nem az ellenség fokozott agresszióját jelzik.

– Ezt meg miből lehet leszűrni?

Sagale védekezőn felkapta a kezét, de megenyhülő tekintete inkább kérésnek mutatta a mozdulatot, hogy Elvi hallgassa végig, nem pedig parancsnak, hogy maradjon csöndben.

– Az ellenség ellenünk intézett támadásai hatástalanok voltak, amennyiben… amennyiben… jelentéktelen elsődleges károkat okoztak. A tudatvesztés, amit a Sol-rendszerben tapasztaltunk, miután a Pallas megsemmisült, talán halálos lehetett a protomolekula megalkotói számára, ellenünk viszont alapvetően hatástalannak bizonyult. A Tecoma-rendszerbeli válasz bármely más rendszerben jelentéktelen lett volna. A következmények… szerencsétlensége úgymond a környezet jellegéből ered, amelyhez hasonlót sehol másutt nem találni a birodalomban.

– Szóval egyszerűen rossz Bikini-atollt választottam? – kérdezte Elvi.

– Senki sem hibáztatja azért, ami történt, doktor. Ugyanúgy nem tudhatta előre, ahogyan mi sem. Ha valaki stratégiai hibát követett el, akkor én voltam az. Előnyt láttam a rendszer barátságtalan jellegében, és nem számoltam a lehetséges következményekkel.

Sagale széttárta a kezét.

– Vagy csapda is lehetett – jegyezte meg Elvi.

– Nem értem, hogyan…

– Jaj, fogja már be! Most én következem. Amit a Tecomában láttunk, semmiben sem hasonlított a korábbi interakciókhoz. Mindvégig tudatunknál maradtunk. Nem változtatott az érzékelésünkön, vagy bármin. Valami mással kerültünk szembe. És ha belegondol a dolog logikájába, nem is olyan nehéz kikövetkeztetni.

– Akkor magyarázza el lépésről lépésre!

– Az a csillag nem természetes módon alakult ki, hanem létrehozták. Méghozzá egy olyan rendszert alakítottak át, mint a mi Solunk. Tudatosan elkészítették, és a gyűrű felé irányították. Ugyanúgy célra állították, mint amikor valaki egy kilincshez köti a vadászpuska ravaszát. A bombaszállító hajónk valamit aktivált benne. Lehet, hogy volt benne valami, ami szemügyre vett minket, és ez indította be. De eleve aknának készült, amire csak rá kellett lépni.

Sagale morcosan összevonta a szemöldökét, mintha rohadt datolyába harapott volna.

– Ez egy meglehetősen érdekes értelmezés – állapította meg.

– A lehető leghatalmasabb fegyvert sütötte el, amit a világmindenség fizikai törvényeit figyelembe véve el tudunk készíteni. Ráadásul az állomást úgy építették meg, hogy kibírja. Eltalálta egy összeomló neutroncsillag gamma-kitörése, és nem pusztult el.

– És ezt jelentősnek érzi.

– Úgy érzem, ez elég egyértelműen bizonyítja, hogy nem egy súlycsoportban bokszolunk, és nem kellene újabb ütéseket bevinnünk!

– Felesleges ordítania, doktor.

Elvi kiengedte ökölbe szorított kezét, és megpróbálta ellazítani az állkapcsát. A vére forrón lüktetett az arcában, és nem tudta eldönteni, a félelemtől, a dühtől, vagy egyáltalán olyan megszokott érzéstől-e, amelyik ténylegesen illik egy ehhez hasonló helyzethez. Sagale rendszere csipogva jelzett, és az admirális elnémította.

– Nem vitatom, amit állít – mondta. – De mit ért azalatt, hogy nem viszünk be újabb ütéseket?

– Kezdetnek megtenné, ha nem küldenénk át bombát szállító hajókat.

– Megtenné. Ahogy az is, hogy végleg felhagyunk a kapuk használatával. Javasolná, hogy ezt tegyük? Néhány kolónia összeomlana, ha így döntenénk, és ez talán elfogadható veszteség. De miután legutóbb kitört a viszály, a kapuhálózat lezárása nem mentette meg a lényeket, akik használták. Halottak voltak, amikor újra bekapcsoltuk a rendszert.

– Pontosan amellett kardoskodtam, hogy nem kellene viszályt szítanunk.

– A viszály már azelőtt kitört, hogy a Laconia létezett volna. Évtizedek óta tűnnek el hajók. Bármi is ez, jóval azelőtt kezdődött, hogy felismertük. Egy stratégiai tervet úgy lehet a leggyorsabban aláásni, ha felhagyunk vele, mielőtt kellő okunk lenne rá. A történtekről beszámoltunk a főkonzulnak. Ő úgy véli, hogy a szemet szemért módszer még mindig célravezető lehet.

– És ezért meg fogja tenni.

– Azt teszem, amire utasítanak, doktor. A laconiai hadsereg tisztje vagyok – válaszolta Sagale. – Ahogy maga is.

A Sólyomon eluralkodott hangulat apróságokban mutatkozott meg. Ahelyett, hogy gondolkodás közben el-elbarangolt volna az étkezdébe, majd onnan vissza, Jen végig az állomásánál maradt. Travon a hüvelyk- és a mutatóujját összeérintve tétova ritmust vert ki, valahányszor frissítették a Förgeteg vagy a Medina helyzetét. Sagale többnyire az irodájában maradt, kerülte Elvit, Fayezt és a tudományos csapat többi tagját, mintha a rosszallásuk zavarta volna.

A Medina közelében az egyik kapitány a rövidebbet húzta, így a Myron Dőreségét jelölték ki a bombát szállító hajónak. A főképernyőn rakodó külvázak és drónok raja hordta ki a rakományt a hajó bendőjéből. A fúvókákból előcsapó parányi csóvák nyüzsgő termeszekre emlékeztették Elvit.

Az antianyagot pontosan ilyen pillanatokra tartogatták a Medinán. Song kormányzó mérnökei a kritikus szinthez a lehető legközelebb vitték a hajó reaktorait, és kikapcsolták a vészüzemmódokat, hogy amikor felrobban a bomba, a reaktor a saját pusztító löketét is hozzáadja a keverékhez. Gondot okozott viszont, hogy egyéb kapuátlépések híján miként érjék el, hogy a hajó eltűnjön.

A biztonsági görbét a kapuhálózaton áthaladó anyag és energia mennyisége határozta meg. Ez általában azt jelentette, hogy a biztonságos határ alatt tartsák a ki- és beáramló forgalmat. Most viszont azt, hogy a kritikus küszöb fölé tornázzák a szintet anélkül, hogy átküldenének egy másik hajót. A protokoll azt követelte meg, szajkózta Sagale, hogy a bombát szállító hajó legyen a következő, amelyik átkel. Ha előtte még egy tucat hajót áttolnak, az ellenség lehet, hogy nem fogja fel a főkonzul üzenetét.

Ehhez hatalmas mennyiségű energiát kellett átzúdítaniuk a kapun. A Förgeteg nagy erősségű mágnesestér-generátora képes volt erre, de gondoskodni akartak róla, hogy a kapu másik oldalán semmi más kár ne keletkezzen. Az elővigyázatosság és a meggondolatlanság elegyétől Elvinek a lélegzete is elállt.

– Megint beszélnem kellene vele – jegyezte meg Elvi.

– Hogy még határozottabban közöld vele, hogy hibát követ el? – kérdezte Fayez. – Hátha meggondolja magát, mert még inkább nem értesz egyet vele?

– Nem ennyire rossz ember – rázta a fejét Elvi. Aztán, mivel tudta, hogy mégiscsak az, hozzátette: – Kell lennie valami megoldásnak.

– De nincs, édesem.

Jen felpillantott az állomása monitorjáról. A száját vékony vonallá szorította össze, a tekintete nyugtalanul cikázott.

– Nyolcvanezren élnek a Thanjavur-rendszerben – szólalt meg. – Egy lakható bolygó három várossal és egy bázis a legnagyobb holdján. És nemsokára… Egyszerűen képtelen vagyok felfogni. Egyszerűen nincsenek többé.

– Talán nem esett semmi bajuk – nyugtatta Elvi. – Csak… megszakadt velük a kapcsolat. Ha így haladunk tovább, lehet, hogy jobban jártak nálunk.

– Hacsak fel nem robbant a napjuk. Ilyesmiket rebesgetnek, nemde? Hogy a protomolekula megalkotói teljes rendszereket égettek fel?

Travon megint összeveregette az ujjait, miközben az állomás kijelzőjén ügyködött.

– A Thanjavur mindössze nyolc és fél fényévre van a Gedarától. Ha nyolc és fél év múlva egy hatalmas villanást látunk, tudni fogjuk, mi történt.

– Nem tetszik ez nekem – hümmögött Jen.

– Egyikünknek sem – mondta Fayez. – Őszintén szólva, szerintem a vén Sagale kihagyná ezt a részt, ha lehet.

– Micsoda? – értetlenkedett Jen. – Nem erre gondoltam. Mármint tényleg nem tetszik. De ez sem.

A főmonitorra küldött egy adatsort, amelyre Elvi nem ismert rá. A Myron Dőresége egy szemvillanás alatt semmivé lett, és energiagráfok sora vette át a helyét. Jen úgy fordult feléjük, mintha egyértelmű lett volna, mindez mit jelent.

– Biológus vagyok – jegyezte meg Elvi.

– Sugárzást észlelünk a gyűrűk közötti területről. Ilyesmit még sosem tapasztaltunk. Semmi sem volt ott, ami sugározhatna. Ez a kis zsebuniverzum a gyűrűknél ér véget. Eddig ami kilépett innen, mintha egy eseményhorizonton haladt volna át. Most viszont, amióta… amióta itt vagyunk, valami átszivárog.

– Valami zörög odafent a padláson – állapította meg Fayez. – Ez nem igazán megnyugtató. Engem nem nyugtat meg.

– Szerinted mi lehet ez? – kérdezte Elvi.

– Nem tudom. Csak az adatokat ismerem, és abból azt látom, hogy olyasmi történik, ami eddig nem történt. És nem csillapodik.

A fejében egy felidézett hang éppoly tisztán szólalt meg, mintha valóban kimondták volna a szavakat: A problémát a megosztott felelősség jelenti. Az egyik személy kiadja a parancsot, egy másik végrehajtja. Az egyik azzal védekezhet, hogy nem ő húzta meg a ravaszt, a másik azzal, hogy ő csak azt tette, amire utasították, és így mindketten megúszhatják. Elvi a fogai közt átszűrve lassan kiengedte a levegőt.

Kapcsolatkérést nyitott meg Sagale irodájához. Becsületére legyen mondva, az admirális azonnal fogadta.

– Dr. Okoye!

– Admirális, ide tudna fáradni hozzánk a hídra? Szeretném, ha rápillantana néhány beérkező információra.

Elvi hallotta a tétovázást, mielőtt Sagale eldöntötte, csupán a bombát szállító hajó elindítását akarják-e valamiképp megakadályozni. Az, hogy az adatok valódiak voltak, még nem garantálta, hogy nem valamilyen trükköt próbálnak bevetni.

– Mindjárt ott leszek – válaszolta Sagale, és bontotta a kapcsolatot.

– Bármikor fellázadhatunk – szólalt meg vidáman Fayez.

– Esélyünk se lenne – ellenkezett Travon. – Megcsináltam a navigációs elemzést. Még ha elfoglalnánk is a hajót, a Förgeteg atomokká zúzna minket, mielőtt kijutnánk valamelyik kapun.

– Jézusmáriám, Travon – hüledezett Fayez. – Csak vicceltem.

– Ó – hökkent meg Travon. – Bocsánat.

– Emlékszem arra, amikor még csak tudós voltam – merengett Elvi. – Tetszett. Kellemes volt.

Öt perccel később Sagale odaért a hídra, és úgy úszott az állomása felé, mintha egyikük sem lett volna ott. Elvinek eszébe jutott, amikor ugyanezen a helyen látta, és az admirálisnak még mindig a könnyektől csillogott a szeme. Most egészen másnak mutatkozott. Sagale szótlanul szemlélte a kijelzőt. A leghangosabb zajt a légvisszaforgatók susogása és Travon össze-összeérintett hüvelyk- és mutatóujja csapta.

Az energiagráfokat tanulmányozta, miközben Jen újra elmagyarázta a jelentőségüket. Sagale szenvtelenül fogadta a beszámolót. Amikor Jen végzett, az admirális csendben a présülés hevederében lebegett. A tekintete egy pillanatra találkozott Elviével, Elvi pedig úgy vélte, felfedezett benne valamit. Talán hálát.

Sagale egy kézmozdulattal megnyitott egy kommcsatornát.

– Sagale admirális! – harsant fel Song kormányzó hangja. – Miben lehetek a segítségére?

Az elnyújtott hangzók Mariner-völgyi akcentust sejtettek. Elvi eltűnődött, vajon olyan marsira utalt, aki a Laconiának dolgozott, vagy egy laconiai vitte magával sajátos beszédmódját az idegen világokra, majd onnan vissza. Azon, vajon ez az engedelmesség Duarte embereinek sajátsága lehetett-e, vagy eleve a marsi jellemhez tartozott.

– A nagy koponyáim előálltak egy elemzéssel, amire szeretném, ha a maga nagy koponyái is ránéznének, kormányzó. Talán semmi lényeges, de azt javaslom, hogy addig halasszuk el a bombaszállító hajó bevetését, amíg nem tudjuk, mi ez.

Hosszú szünet következett.

– Felcsigázta a kíváncsiságomat, admirális. Küldje csak át!

– Köszönöm – válaszolta Sagale, és a kormányzó bontotta a kapcsolatot. – Ossza meg az információt a Förgeteggel és a Medinával, dr. Lively! Lássuk, ugyanolyan aggasztónak találják-e, mint maga.

– Igenis, uram – vágta rá Jen, és nekilátott becsomagolni az információt, mintha öt pluszpercet kapott volna még a záróvizsgáján.

Fayez megérintette Elvi vállát, és alig hallhatóan megkérdezte:

– Szerinted most megúsztunk…

Az univerzum felrobbant.

Ha hang lett volna, szétrepeszti a dobhártyájukat. Elvi ennek ellenére a füléhez tapasztotta a tenyerét. Reflexből. Mert jobb megoldást nem tudott. Jen visított. Elvi próbált leúszni a fedélzet padlójára, de csak a lábát sikerült felhúznia, így magzatpózban lebegett tovább. Az előtte ívelő kapaszkodót díszesnek és szépnek látta. A sötét folt, ahol a legénység bőréről rákerült olajat nem törölték le róla, egy óriási tengerpart fraktális és bonyolult térképéhez hasonlított. Érezte maga mellett Fayezt, a nyomás kettejük között hömpölygő hullámait, ahogy összeértek, és visszaverődtek, miközben mindketten üvöltöttek. A levegő atomok felhőjévé bomlott szét. Sagale atomok felhőjévé vált. Elviből atomok felhője lett.

Megtapasztaltad, gondolta Elvi. Már tapasztaltál ilyet. Ne hagyd, hogy elvonja a figyelmedet! Ne hagyd el magad!

A felhő, amely a keze volt, a rezgések a semmiben, átsiklottak az ürességen és a nyüzsgésen a felhőhöz, amely a kapaszkodó volt. A saját atomjainak és a válaszfal atomjainak energiamezői a nyomás táncába fogtak, az energialöket villámlást lövellt fel a karján, oly bonyolultat, hogy Elvi nyomon sem tudta követni. Tudatában volt annak, hogy érzi, de annyi minden történt egyszerre, hogy nehezen tudta észben tartani az érzetet.

Elvi ráeszmélt, hogy keresztüllát az egyszerre páraszerűvé lett hajón és körötte a többi hajófelhőn. A Medina óriási, de áttetsző viharfelhőként komorlott az egész közepén.

Valami átsuhant a felhők között, sötéten tekergőzve, akár egy esőcseppeket kerülgető táncos. Aztán egy újabb. Majd még több. Mindent elleptek, átcsusszantak gázon, folyadékon és szilárd anyagon. Oly módon tűntek valóságosnak, ahogyan az anyagfelhők nem. Valóságosabbnak, mint bármi, amit Elvi valaha látott. A sötétség csápjai sosem tapasztalták meg a világosságot. Nem tapasztalhatták meg. Már láttad a fény ehhez hasonló hiányát. A sötétséget, amely olyan, mint egy haragos isten szeme… Valakinek mondtad ezt.

Az egyik meglódult, és oldalra tekeredett Elvitől balra, ha a bal egyáltalán jelentett még valamit. Meggörbült, mint egy kérdőjel, az atomok és rezgések mintázata pedig körötte és belé örvénylett. Szépsége, kecsessége ellenállhatatlanul magához vonzotta a tekintetet. Felhők keveredtek össze és kavarogtak a nyomában, oly tiszta színek, hogy csak színek voltak. Elvinek komoly erőfeszítésébe telt felismerni, hogy vércseppek.

Már átélte ezt. Először teljesen letaglózta. Most újra letaglózta, de legalább tudta, hogy mi ez. És ez lehetővé tette, hogy egyben maradjon az elméje. Legalább egy pillanatig.

Remekül csinálod, kölyök. Remekül csinálod. Menni fog. Csak még egy kicsit. De most csináld…

Próbálta felidézni, mi a torka. Próbálta elképzelni, hogy az anyagpettyek és az üresség egykor szavakat mondtak ki. Hogy még mindig képesek erre. Hogy a teste voltak, meg a levegő, amit belélegzett. Megpróbálta elérni, hogy elég sokáig együttműködjenek ahhoz, hogy elordítsa magát.

Vészkiürítés. Okoye őrnagy, delta-nyolcas engedély. A sötétség egyik csápja hirtelen meglódult felé…

…és félrezuhant. Mindegyik lecsúszott, fekete hópelyhekként hullottak át a rezgések felhőjén, amely a fedélzet padlója volt. Minden örvénylett, a formák egymásba gyűrődtek. Ha Elvi nem fókuszált, épphogy csak ki tudta venni őket. Jen bukfencező testét, ahogy a manőverezőfúvókák domboldallá változtatták a fedélzetet. Valakinek a karját az ujjaitól a könyökéig és még néhány centiméternyivel feljebb. A főképernyő izzását, amely túlságosan önmaga volt ahhoz, hogy bármiféle jelentéssel bírjon a levegőben elkapott fotonok egyszerű eleganciáján túl. Tudatában volt saját fájdalmának, mintha egy távoli vízesés moraját hallotta volna. Átbukott a levegőn, és egyfajta álomra emlékeztető állapotba zuhant.

És egy szempillantással később visszatért. A tolóerő, amely lehetett egyharmad vagy akár öt g is, lefelé húzta. Amikor megpróbált felülni, a vér a padlóhoz tapasztotta az arcát. A levegő bűzlött, de túlságosan sok illó anyag kavargott benne, hogy értelmezni lehessen. Mindenfelé riasztások vijjogtak, értelmetlen hangzavarban verődtek vissza egymásról. Egyszerre minden elromlott. Elvi valahogy feltápászkodott, és kiegyenesedett.

A hajóhíd rémálomba illő képet mutatott. A válaszfalak, a műszerek, a felszerelés jókora darabjai hiányoztak. Mintha egy művész radírral esett volna neki, hogy véletlenszerűen eltüntesse egyes részeiket. És másokét is.

Sagale még mindig a helyén posztolt, a fejének egy elnyújtott íve és a jobb válla egyszerűen eltűnt. Jen mozdulatlan halomként hevert, ahol a padló a fallal találkozott, mindenét vér borította, amely akár a sajátja is lehetett. Travon karja az állomása mellett feküdt, de ahol nemrég még a présülése volt, onnan most egy tompa szélű lyuk vezetett le a következő és az azutáni fedélzetre. Mintha korallzátonnyá változtatták volna a hajót, a barátait, és…

– Fayez! – üvöltötte.– Fayez!

– Itt vagyok – szólalt meg a férje hangja Elvi háta mögül. – Itt vagyok. Semmi bajom.

Egy présülés kétharmadában ült. A tartályból az összes folyadék ki-, le- és elfolyt.

– Semmi bajom – ismételte meg.

– Nincs meg a lábfejed.

– Tudom. De semmi bajom – mondta, és lehunyta a szemét. Elvi odabotorkált a leginkább sértetlennek látszó konzolhoz. Nehezére esett a járás, és addig nem jött rá, hogy miért, amíg le nem nézett, és észre nem vette, hogy egy softball-labdányi darab hiányzott a combjából. Amint meglátta, belehasított a fájdalom.

Egy gyengébb hajó százszorosan elpusztult volna, de a Sólyomot strapabírónak építették. A burkolatát százszor felmetszették, mégis elég gyorsan újranövesztette magát, hogy magában tartsa a levegőt. A reaktor hibákat és vészmódosításokat jelzett, a napló olyan tempóban görgött lefelé, hogy Elvi követni sem tudta. Megnyitotta az érzékelőrendszereket, és csillagok tűntek fel a képernyőjén. A hajó kikerült a lassú zónából. Egyre messzebb került a gyűrűktől. A rendszer a Laconia egét azonosította. Elvi hátrafordította a hajó figyelmét a távolodó kapu felé. A gyűrű nyugodtnak mutatkozott. Mintha semmi különös nem történt volna az imént. Érezte, hogy kacaj tör felfelé a torkán, és próbálta elfojtani, nem tudta biztosan, vajon abbamaradna-e, ha egyszer kiszakad belőle.

Megnyitott egy üzenetküldő csatornát, és azért fohászkodott, hogy elegendően sok meglegyen még a Sólyomból, hogy el tudja küldeni a jelet. A rendszer először nem reagált, és Elvi teljesen magába roskadt. Aztán az adóvevő nagy nehezen életre kelt.

– Köszönöm – hálálkodott Elvi a hajónak. – Jaj, köszönöm, köszönöm, köszönöm.

Összeszedte a maradék erejét, és azon tűnődött, vajon mennyi vért veszíthetett. És mennyi maradt még.

– A hatótávolságon belül járó minden hajónak. Itt Elvi Okoye őrnagy, a Laconiai Tudományos Igazgatóság tagja beszél. Azonnali segítségre van szükségem. Többen megsérültek vagy meghaltak…

Huszonkettedik fejezet: Teresa

– Még soha senkit sem láttam ennyire mérgesnek – csóválta a fejét Teresa. A kis Singh Szörnyeteg esetét mesélte. – Persze biztosan én is bedühödöm néha, de ez valahogy más volt. Ez a kislány…

– Komolyan? Nálad dühösebb emberrel kevésszer találkoztam, Picur – jegyezte meg Timothy.

Az étel-visszaforgatója szétszerelve hevert előtte egy pokrócon, mindegyik darab gondosan elhelyezve, mintha önmaga szétvetett tervrajza lett volna. Egyedül a beépített tápegység maradt a keretben. Timothy sorra megtisztította és kifényesítette az alkatrészeket. Az elhasználódás jeleit kereste. Teresa a férfi priccsén ült, a barlang falának vetett háttal és maga alá húzott lábbal, miközben Pézsmapocok elégedetten horkolt mellette. Egy szerelődrón ólálkodott a fénykör peremén, kidülledő fekete szeme egy kissé sértettnek tűnt, amiért Timothy nem engedi neki, hogy ő gondoskodjon a felszerelésről.

– Egyáltalán nem vagyok dühös – jelentette ki Teresa. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Nem hiszem, hogy az lennék.

Timothy odadobott neki egy sötét védőszemüveget, és intett neki, hogy vegye fel. Teresa felrakta, és Pézsmapocok szemére tette a tenyerét, nehogy a kutya megvakuljon. Néhány másodperccel később egy hegesztőpisztoly fénye robbant a látóterébe, akár egy parányi zöld csillag. A füst fanyar és fémes szagát kellemesnek érezte.

– Az a helyzet – kiabálta túl a hegesztőpisztoly zúgását Timothy –, hogy csak kétfajta düh létezik. Vagy azért dühödsz be, mert félsz, vagy azért, mert valami frusztrál.

A hegesztőpisztoly sercegése egy pukkanással elhallgatott.

– Már biztonságos? – kérdezte Teresa.

– Igen, leveheted. – Amikor Teresa lehúzta a szemüveget, a barlang sokkal világosabbnak tűnt, mint azelőtt, hogy felvette. A szeme a láng erős fénye ellenére alkalmazkodott a sötétséghez. Teresa megvakarta Pézsmapocok füle tövét, Timothy pedig folytatta. – Ha félsz… nem is tudom. Ha attól félsz, hogy az édesapád talán mégsem az a fickó, akinek hitted, felmérgesedhetsz. Vagy ha attól tartasz, hogy senki sem véd meg. Mint a Töketlen.

– Connornak hívják – javította ki Teresa, de közben el is mosolyodott.

– Igen, ő – hagyta rá Timothy. – Esetleg attól is félhetsz, hogy ostobának láttatott a társaid előtt. Ezért bedühödsz. Ha a legkevésbé sem érdekelne, hogy az öreged él-e, vagy sem, vagy ha Töketlen meg a társaid nem lennének fontosak neked, nem lennél dühös. De lehet, hogy a másik igaz. Próbálsz elérni valamit. Hogy egy kábelcsatornát bepasszítsál. Már órák óta dolgozol rajta, és amikor már épp megfelelőnek tűnne, meghajlik a fém, és kezdheted elölről az egészet. Ez is düh, de nem az ijedt düh. Hanem a másik.

– Vagyis ha rám nézel – válaszolta Teresa csúfondárosan –, úgy gondolod, hogy félek, és frusztrált vagyok?

– Aha.

Teresa hangjából egyszerre eltűnt a gúny, és magához ölelte a térdét. A megállapítás egyáltalán nem vágott össze azzal, akinek és amilyennek tartotta magát, de valami megrezdült benne Timothy szavaira. Úgy hatott, mint amikor egyszerre ráismer valakire. Mintha olyan szögből pillantotta volna meg önmagát, amilyenből még sosem. Lenyűgözőnek érezte.

– És hogyan lehet kezelni ezt?

– Rohadjak meg, ha tudom, Picur. Velem nem szokott ilyesmi történni.

– Sosem dühödsz be?

– Félszből legalábbis soha. Már nem is emlékszem, mikor féltem utoljára. Inkább a csalódottság volt jellemző rám. De volt egy barátom, és végignéztem, ahogy lassanként meghal. Semmit sem tehettem ellene. Ez borzalmasan frusztrált, és bedühödtem miatta. Kerestem az alkalmat, hogy összeverekedhessek valakivel. De akadt egy másik barátom, aki rendbe hozott.

– Hogyan?

– Szarrá vert – felelte Timothy. – Az segített. És azóta semmi sem tűnt elég fontosnak ahhoz, hogy érdemes lenne idegesítenem magam miatta.

A tenyerében egy hüvelykujjnyi ezüstkúpot görgetett, és közben összevont szemöldökkel vizsgálgatta.

– Az micsoda? – érdeklődött Teresa.

– A befecskendezés nyílása kezd megkopni egy kicsit – felelte Timothy. – Megjavíthatom. Csak így inkább inni fogom majd a gombaszeleteket, mint enni.

– Rengeteg időt töltesz azzal az izével.

– Ha vigyázol a szerszámaidra, a szerszámaid is vigyázni fognak rád.

Teresa nekidőlt a falnak. A kő hidegen simult a hátához. A mély barlangok hőmérséklete az éghajlat alapvető átlagértékeinek mértéke volt. A tömeg és a mélység kiegyenlítette a napi legmagasabb és legalacsonyabb értékeket – sőt, még a nyár és a tél ingadozásait is. Teresa elméletben mindig is tudta ezt, de addig nem értette, amíg meg nem ismerkedett Timothy barlangjával. Azzal, ahogyan hűvösnek érezte a hőségben, és kellemesen melegnek a fagyok idején.

– Tudod, a hegy gyomrában magányosan élő bölcs eléggé közhelyes – jegyezte meg Teresa, de közben elmosolyodott, nehogy Timothy úgy érezze, hogy sértésnek szánta. – Egyébként sincs mitől félnem.

– Hacsak nem a zsebatombombákkal felszerelt merénylőktől – válaszolta Timothy, majd visszacsúsztatta a befecskendezőt a burkolatába.

Teresa felkacagott, és egy másodperccel később Timothy is elmosolyodott.

– Ha bárki arra készülne, hogy megöljön, akkor valószínűleg dr. Cortazár lesz az – közölte Teresa.

– Igen? Ezt honnan veszed?

– Csak vicceltem. Szemmel követtem Holdent, ahogy beszéltünk róla. És hallottam, amikor dr. Cortazárral beszélgetett.

– Miről? – kérdezte hanyagul Timothy.

Teresa megpróbálta felidézni. Pontosan miről is beszéltek? Leginkább az maradt meg benne, hogy Cortazár azt fejtegeti, a természet miként falja fel a csecsemőket, Holden pedig egyenesen a kamerába néz. De az édesapjáról is szó esett.

Teresa levegőt vett, már szóra nyitotta volna a száját, amikor a levegő hörögve végigpergett a torkán, majd le a tüdejébe, mintha milliárdnyi apró, molekulányi üveggolyó csapódott volna a lágy szövetnek. A légzőszervei barlangot képeztek Timothy barlangjában, és Teresa kínzóan tudatába került saját teste bonyolultságának és az őt körülvevő barlang komplexitásának. Az előtte lévő fal erezete és szilánkjai széttöredeztek, majd egybesimultak. A gravitáció a padlóba igyekezett leráncigálni őt, miközben a kő és a saját teste elektronjainak elképesztően bonyolult tánca fölfelé taszigálta. Még sikerült eltűnődnie azon, vajon bedrogozták-e, mielőtt a tudatát letaglózta a levegő és a teste és az egyre inkább láthatatlanná bomló határ közvetlensége és összetettsége, amely már nem igazán választotta el őt a világtól…

Pézsmapocok rémülten felugatott. Teresa anélkül, hogy tudatában lett volna, a priccsre rogyott. Timothy felállt, a tekintetéből tökéletes összpontosítás sugárzott, a visszaforgatóról teljességgel megfeledkezett. A javítódroid furcsa, nyihogó hangot hallatott, ahogy megpróbált felegyenesedni, és részegen botladozni kezdett.

– Ezt nem csak én éreztem, igaz? – kérdezte Timothy.

– Nem hiszem – felelte Teresa.

– Jól van, rendben. Élveztem a társaságodat, Picur, de most haza kell menned.

– Mi volt ez? Valami baj van idebent a levegővel? Gáz jut be valahonnan?

– Nem – ragadta karon Timothy Teresát, hogy talpra segítse. – A levegővel semmi gond. Ez valami más volt. És valószínűleg sok mindenkivel megtörtént, ezért teljesen betojnak majd, és meg akarják keresni, aki fontos nekik, ez pedig te vagy. Szóval fontos, hogy most ne itt legyél.

– Nem értem – ellenkezett Teresa, de Timothy már előre, a barlang bejárata felé húzta. Olyan erősen szorította, akár egy satu. Az arcán semmiféle kifejezés nem tükröződött. Ettől egészen ijesztővé vált. Pézsmapocok Teresa mögött kocogott, és úgy csaholt, mintha figyelmeztetni akarta volna őt valamire.

A szabadban minden a megszokottnak tűnt. A furcsa érzés, amely az imént rátört, már úgy hatott, mint valami rossz álom vagy baleset emléke. Egyedül Timothy reakciója tette félelmetessé. A férfi felnézett, az eget kémlelte, aztán bólintott magában.

– Jól van, Picur. Most a szőrcsomóval együtt szépen hazamentek.

– Amint tudok, visszajövök – mondta Teresa. Nem igazán tudta, miért akarja megnyugtatni Timothyt.

– Rendben.

A hanghordozása változott meg. Mintha valahol máshol járt volna. Teresával sokszor bántak már így a felnőttek – udvariasan és szívélyesen, miközben egészen máson járt az eszük. Timothy viszont még soha. Ő különbözött a többiektől. Különböznie kellett.

– Itt leszel, amikor visszaérek?

– Kénytelen leszek, azt hiszem. Még nem végeztem, szóval…

Teresa átölelte. Mintha egy fa törzsét karolta volna át. Timothy elhúzódott tőle, és amikor Teresa felpillantott rá, mintha megbánást fedezett volna fel a tekintetében. Vagy tán sajnálatot.

– Sok szerencsét, Picur! – búcsúzott Timothy, aztán visszafordult a barlangja felé, és már el is tűnt. Pézsmapocok vakkantott egyet, és ugyanolyan aggodalommal bámult utána, mint Teresa.

– Gyerünk! – szólalt meg végül Teresa, és megindult a Kormányzóság épületébe vezető titkos átjáróhoz. Hűvös volt a délután. A falevelek már visszahúzódtak a téli burkukba, amitől a fák kopasznak tűntek. Egy alacsony ágról lecsüngő napmadár szétnyitotta felé a szárnyait, és rásziszegett, de Teresa nem törődött vele. A látóhatár peremén széles fellegek gyülekeztek, és húzták maguk után szürke viharfátylaikat. Ha erre tartanak, a vízelvezető alagút átjárhatatlanná válik, Teresa pedig a falakon kívül reked. Ezért aztán felgyorsította lépteit…

A repülő hangja először vékony és távoli nyüszítésnek tűnt, de csakhamar felerősödött. Alig egy perccel azután, hogy Teresa felfigyelt rá, már dübörgésnek hatott. A fekete lemezekkel borított test és a három hideggázas fúvóka a fák koronája felett bukkant elő, majd leszállt egy keskeny, a fák közötti hasadéknál alig szélesebb rétre. Amikor kinyílt az ajtó, Teresa arra számított, hogy a biztonságiak halványkék egyenruháját pillantja meg. Felkészült, hogy azonosítsa magát, és elmagyarázza, hogy túrázni indult. Ami csupán részben lett volna hazugság.

Ám ugyan valóban meglátott két fegyveres őrt, elsőként Ilich ezredes lépett ki a gépből. Komor arccal odakocogott Teresához. A hajtóművek nem álltak le teljesen, azért amikor Teresához ért, az ezredesnek kiabálnia kellett.

– Szállj be a repülőbe!

– Tessék?

– Most rögtön be kell szállnod a repülőbe. Vissza kell jutnod a Kormányzóság épületébe.

– Nem értem.

Ilich megfeszítette az állkapcsát, aztán a nyitott ajtó felé mutatott.

– Bemész. Oda. Most rögtön. Nem annyira nehéz.

Teresa hátrahőkölt, mintha pofon csapták volna. Az évek során, amióta a magántanára volt, Ilich sosem bánt durván vele. Mindig türelmesnek, támogatónak és derűsnek mutatkozott. Még olyankor is, amikor Teresa nem csinálta meg a házi feladatát, vagy valami rossz fát tett a tűzre, a büntetés legfeljebb egy hosszas elbeszélgetésben merült ki arról, hogy Teresa miért hozta meg az adott döntést, és hogy milyen célt szolgált az oktatása. Most mintha egy egészen más férfi lett volna Ilich egyenruhájában. Teresa érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. A férfi szájáról a „Jaj, a kurva életbe már!” szavakat olvasta le, de nem hallotta, amit mond.

Ilich finoman meghajolt, és a hajó irányába tessékelte, mint egy szolga, aki a gazdáját engedi előre, de Teresa kiérezte a gesztusból a türelmetlenséget. A megvetést. A dühöt.

Ó, gondolta, ahogy megindult a repülő felé. Tehát fél.

A géphez érve Pézsmapocok megmakacsolta magát, de mielőtt Teresa becsalogathatta volna, Ilich megbízta az egyik őrt, hogy gyalog vigye haza a kutyát. A repülő ajtaja mély dörrenéssel bezárult, és hirtelen a fák fölé emelkedtek. Noha a gép burkolata kívülről átlátszatlannak mutatkozott, Teresa üléséből nem tűnt többnek sötétített üvegnél. Amint a legmagasabb ágak fölé emelkedtek, tisztán ki tudta venni a Kormányzóság épületét.

– Honnan tudtad, hol találsz meg? – kérdezte Teresa.

Ilich a fejét csóválta, és Teresa egy pillanatig azt hitte, nem is fog válaszolni. Amikor az ezredes végül megszólalt, a hangja már inkább a megszokottnak érződött: türelmesnek és nyájasnak. Mindössze annyi változott, hogy Teresa immár tudta, az egész csak álca.

– Nyomkövetőt ültettek az állkapcsodba, amikor megszülettél. Egyetlen pillanatra sem fordulhat elő, hogy a testőrség ne tudjon róla, hol jársz, nekem pedig szent kötelességem gondoskodni a biztonságodról.

Mintha olyan nyelven beszélt volna, amelyet Teresa majdnem értett. Felfogta minden egyes szó jelentését, de az egészet sehogy sem tudta értelmezni. Túlságosan idegennek hatott számára az elképzelés. Túlságosan helytelennek.

– Édesapád úgy érezte, fontos, hogy lázadhass, és önállónak érezhesd magad, ezért engedélyezte a kirándulásaidat, feltéve, hogy nem csatangolsz el túl messze a Kormányzóság épületétől. Azt mondta, ennyi idős korában ő szólóban mászott kötelek nélkül hegyeket a Marson, és hogy ennek köszönhetően sok mindent megtanult önmagáról. Azt remélte, te is hasznát veszed majd ugyanennek a függetlenségnek és egyedüllétnek.

Egyedüllétnek. Vagyis nem tudott Timothyról. Semmi nem létezett egyetlen világon sem, amiért Teresa elárulta volna neki. Érezte, hogy a torka a felháborodástól bizsereg.

– Szóval csak elhitetted velem…

A repülő áthaladt a Kormányzóság épületének külső fala felett, és bekanyarodott keletre. Nem a leszállópályára tartottak, hanem a rezidencia gyepje felé. A kertben egyetlen magányos alak állt, és figyelte, ahogy elszállnak felette. Teresa úgy vélte, Holden az.

– Ameddig a biztonsági előírások engedték, tiszteletben tartottam az önállóságodat és a magánéletedet – védekezett Ilich. – Ugyanakkor fontos volt, hogy vészhelyzet esetén bármikor megtalálhassalak.

– Vészhelyzet van?

– Igen – felelte az ezredes. – Vészhelyzet.

Az édesapja rámosolygott, a szeme sarkában a szarkalábak mélyebbnek tűntek, mint amire Teresa emlékezett. Szivárványhártyájának opálossága hangsúlyosabbnak hatott, és mintha valami izzott volna a bőre alatt. Az irodáját egykor hálószobaként használta, amikor még aludt. Már évek óta nem volt szüksége erre. Most egy laconiai fából faragott íróasztal állt benne, amelynek az erezete üledékes kőzetre hasonlított, a közepét egy széles asztal foglalta el, a polcon tucatnyi nyomtatott könyv sorakozott, a fal mellett egy kanapé, amelyen ült. Ahol akkor ült, amikor bekövetkezett a változás.

– Apa! – szólította meg Teresa. – Hallasz engem?

Duarte szája kicsinyke „ó”-vá kerekedett, akár egy kisgyereké, aki valami csodálatosat lát. A kezével előrenyúlt, a levegőt paskolta Teresa feje mellett. Teresa megfogta a kezét, és forrónak érezte.

– Mondott valamit? – kérdezte a lány.

Kelly, az édesapja személyi inasa a fejét csóválta.

– Néhány összefüggéstelen szót, de semmi értelmeset. Miután megtörtént, bejöttem hozzá, és így találtam rá. Pontosan így. – Odabiccentett dr. Cortazár felé, aki az asztal szélén ült. – Amilyen hamar csak tudtam, idekérettem dr. Cortazárt.

– Mire véli a dolgot? – kérdezte Ilich. A hangja higgadt maradt, és Teresa apja fel sem figyelt rá. – Mi lehet a baja?

Cortazár széttárta a kezét.

– Legfeljebb találgatni tudok.

– Akkor tegye ezt! – utasította Ilich.

– Az esemény. A tudatkimaradás. Úgy tűnik, megegyezik azzal, amiről Trejo admirális a Sol-rendszerből beszámolt. Mindig azt az elméletet hallom, hogy ezzel a fegyverrel pusztították el a protomolekula megalkotóit. Bármilyen módon épült is fel az elméjük, ez a… hatás tönkretette. Nos, a főkonzul már évek óta azon igyekszik, hogy minél inkább hasonlítson a megalkotókra. Lehetséges… lehetséges… hogy érzékenyebben reagál a támadásra, mint közülünk mások.

Teresa mellkasába fájdalom nyilallt, mintha valaki gyomorszájon vágta volna. Térdre esett édesapja oldalán, de Duarte összevont szemöldökkel meredt valamire mellette. Vagy semmire.

– Mennyi idő kell hozzá, hogy javuljon az állapota? – érdeklődött Kelly.

– Ha több kísérleti alanyra kaptam volna engedélyt, talán meg tudnám állapítani – válaszolta Cortazár. Ugyanolyan hanghordozással mondta, mint azt, hogy „a természet folyton-folyvást felfalja a csecsemőket”. Teresa hátán végigfutott a hideg. – A jelen helyzetben annyit tudok mondani, hogy akár a következő pillanatban magához térhet. De az is elképzelhető, hogy élete végéig így marad, ami az ő esetében igencsak hosszú időt jelent. Ha bevihetném a laborba, és elvégezhetnék néhány vizsgálatot, talán világosabban látnék ebben a kérdésben.

– Kizárt – jelentette ki Kelly, és a hangjából kiérződött, hogy nem először mondja ezt. – A főkonzul ebben a szobában marad, amíg…

– Amíg mi lesz? – vágott a szavába Cortazár.

– Amíg úrrá nem leszünk a helyzeten – közölte határozottan Ilich. – Tud az állapotáról még bárki, aki nem tartózkodik ebben a helyiségben?

Megszólalt a főkonzul terminálja, kiemelt fontosságú kapcsolatkérést jelzett. A három férfi riadtan összenézett. Teresa édesapja összeráncolta a homlokát, aztán akkorát szellentett, mintha trombitába fújt volna bele. A dolog perverzitása és méltatlansága pengeként hasított Teresába. Az édesapja adta ki a hangot. Az a férfi, aki látnoki képességeivel és rettenthetetlenségével az egész emberiség felett uralkodott. Aki mindenről tudta, hogy áll, és hogyan kellene állnia. Az előtte lévő test csupán egy megnyomorodott férfié volt, aki túlságosan összetört ahhoz, hogy zavartassa magát. Ismét jelzett a terminál, és Kelly a saját kézi terminálján fogadta a hívást.

– A főkonzult jelenleg sajnos nem lehet zavarni – közölte Kelly, miközben kisétált a szobából. – De átadhatok neki egy üzenetet.

Az ajtó bezárult mögötte.

– Behozhatok valamennyi felszerelést – javasolta Cortazár. – Nem ugyanaz, mintha a Karámban végezném rajta a teszteket, ahol a tényleges eszközöket találni, de elérhetnék… valamit.

Ilich végigsimította a koponyáját, a tekintete Teresa apjáról Cortazárra, aztán a bambuszligetre néző ablakra siklott, egy másik világegyetembe, ahol még mindig sütött a nap, és az élet nem esett darabokra. Teresa megmozdult, és Ilich rápillantott. Hosszasan farkasszemet néztek egymással.

Teresa érezte, hogy pánik tör rá.

– Most nekem kellene átvennem az irányítást?

– Nem – válaszolta Ilich, mintha Teresa rettegése megoldott volna valamit. – Nem, továbbra is Winston Duarte főkonzul irányít. Belemerült a konzultációba dr. Cortazárral, és semmilyen körülmények között nem szabad zavarni. Könnyű megjegyezni, mert igaz. Kifejezetten meghagyta Kellynek, hogy a doktoron és rajtad kívül, hiszen a lánya vagy, további intézkedésig senkit se engedjünk be hozzá. Emlékszel rá, hogy ezt mondta?

– Nem… – kezdte volna Teresa.

– Emlékezned kell rá, hogy ezt mondta. Pontosan itt ült. Közvetlenül az esemény után történt. Mindannyian magunkhoz tértünk, ő pedig a füled hallatára szólt Kellynek, hogy szüksége van dr. Cortazárra, és hogy nem szabad zavarni őt. Emlékszel rá?

Teresa elképzelte magában. Az édesapja nyugodt és kőkemény hangját.

– Emlékszem – válaszolta.

Kelly lépett be újra a szobába.

– Valami történt a gyűrűnél. A Sólyom nem tervezett átkelést hajtott végre. Jelenleg vészjelzést sugároz. A mentőhajó már úton van, de még órák kellenek hozzá, hogy odaérjen. Talán egy egész nap is.

– Rendben – nyugtázta Ilich. – Titkosított csatornát kell nyitnunk Song kormányzó és Trejo admirális felé. Valakinek át kell vennie a hadsereg irányítását. Rajtuk kívül senki sem tudhat semmiről. Amíg a főkonzul magához nem tér, a mi kis itteni összeesküvésünk a birodalom.

Huszonharmadik fejezet: Naomi

A gyűrűből kicsapó energiacsóva puszta szemmel láthatatlan volt. Az optikai teleszkópok legfeljebb néhány fényes villanást mutattak volna, ahol a nyaláb útjába kerülő anyag egy pillanatra felragyogott, miközben darabokra szaggatták. A fény sebességével terjedő löket egyre szélesebbé vált az űrnek abban a szeletében, ahol az Auberonra beérkező vagy onnan indulni készülő hajókat a legnagyobb valószínűséggel lehetett megtalálni, és a távolsággal, több százezer kilométereket megtéve hullámként szétterjedt, akár egy kúp. Ha eközben veszített is az erejéből, ahhoz nem eleget, hogy az segítsen a San Salvadornak. A Szállítószövetség hajója túl lassan hagyta el a lezárt zónát, és szinte egyetlen pillanat alatt a hajó és rajta mindenki hamuvá égett.

Naomi az étkezdében ült, és újra meg újra lejátszotta a jármű elvesztéséről készült képeket, végignézte, ahogy olyan hirtelen izzik fel fehéren és pusztul el, hogy a képfrissítési frekvencia értelmezni sem tudta igazán. Naomi jóformán az egész életét hajókon és állomásokon töltötte. Hat hajón szolgált, amelyeket mikrometeorit-találat ért, kettőn, amelyikből kiszökött minden levegő. Egyszer ki kellett dobnia a hajtóműmagot, hogy a reaktor ne lobbanjon fel parányi, rövid életű napként. Szkafander nélkül ugrott át egyik hajóról a másikra, és az érzés, ahogyan a vákuumot próbálta belélegezni, még évtizedekkel később is kísértette rémálmaiban. Azt mondta volna, bensőségesen ismer minden veszélyt, amely valamilyen légkörön kívül előfordulhat.

Ez mégis új volt.

– Szerinted ők tették? – kérdezte Emma az ivógumónyi reggeli teája fölé görnyedve. A Bhikaji Cama már a fékező égetésnél tartott. Az egyharmad g-s nehézkedés egészen furcsának hatott, mígnem Naomi rájött, hogy korábban sosem tartózkodott a hajó legénységgel teli részeiben olyankor, amikor tudni lehetett, merre van a fel és a le irány. Ezután is furcsának érezte, de már tudta, miért.

– Ők, mint a laconiaiak, vagy ők, mint Saba emberei?

Emma felvonta a szemöldökét.

– Az elsőre gondoltam, de bármelyik.

A legénység két-három fős csendes csoportokban üldögélt az étkezdében, és a temetések rideg udvariasságával fordultak egymás felé. Némelyikük valószínűleg ismert néhány embert a San Salvador legénységéből, ám még ha nem is, a hajó a sajátjukra hasonlított. A pusztulása a saját halálukat juttatta az eszükbe, amire ugyan még várni kell, de előbb-utóbb be fog következni.

– Nem tudom – válaszolta Naomi. – A Förgeteg mindig is amiatt maradt a Medinánál, hogy egyszerre védelmezhessék az összes kaput. Ha lövést adnak le az állomásra a mágnesesmező-generátorukkal, a gyűrűk minden hajót megsütnek, amelyik túl közel van hozzájuk, viszont…

– Láttam az adatokat arról, amikor ezt csinálták. Az nem tűnt ekkorának.

– Meg se közelítette ezt – értett egyet Naomi.

Emma kortyolt egyet a gumójából, egy kissé még jobban előregörnyedt, és lehalkította a hangját.

– Mi húzhattunk ilyet? Megpróbáltuk elfoglalni a lassú zónát?

– Ha támadást terveztek, nem tudtam róla – felelte Naomi, de görcsbe rándult gyomorral. Nem hitte, hogy Saba nélküle készített volna elő egy ennyire vakmerő lépést, de talán mégis ezt tette. Naomi régóta a visszafogott és kevésbé erőszakos, hosszú távú stratégia mellett érvelt. Ha ezzel csupán azt érte el, hogy kihagyták a döntéshozatalból… Elképzelte, ahogy Bobbie, Alex és a Közelgő Vihar egy szedett-vedett, rögtönzött flottával éget a kapu felé. Ennyire nem lehettek ostobák. Ám ha mégis, a kapuból kicsapó gamma-kitörés sokkal erősebbnek mutatkozott…

– Ki tudnád deríteni, hova rejtettük a rendszeremet? – kérdezte Naomi. – Ha újra összerakom, talán rátalálok Saba jelzéseire. Jelentést kérhetek.

– Talán felkutathatom – felelte Emma. – De négy óra múlva felrakunk a Nagy Holdra induló egyik kompra, és kijuttatunk innen, mielőtt a transzferállomás hatókörébe érünk. Így nem lesz sok időnk.

– Akkor sietni fogunk.

Most, hogy a tolóerő megváltoztatta az építészeti tereket, nehezebben lehetett megtalálni Naomi korábbi cellájának minden darabját, de nem volt szüksége az összesre. A hardverbe beépített titkosítása megkönnyítette a rejtett üzenetek megtalálását, de a kizárólag a fejében őrzött kulcsok és információ nélkül semmi hasznukat nem lehetett venni. A konténerben töltött hosszas utazásainak feljegyzéseit mind kitörölték. Még ha a laconiaiak rábukkannak is az eszközökre, nem tudnák kiszedni belőlük a földalatti mozgalom titkait. Ugyanakkor Naomi sem.

Emma egy rakodókülvázat irányítva emelte félre a súlyos raklapokat, amelyeket korábban átrendeztek, Naomi pedig rátalált a szükséges darabokra – a présülése jelfeldolgozójára, egy monitorra, amely ugyan különbözött attól, amelyikkel korábban dolgozott, mégis kellően hasonlított hozzá, és egy kéziterminál-interfészre. A gépterem melletti egyik műhelyben állították fel a felszerelést. Egyikük sem mondta ki, de mindketten tudták, hogy az egészet újra szét kell majd szedni, és elrejteni, amint végeztek.

A műhely kicsi volt és koszos, a szövetfalakon elszíneződött foltokkal. A szerszámállványokat oly sok éve használták, hogy a kerámia az alóla előcsillanó titáncsontokig lekopott. Olajtól és izzadságtól bűzlött, Naominak pedig minden más helyiségnél jobban tetszett, mint ahol eddig megfordult a Camán.

Végignézett minden olyan helyet, ahol Saba a földalatti mozgalom közleményeit szokta elrejteni, de a legtöbbet egyáltalán nem találta. Nem egyszerűen a titkos üzenetek hiányoztak belőlük, hanem teljes csatornáknak nem lelte nyomát. A Szállítószövetség koordinációs információfolyama – a hajók helyzetének és vektorainak folyamatosan frissülő jegyzéke – csupán egy készenléti üzenetet ismételt. A Medina szórakoztató műsorát, amelyiken egy fiatal férfi magyarázta szinte levegőt se véve a formatervezés háromtényezős filozófiáját, egyáltalán nem sugározták. A Medina kommunikációs csatornáit burkoltan vagy más módokon lezárták.

– Ez jó vagy rossz jel? – érdeklődött Emma.

– Fogalmam sincs – felelte Naomi.

– Nemsokára be kell szállnod egy kompba.

– Csak még pár percet kérek.

Emma egyik lábáról a másikra helyezte át a súlypontját, igyekezett nem mutatni a türelmetlenségét. Nem csak a komp indulása miatti szűkös idő zavarta. Az egész helyzet feszültté tette.

Naomi már csaknem beletörődött a kudarcba, amikor ráakadt az üzenetre. Hamis elektronikus zaj ingadozásába rejtették egy navigációs irányjelzés mögé, amelyet a kapu interferenciáján át üzeneteket továbbító jelerősítőknek sugároztak. A titkosítás jelkulccsal működött, és Naominak hatszor kellett próbálkoznia, hogy ráleljen a megfelelőre. Amikor az üzenet megjelent a képernyőn, szövegnek bizonyult. Se hang, se kép nem tartozott hozzá. A puszta létén kívül semmi sem utalt rá, hogy Saba küldte.

JELENTŐSKÁRESEMÉNYALASSÚZÓNÁBAN. MINDENMŰVELETETFELFÜGGESZTENI, HÚZÓDJATOKMENEDÉKBE! A SZERVEZETETNEMFENYEGETIKÖZVETLENVESZÉLY, DEAZELLENSÉGMINDENTFOKOZOTTFIGYELEMMELKÍSÉR. A LACONIAELRENDELTE, HOGYEGYETLENHAJÓSEMKELHETÁTSEMELYIKKAPUN. KÉTKAPUELVESZETT. A TOVÁBBIFEJLEMÉNYEKRŐLAZONNALBESZÁMOLOK.

– „Két kapu elveszett”? – értetlenkedett Emma. – Ez mi a fenét akar jelenteni?

– Nekem úgy hangzik, hogy légy türelemmel, és kiderül – felelte Naomi. Kikapcsolta a rendszerét, és a szavak egy villanással elsötétültek.

Az űrkomp kétüléses modell volt. Epstein-hajtómű nélkül, de hagyományos meghajtása elég jól működött az egy-két hónapnál nem hosszabb bolygóközi utakhoz. Naomi néhány napnál tovább nem marad rajta. Ilyen járműveket béreltek ki a bányakutatók az igénybenyújtási felmérésekhez és az idős házaspárok a hosszabb, kissé kalandos vakációkhoz. Naomi annak ellenére kínzóan érezte Jim hiányát, hogy a férfi sosem lépett a komp fedélzetére. Amint a Bhikaji Cama elmaradt mögötte, és Naomi belekezdett az első tartós égetésbe az Auberon holdjának helyőrsége felé, ellenőrizte a transzpondere kimenő adatait. Egy nappal korábban a kompot még a Szállítószövetség karbantartó és biztonsági járműveként tartották nyilván. Ma a Whimsy Enterprises bérelhető járműveként szerepelt a nyilvántartásban, immár másfél éve. A hajót nem érdekelte, miféle történetet mesélnek róla. Így is, úgy is egyformán jól működött.

Beállította a helyi adást, hogy egy ideig az menjen, és a hivatalos álláspontot szajkózó, vékony arcú, vidám laconiai férfit amolyan háttérzajként használta, amíg gondolkodott. Az alatt a néhány óra alatt, amíg ki nem kapcsolta, sem a férfi, sem a helyét átvevő, savanyú és komoly tekintetű nő nem említette sem a Medinát, sem a Förgeteget, sem a gamma-kitörést. Ahogy arról sem beszéltek, hogyan lehetséges elveszíteni két gyűrűkaput. Azzal próbálta nyugtatni magát, hogy bármi történt is, legalább nem Bobbie és Alex rontott neki egy Magnetár-osztályú hadihajónak, hogy meghaljanak. Még annak az esélye is megvolt, hogy bármi okozta is a válsághelyzetet, nem várt lehetőséget kínált a földalatti mozgalomnak. Most, hogy már nem álltak rendelkezésre a palackjai, más módot kellett találnia, hogy eljuttassa az üzeneteit Sabához.

Az Auberon igazi sikertörténetnek számított az új rendszerek között. A tágas, buja bolygón tiszta vizet és több száz mikroklímát találtak, az őshonos fák pedig egymásról kölcsönösen tudomást sem véve együtt tudtak élni a Föld biokémiájával. Azt mesélték, hogy az auberoni gazdaságokban egymás mellett termesztették a helyi xenonövényeket a földi haszonnövényekkel, és mindkettő a másik termőtalaját táplálta. Túlzásnak hangzott, de az alapja igaz lehetett. A vízért és az ételért nem kellett megküzdeni, ahogyan olyan sok másik bolygón. A tizenkét nagyváros népessége együttesen egymilliósra rúgott, elszórtan pedig számos kisebb települést, farmot és kutatóállomást lehetett találni. A holdállomás közbeiktatásával a közeli aszteroidákra és arra a néhány törpebolygóra juttattak el felszerelést és élelmet, amelyek kellően nagynak bizonyultak a civil lakosság letelepedéséhez. Az ott élők száma a legnagyobb népsűrűség mellett csaknem a földi egy százalékának tizedét tette ki, és immár két évtizede önellátónak mondhatták magukat.

Naomi egy kissé félelmetesnek találta a helyet.

A dokkok, amikor megérkezett, tisztábbnak tűntek bármely másiknál, amit élete során a Sol-rendszerben látott. Ugyanakkor nem csupán a hátborzongató tökéletesség nem tetszett neki. Az űrvárosok, amelyek egy ideig az övbéli kultúra megvalósult álmainak számítottak, valaha ugyanilyen ragyogónak és optimistának hatottak, mint most az Auberon holdbázisa. De azok a történelemben gyökereztek. A Sol-rendszerben a Ceres óriás kikötőjétől a raktérnyi kőzúzalék térfogatánál alig nagyobb aszteroidákon ércet és vizet bányászó sziklaugrókig minden a közös múltból eredt. Igen, az űrbéli terjeszkedés véres és kegyetlen volt, ugyanannyi erőszakkal, mint együttműködéssel, mégis valós. Hiteles.

Ezen az állomáson nem lehetett régebbi szinteket találni, mert olyan, hogy „régebbi”, nem létezett. A Ceres némelyik negyede a kivájt üregekbe épült, ahol egykor az aszteroidát felpörgető hajtóműveket helyezték el. A Ganymedesen több szinten sorakoztak az alagutak, amelyeket a háború alatt kiürítettek, és sosem foglaltak újra el. A Földön városok épültek más városok romjaira, az évezredek során egymást lefedő rétegekben. Az Auberon önmaga vidámpark verziója volt. Előregyártott kultúra, amit bárhol ugyanilyen vidáman összeállíthattak volna. Nem érződött emberinek.

A Whimsy Enterprises irodájába ruhásszekrénynyi ajtó vezetett egy fagylaltozó és egy földigénylési ügyvédé között. Odabent hidroponikus tartályok és friss műanyag szaga töltötte meg a levegőt. Egy rövidre nyírt hajú, Naomival egyidős nő állt a pult mögött, amely leginkább egy ételbüfének illett volna be.

– Helló! – köszöntötte a nő alig leplezett mosollyal.

– Visszahoztam egy hajót – közölte Naomi.

– Nem emlékszel rám, ugye? – kérdezte a nő. – Nem hibáztatlak. Régen volt már. A hajódon szolgáltam.

– A hajómon?

– A Rocinantén, Holden kapitány alatt. A régi rossz időkben, amikor ledobták a sziklákat. Állandóan lefoglalt valami, sa sa que? A miatt a szemétláda Inaros miatt. Úgy néztél ki, mintha egy visszaforgatóból ráncigáltunk volna elő, amikor kitámogattunk abból a versenynaszádból.

Naomi agya letörölte az eltelt éveket, kitöltötte a nő arcát, visszasötétítette az ősz hajszálakat. A nő pilótaként szolgált Fred Johnsonnál a Tychón.

– Chava Lombaugh?

– Üdvözlet az Auberonon! – válaszolta Chava. – Idebent nyíltan beszélhetsz. Kétnaponta ellenőrzöm, nem találok-e titkos megfigyelőeszközöket, és ma még egyszer végignéztem mindent, amikor értesültem róla, hogy érkezel.

Naomi odalépett a pulthoz, és rátámaszkodott.

– Köszönöm. Tudod, mi történt?

– Semmi konkrétat – felelte Chava –, de az egyértelmű, hogy a laconiai biztonságiak totál be vannak szarva, amióta kiadták azt az átkeléseket letiltó első riasztást. Nem sikerült megfejtenünk a titkosított adásaikat, de elképesztően sok üzenetet váltanak. Song kormányzó pokoli erőfeszítéseket tett, hogy a lehető legtöbb hajót kijuttassa a lassú zónából a gamma-kitörés előtt, és most se ki, se be nem enged senkit.

– El tudod érni valahogy Sabát? – érdeklődött Naomi.

– A laconiaiak folyamatosan frissítik a jelerősítőik titkosító rendszereit – válaszolta Chava. – De akad még néhány hátsó ajtó, amit használhatok.

– Egész biztos vagy benne, hogy biztonságosak? – aggályoskodott Naomi, és a hangja furcsán visszhangzott, mintha a szokásosnál többet hallott volna belőle. Felhangok és alig hallható árnyalatok hullámai feszültek egymásnak, ahogy a rezgések visszaverődtek a pult, a padló és a falak szilárd felületeiről, majd még bonyolultabb összhangzatokká keveredtek. Naomi hátralépett, Chava szeme pedig elkerekedett. Naomi látta benne a nedvességet, a könnycsatorna nyílásának parányi fekete pontját, a szaruhártyában áramló vér folyószerű mintázatát, akár egy ismeretlen világ térképét.

– Bassza meg! – káromkodta el magát Chava, és egy szimfónia szólalt meg. Lehengerlő és komplex. Naomi úgy érezte, belezuhan a hangokba és a tágas, telített, bonyolult levegőbe…

Amikor magához tért, a feje a durva ipari szőnyeghez préselődött. Chava még mindig a pultnál állt, de az arcából minden vér kiszállt. Tekintetével a helyiséget pásztázta, fókuszálni igyekezett, Naomit próbálta megtalálni. Több másodpercbe telt.

– Mi a… – ráncolta a homlokát Chava. – Ez meg mi volt…

– Ugyanaz, ami akkor történt a Sol-rendszerben, amikor megsemmisítették a Pallast. Mennyi időre veszítettük el az eszméletünket?

– Nem… nem tudom…

– Vannak naplófájlok? Biztonsági felvételek?

Chava bólintott, előbb éppcsak megrezdült, majd lassanként előre-hátra járt a feje, hogy úgy tűnt, megállítani is alig lehet. Megnyitott egy képernyőt az asztali kijelzőjén. A kép semmit sem mutatott a belső térből, csupán az ajtót odakintről. Miközben visszatekerte, amíg Naomi meg nem jelent rajta, harsány riasztás szólalt meg az állomás hangosbemondóján, hogy még az irodában is tökéletesen hallották. Ez egy közbiztonsági bejelentés. Kérjük, maradjanak a helyükön! Ha segítségre lenne szükségük, használják a kézi termináljuk vészjelzőjét, és hamarosan odaérnek a kormányzati mentőegységek! Ne próbáljanak önállóan segítséget keresni! Ne hagyják el az otthonukat vagy a munkahelyüket!

– Három perc – közölte Chava. – Mintha kihagyott volna az idő.

– Van Magnetár-osztályú hadihajó az Auberon-rendszerben? Tudtommal egyedül ezek képesek erre… vagyis szinte egyedül ezek.

– Nem, nincs itt semmi ilyesmi.

– Meg kell kockáztatnunk, hogy használd a rejtett hozzáférésedet a jelerősítőkhöz. El kell juttatnunk egy üzenetet Sabának. Valami egyértelműen történik itt, és ha köze van ahhoz, ami miatt a Laconia úgy beijedt, talán jó lenne tudnia róla.

Chava intett Naominak, hogy menjen be a pult mögé.

– Gyere utánam! – mondta.

Chava fehér, jellegtelen kerámia-acél bútorokkal rendezte be kicsinyke, mégis jól felszerelt irodáját. Naomi leült a nő asztalához, és összerakott egy rövid üzenetet, gyorsan, a hibákkal mit sem törődve gépelt. Az Auberon-kapu ötvenöt perces időkésésre helyezkedett el a bolygótól. Még ha Saba azonnal visszaír is, két órába telik, hogy Naomi megkapja a választ, és akár több időbe is telhet.

A hosszas várakozás közben Chava kamillateát készített az iroda készletéből. Az édessége émelyítette, Naomi mégis megitta az egészet. Legalább csinált valamit. A biztonsági riadót egy óra harmincöt perccel azután fújták le, hogy életbe lépett. Az állomás biztonságos, nem fenyegeti veszély. Kérjük, folytassák megszokott tevékenységüket! A bejelentés már-már naivan optimistának tűnt.

Chava Lombaugh rendszere tíz perccel a két óra letelte előtt csipogott, ő pedig jókorát csapva nyitotta meg az üzenetet, mintha megcsípte volna. Miközben olvasta, elővicsorította a fogait.

– Mi történt?

– Semmi – felelte Chava, és Naomi felé fordította a monitort, hogy ő is láthassa. ADATÁTVITELIHIBA. A JELERŐSÍTŐNEMREAGÁL. AZÜZENETKÉSŐBBKERÜLTOVÁBBÍTÁSRA.

– Leállt a jelerősítőnk? – értetlenkedett Naomi.

– Az övék – válaszolta Chava. – Amelyik a gyűrűn belül van. Az Auberon oldalán lévő generálta az üzenetet, de a kettő nem kommunikál egymással. Viszont megpróbálkozhatunk valami mással. A gyűrűkapu interferenciája kegyetlenül erős, de azért áttörhető. A bérflottánk némelyik hajóját irányított sugárnyalábvetővel szerelték fel, és ha sikerül valamelyiket elég közel juttatni…

Naomi a fejét rázta.

– Nem. Semmi olyasmit, ami könnyen felfedezhető. Szeretném tájékoztatni, de nem a mozgalom veszélyeztetésével. Saba majd megkapja az üzenetet, amikor odaér. Tudni fogja, hogyan találjon meg minket, amint ez megtörténik.

Chava csalódottan hördült egyet, majd lecsapta az asztalra a maradék teáját.

– Akkor hadd vigyelek át a rejtekházba! Ott legalább egy kényelmes helyen rághatjuk a körmünket. A Laconia komolyan veszi a jelerősítőket. Bármi legyen is a gond, az elsők között a kommunikációs hálózatot fogják újra működőképes állapotba hozni.

– Hála az égnek, hogy ennyire hatékony az ellenség – tréfálkozott Naomi. Chava még nevetett is rajta egy kicsit.

Ám a jelerősítő még másnap sem működött. És egy nappal azután sem. Csaknem egy hét kellett hozzá, hogy egy nagy sebességű szonda megtegye a hatalmas távolságot a gyűrűkapuig, hogy átkeljen rajta, majd visszaküldje a képeket, amelyeket még a cenzori hivatal sem tudott titokban tartani.

Az Auberon-rendszerben mindenki – köztük Naomi, Chava és a Bhikaji Cama legénysége is – láthatta a kavargó színeket, amelyek a gyűrűkapuk közötti sötétség helyét átvették. Kiderült, hogy a lassú zóna oldalán lévő jelerősítő miért nem válaszol. Eltűnt, akárcsak a többi jelerősítő. És a Tájfun Szeme. És a Medina Állomás és minden hajó, amit karanténba kényszerítettek a gyűrűtérben. Egyedül a középen elhelyezkedő idegen állomás maradt meg, és ragyogott, akár egy parányi nap.

Naomi addig bámulta, míg szinte beleszédült, aztán elfordította a tekintetét, de megint oda kellett néznie, hogy ellenőrizze, nem csak képzelődik-e. Újra meg újra, a hitetlenség körforgásából szabadulni képtelenül.

A kapuk közötti mesterséges világegyetemből kitöröltek minden emberi jelenlétet, mintha soha ott se lett volna, és semmi jele nem maradt annak, hogy mi pusztította el.

Huszonnegyedik fejezet: Bobbie

A bár a pocséknál is pocsékabb volt. A pocséknak legalább van karaktere. Ez a hely teljesen jellegtelennek mutatkozott. A műkövet a Ceres vagy a Pallas alagútjaira tett utalásnak szánták, a graffitit polgárpukkasztónak, amíg a vendég észre nem vette, hogy a mintázat pár méterenként ismétlődik. Az ellenkultúra látszata egy vállalati formatervező tömegtermékeként. Az ételt nem lehetett rossznak mondani. Mesterségesen előállított borda csípős lében pácolva és zöldségdara, amit nem főztek péppé. A sör is elment, habár kissé komlósabbra főzték, mint ahogyan szerette. A hátsó kijelzőn általában a rendszer futballmérkőzéseinek összefoglalója ment. Most ellenben a hírek. És míg a képernyő többnyire a beszélgetés és az ivás háttereként szolgált, ma mindenki azt nézte.

– Az esemény annak mása, amelyet akkor tapasztaltunk, amikor a Förgeteg a mágnesesmező-generátora bevetésére kényszerült a Pallas Állomás szeparatista erői ellen – magyarázta a képernyőn a hírolvasó. A halvány bőrű nő szigorú arcát hosszú, sötét haj keretezte. Bobbie úgy vélte, hogy az adás a Lunáról érkezhet, de ugyanúgy jöhetett a Ceresről vagy a Marsról. Manapság mindegyik egyformának tűnt. – Ám míg a legutóbbi eseményt egyértelműen kiváltotta valami, és a Sol-rendszerre korlátozódott, a Solba azóta sikeresen átkelő néhány hajó szerint a mostani sokkal kiterjedtebb volt, és elképzelhető, hogy minden ismert rendszert érintett. A Medina Állomás, a Tájfun, valamint a gyűrűtérben tartózkodó civil hajók elvesztése feltételezhetően ezzel állhat összefüggésben, ám egyelőre nem adtak ki hivatalos jelentést, amely ezt megerősítené.

Caspar halk hangot adott ki, valahol a köhögés és a kuncogás között. Szemben vele Jillian kérdőn felszegte az állát.

– Jóval kritikusabb, mint általában a kedvenc újságíróik – mondta Caspar.

– De még így is látni, ahogy a seggén felnyúlva a cenzor mozgatja a száját – jegyezte meg Jillian. – Ha szabad lenne a sajtó, egy óra alatt szétmarcangolnák ezeket a seggfejeket, hogy magyarázatot kapjanak.

A hírműsor sötét hajú házigazdája mellett idősebb férfi jelent meg a képernyőn gallér nélküli ingben. Idegesen mosolygott, mintha a kamera épp kifosztani készült volna. A kép alján megjelenő felirat elárulta, kicsoda és micsoda ő, de a képernyő túl messze volt, a szöveg pedig túl kicsi ahhoz, hogy Bobbie bármit kibetűzhessen azonkívül, hogy a keresztneve valószínűleg Robert lehetett. Bobbie előrehajolt, a fülét hegyezte.

– Mit tud mondani nekünk az eseményekről, professzor? – kérdezte a hírműsor házigazdája.

– Nos, igen. Igen. Először is természetesen azt, hogy tévedés többes számot használni, ugye? Események, így, többes számban. Amit látunk, jobban megérthető egyetlen nem lokális eseményként. Ami tökéletesen illik ahhoz, amit eddig megtudtunk a… nem szívesen használom az idegen létforma kifejezést. Túl sok benne az önkényes feltételezés. Nevezzük őket korábbi lakóknak és az ellenségeiknek.

Az idős férfi mosolya valamivel szívélyesebbé vált, nyilvánvalóan szórakoztatta a saját tréfája. Bobbie hálát adott a világmindenségnek, hogy sosem kellett hallgatóként beülnie valamelyik egyetemi kurzusára.

Jillian gúnyosan vigyorgott.

– Elveszítették az egyik csatahajójukat, a gyűrűkapuk központi forgalomirányítását, egy rakás hajót meg két teljes kurva kaput, és a lokalitás korlátairól akarnak dumálni? – A képernyőre mutatott egy csupasz csonttal, amelyet nemrégiben még bordahús borított. – Totál idióták.

Caspar vállat vont.

– Elveszítettük a földalatti mozgalmat összehangoló medinai irányítást, mégis itt sörözünk, meg sült bordát eszünk.

– Mi is totál idióták vagyunk – válaszolta Jillian.

– Te legalábbis az vagy – vágta rá Caspar, de mosolyogva.

A közlemény, miszerint a Sol-kapu további intézkedésig nem használható, rosszul érintette. A legénységből senki semmit nem mondott egyenesen neki, de nem is kellett. Attól, hogy a rendszerből se ki, se be nem léphetett hajó, még nem jelentette azt, hogy befellegzett az itt a piros, hol a pirosozásnak. Még így is elszökhettek. Lopva távozhattak a Callistóról, hogy elrejtőzzenek a Szállítószövetség egyik hajóján. De még ha elbújnak is, az a hajó sehová sem mehetett, amíg fel nem oldják a vesztegzárat. Elveszett minden remény, hogy átcsusszanjanak egy másik rendszerbe, és ott valamelyik lakatlan holdon bujkáljanak, amíg el nem csitul a Sol-rendszerbeli támadás miatti vihar. Ehelyett úgy kell elrejtőzniük a tigris elől, hogy a ketrecében maradnak.

Aztán még rosszabbra fordult a helyzet.

Bobbie aludt, amikor történt. Egyre nehezebben sikerült pihennie. Felhúzta magát a priccsre az egykori raktárirodában, lekapcsolta a lámpákat, és az elméje a szökés, fogságba esés és véres összecsapások lehetséges forgatókönyveibe vetette magát, átgondolta a körülmények minden létező kombinációját, ami csak eszébe jutott. Örült, ha öt teljes órát aludt egy ciklus alatt, így amikor kábán és zavartan felocsúdott álmából, azt hitte, csak a kimerültség taglózta le végleg. Miután a terminálja csipogása jelezte, hogy a legénysége tagjaitól a callistói sürgősségi segélyszolgálaton át a rendszer legjelentősebb hírcsatornáiig mindenki tapasztalta, akkor tudatosodott benne, hogy ennél mélyrehatóbb dolog történt.

– Azt fontos megértenünk – fejtegette az idős férfi egyenesen a kamerába, mintha az egész állomás nagybácsikája lett volna –, hogy noha ezek az incidensek igencsak nyugtalanítók tudnak lenni, és kétségtelenül okoztak baleseteket, ha olyankor történtek, amikor valaki valamilyen kényes vagy veszélyes műveletet végzett, önmagukban nem jelentenek valós veszélyt.

– Ezt elmagyarázná? – kérte a műsorvezető.

– Semmilyen bizonyíték nincs arra nézvést, hogy ezeknek a zavaroknak hosszú távú kihatásai lennének. Valójában semmi sem utal arra, hogy átmeneti kellemetlenségnél többet okoznának. Természetesen fontos észben tartani, hogy bármikor megtörténhetnek, legalábbis addig, amíg a Tudományos Igazgatóság nem azonosítja a kiváltó okot, és… öhm… meg nem tudja fékezni ezeket. Addig is ügyelnünk kell arra, hogy a járműveink és az eszközeink vészüzemmódra tudjanak váltani. De ez mindenképp tanácsos, igaz?

Caspar megkeményítette a hangját, az öreg fószert utánozta.

– Az a tény pedig ne is aggassza önöket, hogy az esemény kapukat és hadihajókat semmisített meg! Á, dehogy. Emiatt ne fájjon az aranyos kicsi fejük!

– Hol van Alex? – kérdezte Bobbie.

– Amikor utoljára láttam, épp hazaindult – felelte Jillian.

A „haza” a Vihart jelentette. Vészesen közelgett a szökésre alkalmas időablak. Lehet, hogy Alex ezért ment a hajóra. Vagy talán őt igyekezett kerülni. A legutóbbi beszélgetésükkor Bobbie minden korábbinál erősebben presszionálta, és tudta róla, hogy Alex, ha lehet, kerüli a konfliktusokat. Hangosan sosem mondta volna ki, de azt kívánta, bárcsak Amos és Naomi még mindig velük lett volna. Vagy akár Holden. Bobbie mindig is félt tőle, hogy akaratlanul összetöri Alexet.

– Én lelépek – jelentette be, aztán otthagyta a pocsék kis bárt és a laconiai propagandacsatornát. Rajta kívül mindenki maradt még, hogy megigya a maradék sörét, és eldiskuráljon még egy keveset.

Bobbie az állomás nyilvános folyosóin ballagott, kezét a zsebébe mélyesztette, a tekintetét a földre szegezte maga elé. Testi méretei miatt, és mivel szinte gyerekkora óta arra trenírozták, hogy uralja a teret, amelyet elfoglal, nehéznek bizonyult visszafognia magát, és jelentéktelennek látszani. Ugyanakkor fontos volt. Már most több időt töltöttek a Callistón, mint szerette volna, és látta, hogy a legénység lassan hozzászokik ehhez. Megtalálták a kedvenc pocsék kis bárjaikat, a kedvenc kuplerájaikat, borbélyüzleteiket, kávézóikat és pachinkotermeiket. Semmi meglepő nem volt abban, hogy egy idő után beolvadtak. Hogy berendezkedtek ott, ahová a sors vetette őket. De az ő esetükben ez komoly veszéllyel járt, mert emiatt ismerhették meg őket, és akit túl jól megismertek, az börtönben, a gyűjtőcellákban vagy a sírban végzi.

A fordulónál a kézi terminálját használta, hogy kinyissa a szervizátjárót, és behúzódott a hajógyár infrastruktúrájába. Hosszasan gyalogolt az alig fűtött folyosókon, amíg elért a KBSZ csempészeinek barlangjába. A léptei a kicsapódott víz ritmustalan csepegésétől és a légvisszaforgatók duruzsolásától kísérve visszhangoztak. Az itteni falakat réges-régi graffitik díszítették, a nagy részüket övbéli dialektusban vagy titkosírással festették fel. Abból a kevésből, amit ki tudott hámozni, az EN-t és a MEK-et mocskoló szidalmakat olvasott ki. A múlt gyűlölködése ma már szinte bájosan ósdinak hatott. A hitelességének puszta ténye jobbnak mutatta a Laconiánál.

Miféle győzelmeket arattam? Vajon jobb világot hagyok itt, mint amilyet találtam?

Kislány korában azt hitte, érti, milyen lesz a jövő. Fejlődés. Haladás. Arra számított, hogy a hazáját szolgálja majd, a földiesítési erőfeszítéseket védelmezi a haragvó Földdel és a kegyetlen övbéliekkel szemben. Attól a pillanattól fogva, hogy megtanult beszélni, tudta, az ő életében még nem jön el az a nap, amikor az emberek szabadon járhatnak-kelhetnek a Mars felszínén, de hitte, hogy egy olyan bolygón fog meghalni, amelyet a kitenyésztett moha zöldellő végtelenje borít, és egy magnetoszféra hajnalfénye véd. Az az élet, amelyet valójában megélt, felismerhetetlenül különbözött egykori álmától. Elképesztőbben és elkeserítőbben alakult. És már nem érezte úgy, hogy helye lenne benne. Megvolt a szerepe, előbb a Rocinantén, most pedig a Viharon. Voltak emberei, és volt feladata. A Mars változott meg és sötétedett el. Egy olyan birodalommá és átfogó tervvé nőtte ki magát, amelynek ő nem akart része lenni.

Még mindig évtizedek álltak előtte, ha megfelelően kezeli magát, és továbbra is rendszeresen edzi a testét. A világmindenség, amelyet a halálakor otthagy, talán még így is jobb lesz, mint amelyikben most élt, azt azonban nehezen tudta elképzelni, hogy jobb lesz annál, mint amelyikbe beleszületett. Túl sok minden elveszett, ami pedig nem, az olyan mértékben megváltozott, hogy többé nem érthette meg.

Csipogott a kézi terminálja. Jillian üzent neki, még mindig a bárból. Bobbie gyanakodva nyitotta meg. Jilliant jó eszű nőnek és kiváló harcosnak ismerte. Még néhány leélt évtized meggyőzheti őt, hogy inkább építenie érdemes a csapatát, mint megfúrni. A mostani hangulatában Bobbie nem tudta biztosan, van-e kedve meghallgatni, amit Jillian mondani készül neki. De ő volt a kapitány, Jillian pedig a PH-ja. A hüvelykujjával megnyitotta a kapcsolatot. A felvételhez mellékelt címkén az állt, hogy: GONDOLTAM, EZTÉRDEMESLENNELÁTNOD. Bobbie megindította a lejátszást.

A bár falképernyője megelevenedett. Az ottani kép és a felvétel frissítési frekvenciáinak moaréhatása eltorzította a műsorvezető arcának vonásait, de nem annyira, hogy Bobbie ne vehesse ki őket. És mellette a kisebb ablakban felbukkanó férfiét. Az idős férfi eltűnt, és egy ismerős arc vette át a helyét. Anton Trejo admirálisé, a Förgeteg kapitányáé, a Sol-rendszer de facto kormányzójáé.

Bobbie megtorpant.

– …hónapok óta terveztük – magyarázta Trejo.

– Vagyis annak, hogy visszatért a Laconiára, semmi köze a gyűrűtérben történt eseményekhez?

– Abszolút semmi – felelte mosolyogva Trejo. Ezerszer jobban hazudott a műsorvezetőnél. – De értem, hogy az emberek miért vonják le ezt a következtetést. Ami a Medinával történt, borzalmas tragédia, és éppoly mély gyásszal tölt el, mint bárki mást. De a Tudományos Igazgatóság és személyesen a főkonzul biztosított róla, hogy urai a helyzetnek. Én csak egy vén tengerész vagyok, aki a következő állomáshelye felé tart. Ebben nincs semmi drámai. Hogan altengernagy jó ember, és készen áll átvenni a parancsnokságot. Feltétlenül megbízom benne.

Egy harmadik ablak nyílt meg a képernyőn, Trejo és a műsorvezető arca így kisebbé és kevésbé kivehetővé vált. A komoly tekintetű, fiatal Hogan altengernagy a laconiaiak kékjét viselte. Akár Caspar bátyja is lehetett volna.

– Nos, a Sol-rendszer polgárai nevében szeretném megköszönni…

A felvétel itt véget ért. Bobbie az egyik hüvelykujjával begépelte a választ. EZÉRDEKES. Nekitámaszkodott a falnak. Trejo távozik a Sol-rendszerből. Talán már el is indult. Egy új tiszt – egy laconiai tiszt, nem a MEKH valamelyik veteránja – veszi át a Förgeteg parancsnokságát. Ez akkor is elegendő lett volna, hogy meggyőzze, ha eleve nem határozott volna már.

A Vihar egy széles, mozgatható dokkolópadon állt, amelyen akár három hozzá hasonló elfért volna. A padozat talpai Bobbie fölé magasodtak, és úgy tervezték meg őket, hogy végiggördíthessék a szerkezetet a hatalmas barlangüregben, ahol megbújt. Fél kilométerrel távolabb a sötétben a folyosó fölfelé ívelt, a hold felszínén elrejtett hangár felé. A hajó egyelőre toronyként magasodott fölfelé a portáldarujában, a hajtóművek fúvókái csaknem a dokkolópadon nyugodtak, a hajó teteje pedig beleveszett a homályba Bobbie felett.

Bobbie felmászott a darun a légzsilipig, inkább a fémhágcsón húzta fel magát, egyik létrafok után a másikra rámarkolva, mintsem a motoros liftet használta. Amikor kinyílt a légzsilip, belépett, majd leválasztotta a kézi terminálját a Callisto rendszeréről, mielőtt összehangolta a Viharéval. Csekély volt a valószínűsége, hogy a kettős kapcsolat elárulná őket, de nem nullával egyenlő, és felesleges lett volna felesleges kockázatot vállalnia.

A hajó közölte vele, hogy Alexet a gépészműhelyben találja, és hogy a pilótán kívül a legénységnek még négy tagja tartózkodik a hajó különböző részeiben. Neki most kizárólag az számított, hogy Alex egyedül van. Bobbie nem szerette volna, ha ezt a beszélgetést mások is hallják. Egyelőre legalábbis nem.

A gépészműhely kevésbé hasonlított gyári szereldére, mint annak idején a Rocinantéé, inkább bemutatóteremre vagy gyógyfürdőre emlékeztetett. A szekrényeket a lágyan ívelt falakba süllyesztették, a szegélyek túl finomak voltak ahhoz, hogy fel lehessen fedezni őket. A világítás magukból a falakból áradt, a hajó burkolata lágy, egyenletes fénnyel izzott, hogy a teret kellemessé és árnyéktalanná tegye. Alex az egyik tárgynyomtatóval felszerelt munkapadnál állt, amit mintha magról növesztettek volna, nem megépítettek. A hasa sokkal laposabbnak tűnt, mint amikor megnősült. Ami megmaradt a hajából, mostanra teljesen megőszült, sötét arcát halvány pajesz sörtéi szegélyezték. Arra a férfira emlékeztette Bobbie-t, aki gyerekkorában az iskolája mellett árulta a fagylaltot. Alex felpillantott rá, odabiccentett neki, és az emlék szertefoszlott. Alex újra csak önmaga lett.

– Valami elromlott? – érdeklődött Bobbie, és az állával a tárgynyomtató felé bökött.

– A présülésem középső dúca kissé megkopott. Kiszedtem a régi darabot, és újat nyomtatok helyette – válaszolta Alex. – Te miért jöttél fel a hajóra?

– Téged kerestelek – felelte Bobbie. – Beszélgetnünk kell.

– Sejtettem, hogy így lesz.

– Amit arról mondtál, hogy miért igyekszem annyira… belekapaszkodni valamibe. Talán igazad lehetett.

– Köszönöm.

– De már nincs – folytatta Bobbie. – Megváltozott körülöttünk a helyzet. Az egyenletek átalakultak, amikor lezárták a kapukat.

– A Szállítószövetségnek még mindig vannak itt hajói, amelyekkel randevúzhatunk. Előbb vagy utóbb megint megnyílnak a kapuk. Úgy értem, nem tarthatják zárva őket a végtelenségig, nem érdekes, mi történt valahol.

– De addig is itt rekedtünk a Sol-rendszerben. Viszont nem ez a legfontosabb. Elveszítették a Tájfunt. Mindössze három ilyen szörnyeteget építettek meg. A Förgeteg Mélye azért vigyázza a Sol-rendszert, mert itt koncentrálódik a hatalom és az erőforrások java. A népesség.

– A történelem – tette hozzá Alex. – Egy olyan idő történetét őrzi, amikor még nem a Laconia parancsolt.

– Ez is – ismerte el Bobbie. – A Tájfun Szeme a kapukat biztosította. A Forgószél Zúgása a saját rendszerüket védelmezi. Most eggyel kevesebb maradt nekik e miatt a katasztrófa miatt. És kapkodnak. Trejót visszarendelték a Laconiára. Senki sem biztosítja a gyűrűteret. Minden, amit azzal kapcsolatban mondtam, hogy ez a harc megnyerhető, még mindig igaz, és ha bejön, elérhetjük, hogy a flottájuk egyetlen csatahajóra redukálódjon. Lehetséges, hogy ott tartják a Laconia-rendszerben. Lehet, hogy a gyűrűtérbe vezénylik, ha úgy gondolják, még egyszer nem fog megtörténni, bármi történt is. Ide biztosan nem fogják hozni. A Sol-rendszer sokkal bejárhatóbbá válik a földalatti mozgalom számára. Még mindig ez a legfontosabb rendszer, és jóval közelebb juthatunk ahhoz, hogy visszafoglaljuk. Ez már nem csupán jelképes győzelem lesz. Hanem taktikai és stratégiai is. Nem hagyhatom veszni ezt a lehetőséget.

– Értem, amit mondasz – válaszolta Alex.

Pár másodpercig csupán a nyomtató kattogott magában.

– Tudom, hogy fenntartásaid vannak – folytatta Bobbie. – Tiszteletben tartom őket. Komolyan.

– Nem erről van szó – kezdte Alex. – Csak…

– Nem akarom, hogy részt vegyél benne, ha nem vagy biztos magadban. De hallgass meg! Kicsi az esélye, de ha mégis sikerül, hatalmas dobás lenne. A Förgeteg a leghalálosabb gépezet, amit emberek valaha megépítettek. Mindketten tudjuk, mivel szállt szembe a háborúban. Még ha sikerül is célba juttatnunk a csomagot, nem tudhatom biztosan, hogy az antianyag elég lesz-e ahhoz, hogy megsemmisítse. Neked gyereked van. És előbb vagy utóbb valószínűleg neki is lesz egy gyereke. Holden már nincs velünk. És Amos sincs. Naomi visszahúzódott a remetebarlangjába. A Rocit naftalinba tettük. És… ha ez balul sikerül, a Viharról is lemondhatunk. Ha ki akarsz szállni, nem hibáztathatlak.

– Ha ki akarok szállni?

– Ha vissza akarsz vonulni. Szerezhetünk neked egy új nevet, vagy hátteret kreálhatunk a mostanihoz. Állást keríthetünk neked a Ceresen, a Ganymedesen, vagy itt. Bármi. Ténylegesen megismerheted Kitet és a feleségét. Senkinek sem lesz rosszabb rólad a véleménye, ha ezt akarod.

– Lehetséges, hogy ezt szeretném – felelte Alex.

– Nekem az kell, hogy száz százalékot adj, vagy semmit.

Alex megvakarta az állát. A nyomtató jelzett, hogy végzett a művelettel, de Alex nem nyitotta fel, hogy kivegye az új dúcot.

– Most a hajó kapitányaként beszélsz – mondta végül. – Ténylegesen kissé másképp ejted ki a szavakat, amikor parancsokat osztogatsz. Tudod, mit? Alig észrevehető, de tagadhatatlan. A lényeg, hogy tudom, kapitányként mit mondasz. És azt is tudom, miért. Viszont barátként egy szívességet szeretnék kérni tőled.

Semmi szívesség, se kompromisszum, vagy benne vagy, vagy nem, tolult volna Bobbie szájára.

– Mire lenne szükséged? – kérdezte.

– Egyeztess Naomival! Ha azt mondja, helytelen lépés lenne, figyelj oda rá! Hallgasd végig!

Bobbie érezte, hogy taszítja az ötlet. A korábbi veszekedés görcsként szorította össze a gyomrát, keményre, akár egy kő. De…

– És ha egyetért?

Alex kihúzta a vállát, lejjebb eresztette a súlypontját, és barátságosan elmosolyodott. A hajón senki más nem jött volna rá, hogy Amost utánozza, Bobbie viszont igen.

– Akkor a másvilágra küldünk néhány mocskos szemétládát – jelentette ki.

Közjáték: A táncoló medve

Holden a magas ablakon beszűrődő és a mennyezetre árnyakat vető hajnalpírra ébredt. Az álma utolsó foszlányai – krokodilok másztak bele a vízvisszaforgatóba, ő és Naomi pedig egy sószóróval próbálták kicsalogatni őket onnan – egyszerre szertefoszlottak. Holden nyújtózott és ásított egyet, aztán kihúzta magát a puha párnákkal és bársonyos takaróval megvetett, széles ágyból. Az ágy lábánál kivárt egy pillanatot, hogy a tekintete mindent magába ihasson. Az ablak melletti vázában lévő virágokat. A lepedőkbe szőtt finom mintázatot. A lábujjait a bolyhos, meleg szőnyeghez dörgölte. És némán elmondta magában, amit mindig, kezdettől fogva minden reggel szokott.

Ez itt a cellád. Börtönben vagy. Ezt ne feledd!

Elégedetten elmosolyodott, mivel valaki figyelte.

A zuhanyfülkéje padlóját sima és szépséges folyami kövek fedték. A víz mindig meleg volt, a szappan szantálfa- és orgonaillatú. Minden törülköző puha, vastag és fehér, akár a frissen hullott hó. Melegített tükör előtt borotválkozott, amelyiken nem csapódott ki a gőz. Laconiai egyenruháját – amelyik valódi szövetből, nem újrahasznosított papírból készült – szokás szerint tisztán és kivasalva találta a katonaládájában. Öltözködés közben egy könnyed dallamot dúdolgatott, amire gyermekkorából emlékezett, mivel valaki lehallgatta.

Annak idején egy kevésbé kényelmes cellában érkezett a Laconiára. Egy fülkében faggatták. Összeverték. És az első napokban ezeknél jóval durvább dolgokkal fenyegették. A későbbi napokon a szabadság ígéretével kecsegtették. Sőt, a hataloméval. Sokkal, de sokkal rosszabb is lehetett volna. Holden végtére is részt vett a támadásban, amely megbénította a Medina Állomást, és szétszórta a földalatti mozgalom ügynökeit a birodalom rendszereiben. Valakinek még a Laconia egyik korai rombolóját is sikerült elcsennie alóluk. Holdennek rengeteget kellett tudnia arról, hogyan működött a földalatti mozgalom a Medinán, ki volt érintett benne, és hol lehetett megtalálni őket. Kizárólag azért lehetett még életben az összes ujjával és rajtuk a körmeivel együtt, mert tudott a holtűrről is, amelyik megjelent a Viharon, amikor a hajó a mágnesesmező-generátorát használta a megszokott térben. És a hasonló holtűrökről a Solon kívüli rendszerekben. Az egész emberiségből egyedül ő járt – Miller nyomozó rendszerhez kapcsolt földi maradványainak kíséretében – az idegenek állomásának belsejében, és látta a saját szemével a protomolekula megépítőinek sorsát. És az első pillanattól fogva, hogy ezt megengedték neki, csak úgy zúdította rájuk az információt, amit ezzel kapcsolatban tudott. Ebben a témában együttműködőnek nevezni igencsak enyhe kifejezés lett volna, és minden múló héttel egyre elavultabb lett a földalatti mozgalomról őrzött tudása. Kevésbé hasznos. Immár nem is vették a fáradságot, hogy erről kérdezzék.

Duarte megfontolt, művelt, civilizált férfi volt, emellett gyilkos. Elbűvölő, szórakoztató, egy kissé búskomor, és – amennyire Holden meg tudta állapítani – egyáltalán nem volt tudatában iszonyatos becsvágyának. Akárcsak a vallási fanatikusok, a férfi valóban hitt benne, hogy mindent, amit tett, igazolt a célja. Még amikor a saját – majd a leánya – halhatatlanságára törekedett, Duarténak akkor is sikerült az emberi faj javáért vállalt szükséges teherként beállítania ezt. Mindenekelőtt egy elragadó kis rátartinak lehetett nevezni. Miközben Holden lassanként tisztelni kezdte, sőt egyenesen megkedvelte a férfit, ügyelt rá, nehogy elfeledkezzen róla, hogy Duarte egy szörnyeteg.

Az ajtaját zárral szerelték fel, de ő nem kezelhette. A zsebébe csúsztatta a marokterminált, amit kapott, kiment az udvarra, és betette maga mögött az ajtót. Aki csak akart, bemehetett. Ha valamilyen okból ki – vagy be – akarták volna zárni, megtehették. Holden zsebre dugta a kezét, és végigsétált az oszlopokkal övezett járdán. A virágládában növekvő páfrányok a Földről származtak. Talán a termőtalaj is. Valamilyen kisebb állami hivatalnok lépett ki előtte egy ajtón, majd elfordult, és elsuhant mellette, mintha Holden ott se lett volna. Ebből a szempontból a páfrányra hasonlított. Csupán díszítőelemként szolgált.

Az étkezde mérete a Rocinante egy egész fedélzetéét túlszárnyalta. A fakó, boltíves mennyezet alatti nyitott konyhában az éjjel és a nappal bármely szakában egyszerre három szakács szolgált. Néhány asztal állt az ablakoknál, tucatnyit egy másik udvarban helyeztek el elszórva hátul. Rajtuk friss gyümölcs. Friss tojás. Friss hús, sajt és rizs. Egyikből sem túlságosan sok. Az elegancia az emberek munkájából és tisztelettudó alázatából származott, nem a kérkedő pazarlásból. A hűséget többre becsülték a vagyonnál. Bámulatosnak tűnt, hogy ennyi mindent meg lehet tudni valakiről pusztán azzal, hogy hónapokat töltünk abban, amit felépített.

Holden egy faragott fatányérban rizst és halat kapott, ahogy mindig. Egy kisebb tányérban dinnyét és bogyós gyümölcsöket. Egy csaknem levesestálkányi kerámiacsészében enyhén pörkölt szemekből főtt kávét. Cortazár magányosan ült az egyik hátsó bokszban, és a kézi terminálján böngészett valamit. Holden fegyelmezettségből szélesen elmosolyodott, és odament, hogy leüljön a szociopata hivatásos élve boncolóval szemben.

– Jó reggelt, doki! – köszönt. – Jó ideje nem láttam már. A világmindenség jól bánik magával?

Cortazár bezárta a fájlt, amit olvasott, de Holdennek még sikerült elkapnia a „korlátlanul fenntartható homeosztázis” kifejezést. Nem tudta pontosan, mit jelent, és úgy nem nézhetett utána, hogy valaki ne tudta volna meg.

– Minden a legnagyobb rendben – felelte Cortazár, és szemének csillogása arról árulkodott, hogy igazat mond. Ami valószínűleg azt jelentette, hogy valakinek, aki nem dr. Cortazár, egészen borzalmas dolgokat kell átélnie. – A legeslegnagyobb rendben.

– Igen? És mi a jó hír?

Egy pillanatig úgy tűnt, Cortazár válaszolni készül valamit, aztán meggondolta magát. Ez is azt igazolta, hogy jó a hangulata. A doktor szerette, ha többet tud a környezeténél. Ez a hatalom érzetét kölcsönözte neki. A legnagyobb valószínűséggel olyankor lankadt az ébersége, amikor dühös vagy bosszús volt. Vagy részeg. Holden a részegen panaszkodó Cortazárt kedvelte a legjobban.

– Semmi olyasmi, amiről beszélhetnék – válaszolta, és felkelt a helyéről, még a félig megevett ételét is otthagyta. – Sajnálom, hogy nem maradhatok tovább. Hív a kötelesség.

– Ha később lenne ideje, keressen meg, és sakkozhatnánk egyet – javasolta Holden. Rengetegszer veszített már Cortazár ellen. Még csak csalnia sem kellett. A fickó ügyesen játszott. – Odahaza mindig megtalál.

Miután magára maradt, Holden némán elfogyasztotta a reggelijét, és hagyta, hogy a helyiség hangulata eltöltse. Táncoló medveként azt is megtanulta, hogy nem szabad árulkodó jeleket keresnie. Amiatt, hogy a kutatásra összpontosított, valójában sok minden elkerülte a figyelmét. Jobban járt, ha tétlen maradt, és észrevette, amit lehetett. Például azt, ahogy a szakácsok a homlokukat ráncolva beszélgettek egymással. Vagy azt, hogy a méltóságok mennyire gyorsan jöttek be az étkezdébe, és távoztak onnan, és azt, ahogy megfeszült a válluk.

A legutóbbi esemény – az érzékelés különös megváltozása, az idő- és tudatkiesés – óta efféle hangulat uralkodott a Kormányzóság épületében. Valami történt, de Holden nem tudta, mi lehet az. Senki még csak említést sem tett neki róla. Ő pedig nem kérdezősködött. Mert valaki mindig lehallgatta.

Amikor végzett, otthagyta a tányérját, hogy leszedjék, két elvihető pohárban kávét töltött magának, és a zsebébe tömött fél pár kolbászt. Megindult a kert felé. Egy kissé hűvösre fordult az idő. Az évszakok tovább tartottak a Laconián, de az ősz határozottan beleakasztotta már a karmait a természetbe. Magasan fent a furcsa, medúzaszerű felhők egyike szelte át az eget, amelynek kéksége átütött az áttetsző foszlányokon. Az őrhely alig volt több egy padnál, rajta egy szögletes állkapcsú fiatalemberrel, aki akár Alex egyik unokatestvére is lehetett volna.

– Jó reggelt, Fernand! – üdvözölte Holden. – Hoztam magának valamit.

Az őr elmosolyodott, és a fejét rázta.

– Még mindig nem fogadhatom el öntől, uram.

– Megértem – válaszolta Holden. – Nagy kár, tudja, mert a kávé, amit a VIP-étkezdében adnak, igazán finom. Friss szemekből készül, amelyeket nem pörköltek úgy szét, mintha bizonyítékot próbálnának elrejteni vele. A vízből kiérezni némi ásványosságot, de nem annyira, hogy az embernek az a benyomása legyen, hogy egy kőfejtőből iszik. Kiváló minőség, de…

– Csodásan hangzik, uram.

Holden a padra rakta az egyik elvihető poharat.

– Ide rakom, hogy biztonságosan megszabadulhasson tőle. És ezt is, amitől Yao hadnagy szabadulhat meg. Egy kis cukrot is tettem bele.

– Szólok neki, hogy ki kell dobnia – válaszolta mosolyogva az őr. Hetekbe telt idáig eljutni a kölyökkel. Nem lehetett nagy eredménynek nevezni, de a semminél több volt. A Kormányzóságon minden személy, aki felfedezte Holden emberi mivoltát, aki együtt nevetett vele valamilyen viccen, akinek a napirendjébe valamennyire belepasszolhatott, parányit megnehezítette a megölését. Egyetlen tette nem változtatott a helyzeten. Együttesen talán a nem is annyira távoli jövőben ezek dönthetik el, hogy kegyelmet kap-e, vagy egy golyót a tarkójába. Holden ezért halkan elnevette magát, mintha az őr a barátja lenne, aztán tovább-ballagott a kertbe.

A Kormányzóság épületében adott sémák szerint folyt az élet. Mindenki saját napirendhez igazodott, akár tudott róla, akár nem. Itt, a birodalom szívében, ahol több ezren léptek be és ki, vagy vágtak át a tekintély és hatalom forrásánál álló épületeken, Holden több emberöltőnyi időt tölthetett volna el azzal, hogy mindenkit nyomon követ. Mintha egy termeszbolyt figyelt volna, mígnem az egyedek megszűntek önmaguk lenni, és egy jóval nagyobb és ősibb tudat szervévé alakultak át. Ha addig élt volna is, ameddig Duarte szándékozott, akkor sem értette volna meg az összes apró részletet. A jelenlegi céljaihoz a kisebb mintázatok is megtették. Az olyanok, mint hogy Cortazár szeretett nyerni a sakkban, és hogy a testőr hadnagy cukorral itta a kávéját, és hogy Duarte lánya késő délutánonként kijárt a kertbe, különösen olyankor, amikor zaklatott volt.

Persze nem mindig. Akadtak napok, amikor Holden olyan helyen telepedett le, ahol reményei szerint a lány belebotlik, aztán órákat töltött régi kalandregények olvasásával, vagy a cenzorok által engedélyezett szórakoztató adásokkal. Híreket sosem nézett. Az állami propagandacsatornákat választhatta volna, de sosem tudta rászánni magát erre. Vagy felmérgesítették, márpedig nem engedhette meg magának, hogy mérges legyen, vagy egyszerűen a sok ismételgetéstől lassanként igaznak hangzottak. Ezt sem engedhette meg magának.

Ma egy kis patak mellett álló pagodát választott. Az ottani növények a helyi fajták közül kerültek ki. A levélszerű alakzatok sötétebbek voltak, mint amihez gyermekkorában hozzászokott. Kékesfeketék, bármilyen klorofill jellegű vegyülettel állt elő a Laconia evolúciós története. Mégis szélesen szétterült, hogy magába szívhassa a nap energiáját. Mégis magasra nőtt, hogy a vele vetélkedő létformák fölé emelkedhessen. A hasonló problémák hasonló megoldásokat eredményeztek, ahogy a repülés is ötször alakult ki a Föld története során. Megfelelő lépések a tervezés terén. Elvi Okoye annak idején így nevezte őket.

Elővette a marokterminálját, és csaknem két órán át hagyta elmerülni magát egy régi, a kapuk megnyitása előtti övbéli jégszállítón játszódó detektívregényben, amelyet olyasvalaki írt, aki soha életében nem járt jégszállítón. Elsőként az ugatás jelezte, hogy már nincs egyedül. Épp akkor rakta le az olvasmányát, amikor az öreg labrador előügetett az élő sövény mögül, és úgy vigyorgott, ahogy kizárólag a kutyák tudnak. Holden előhúzta a zsebéből a kolbászt, és hagyta, hogy a kutya a tenyeréből egye meg, miközben ő a vénlány füle tövét vakargatta. Semmi sem mutathatta jobban, hogy az ember megbízható, mint az, hogy egy kutya kedveli, a megvesztegetésnél pedig semmivel sem lehet jobban megkedveltetni magunkat egy kutyával.

– Na, ki a jó kutyus? – kérdezte. A labrador fújt egyet, és a következő pillanatban felbukkant a lány. Teresa, a főkonzuli poszt örököse. A birodalom hercegnője. Tizennégy éves volt, a kamaszkornak abban a szakaszában járt, amikor minden érzelem egyértelműen kiül az arcára. Holdennek alig kellett rápillantania, hogy tudja, valami összetörte a lányt.

– Helló! – köszönt, ahogy mindig szokott. Minden alkalommal ugyanúgy, hogy a séma megszokottá váljon. Hogy ő megszokottá váljon. Mert amit megszoktunk, nem jelent fenyegetést.

Teresa rendszerint egy „Helló!”-val válaszolt, ma azonban eltért a megszokott sémától. Egyáltalán nem mondott semmit, csak a kutyáját nézte, és kerülte Holden tekintetét. A szeme vérágas volt, alatta foltok sötétlettek. A bőre sápadtabbnak tűnt, mint általában. Bármi történt is, személyesen érintette őt. Ez leszűkítette a lehetőségeket.

– Tudod, mi furcsa? – kérdezte Holden. – Ma a reggelinél találkoztam dr. Cortazárral, és igencsak sietett. Általában megáll, és egy kicsit eldiskurál velem. Ma szinte kiviharzott. Még arra sem vette a fáradságot, hogy jól elverjen sakkban.

– Most elég sok a dolga – magyarázta Teresa. A hangja ugyanolyan leharcoltnak hangzott, mint a külseje. – Egy beteggel foglalkozik. Dr. Okoyéval. A Tudományos Igazgatóságról. És a férjével. Dr. Okoye megsérült, és idehozták a Kormányzóságra, hogy apával beszélhessenek. Nem sérült meg súlyosan. Rendbe fog jönni, de dr. Cortazár segít ápolni.

Amikor végzett a beszámolóval, bólintott, mintha újra átgondolta volna, amit mondott, és megfelelőnek találta. Parányi mozdulat volt. Olyasmi, amivel rengeteg pénzt veszítene, ha valaha kártyázásra adná a fejét.

– Ezt sajnálattal hallom – válaszolta Holden. – Remélem, hamar meggyógyul.

Nem kérdezett rá, mi történt. Nem igyekezett információt kiszedni Teresából. Annyiban kellett volna hagynia. Taktikai szempontból minden további megjegyzés hiba volt.

– Hé – mondta. – Talán nem tőlem akarod hallani, de bármi történt is, minden rendbe jön.

A lány szeme elkerekedett, aztán megkeményedett a tekintete. Egy másodperc sem kellett hozzá.

– Fogalmam sincs, miről beszél – sziszegte Teresa, majd sarkon fordult, és elvonult, a combjára csapott, hogy magához hívja a kutyát. A labrador Teresáról Holdenre nézett, sötétbarna szemében sajnálkozás tükröződött. Az újabb falat kolbász ígérete állt szemben a lány fájdalmával.

– Eredj! – biztatta Holden, és a távolodó Teresa háta felé biccentett. A kutya barátságosan vakkantott, aztán újra elvágtatott.

Holden próbált visszatérni a könyvhöz, de a figyelme folyton elkalandozott. Majdnem egy órát kivárt, aztán elrakta a marokterminálját, és felkerekedett. Hűvös szellő támadt. Holden azon morfondírozott, hogy visszamegy a cellájába egy dzsekiért, aztán mégis lemondott erről. Egy kis kényelmetlenség tökéletesen illett ehhez a naphoz. Inkább a mauzóleumok felé vette az irányt.

Virágfüzérek borították a sarkot, ahol a kő a földdel találkozott. Pirosan, fehéren és pazar lilán tündököltek. Némelyik a Laconián őshonos fajta volt, másokat a hidroponikus tartályokból hoztak át ide. Mindaddig cserélik őket, amíg utasítást nem adnak rá, hogy tovább már nem kell. Ha a vezetés elfeledkezik róla, az idők végezetéig friss virág díszíti majd Avasarala sírját.

Fentről magának az asszonynak a kőbe vésett tekintete nézett le rá. Valószínűleg csak a képzelete játszott vele, de Holdennek úgy tűnt, mintha a nőt szórakoztatná a dolog. Hogy miután meghalt, és nem ténylegesen neki kellett helyrehoznia a mérhetetlen és titkos szarkeverést, amit az emberiség történelmének neveztek, végre leesett neki a poén. Holden felnézett rá, eszébe jutott a nő hangja, a mozgása. A tekintete, amely éppoly ragyogó, intelligens és könyörtelen volt, akár egy varjúé.

– Mi folyik itt? – kérdezte halkan Holden. – Mi ez az egész?

Nem érdekelte, meghallja-e valaki. Gondolatainak kontextusa nélkül bármit jelenthettek a szavai.

Látta a teljesen összetört Teresát. A Kormányzóság a felgyülemlett szorongástól vibrált. Cortazár – a kiváltságos, narcisztikus, protomolekula-mániás Cortazár – magában örvendezett. Újabb különös tudat- és időkiesés, ezúttal legalább a Laconia-rendszerben és talán azon kívül is. Elvi Okoye visszatérését fedőtörténetként használták, hogy megindokolják Cortazár jelenlétét a Kormányzóság épületében. Mert a doktornak ott kellett lennie, örült, hogy ott lehet, és valaki el akarta leplezni a valódi indokot.

Mindebből arra lehetett következtetni, hogy Duartéval történt valami.

Ha ez igaz, Cortazár szabadabb kezet kapott. Ami annyit jelentett, hogy a Duarte lányának kísérleti felkoncolását és feláldozását célzó tervei magasabb sebességi fokozatba váltottak. És Elvi is visszatért a másik rendszerben végrehajtott küldetéséről, vagyis Holden is belefoghat a terve megvalósításába. Most már versenyt futottak, és Holdennek az az erős gyanúja támadt, hogy hátrányba került. Nagy kár. Mindeddig abban reménykedett, hogy több ideje lesz.

Ne legyen már ilyen nyámnyila, nyavalygós pöcs! – gorombította le a képzeletében Avasarala. Az egyik kezében a reményt tartja, a másikban a szarságokat. Meglátjuk, melyik lesz tele előbb. Munkára!

Holden előbb elkuncogta magát, aztán felsóhajtott.

– Jogos – mondta a halott asszonynak. A nő ezúttal nem válaszolt. Holden sarkon fordult, és megindult vissza az épületek felé, amikor megcsapta az első valóban hideg fuvallat, és felborzolta a talajborítást, amit nem lehetett igazán gyepnek nevezni. Mire leszáll az éj, vihar támad, Holden biztosra vette ezt. Talán havazni is fog. A hó mindenütt ugyanolyan volt.

Ki kellett találnia, mi legyen a következő lépés. Talán Elvi. Talán Elvi férje, Fayez. Fayezt mindig is kedvelte. Talán Teresa. Talán ideje lenne felkeresnie Duartét, ha még nem késett el vele. Bárcsak lett volna még ideje…

Ez volt a gond az ezeréves Reichekkel. Felragyogtak, aztán kihunytak, akár a szentjánosbogarak.

Huszonötödik fejezet: Naomi

Naomi immár eleget élt ahhoz, hogy egynél több történelmi változást megtapasztalhasson. Valójában abban a világban, amibe beleszületett, a Föld és a Mars szövetséget tartott fenn, hogy folyamatosan elnyomhassák a hozzá hasonló övbélieket. A földön kívüli életről szóló elképzelések a tudományos elméletekre és a szórakoztató csatornákon sugárzott thrillerekre korlátozódtak. Némelyik változás annyira lassan zajlott, hogy könnyen észre sem lehetett venni, hogy megtörténik. Az átalakulás, amikor az övbéliek kizsákmányolt osztályból a Szállítószövetség fénykorában a de facto uralkodó réteggé nőtték ki magukat, évtizedeket ívelt át. Ahogy a Ganymedes összeomlás utáni újjáépítése is. Mások hirtelen mentek végbe, vagy legalábbis úgy tűnt. Amikor az Eros elmozdult. Amikor megnyíltak a kapuk. Amikor a sziklák lezuhantak a Földre. Amikor a Laconia visszatért.

A hirtelen változások, bármennyire különböztek is, ugyanazt a sémát követték. Miután megtörtént – bármi volt is az –, az emberek egyfajta sokkos állapotba kerültek. Nemcsak Naomi és a környezete, hanem az emberiség egész hatalmas és változatos faja. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha még mindig mindegyikük Afrika szavannáin élő majomember lett volna, akik elnémultak, amint felbőgni hallottak egy oroszlánt. Minden szabály, amelyhez addig alkalmazkodtak, megkérdőjeleződött. A belső bolygók mindig is az ellenség voltak, de vajon még mindig azok? A Naprendszer külső pereménél messzebb sohasem juthat el az emberiség, de vajon távolabb is eljuthatunk? A Föld megmarad, ugye?

Naominak nem tetszett az érzés, mégis felismerte. És ami még fontosabb, meglátta benne az erőt. Az efféle pillanatok esélyt kínáltak. Új szövetségekhez, újfajta empátiához vezethettek, új és átfogóbb érzetét kelthették annak, hogy egyetlen emberi fajban egyesülünk. Vagy évtizedeken át mérgezhették az emberi elméket, és üdvözölhették az ősi háborúkat az új és véres csatamezőkön.

Az Auberon visszafojtott lélegzettel várta, vajon a ragadozók eljönnek-e érte. Naomi a rendszeren belüli hírcsatornák adásaiból szűrte le ezt, amelyeken kívül most már semmilyen más csatornát nem lehetett látni. A laconiai kormányzó kikerekedett szeméből olvasta ki. És hiába tagadta volna, a saját szívében is ugyanezt találta.

A Tájfun a laconiai dominancia abszolút szimbólumának számított. Miután a Förgeteg kérlelhetetlenül leigázta a Sol-rendszert, a laconiai uralmat adottnak tekintették. Nem csupán azért, mert a Laconia módot talált rá, hogy bármikor megvédje a gyűrűteret egy bármely vagy akár az összes kapuból intézett egyidejű támadástól, noha ez szintén sokat nyomott a latban. Ugyancsak hozzájárult annak tudata, hogy a lassú zónában állomásoztatva a Tájfun bárki otthona felé félúton járt. Hogy amint támadásba lendült, semmi sem állíthatta meg, legfeljebb a birodalom szeszélye.

És most megszűnt létezni.

A Medina Állomás kezdettől fogva a gyűrűtérhez tartozott. A Sol-gyűrűn átkelő első hajók egyikeként már azelőtt elfoglalta a helyét, hogy megnyílt a többi kapu. A Medina a legtávolabbi kereskedelmi állomásként működött az új földfoglalási láz idején, majd közlekedési rendőrként a gyarmatbolygók hálózatának középpontjában. Előbb vallásos csillagbárkaként, majd a KBSZ csatahajójaként betöltött szerepe éppoly gazdaggá és összetetté tette a történetét, mint a benne élő embereket. Változtathatatlan tényként jelezte, az emberiség miként közlekedik a gyűrűkön keresztül, éppoly állandónak és maradandónak tűnt, mint maguk a gyűrűk.

És ez is megszűnt létezni.

Ha csak az egyik vagy a másik lett volna igaz, talán egyszerűbb lenne. De úgy, hogy egyszerre elsöpörték a pörölyt, amely minden emberi fejet fenyegetett a birodalomban, és a kapuknál a legrégebb óta fennálló emberi települést, Naomi lelke meghasonlott. Egyszerre örvendezett és gyászolt. Ezzel egy időben pedig mélységes aggodalom töltötte el, amiért arra emlékeztették, hogy csupán azért, mert valami ismerős, még nem feltétlenül érthető.

– Hogy szoktad enni a tojást? – érdeklődött Chava.

Naomi a reggelizőpultnál ült, és a szeméből igyekezett kidörgölni az álmosságot.

– Rendszerint porból készítve és egy csőből szívva.

– Szóval… rántottát kérsz?

– Az nagyszerű lenne.

Chava az állomás egyik divatos negyedében lakott, amennyiben volt kevésbé divatos is. Az Auberon még nem létezett elég régóta ahhoz, hogy a történelem beleivódhasson egyes részeibe. Itt még semmit sem alakítottak vagy terveztek át, hasznosítottak újra. Chava konyhájának kemény ipari fehérsége pontosan úgy mutatott, amilyennek a tervezője elképzelte. A hidroponikus vázákban növekvő páfrányokat, amelyek gyökereik fehérjével és leveleik zöldjével kérkedtek, pontosan ott helyezték el, ahol a legjobban lehetett fényképezni őket. Az ablakok, amelyek egy három szinttel lejjebbi közös térre néztek, akárcsak egy városi lakásé a Földön, csupán azoknál tisztábbak voltak, a kívánt hatást érték el. Egy vagy négy nemzedékkel később mindez saját stílust és jelleget fog ölteni magára, most azonban még nem.

Vagy talán Naominak csak egy kávé és egy kevés edzés hiányzott. Ezt sem lehetett kizárni.

– Jól aludtál? – kérdezte Chava, miközben a serpenyőben vidáman sercegett és pukkangatott a tojás. – Általában nincsenek látogatóim. Te vagy az első, aki egy éjszakánál többet fog tölteni a vendégszobában.

– Kedves kis szoba – felelte Naomi. – Van bármi hír?

Chava egy kerámiabögrét tett a pultra Naomi könyöke mellé, aztán egy már feketekávéval teli üvegből készült kis kávéskannát.

– A transzferállomáson szolgáló politikai tiszt szerint tilos bármiféle kimenő forgalom, amíg a Laconia másképp nem rendelkezik. Ami elég bajos, mivel a jelerősítők továbbra sem működnek. Egy teherszállító tartott kifelé, amikor beütött a balhé, és a Szállítószövetség azt állítja, hogy ha nem tudják eljuttatni a rakományukat a Farhome-rendszerbe, egy év múlva hatalmas éhínségre lehet ott számítani.

Naomi kávét öntött a bögréjébe. Feketeség tört fel a mindent ellepő fehérségben, felette gőz gomolygott. Az illatát könnyebbnek érezte annál, amit megszokott. Eltűnődött, vajon Jimnek ízlene-e.

– Hallottál bármit a kormányzóról?

– Rádiócsend – felelte Chava. – Azt rebesgetik, hogy a kormányzó jó ideje kenőpénzeket fogad el. Nem teljesen egyértelmű, kihez lojális.

– Ez furcsamód üdítő hír – állapította meg Naomi. – Na és a helyi földalatti mozgalom? Hogy áll? Milyen erőforrásokra támaszkodhat?

Chava vállat vont.

– Nem igazán tudom. Saba elkülönít minket egymástól. Abban sem vagyok teljesen biztos, hogy mennyit tud, kivéve azt, hogy tudja, kitől kell megkérdeznie, hogy valami megvalósítható-e. – Rájött, hogy milyen hibát követett el azzal, amit mondott, és a száját vékony vonallá szorította össze. – Úgy értem, tudta. Még mindig nem vagyok képes felfogni, hogy…

– Tudom – nyugtatta Naomi. – Központi koordináció híján már nem nagyon nevezhetjük magunkat egyetlen földalatti mozgalomnak. Ezerháromszáz földalatti mozgalom vagyunk, amelyek nem tudnak beszélni egymással.

A kommunikáció, gondolta, miközben kortyolt egyet a kávéjából, mindig gondot jelentett.

Chava még egyszer megkeverte a serpenyőben a tojást, aztán a fehér tányérra öntötte a bolyhos sárga felhőket.

– Másfelől viszont most már ezerháromszáz különböző Laconia létezik. Valójában ennél kevesebb. Rengeteg kisebb kolóniára még nem neveztek ki helyi kormányzót. Lényegében szabadok.

– És az a veszély fenyegeti őket, hogy támogatás híján összeomlanak. Nem vagyok biztos benne, hogy szabadon meghalni annyira vonzó lenne, ha a kifejezés nem csak retorikai fordulat.

– Igaz – ismerte el Chava.

A tojás íze furcsának hatott. Sűrűbb és testesebb volt, mint a nagyon hasonló pótlék, amivel a Roci szolgált nekik, és maga után is más ízt hagyott, amiről Naomi először nem tudta eldönteni, tetszik-e neki, vagy sem. Csodálatosnak érezte viszont, hogy étel került a gyomrába. És jól ment a kávéhoz.

Chava nem kezdte el a jövőjéről kérdezgetni Naomit. Mindketten jól tudták, hogy túl sok az ismeretlen bármiféle komolyan vehető tervhez. Még ha akadna is olyan hajó, ahol folytathatnák az itt a piros, hol a pirosozást, már nem volt Saba, akinek elküldhette volna az információt elemzésre és javaslatok kidolgozására. Naomi szerepe a földalatti mozgalomban, a földalatti mozgalom túlélési képessége – minden alapvetően bizonytalanná vált. Vendégszeretettel és kedvességgel leplezték el a problémákat. Naomi Chava vendége volt. Az ő pluszszobájában aludt. Az ő ételét ette, és az ő kávéját itta, mintha testvérek lettek volna.

Furcsának tűnt belegondolni, hogy az emberek így éltek. És nem kizárólag az itteniek. A földalatti mozgalom tagjai szép lakásban laktak, az ablakukból gondosan kialakított kilátással, az asztalukon friss gyümölccsel és kávéval. Minden annyira eltúlzottan normálisnak látszott, hogy szinte csapdába helyezett csalinak lehetett érezni. Vajon Chava ugyanúgy képes lenne lemondani erről az egészről, ahogy Naomi otthagyta a Rocit, Alexet és Bobbie-t? Vagy a kényelem túl sokáig itt tartaná, ha valami félresiklana? Ha valami már most félresiklott?

– Gond van? – kérdezte Chava, és Naomi rájött, hogy morcosan ráncolta a homlokát.

– Elgondolkodtam… – valami kevésbé sértő után kutatott a fejében az „életmódoddal szembeni ösztönös rosszallásom” helyett –, …hogyan lehetne irányítani a forgalmat a gyűrűtérben. Ha az a teherszállító megkezdi az átkelést, vakon fog nekivágni. Ahogy mindenki. – Most, hogy kimondta, ténylegesen aggasztani kezdte a dolog. – És hatalmas lesz a nyomás. Az a rengeteg kolónia, amelyek egyelőre nem önellátók, egy ideig talán várni fognak. Visszafogják magukat, de előbb vagy utóbb vonzóbbnak tűnik majd a sikertelen átkelés kockázata, mint a bizonyosság, hogy a kolóniájuk elbukik.

– Ez igaz – ismerte el Chava, miközben még egy tojást ütött bele a serpenyőbe. – Viszont nehezen tudom elképzelni, hogy nekilátnának építkezni a gyűrűtérben. Azelőtt legalábbis nem, hogy megtudjuk, mi történt, és hogy meg lehet-e akadályozni, hogy újra megtörténjen. Vagy te igen? Persze lehetséges, hogy a Laconia odarendel egy másik rendszerpusztító hajót, de csak akkor, ha készek vállalni a kockázatot, hogy esetleg elveszítik.

– Kezd hazardírozásnak tűnni az egész – próbálta elütni a dolgot Naomi. Viszont nem érezte helyénvalónak. Egyelőre nem.

– Az „egyszer” bármit jelenthet – válaszolta Chava, ahogy az újabb tojás egyre jobban lüktetett, és buborékokat fújt a hőtől. – Lehet, hogy egyetlen alkalommal történt meg. Lehet, hogy ezerévenként egyszer szokott. Vagy mostantól minden harmadik csütörtökön ez lesz. Még azt sem tudjuk, ezúttal mi váltotta ki.

– Mire elegendő adatpontunk lesz egy megfelelő szórásdiagramhoz, rengeteg hajót el fogunk veszíteni.

– Ha egyáltalán lenne támpontunk azt illetően, mikor tűnnek el nyomtalanul a hajók. Senki sem figyel, szóval hogyan tarthatnák nyilván? Jelen pillanatban az egész kommunikációs hálózat áll. Ha valaki mégis tudná, ki kellene dolgoznia valamilyen módszert, hogy közölhesse velünk. Nincs senki, aki irányítana. Kérsz még kávét?

– Kösz, nem – felelte Naomi, és a gondolatai már egészen máson jártak.

Nem egyedül ő és Chava vitatták meg most ezt a témát. Az Auberonon több ezren gondolkoztak ugyanerről az éttermekben és a bárokban, a csillaguk és a kapu közötti mérhetetlen ürességet átszelő hajókon. Ennek köszönhetően enyhült lassan a sokk. Így teremtette meg önmagát a pillanatot követő pillanat.

És nem csak az Auberonon történt ugyanez. Minden, gyűrűkapuval bíró rendszer ugyanezeket a kérdéseket boncolgatta, ugyanezektől a lehetséges jövőktől tartott. Minden rendszer, így a Laconia is.

A gondolat tetemes súllyal csapódott le benne. A Saba és a Medina elvesztése miatti gyász, a Tájfun pusztulása keltette váratlan remény, a titokzatos ellenségtől és az egyre növekvő számú áldozattól való félelem mind-mind egyazon végkövetkeztetés felé vezettek.

Rémálomhoz hasonlított, ahol egész éjjel menekülsz valami elől, végül mégiscsak a karmai közt végzed. Nincs senki, aki irányítana.

– Bocs – mondta Chava, ahogy a tányérjára csúsztatta az aranyló sárgájú tojást. – Mondtál valamit?

– Kénytelenek leszünk megszegni néhány előírást – jelentette ki Naomi. – És szükségem lesz egy szerelőműhelyre. Nem tudod, hogyan szerezhetnék valahol pár torpedót, ugye? Nem kell beléjük robbanófej. Csak a hajtómű és burok. Nagy távolságú modellek, ha találunk ilyeneket.

– Utánanézhetek – válaszolta Chava. – Hány darabra lenne szükséged?

– Ideális esetben ezerháromszáz-ezernégyszázra.

Chava felnevetett, de Naomi arckifejezése láttán rögtön kijózanodott.

– És ha még mindig áll az ajánlat – folytatta Naomi –, mégiscsak elfogadnám azt a kávét.

Az üzem, amit Chava talált, kicsinek számított volna odahaza, a Sol-rendszerben. Több ezer hasonlót lehetett találni elszórtan az Övben. Rögtönzött hajógyárakat, amelyek a sziklaugrókat és azokat a függetleneket szolgálták ki, akik nem tudták kifizetni a Callisto, a Ceres vagy valamelyik más nagy központ dokkdíjait. Eltekintve a ténytől, hogy ebben több mint tizenöt éve semmit sem készítettek, bárhol lehetett volna.

A férfit, aki üzemeltette, Zepnek hívták, és a nyakán félbevágott kört ábrázoló, kifakult tetoválást viselt. Beszélte az angolt, a kínait, a portugált és az övbéli kreol egy olyan dialektusát, amely marsbéli trójai származásra utalt. Zep körbevezette Naomit az üzemen. A magas, halvány kerámia-acél buborékot éles fehér fényű munkalámpák világították meg a mennyezetéről, és minden reggel olajpermet kötötte meg a hold finomszemcséit. Egy kicsit minden ragadt, és lőporszagot árasztott. Az Auberon-rendszerben ez volt az első hely, ahol Naomi először érezte valamennyire otthon magát.

Az olaj és a finomszemcsék – a pornál parányibb kődarabok, amelyeket az erózió sosem simított le – kellően veszélyesnek számítottak ahhoz, hogy szájmaszkot és védőszemüveget kelljen viselnie. Naomi sorra átnézte a leszerelt hajókat, amelyeket vagy fizetésképtelen vevőktől koboztak el, vagy amelyek baleset vagy szándékos károkozás miatt oly mértékben megsérültek, hogy értelmesebbnek tűnt ócskavasként eladni őket. Többségében űrrepülőgépek és félautomata talajkutató hajók voltak. Az űrrepülőgépeknek nem tudta hasznát venni, a talajkutatók némelyikében azonban szondákat talált. Sem hatótávban, sem sebességben nem vehették fel a versenyt a valódi torpedókkal, de kezdetnek megfeleltek. Egy hosszú, izzadságos délelőtt alatt Naomi féltucatnyi, alaposabb átvizsgálásra érdemes darabot gyűjtött össze.

Az alapötlet nem sokban különbözött a palackokétól, amelyeket korábban használt. Csupán a nagyságrendjében tért el. És a tétekben. Naomi adókkal és robbanószerkezetekkel szerelhette fel a szondákat, hogy aztán kiküldje őket a különböző kapukon. Egyiket sem veszélyeztette semmi a nemrégiben lakatlanná vált lassú zónában, az üzeneteknek pedig nem lehetett kideríteni a forrását. Aki figyelt, ugyanúgy meghallhatta őket, mint a korábban elküldötteket. Még dolgoznia kellett a pontos megfogalmazáson. A Medina után ez lesz a földalatti mozgalom első megszólalása. Sokat számított, hogy eltalálja a megfelelő szavakat. És még ennél is többet számított, hogy gyorsan megtegye.

A neo-noir filmekben, amilyeneket Alex folyton nézett, az egyik mozzanat olyan gyakran megismétlődött, hogy szinte már közhellyé vált. Naomi legalább tucatnyi alkalommal látta, pedig nem igazán figyelt oda. Tűzharc tör ki operai koreográfiával és lehetetlenül nagy kapacitású tárakkal. A hős és a főgonosz azokkal az egyedi megoldásokkal játszotta végig a jelenetet, amit a rendező kitalált nekik, hogy valami eltérés legyen az előző változatokhoz képest. Aztán a tetőponthoz érve a két ellenfél szemtől szembe került egymással, és mindkettőnek kifogyott a muníciója. A hősies és kegyetlen küzdelem végkimenetele végső soron attól függött, melyikük tudott hamarabb újratölteni.

Most itt állt a földalatti mozgalom és a birodalom. Mindkettő szétzilálódott. Amelyikük előbb képes újraszervezni magát, az fog életben maradni. A Laconiának még mindig megvolt a tűzereje. A technológiai fölénye. De ha a földalatti mozgalomnak sikerül hamarabb újjáépítenie a kommunikációs hálózatot, Naomi változtathat az elkerülhetetlenen. A Laconia előnye így nem lenne elég.

Fontos volt a gyorsaság. Ha Saba még mindig élt volna, ha a Medina fennmarad, most kellene kiállnia, bejelentenie magát, és az ellenállás arcává válnia a nyilvánosság előtt. Egybekovácsolni az ezerháromszáz különböző földalatti mozgalmat, amelyek egymástól elszakított rendszerekben működtek, és kihasználni az ellenség zavarát, mielőtt Duarte talpra állhatna. Fordulóponttá tenni a válsághelyzetet, még ha ez nagyobb nyomást jelentett volna is Dobos és a Szövetség számára. Naomi azt mondta volna Sabának, hogy meg kell tenni. És igaza lett volna.

Jelzett a kézi terminálja. Levette a védőszemüvegét és a légszűrőt, és fogadta a kapcsolatkérést. Kizárólag egyvalaki kereshette. Chava az irodájából hívta, tökéletes frizurával, makulátlan blúzban és olyan udvarias, hivatásos modorban, mintha mindennap ilyen munkával foglalkozott volna.

– Megvan a titkosított kapcsolat, amit kértél – közölte a nő. – Az időkésés miatt ne számíts tényleges beszélgetésre.

– Mennyire messze vannak? – kérdezte Naomi.

– Nagyjából ötvenpercnyire, mindkét irányban.

Naomi maga elé képzelte az Auberon-rendszert. A három gázóriást, a nagy és a kis aszteroidaövet. A Bhikaji Cama még mindig jókora távolságban járt a gyűrűtől. Bőségesen volt ideje.

– Köszönöm.

– Igazán nincs mit – válaszolta Chava. – Átküldöm az útvonalat és a titkosítási kódot. Vacsoránál találkozunk?

– Nem szeretnék a terhedre lenni.

– Egyáltalán nem vagy teher – nyugtatta Chava. – Ráadásul biztonságosabb, mint bárhol másutt.

– Akkor igen, köszönöm – felelte Naomi. Chava elmosolyodott, és bontotta a kapcsolatot. Naomi beütötte az adatcsomag-konfigurációt, és beillesztette a kapott információt. Ha működik a dolog, észrevétlenül eljut a Szállítószövetség rendszerébe, és kifejezetten Emma Zomorodinak címezve jelenik meg.

Naomi szemügyre vette magát az előnézeti képernyőn. Por és verejték foltozta a bőrét. A haja inkább fakónak tűnt, mint feketének. A szeme és a szája körül ráncok futottak. Ez a nő utasította vissza Winston Duarte főkonzul ajánlatát, hogy az élete hátralévő éveit azzal a férfival töltse, akit szeret, és ehelyett az egyetlen olyan feladatot választotta, amelyet sosem kívánt magának. Elmosolyodott, és a nő a képernyőn boldognak tűnt. Kimerültnek, igen. Olyannak, akit megviselt az élet, igen. De boldognak. Beindította a felvételt.

– Emma, arra kell kérjelek, hogy szegd meg az irányelveket. Azt szeretném, ha elküldenél nekem minden rendelkezésedre álló információt a földalatti mozgalom helyzetéről és tevékenységéről. A kontaktokat. A hajók nevét. A protokollokat. Amit csak tudsz, mondj el nekem! És ha el tudsz érni más ügynököket, szólj nekik, hogy ehhez hasonló üzenetre számítsanak tőlem a közeljövőben! Tudom, hogy korábban pontosan arra kértelek, sose tegyél ilyet, de változott a helyzet. A Medina kikerült a képből, és elveszítettük Sabát. Rendeznünk kell a sorainkat, újjá kell szerveződnünk. És valakinek muszáj kezdeményeznie.

Kövér izzadságcseppek ütöttek ki a halántékán, és csordultak le lassan a szemöldöke felé. Naomi letörölte a verejtéket, és elhúzta a szeméből a haját.

– Amíg mást nem hallasz tőlem, én fogom irányítani a földalatti mozgalmat.

Huszonhatodik fejezet: Elvi

Elvi arra riadt fel, hogy sikítani próbál. Nem emlékezett az álmára, csak a letaglózó félelem és bénultság érzetére. A küszködésre, hogy valaki végre meghallja őt, ami mintha órákig tartott volna, habár apró nyögésnél többet nem sikerült kiadnia magából, amely mindössze annyira hangosra sikeredett, hogy visszatérítse az öntudatához. Sötétségben találta magát, verejtéktől lucskosan, és hálát érzett az újabb álommentes néhány óráért.

A lakosztályt a laconiai állam biztosította neki. Két ágy állt benne, mindkettő beépített autodokival. Az egyik őt kezelte, a másik pedig Fayezt, aki szerencsére még mindig mélyen és lassan lélegzett. Elvinek oda sem kellett néznie, hogy tudja, nem ébresztette fel. Ezért is hálát érzett. Nem kapcsolta fel a világítást. A botja az éjjeliszekrényének támasztva állt, és Elvi könnyedén megtalálta. A matrac szélére húzta és megacélozta magát, aztán átlendítette a lábát. Pokolian fájt, de csak néhány másodpercig. Valójában már sokkal kevésbé esett nehezére felegyenesedni, és a botra sem kellett annyira támaszkodnia, mint korábban.

A lidérces álmok viszont meglehetősen rémisztőnek hatottak.

Elvi, amennyire lehetett, odafigyelt, nehogy zajt csapjon, amivel felriasztja a férjét, és a sötétben botorkált oda a szekrényhez. A személyzet mindkettejük számára köpenyt készített oda, vastag, magában mintás pamutból, finom béléssel, ami akár selyem is lehetett. Elvi egyenként bújt bele az ujjaiba, összehúzta az övvel, aztán kiment az udvarra, a bonyolult matematikai mintázatokkal vésett padhoz, amelyik valamilyen mecsetbe illett volna.

A mentőakcióról őrzött emlékeit a legjobb esetben is erősen hézagosnak lehetett nevezni. Emlékezett rá, hogy kiadta a Sólyom vészkiürítési parancsát. Arra is emlékezett, hogy amikor magához tért, segítségért kiáltozott. Vérben és présülésgélben gázolva mászott oda Fayezhez. Ezt elég tisztán fel tudta idézni. Ezután néhány tiszta pillanat akadt arról, ahogy egy szíjjal próbálja elszorítani Fayez vádliját, hogy megállítsa a vérzést. Egy ponton arra a megállapításra jutott, hogy maga is túl sok vért veszít, a lábában keletkezett lyukba csúsztatta és ökölbe szorította a kezét, hogy minden irányban nyomást fejtsen ki vele. Valószínűleg ez lehetett a legborzalmasabb: amikor a csuklója eltűnt a lába bőre alatt, akár egy képfeldolgozási hiba. Az adott pillanatban voltaképp büszkeség töltötte el, amiért ennyire méltóságteljes megoldást ötlött ki. Keményen elszorította az ereket.

Később azt mesélték neki, hogy a tudatánál volt, amikor odaért a mentőhajó, de Elvi nem emlékezett erre. Egyedül onnan tudta, hogy előtte elolvasta a jelentéseket, amelyek szerint Jen élt, és valahol a város egy másik részén kezelték. Hogy Sagale admirális meghalt, a feje felét leszakította valami. Hogy Travont hivatalosan eltűntnek minősítették, mivel nem lehetett kizárni annak a lehetőségét, hogy a hátrahagyott kar nélkül valahol életben maradt.

A legénység többi része hasonló veszteségeket szenvedett. Nagyjából a felük életben maradt. Senki sem úszta meg sérülés nélkül. A Sólyomot szintén sikerült stabilizálni, és hazavontatták, hogy gyógyuljon. És hogy tanulmányozzák.

Megszólalt valamilyen őshonos állat. Négy elkülönülő hangot ismételgetett újra meg újra, változó sebességgel. Párzásra hívott. Figyelmeztetett. Ételforrásra hívta fel a falka figyelmét. Elvi nem tudhatta, de szépen hangzott. Az éjszakai levegő már-már kellemetlenül lehűlt, de Elvi nem akart visszamenni egy kabátért. Inkább kivárja, amíg elfárad, aztán visszamegy lefeküdni, vagy keres egy előcsarnokot a fejedelmi épületegyüttesben, ahol elüldögélhet pirkadatig. Ha bárki afelől érdeklődött volna, miért lődörög ott egy fürdőköpenyes, botos hölgy, egyszerűen azt felelte volna, hogy szigorúan bizalmas információ.

Az exobiológia nem orvostudomány. Elvi sokkal többet tudott a prediktív párhuzamos evolúciós modellekről, mint a sebellátásról. Ha nem a Tudományos Igazgatóság főtisztje, bele sem nézhetett volna az orvosi kartonjába, és alapvetően jó okkal. Komoly veszélyekkel járt, ha valamelyik terület szakértője egy másik, ám hasonló tudományágban próbál értelmezni valamit. A laikusoknak fogalmuk sem volt róla, milyen bőséges tudományos irodalom halmozódott fel a nüanszokról és a közmegegyezésről. Hiába támogatták szakértői rendszerek, még Jen Lively fizikai elemzéseit is könnyebb volt kibogozni, mint a saját kórlapját.

Ennek ellenére belenézett.

Az orvosok keményen megküzdöttek azért, hogy életben tartsák őt és Fayezt. A vágások, ahol eltűnt a hús, furcsának tűntek. A sebek jellege miatt a véralvadás úgyszintén különössé vált, ami miatt Elvinek rögtön a vámpírdenevérek és a piócák jutottak az eszébe. Olyan élőlények, amelyek vért szívtak, és véralvadásgátló vegyületeket termeltek. Amit persze ezekről a támadókról semmi oka nem volt feltételezni. A fedélzetet borító fémlemezek sérülésein ugyanilyen túl tökéletes széleket fedeztek fel.

Az átfogóbb jelentés egyelőre vázlatként létezett, de Elvi ehhez is hozzá tudott férni. Úgy tűnt, Sagale azonnal meghalt. A legénység más tagjai elég sokáig életben maradtak még ahhoz, hogy a megsebzett Sólyom átvonszolja őket a kapun, el a veszélytől, hogy aztán elvérezzenek, vagy a testük megadja magát a sokknak. Az eltűnt anyag egyszerűen eltűnt. Nyoma veszett az Elvi lábából kivájt izomnak, Fayez lábfejének. Sagale egyik agyféltekéje nagyobb részének. Travonnak, az egyik karját kivéve. Nem úgy tűnt, mintha kitépték volna. Egyszerűen kimetszették őket, aztán… máshová kerültek. A Sólyom összességében a tömege tizenkét százalékát veszítette el, látszólag véletlenszerűen. A terek között suhanó feketeségek nem a legénységet vették célba. Mindent magukkal kellett vinniük. Az emberi testek darabjai, amelyeket eltávolítottak, csupán az útjukba estek. Ettől szinte még rosszabbnak tűntek. A gyilkosoknak legalább volt valamilyen indítéka.

Elvi félrehúzta a köpenyét, és egy pillantást vetett a sebre. A hiányzó hús helyét kitöltő gyógyzselé még fakónak látszott, de egyre rózsaszínűbb lett. Elvi már ki tudta venni a vonalakat, ahol a véredények lassanként kialakultak. Az izom és bőr az elkövetkező hetekben-hónapokban következik. Végül valószínűleg egy kissé eltérő színű folt jelöli majd a helyet, ahol a bőre fiatalabb nála. Sagale viszont… Elvi megborzongott. Még mindig nehezen fogadta el az admirális elvesztését.

Észre sem vette, hogy hajnalodik. Kelet felé nem lehetett az udvarból látni, ezért csak a laconiai égbolt lassú, alig észrevehető szürkülése jelezte ezt. A csillagok és a szerelőplatformok ragyogásának csökkenése. Még így is csupán a helyi élőlények egyre erősödő neszezésére és az őshonos xenomadárfajták enyhén ecetes szagára figyelt fel, amelyet a párzási időszakban árasztottak, amikor felébredtek. Elvi fázott, elgémberedett, és kényelmetlenül érezte magát, mégsem mozdult meg, amíg Kelly, Duarte személyi inasa meg nem jelent.

– Okoye őrnagy! – köszöntötte meglepetten Kelly. – Igencsak korán van még.

– Vagy későn – válaszolta Elvi erőltetett mosollyal. Nem igazán illett hozzá.

– Trejo admirális tegnap este érkezett meg a Sol-rendszerből.

– Ez gyorsan ment.

– Úgy tudom, kegyetlenül égettek. Ennek ellenére afelől érdeklődött, megtisztelne-e minket a jelenlétével reggeli után.

– Igen – felelte Elvi. – De alapvetően a főkonzullal kell beszélnem.

Kelly mosolya semmit sem árult el.

– Ezt az admirálissal lenne érdemes megbeszélnie.

Elvi mindeddig csupán képernyőkön látta Anton Trejót. Szemtől szemben először egy kissé alulmúlta az elvárásait, aztán néhány perc elteltével Elvi megértette, a férfi miért lett a laconiai hadsereg legtöbbször kitüntetett hadvezetője. Zömök volt. Sötétbarna haja eléggé megritkult már ahhoz, hogy Elvi jól lássa alatta a fejbőrét. A szeme élénkzölden ragyogott. Pár évvel korábban alig egy hónap alatt leigázta az egész emberi civilizációt. Finom modorával azt éreztette, hogy rajta kívül mindenki egy kissé törékeny, ő pedig nem szeretne akaratlanul kárt tenni bennük.

Nem olyan embernek mutatkozott, akinek sokat kellene bizonyítania.

A tárgyalót fesztelen beszélgetésekhez rendezték be. Szövethuzatú kanapék és egy alacsony és hosszú, csiszolt kőasztal állt benne. Csupa férfi várta. Ilich ezredes, akivel Elvi találkozott már párszor, amikor bekényszerítették a laconiai hadseregbe, Kelly, aki odakísérte, és Elvi közvetlen felettese, Paolo Cortazár, a Tudományos Igazgatóság feje, aki kézben tartott gyakorlatilag minden kutatást, amit a Laconia végzett. Winston Duarte nem jelent meg.

– Köszönöm, hogy eljött, doktor – üdvözölte Trejo, amint Elvi leült az admirálissal szemben. – Olvastam a jelentését a gyűrűtérben bekövetkezett incidensről. Elég rémisztő szarság lehetett.

Elvi a tisztelet jeleként értelmezte a trágárságot. Trejo vele egyenrangúként kezelte őt.

– Az volt – ismerte el Elvi. – Remélem, hogy még egyszer nem lesz részem benne.

– Igyekszünk gondoskodni róla, hogy ne legyen. Jómagam is aggódtam kissé az átkelés miatt. Persze nem ébren vészeltem át. Hallottam, hogy maga ébren volt az egyik merülőülésben. Nem hiszem, hogy élvezném az ilyesmit. Alva sem szívesen lépem át a húsz g-s gyorsulást, végignézni pedig végképp nincs kedvem.

– Örülök, hogy átjutott – válaszolta Elvi. Cortazár vállat vont, és a körmét vizsgálgatta. Látványosan unatkozott. Nem örült Elvi jelenlétének. Elvi némi sértettségből elhúzta a kölcsönös udvariaskodást. – Remélem, önnek semmilyen problémája nem akadt.

– Nem, dehogy – felelte Trejo. – Minden rendben volt. Ugyanakkor akadnak gondjaink. Az emberek sorra önállóan kelnek át a kapukon. Az egyik szerencsétlen flótás a Bellerophonról megpróbált átszáguldani. Egyetlen égetéssel belépni a gyűrűtérbe, majd kilépni onnan. Nem hallott róla, hogy a kapuk helyzete egy kissé megváltozott. A hajója a kapucsomópont peremének ütközött, nagyjából háromszáz kilométerre a kaputól, amelyet megcélzott.

– Aú! – fintorodott el Elvi.

– Az emberek egyre jobban kétségbeesnek. Minden olyan rendszerre, amelyik képes ellátni önmagát, tucatnyi olyan jut, amelyik nem. A kereskedelem számukra nem választás dolga, hanem élet-halál kérdése. És forgalomirányító hatóság híján a halál sokkal gyakrabban bekövetkezik.

– Sajnálom a Medinát és a Tájfunt – folytatta Elvi.

– Song admirális kiváló katona volt – válaszolta Trejo. – Szolgálat közben esett el. Ennél többet senki sem kívánhat. De később még lesz időnk áldomást mondani a halottakra. Van egy problémám, doktor. És úgy határoztam, hogy a problémám egy része a maga problémája lesz.

Cortazár felsóhajtott, és elfordította a tekintetét. Trejo elmagyarázta, mi történt a főkonzullal, aztán megkérte Kellyt, hogy hozzon be nekik egy kis teát, amíg Elvi felocsúdik a sokkból. Kelly öntöttvas kannából töltötte ki a zöld teát fekete kerámiacsészékbe. Elvi kétszer is kért belőle, mire kellően összeszedte magát.

– Egyszóval pillanatnyilag senki sem áll a birodalom élén – találta meg végül a hangját.

– A főkormányzó nevében mi igazgatjuk a birodalmat, amíg kellőképp fel nem gyógyul ahhoz, hogy maga vegye át a feladatot – felelte Trejo, majd kis kivárás után hozzátette –, vagy amíg a leánya elég idős nem lesz ahhoz, hogy a helyébe lépjen.

– Rendkívül okos lány – jegyezte meg Ilich ezredes. – És megzabolázható. A főkonzul úgy vélte, és teljes mértékben egyetértek vele, hogy az utódlás narratívájának ismerősnek és megnyugtatónak kell lennie. Az elsőszülött mint örökös elterjedt modell a kultúrák és a szokásrendek széles körében. Természetesen addig nem lesz a kezében tényleges hatalom, amíg alkalmasnak és hajlandónak nem mutatkozik erre.

– Mennyi idős? – kérdezte Elvi.

– Duarte azt remélte, egypár évszázad áll majd rendelkezésére, hogy kiképezze – válaszolta Trejo. – Az ördögbe is, azt remélte, hogy a lánya örökre a kispadon marad. De ilyen lapokat osztottak nekünk, ezért ezekkel kell játszanunk. Nem fogom szépítgetni a dolgot. Rengeteg terhet kell cipelnünk, és a java része a Tudományos Igazgatóság vállát nyomja majd.

– És én miben segíthetek? – érdeklődött Elvi. Így sokkal jobban hangzott, mint ha azt kérdezi: És tőlem mi a faszt várnak, mit csináljak ezzel kapcsolatban?

– A legfontosabb feladata, hogy tudatára térítse a főkonzult – felelte Trejo. – Dr. Cortazár részletesen el fogja magyarázni, eddig mivel próbálkozott. Abban reménykedünk, hogy friss szemmel találhat valamit, ami az ő figyelmét esetleg elkerülte.

Elvi odapillantott Cortazárra. A férfi nem nézett vissza rá. Tehát ezért duzzog. Trejo megkérdőjelezte a hozzáértését. Ez kellemetlen lesz.

– Amíg ezt elintézik, én megpróbálok úrrá lenni a helyzeten – folytatta Trejo. – A Forgószél Zúgása beüzemeléséig még hátravan néhány hét, de egyetlen, legénységgel ellátott hajót sem fogunk állomásoztatni a gyűrűtérben, és rövidre fogjuk az átkeléseket. A Forgószél a Laconiát fogja védelmezni. A Förgeteg a Solban marad. Van egy probléma, amit figyelemmel kell követni, és a Sol a legengedetlenebb rendszer, amelyik miatt aggódnunk kell.

– Na és a forgalomirányítással mi lesz? – kérdezte Elvi.

– A kapuk belső felét nem tudjuk tartani – felelte Trejo. – Éppen ezért kívülről fogjuk tartani őket. Kétszáznyolcvan Pulzár-osztályú rombolót járőröztethetünk az ezerháromszázhetvenegy kapunál.

Elvi egy pillanatra meglátta, ahogy az iszonyú feladat súlya Trejóra nehezedik. Az élénkzöld szemek a semmibe meredtek, a vidám, magabiztos arc fáradtnak látszott. Ám egy pillanattal később Trejo újra a régi volt.

– Azokban a rendszerekben fogom bevetni őket, ahol a legnagyobb forgalom várható. Helyreállítjuk a kommunikációs hálózatot. És amint a Forgószél készen áll, az összes szerelőplatformot még több antianyagtöltet előállítására használjuk majd. Ezzel pedig elérkeztünk a második legfontosabb feladatig. Azt hiszem, abban egyetérthetünk, hogy ez a „meglátjuk, a szemet szemért módszerrel észszerűségre kényszeríthetünk-e” terv nem igazán jött be. Fel kell készülnünk a valódi háborúra. Ha bármit talál, ami előnyt…

Adrenalin áradt szét Elvi ereiben. A szíve pörölyként verdeste a bordáit.

– Teljesen megőrültek, bassza meg?

Ilich és Kelly összenéztek, mintha Elvi az imént igazolt volna valamit. Cortazár gúnyosan elmosolyodott.

– Sajnálom – mentegetőzött Elvi. – Várjunk csak! Mégsem. Ami azt illeti, egyáltalán nem sajnálom. Teljesen megőrültek? Nem fogták fel, hogy mi történt?

Trejo leszegte a fejét. Elvi felé fordított fejbőre előcsillant gyér haja alól.

– Megértem, hogy ebben a pillanatban nehéz erről beszélgetnie, doktor. Sok mindenen ment keresztül. Én viszont katona vagyok, és az a helyzet, hogy háborút vívunk. Azóta hadban állunk, hogy az első hajónak nem sikerült az átkelés.

– Azok a valamik megölték…

– Tudom, mit tettek. – Trejo hangja megkeményedett. Szinte hátrataszította Elvit a székébe. – És tudom, miért tették. Azért, mert megsebeztük őket. Ami azt jelenti, hogy meg lehet sebezni őket, és hacsak módot nem találnak rá, hogy békéért folyamodjanak, feltett szándékom, hogy felkészítsem a haderőnket, hogy újra megsebezzék őket. Őszintén megvallva nem tetszik a dolog. Olyasmi ellen indulunk harcba, amit nem értünk, ráadásul ismeretlen eszközökkel, és egy olyan csatatéren, amelynek a korlátait menet közben fogjuk csak kiismerni. Ostoba háború ez, de a miénk. Ha meg lehet nyerni, feltétlenül meg óhajtom nyerni. Maga pedig segíteni fog nekem ebben.

Száz meg ezer ellenérv tolult Elvi szájára, de meghátráltak az élénkzöld szem látványától.

– Igenis, uram – felelte Elvi.

– Remek. Kérem, kezdjék meg a felülvizsgálatot dr. Cortazárral, és értesülnöm kell bármilyen meglátásról vagy előrelépésről!

Szólok, mondta Elvi ugyanabban a pillanatban, hogy Cortazár a Szólni fogunk szavakkal felelt. Trejo tudomásul vette a válaszokat, mintha a kettő ugyanaz lett volna. Amikor megszólalt, Elvihez beszélt.

– Ha nem ért egyet a tervemmel, könnyen megakadályozhat benne. Csak hozza vissza a főnökömet!

– Ezen leszek – válaszolta Elvi.

Elvi még visszaballagott a lakosztályába, mielőtt a Kormányzóságról elindult a Tudományos Igazgatóságra. Ki akarta tisztítani a fejét, de az nem tisztult. Mindenki úgy gondolta, az incidens idején úgy küzdötte vissza magát a tudatosságba, mintha a gélen úszott volna át. A lába most sokkal jobban fájt, az álmatlanul töltött órák lassanként éreztetni kezdték hatásukat, az ágy felé húzták a kötelességei helyett. Vagy Elvi csupán arra jött rá, hogy a traumát követő gyógyulás időszakának vége, pedig még messze nem érezte elfogadhatóan magát.

A parkot gyönyörűnek találta. Jobbnak, mint amivel bármely  luxusüdülő büszkélkedhetett. Már előjöttek a furcsa, bőrszárnyú repülő állatok, amelyeket napmadaraknak hívtak, magasan az épületegyüttes felett lebegtek, és inkább tűntek denevérnek, mint madárnak. Egy szitakötőhöz hasonló lény száguldott el mellette, a szárnya ugyanúgy, mégis teljesen másképp zúgott, mint ahogy a Földön tette volna.

Az arányokat érezte túlságosan nagynak. Túl sok milliárd ember élt túl sok száz naprendszerben ahhoz, hogy bárki felfoghassa ezt. Hogy bármelyik ember valóban megérthesse. Winston Duarte talán ezért döntött úgy, hogy többé nem lesz ember. Sem ő, sem a leánya. Elvi már bánta, hogy nem matematikát hallgatott inkább az egyetemen. Egyetlen matematikust sem küldtek az Iloszra. És az Ilosz nélkül nem ő lett volna az, aki leginkább az olyan sebek szakértőjének számított, amelyeket azok a fekete valamik ejtettek a valóságon. És nem hívta volna be a seregébe a Laconia. És most nem lenne itt. Egyetlen apró változtatás az elején, és egészen másképp alakult volna az élete.

Befordult az udvaruk előtti utolsó sarkon, és ott, kint a kertben üldögélt Fayez. Az egyik lába csizmányi méretű, élénkkék tokban végződött, amiben már a hiányzó lábfeje növekedett. A másik a padon kinyújtva hevert. És a pad hátuljának dőlve James Holden állt.

Mintha csak megérezte volna magán Elvi tekintetét, Holden felnézett, és intett neki. Egyszerre tűnt idősebbnek, és olyannak, mintha cseppet sem változott volna. Elvi megindult a pad felé, itt már erősebben támaszkodott a botjára, mint korábban. Úgy érezte, hogy a bal lábát tűzforrón égeti a gél. Belegondolnia is borzalmas volt, hogy órákat fog állni és sétálni Cortazár laboratóriumában.

Miközben lassan odaért, Holden és Fayez még néhány szót váltott egymással, aztán Holden sietve távozott. Mire Elvi odaért a férjéhez, Holden eltűnt az élősövény mögött.

Fayez odébb húzta ép lábát, és helyet csinált Elvinek, hogy leülhessen. A szeme alatt karikák sötétlettek, de a mosolya éppoly derűsnek és kajánnak tűnt, mint azon a napon, amikor megismerkedtek. Vagy amikor összeházasodtak. Vagy amikor kis híján meghaltak, mert valami terrorista aláaknázott egy leszállóhelyet.

– Azt hiszem, valahogy elszúrtam az életemet – szólalt meg Elvi.

– Ismerem az érzést – válaszolta Fayez. – Aztán rád nézek, és megállapítom, hogy valamit mégiscsak jól csinálhattam. Még ha minden más úgy bánik is velem, mintha az előző életemben papot öltem volna.

Elvi megfogta a férje kezét, az ujjaiba fonta az ujjait. A jövő már egy kissé kevésbé zordnak tűnt.

– Igencsak érdekes dolgokról beszélgettem valakivel – közölte Fayez.

– Én is, de ami ott elhangzott, szigorúan titkos, szóval neked kellene kezdened.

– Hát, felettébb óvatosan fogalmazott, de azt hiszem, hogy jó öreg barátunk, Holden azt próbálta elmondani nekem, hogy Cortazár gyilkosságra készül.

Huszonhetedik fejezet: Teresa

Immár semmi sem volt ugyanaz. Teresa próbált úgy tenni, mintha az lett volna. Hogy az édesapja egyszerűen beteg, ahogy néha a hétköznapi apukákkal is megesik az ilyen. Reggel felébredt, és Pézsmapocok mellette hevert. Ugyanúgy átballagott a kerten és a Kormányzóság épületén, ahogy mindig szokott. Mindenki, akivel találkozott, ugyanúgy bánt vele, mint mindig, kivéve Ilichet, aki tudta az igazságot.

Teresa abból indult ki, hogy mindenki azt hiszi, az édesapját a Tájfunnal történtek miatt foglalja le teljesen a birodalom legkiválóbb elméivel folytatott konzultáció. Hittek benne. Ő maga volt a Laconia. Teresa úgy vélte, hogy az őrök egy kissé jobban kihúzták magukat, amikor elment mellettük. Hogy az étkezdei szakácsok neki tették félre a legfinomabb falatokat. Nem azért, mert kiérdemelte. Hanem mert nála közelebb nem kerülhettek az apjához, és komoly ajándékokkal akartak kedveskedni neki. Megrémítette őket, amit láttak. Ahogy Teresát is. Ám a nekik kínált történetben minden jóra fordul majd, Teresáéban viszont nem.

Ilichnél közelebb senki sem állt hozzá, és a férfi most több időt töltött távol, mint amennyit vele. Amikor mégis találkoztak, kizárólag az új szabályokra tanítgatta. Senkinek se mondj semmit a főkonzulról! Ne mutasd magad rémültnek! Ne hagyd el a Kormányzóság épületének területét!

Teresa megpróbálkozott azzal, hogy a kedvenc filmjeit és hírcsatornáit nézi, de egyik sem tudta lekötni a figyelmét. Próbálkozott a kedvenc könyveivel, de a szavak nem ragadtak meg a fejében. Teljes sebességgel vágtázott a biztonsági fal mellett, amíg a fájdalom és a kimerültség miatt sem gondolkodni, sem érezni nem tudott. Ennél közelebb nem juthatott a megnyugváshoz.

Délutánonként és kora este pedig az édesapja mellett üldögélt. Megengedte, hogy Kelly megmosdassa és felöltöztesse, hogy amikor meglátogatja őt, az édesapja tisztának és elegánsnak tűnjön. Leült mellé az íróasztalánál, és az ő kijelzőit használta arra, hogy átnézze az egyszerű matematikai bizonyításokat, vagy a régvolt csaták ábráit. Az édesapja időnként a képek felé biccentett, mintha elmélyült volna a gondolataiban. Néha Teresa feje körül paskolta a levegőt, mintha látott volna valamit ott.

Teresa akaratlanul is megnézte. Megbámulta. Édesapja arcát régi pattanások hegei tették egyenetlenné. A haja egy kissé ritkult a halántékánál. Az állkapcsa alatti bőr öregesen megereszkedett. És más dolgokat is fel lehetett fedezni. Az opálosságot, amitől a bőre néha gyöngyházszerűen fénylett, máskor pedig szinte teljesen eltűnt. A viharfelhőkre emlékeztető sötétséget a szemében.

Teresa minél tovább nézte, annál kevésbé érezte úgy, hogy az édesapját látja – azt a kiválóságot, aki a mindenség és Teresa magánélete felett állt egy istenség magabiztosságával –, és egyre inkább… csak valakinek tűnt. A legrosszabb az volt, amikor szomorúnak látszott. Vagy rémültnek. Nem igazán vette észre, amikor Teresa sírt.

Ilich minden tőle telhetőt megtett.

– Sajnálom, hogy nem állhatok a rendelkezésedre, amióta… Nos. Azóta.

Annál a szökőkútnál ültek, ahol Ilich a vízkiszorításról mesélt neki. Arról, hogyan lebeghet rajta valamilyen víznél nehezebb tárgy, ha üregessé tesszük. Teresa a víz fodrozódó felszínét nézte, és azon gondolkodott, vajon most ő is lebegne-e.

– Semmi baj – nyugtatta a férfit Teresa. – Megértem.

Ilich bőre hamuszürkének tűnt. A szeme vizenyősnek a kimerültségtől és a stressztől. A mosolya ugyanolyan maradt, mint amilyen mindig volt. Teresa korábban azt gondolta, azért, mert Ilich nem félt tőle. Most már egyszerűen jól begyakoroltnak látszott.

– Lehet, hogy ez nem segít – mondta Ilich –, de az, amit most érzel, részben normális. Előbb-utóbb mindenki életében eljön az a pillanat, amikor rájön, hogy a szülei egyszerűen csak emberek. Hogy az életét meghatározó mitikus alakok ugyanúgy küszködnek és találgatnak. A lehető legjobbat nyújtják, miközben nem tudják biztosan, mi a legjobb, amit nyújtani tudnak.

A keblében gyülemlő harag napok óta először töltötte el valamiféle melegséggel Teresát.

– Az apám az egész emberiség uralkodója – jelentette ki.

Ilich halkan elnevette magát. Vajon mindig pontosan ugyanígy kuncogott, csupán Teresa nem vette észre mostanáig?

– Ez bizonyos szempontokból valóban változtat a dolgon, igen. De nem szeretném, ha egyedül éreznéd magad.

Gondoltál már arra, hogy nem kellene magamra hagynod?, tartotta magában Teresa. Vagy csak az érzés számít?

– Tudom, hogy nehéz megőrizni ezt a titkot – folytatta Ilich. – Kizárólag azért csináljuk ezt, mert az édesapád és te is annyira fontosak vagytok.

– Értem – felelte Teresa, és elképzelte magának, hogyan nézne ki a férfi, ha most a vízbe fojtaná. – Nem lesz semmi bajom.

Teresa aznap éjjel nem aludt. A düh, amely annyira meglepte őt Elsa Singhben, megfertőzte. Amint a párnára hajtotta a fejét, és lehunyta a szemét, képzeletben Ilichcsel üvöltözött. Vagy Cortazárral. Vagy James Holdennel. Vagy az apjával. Vagy Connorral. Vagy Muriellel. Vagy Istennel. Még amikor egy kicsit sikerült is elbóbiskolnia, perceken belül felébresztette az, hogy a hátsó fogai megfájdultak az összeszorított állkapcsában. Komolyan? Nálad dühösebb emberrel kevésszer találkoztam, ismételte el a fejében Timothy. Most már igaznak érződött.

Éjfél után Teresa feladta. Pézsmapocok kétszer a padlónak csapta a farkát.

– Mi a francnak örülsz ennyire? – csattant fel Teresa.

Pézsmapocok abbahagyta a farokcsóválást, és ősz kutyaszemöldöke aggódva felszaladt. Teresa bekapcsolta az állami hírcsatornát, és nézte, ahogy Laconia egyik hivatásos szócsöve megnyugtató hangokat ad ki a száján. A kapuk jelerősítőinek javítása már folyamatban van, a kommunikációs hálózat pedig heteken belül ismét üzemelni fog. Nem sokkal ezután újra megindulhat a bolygók közötti megszokott kereskedelem. Addig is a főkonzul dönt arról, mely ellátóhajók létfontosságúak a birodalom számára, és egyedi elbírálás után ad engedélyt az átkelésekre. A gyűrűtérben történt tragédia, amely oly sok, a laconiai álomhoz hű életet követelt, a Tudományos Igazgatóság szerint várhatóan nem fog ismételten bekövetkezni. Hazugságok, féligazságok, kitalációk és baromságok.

Tomboló düh és gyász viaskodott egymással Teresa lelkében, mögöttük pedig az égboltnál is kiterjedtebben lappangott a megcsalatottság érzete, amelyet nem igazán tudott hová tenni.

Pézsmapocok aggodalmasan vakkantott. Teresa a fogát kivillantva elvigyorodott.

– Nem szabad elmondanom az igazságot. Semmit sem szabad éreznem. Nem hagyhatom el az épületegyüttest – mondta. – Semmit sem tehetek. Tudod, miért? Mert annyira fontos vagyok.

Teresa felkelt, az ablakhoz vonult, és kinyitotta. Pézsmapocok idegesen elfordította a tekintetét.

– Na? – kérdezte tőle Teresa. – Jössz, vagy sem?

Éjjel még sosem járt kint a Kormányzóság mögötti mezőn. A sötétben jóval nagyobbnak tűnt. A földön mászkáló parányi rovarszerű lények rajai mozgó sávokat mintázva parázslottak, ahogy Teresa elhaladt mellettük, mintha a léptei száraz hullámokat vetettek volna. Hideg fuvallat sziszegett a csupasz fák között. A távolban fuvolára emlékeztető hangon megszólalt valamilyen állat. Még messzebb két társa válaszolt. A szellő borshoz és vaníliához hasonló illatot sodort. Ilich egyszer azt mesélte neki, hogy a Laconia vegyi összetétele oly mértékben különbözött attól, amelyben a fajuk kifejlődött, hogy az emberek sehogy sem tudták értelmezni azt, és zavarodottságukban olyan szagokat képzeltek el maguknak, amelyeket nem érezhettek. Teresa viszont itt nőtt fel, és így a környezete teljesen természetesnek tűnt neki.

Pézsmapocok mellette kocogott, és néhány lépésenként felpillantott rá, mintha azt kérdezné: Biztos vagy ebben? Teresa úgy ismerte a hegyhez vezető utat, akár a tenyerét. Egyáltalán nem aggódott amiatt, hogy elvétené a csapást.

A képzeletében Ilich dühöngve dorgálta. Arra emlékeztette, hogy a szabályokat okkal hozták meg. Az ő biztonsága érdekében. Arra, hogy nem foghatja magát, és kódoroghat el, ahová és amikor csak akar. Tudni fog róla, hogy Teresa kiszökött. Hogy nem tartotta be Ilich szabályait. Részben ezért érezte úgy, hogy érdemes megtennie. Mit tehetne a férfi? Szobafogságra ítéli? Amikor az édesapja magához tér, Ilichnek felelnie kell mindenért, amit időközben tett. Az apja tudott róla, hogy Teresa időnként kijárt. Ha ő nem akadályozta meg ebben, Ilich sem meri majd. Kizárólag olyan szabályokat hozhatott, amelyeket nem tartathat be. A következmények nélküli törvény nem törvény. Semmi.

Elsőként az élő sövény mozgása és a bocsánatkérőn rá bámuló javítódroidok dülledt szeme jelezte, hogy már közel jár. A gépezetek három, egyre mélyülő kattanást hallattak, egyértelműen érdeklődtek, de Teresának most sem ideje, sem válasza nem volt erre. Pézsmapocok ilyenkor rendszerint felugatott, és játszani kezdett a droidokkal, ma este azonban egyedül Teresára figyelt.

A droidok a kanyonig követték őket. A még mélyebb homályban nehezen lehetett kivenni az ösvényt, Teresa ennek ellenére ment tovább. Most, hogy idáig elért, nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy talán mégsem kellett volna eljönnie. Mi lesz, ha rossz barlangot választ, és felriaszt álmából egy helyi állatot? Na és ha nem találja ott Timothyt? Magasan felettük a bolygó körül keringő szerelőplatformok fodrozódtak és izzottak. Ha Teresa a szeme sarkából nézte, még a Forgószelet, a harmadik Magnetár-osztályú hajót is ki tudta venni. Vagyis nem. Most már a második volt. A fuvola-szerzet újra megszólalt, ezúttal közelebbről. Teresa már bánta, hogy nem hozott magával lámpát. Nem gondolta volna, hogy a csillagfény ennyire sötét.

Rálelt egy mélyebb árnyra, amelyről az gondolta, hogy a homokkő párkány. Maga elé nyújtott kézzel lebukott alá. Alig néhány lépést kellett megtennie, hogy meglássa a barlang fényeit. A barlangban világosabb volt az éjszakánál, és melegebb is. A javítódroidok, amelyek vele tartottak, befelé is követték, vagy talán eleve ott lehettek. Teresa nem tudta megkülönböztetni őket.

A szíve gyorsabban vert. Nem lehetett biztos benne, hogy amikor befordul az utolsó sarkon, nem csak Timothy és a tábora hűlt helyét találja.

– Timothy! – köszönt be reszkető hangon. – Odabent vagy?

Jobbról fémes csusszanás hallatszott, és Timothy lépett elő az árnyak közül pisztollyal a kezében. A férfi a fejét csóválta.

– Óvatosabbnak kellene lenned, Picur – szólalt meg. – A szemem már nem a régi.

Timothy arckifejezése, és amilyen lezseren a fegyvert tartotta, annyira komikusnak hatott, hogy Teresa önkéntelenül felkacagott. A nevetés mintha önálló életre kelt volna, vad és fékezhetetlen hahotázásként tört elő belőle. Timothy zavarodott arckifejezése csak még viccesebbé tette a helyzetet. Teresa vinnyogott, kétrét görnyedt, az oldalát fogta, és egy idő után rájött, hogy már egyáltalán nem nevet. Hanem zokog.

Timothy úgy nézte, mintha Teresa vajúdott volna, ő pedig nem orvos. Nyilván felfogta, hogy valószínűleg tennie kellene valamit, amivel segíthet, csupán elgondolni sem tudta, mit. Végül Pézsmapocok bújt hozzá, és szorította Teresának vastag és dús bundával borított fejét. A heves érzelemkitörés teljesen kimerítette a lányt, aki megvakargatta a kutya fülét, miközben a droidok kis kórussá összeállva érdeklődtek, mivel tudták, hogy valami elromlott, csak azt nem, hogyan lehetne megjavítani.

– Persze, jól van – szólalt meg kisvártatva Timothy. – Nehéz estéd volt. Felfogtam. Gyere vissza! Talán… nem tudom, mit tehetnél, de szeretném, ha leülnél, szóval menjünk vissza ide!

Teresa nehéznek érezte a tagjait járás közben, de belül megkönnyebbült. Mintha azért jött volna el egészen idáig, hogy valaki végignézze, amint könnyekben tör ki, és noha semmi sem változott, valamivel mégis jobban érezte magát.

A nagydarab férfi leült a priccsére, majd a mutató- és hüvelykujja bütykével megdörgölte a szemét. Teresa vele szemben telepedett le egy fémládára, a kezét az ölében nyugtatva.

– Szóval? – kérdezte Timothy. – Nem igazán tudom, hogy kell csinálni ezt. De azt hiszem, úgy szokták, hogy most szépen elmondod, mi bánt.

– Annyi minden történt.

– Igen?

És Teresa elmesélte. Mindent elmondott. Az édesapja szemet szemért taktikájától a gyűrűk közt rejtőző dolgokon ás a Tájfun pusztulásán át az összeesküvésig, hogy eltitkolják az apja állapotát, és hogy mennyire kábán viselkedik. Minél többet beszélt, annál könnyebben ment. Timothy szinte meg se szólalt, csupán időnként tett fel néhány kérdést menet közben. Egyszerűen minden figyelmét Teresára összpontosította, és cserébe semmit sem kért.

Teresa végül kifogyott a szavakból. A keblében még mindig érezte a szomorúságot, fájón, súlyosan és keményen nehezedett rá, de valahogy elviselhetőbbé vált. Timothy végigsimította tar koponyáját. Száraz hangot adott ki, mint amikor homok serceg az ablaküvegen. Miközben visszabandukoltak a barlang bejárata felé, Pézsmapocok vidáman csaholt.

– Igen, iszonyú szívás ez az egész – mondta Timothy. – Előfordul az ilyesmi.

– De jobb lesz. Igaz?

– Néha. Máskor egyik szarburger után jön a másik. – Vállat vont. – Hogyan kezeled? Egyedül ez számít ilyenkor.

– Én csak azt szeretném…

Timothy felkapta a kezét, csendre intette Teresát. Pézsmapocok megint vakkantott, mint olyankor, amikor meglát egy barátot. És a háttérből hangok szűrődtek be. Timothy felkapta a pisztolyát, tekintetét a bejáratra szegezte.

– Semmi gond – nyugtatta Teresa. – Valószínűleg csak utánam jöttek.

Timothy bólintott, de mintha meg se hallotta volna.

– Utánad jöttek?

– Nyomkövető van bennem. Nyomkövetőt ültettek belém. Hihetetlen, nem?

Timothy szeme egyetlen pillanatra elkerekedett.

– Jaj, Picur. Nem számítottam rá, hogy így kell végződnie – mondta. Teresa észrevett valamit az arcán, és nem tudta megállapítani, inkább sajnálat vagy derű, esetleg mindkettő-e. Talán beletörődés. – Le kellene feküdnöd a földre. Amennyire szorosan csak tudsz. A kezeddel fogd be a füledet, rendben?

Ki van odabent?, hallatszott a bejárat felől élesen és keményen.

– Nem, minden rendben lesz. Nem fognak haragudni rád – magyarázta Teresa, ahogy Ilich ezredes puskával a kezében előlépett a homályból. Mögötte a Kormányzóság épületének három testőre.

Egyszerre mindenki elnémult. Teresa hirtelen rémületet érzett kibomlani a szívében, rájött, hogy valamit csúnyán félreértett. Hogy hibát követett el, amit nem hozhat helyre.

– Maga! – csattant fel Ilich. – Tegye le a fegyvert! Lépjen hátra a lánytól!

– Csukd be a szemed, Picur! Jobb, ha ezt nem látod.

– Elég! – kiáltotta Teresa. – Ő a barátom.

Timothy pisztolyának dörrenése hangosabb volt, mint bármi, amit Teresa valaha hallott. Mintha egyszerre minden oldalról behúztak volna neki egyet. Önmagában a hang beillett egyfajta erőszaknak. Teresa térdre rogyott, a tenyerét a fülére szorította. Fegyverropogás töltötte meg a barlangot. Ilich rémült tekintettel szaladni kezdett felé, és a földre teperte, a testével védelmezte Teresát.

Timothy vadállatként üvöltött – mély és feldühödött hangon. Előrerohant Teresa mellett és Ilich mellett, úgy rontott a testőrök felé, mintha a puszta erejével felöklelhetné őket. Úgy tűnt, a roham láttán az egyik testőr elfeledkezett róla, hogy fegyvert tart a kezében. Megpróbálta elkapni Timothyt, de Timothy úgy ragadta meg a férfi csuklóját, mintha hozzá tartozott volna, és addig csavarta, amíg a csont el nem pattant. Ilich újra a földre szorította Teresát, aki csak komoly küzdelmek árán látott ki alóla. Újabb pisztoly sült el. Valaki felordított, de nem Timothy. Teresa oldalra tekeredett Ilich térde alatt, igyekezett kivenni Timothyt a homályban. Amint elég magasra emelte a fejét, látta, hogy valami sebet üt a férfi lábában. A háta mögött vörösség terítette be a barlangot, miközben összeesett. Timothy a saját vérének szétterjedő tócsájában hevert, és vonaglott. Úgy próbált meg feltápászkodni, mint aki tudomást sem vett arról, hogy szilánkokra zúzták a lábát. Fájdalomtól és dühtől vicsorogva Ilich felé kapta a fegyverét. Teresa felsikoltott, hogy: „Ne!” Érezte, hogy a hang a torkát szaggatja, de maga sem hallotta.

Valaki kétszer tüzelt. Az első lövedék letépte Timothy fejét. A második hatalmas lyukat ütött a mellkasában. Timothy elernyedt, többé nem mozdult. A beállt csend zúgott, akár egy harang.

– Mit csináltál? – rikoltotta Teresa. Nem tudta, kinek mondja. Ilich talpra húzta. Aztán a nyaka mögött az öklével összeszorította Teresa blúzát, mint egy kantárt, és előretolta őt Timothy holtteste mellett.

– Vissza! – adta ki a parancsot Ilich. – Vissza a teherautóhoz! Megvan a lány.

– Stevens elég súlyosan megsebesült – közölte az egyik testőr.

– Hozzák magukkal! Itt nem várhatunk. Nem tudjuk, hogy a célpont egyedül volt-e. Ki kell juttatnunk innen a lányt.

– Ő a barátom! – üvöltötte Teresa, de Ilich meg sem hallotta, vagy nem érdekelte.

Az éjszakai levegő mostanra egészen lehűlt. Teresa látta a leheletét a testőrség járműve fényszóróinak éles fényében. Ilich betaszította őt a hátsó ülésre, aztán maga is beült mellé. Felnyögött, amikor a teherautó hirtelen meglódult hátrafelé. Ilich Teresának dőlt, és hadarva odasúgott neki valamit. Teresa füle még nem jött rendbe, ezért oldalra kellett csavarodnia, hogy láthassa a férfi száját, és megértse, mit ismételget: bassza meg, bassza meg, bassza meg, bassza meg… A nyakán sötéten, sűrűn folyt le a vér.

– Uram! – szólalt meg a sofőr. – Jól van? Eltalálták.

– Tessék? – értetlenkedett Ilich, majd Teresához fordult: – Teresa, jól vagy? Mondd, hogy nem esett bajod!

A szállító jármű bukkanóra futott, kissé megrázkódott, és egyszerre elmúlt a sokk. Teresa már pontosan értette, mi történt az imént. Ökölbe szorította a kezét, és felvisított.

A betegszobában csend honolt. Teresa reszketett. Cortazár, Trejo és Kelly mind ott álltak az előszobában, és halk, türelmetlen hangon tanácskoztak egymással. Ilich a Teresa melletti autodokiban feküdt, a vállát és a nyakát vastag pólya fedte. Hamarosan beköszönt a hajnal. Teresát nem érdekelte annyira, mint várta volna. Az autodoki valami hűvöset fecskendezett a vérébe. Talán egy újabb adag nyugtatót. Elhomályosította a gondolatait, de Teresának esze ágában sem volt elszenderedni. Azon sem csodálkozott volna, ha többé sosem alszik.

Amikor kinyílt az ajtó, Trejo lépett be rajta. A hasához képest egy számmal kisebb, szürke flanelpizsamát viselt. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint az emberiség titkos uralkodója, inkább álmos nagybácsinak látszott. Odahúzott egy széket Teresa ágyához, leült rá, és nagyot sóhajtott.

– Teresa – szólalt meg szigorúan. – Mindent el kell mondanod nekem a férfiról, akivel a barlangban voltál. Azt, hogy mit mondott neked. Hogy te mit mondtál neki. Mindent.

– A barátom volt – válaszolta Teresa.

– Nem volt az. Megvannak Ilich és a szabadító csapat testkameráinak információi. Az arcfelismerő adatai egyeznek… a vérmintákéval. Tudjuk, ki volt a férfi, és amint biztosítottuk a területet, és visszaküldtük a takarítócsapatot abba a szaros barlangba, lehet, hogy pontosabb képünk lesz majd arról, mire készült itt. De fontos, hogy mindent halljak tőled. Most.

– Timothynak hívták. A legjobb barátom volt.

Trejo álla megfeszült.

– Amos Burtonnek hívták. Terrorista és gyilkos volt, aki gépészként dolgozott James Holden hajóján, és minden jel szerint hónapok óta teázgatott a főkonzul lányával. Bármi, amit elárultál neki, eljuthatott a földalatti mozgalomhoz. Szóval kezdd az elején, ne siess, részletesen mesélj el mindent, és áruld el, mi a picsát műveltél velünk!

Huszonnyolcadik fejezet: Naomi

Leginkább az lepte meg Naomit, mennyire gyorsan megtörtént. Mennyire kevés győzködés kellett az embereknek. Korábban azt feltételezte, hogy Emma és Chava amiatt egyeztek bele, mert személyesen ismerték. Volt közös múltjuk. És hogy a kontaktjaik talán hajlandók lesznek kapcsolatba lépni vele, hiszen a földalatti mozgalom köztudottan megbízható tagjai kezeskedtek érte. Arra számított, hogy ezután nehezebb – időnként lehetetlen – lesz meggyőzni Saba hálózatát, hogy felfedjék előtte a kilétüket. A földalatti mozgalomból mindenkit halálos veszély fenyegetett. Talán rosszabb. Azt várta, hogy mindenki ugyanolyan óvatosan jár majd el, ahogyan ő tette volna a helyükben.

Nem számolt azzal a ténnyel, hogy ő Naomi Nagata, és hogy a félelem arra készteti az embereket, hogy vezetőket keressenek. Emma a földalatti mozgalom öt tagjával állt kapcsolatban. Hárman közülük más rendszerekben lévő hajókon szolgáltak, de az egyik az auberoni transzferállomás technikusaként dolgozott, a másik pedig a Szállítószövetség egyik hajóján, amely jelenleg a rendszerben tartózkodott. Chava kapcsolatai sokkal inkább helyiek voltak. Egy orvos odalent a kútban, az egyik nagy kórházban. Egy adóztatási ügynök és törvényszéki könyvelő, aki a Laconiával állt kapcsolatban. A kormányzati központ egyik jól menő bordélyának igazgatója. A biometrikus azonosító rendszerek karbantartásával és védelmével a Laconia által megbízott biztonsági szakértő férje. Némelyikük a hálózat egyetlen pontjának számított, mások viszont négy-öt kontaktszemélyből álló sejteket irányítottak, akik között akadt, akik ismertek még egypár embert, és így tovább, mígnem úgy lehetett érezni, hogy a földalatti mozgalomnak ugyanannyi híve van, mint a kormányzónak.

Csupán illúzió volt, de annak erős.

– Az a helyzet, hogy azok a szemétládák szinte bezúdultak ide, ugye? – magyarázta a szemben ülő férfi. Távközlési mérnökként dolgozott egy független tervezőkollektívában, akiket annak idején azzal bíztak meg, hogy irányított sugárnyalábokból álló hálózatot építsenek ki (jelerősítőkkel és jeltovábbítókkal) az akkor még feltérképezetlen Auberon-rendszerben. Csontnak hívta magát, de Naomi meglehetősen biztosra vette, hogy a becenevet önmaga adta magának. – Elsöprő erő ez a Laconia. Feltartóztathatatlan. Ami, igen, igaz rá. De megpróbálhatsz szarrá verni egy folyót, mégsem tudod megváltoztatni, hogy merre folyjon.

– Ehhez nem tudok mit hozzáfűzni – jegyezte meg Naomi. Ha a férfi meghallotta is, nem fogta vissza magát miatta. Egyesek szószátyárrá váltak, amikor idegesnek érezték magukat.

– Egyetlen rendszerről beszélünk, és nem olyan nagy a népessége. Nincs más választásuk, mint hogy ránk, itteni szerencsétlenekre támaszkodjanak. És a Laconián… – Magában kuncogott. – A Laconián nincs hagyománya a kedélyes korrupciónak. Nem számítanak rá, és fogalmuk sincs, mit tegyenek ellene, amikor beleütköznek. Azonkívül, hogy olyan példát statuálnak, ami az érintettek összes rokonát kiakasztja.

– Csak idő kérdése – válaszolta Naomi. – Beletanulnak. Ha hagyjuk nekik.

Csont elvigyorodott. A bal felső szemfogát átfazonírozták, hogy úgy nézzen ki, mintha kőből készült volna. A divat mindig valami újjal áll elő. Ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyekkel Naomi a korának hála már nem foglalkozott. Visszamosolygott a férfira.

A közpark az Auberon gazdagságának és sikerének újabb jele volt. A holdbázis tervezői közös területeket és nyílt tereket építettek bele. A föléjük boruló kupola még a hold felszíne alatt bújt meg, de a lámpapaneleknek köszönhetően ugyanolyan nyitottnak és levegősnek mutatkozott, mint bármelyik üdülő a Titánon. Gyerekek ugrándoztak a gyenge gravitációban, kapaszkodótól kapaszkodóig lendültek egy mászókán, amelyik a Roci magassága feléig felért volna. Egy teljes g mellett egyetlen félrefogás és zuhanás végzetes lett volna. Itt legfeljebb néhány lila folt maradt utána.

A mellettük álló művízesés fehér zajjal töltötte meg a levegőt, ahogy a parányi cseppek lehullottak a mennyezetről, és nekicsapódtak a ferde palának, ahonnan lassan a halakkal teli medencébe csorogtak. Csodálatos volt. Naomi úgy érezte, semmi keresnivalója itt.

– A jelerősítők – terelte vissza a beszélgetést az őket érintő problémára.

– Igen, igen, igen – felelte Csont. – Kijuttattuk a tervedet. A palackhálózat hamarosan meglesz. És ami a legszebb benne: olcsó. A gyűrűkapuhoz közel járó bármelyik szállítószövetségi hajó észrevétlenül átcsúsztathat valamit a zárlaton. – Csont olyan kecses mozdulattal utánozta az áttolást, hogy szinte táncnak tűnt, aztán csettintett az ujjával. – Mire észbe kapsz, már friss pletykákkal traktáljuk egymást.

– A Sol és a Bara Gaon a legfontosabb.

– Már mindkettőbe juttattunk át palackot. Tudják, hogy itt vagyunk, és hogy mit csinálunk. Csak egyre szélesedhet a kör.

– És a Laconia?

Csont vállat vont.

– Csodálkoznék, ha nem helyeznének üzembe új jelerősítőket, de nekünk még nem jutott, és az Auberonnak van pénze. Vagyis…

Vagyis az elsők között kellett volna kapniuk. Talán így is történt, de a földalatti mozgalom más sejtjei tönkretették a szerkezeteket. A palackhálózat lassan működött a fénysebességű átvitelhez képest, amelyhez mindannyian hozzászoktak, ugyanakkor leállítani is nehezen lehetett. A kapuknál elhelyezett jelerősítők statikus vagy csaknem statikus célpontok voltak. Könnyen azonosíthatók és könnyen elpusztíthatók. Az idáig eltelt hosszú éveken át egyedül amiatt számítottak biztonságosnak és stabilnak, mert a Medina rajtuk tartotta a szemét a lassú zónából, és így biztosra lehetett venni, hogy bármilyen ellenük intézett támadást azonosítanának és lenyomoznának. Most, hogy senki sem figyelt a lassú zónából, sok lehetetlen dolog egyszerre megvalósíthatóvá vált.

– A helyi hálózatunk? – kérdezte Naomi. – Tönkretehetetlen?

– Mindent tönkre lehet tenni – felelte Csont. – De megdolgoztatjuk őket érte, és csak az egyes szakaszok mondhatnak csődöt, hogy leállíthassuk őket, mielőtt mindenki veszélybe sodródna.

A megfelelő választ adta. Ha azt mondja, nincs mitől tartaniuk, Naomi kevésbé bízott volna benne.

– Bien alles – bólintott, és felállt.

Csont szintén felegyenesedett, a hősimádatra jellemző idegességgel nyújtott kezet Naominak. Naomi viszonozta a gesztust. Bármit hoz is a jövő, Csont abban a tudatban csinálhatja végig, hogy kezet fogott Naomi Nagatával. Naominak nem tetszett az érzés, hogy azt az álarcot muszáj viselnie, amelyet mindenki más ráerőltet, de ezt az áldozatot követelte tőle az, amit meg kellett tenniük.

– Még jelentkezem – búcsúzott Naomi, aztán egymástól különböző útvonalakon távoztak a közparkból.

A bázis széles folyosóinak és átjáróinak mennyezetei túl alacsonyan húzódtak egy hozzá hasonlóan magas személynek. A kőlapok egyforma fehéren csillogtak a falakon és a földön. Egymás mellett akár harmincan is elfértek volna. Naomi zsebre dugta a kezét, és leszegte a tekintetét, hogy a szembejövők ügyet se vessenek rá. A gyaloglás segített gondolkodni.

A problémát az egésznek a léptéke jelentette számára – és az ellenség számára is. Az emberi történelem évezredei játszódtak le egyetlen bolygó felszínén. Alig néhány évszázad a bolygók közötti űrben. És mindez még azelőtt, hogy ő megszületett volna. Az univerzumban, amelyet ismert, mindig keringtek állomások a Szaturnusz és a Jupiter körül, sziklaugrók küszködtek a szűkös megélhetésért az Övben. Szinte mindegyik kapu egy ugyanilyen tágas és összetett rendszerbe vezetett, ahonnan azonban hiányzott az emberiség. A történelem. Az a fajta átfogó infrastruktúra, amit az emberek adottnak vettek, és amelyre támaszkodtak.

Egykor az egész kisebbnek tűnt, amíg a keréknek volt agya. Most bárhová el lehetett jutni, és ezt senki sem koordinálta és tartotta nyilván. Minél jobban belegondolt, annál kevésbé tűnt észszerűnek, hogy a lassú zónán belül építkezzenek újra. A Medina, a Tájfun és a Szállítószövetség bent rekedt flottája bizonyította, hogy az ottani tér természete eleve nem ártalmatlan. Ha személyzettel ellátott bázist létesítenek ott, az érintettek mindegyikének életét kockáztatják vele. Ha automatizáltat, azzal a számítógépes biztonságba vetett olyan hitről tesznek tanúságot, amelyet a történelem nem igazolt. Az, hogy ezerháromszáz kaput tartsanak és védelmezzenek a kapuk csillag felőli oldaláról, alapvetően más elvárásokat támasztott, mint ha egyetlen erős pozíciót tartanak a központból. Egyedül az, hogy a kapukat figyeljék, a legnagyobb flottát kívánta meg, amit az emberiség valaha megépített, és akkor még számításba se vették a naprendszereik mérhetetlen tereiben járőröző hajókat.

Duarte azt a módszert választotta, hogy autonómiát adott a helyi kormányzatoknak, feltéve, hogy betartják a szabályait. Akkor nagylelkűségnek tűnt a megoldás. Most inkább szükségszerűségnek.

És még ennél is mélyebbre vágtak a szavak, hogy két kapu elveszett.

Kellett lennie egy pillanatnak, amikor még nemet mondhattak volna. Amikor Jimmel és talán még néhány emberrel együtt ránézhettek volna a gyűrűkapukra és a mögöttük rejlő irdatlan terekre, hogy észrevegyék a veszélyt, és lábujjhegyen odébb settenkedjenek. Már akkor minden jel ott volt. A civilizáció felépítette ezt a gigantikus és felfoghatatlan hatalmat, mégis szétszórt maradt, akár a kéz csontjai. Mégis miért gondolták, hogy biztonságos számukra ez? Hogy megéri kockáztatni?

Felszállt a Chava tömbje felé járó csővasútra, mintha az lenne az otthona. A peronon várakozók közt mindenféle emberek akadtak. Lelkes, teát iszogató harmadik műszakosok, akik épp munkába indultak. Fáradt második műszakosok, akik hazafelé tartottak, vagy vacsorázni készültek valamilyen étteremben. Egypár különc küllemű fiatal, akik még ráhúztak az első műszakra. Naomi csendesen félrehúzódott, és ennek az egésznek a szépségében gyönyörködött. És az ártatlanságában. Nagyjából százan várták a csővasutat egy olyan bolygó holdján, amelyik egy olyan nap körül keringett, amely nem a szülőotthonuk, és azért tülekednek, hogy elsőként jussanak be az ajtón, és jó helyre ülhessenek. Ennél emberibb dolog talán nem is létezhetett.

Egy gallér nélküli barna inget viselő fiatal férfi haragos pillantásokat lövellt felé, amiért bámul, mintha Naomi gúnyolódott volna vele. Naomi bocsánatkérőn odabiccentett neki, és elfordította a tekintetét.

Chava vendégeként kellemesen teltek a napjai. Valódi ágyban ébredt, olyan vízzel zuhanyozott, amelyiket nem forgattak vissza kétszer, mire ő aláállt, és olyan ételeket evett, amelyek egynél több ízzel szolgáltak. A konténerben töltött hosszú hónapok egyre inkább spirituális zarándoklatnak tűntek, egy olyan útnak, amelyet Naomi végigjárt, és megváltozva fejezett be. Menet közben nem ilyesminek érződött.

A napirendjük eltolódott egymástól, és most jóval azután is ébren volt még, hogy Chava lefeküdt. Naomi a legnagyobb csendben dolgozott, de dolgozott. A földalatti mozgalom hálózata jól kiépült az Auberon-rendszerben, de amíg Naomi úgy nem döntött, hogy a süllyesztőbe küldik a kormányzót és a politikai tisztjeit, a lehetőségei korlátozottak maradtak. Elsáncolódni. Beásni magát. Minél több rést ütni a biztonsági rendszerükben. Még jobban gyengíteni az ellenség védelmét. De a Laconia átfogó stratégiájáról semmit sem lehetett megtudni. Ugyanúgy elszigetelődtek mindentől, ahogyan Naomi is.

Aztán alig pár nappal azután, hogy a saját üzenetei kicsusszantak a gyűrűkön, sorra érkeztek kintről a palackok. Egyenként, cseppenként szivárogtak be az adatok a rendszerbe. Jelentések, kérések és a legújabb kódokkal titkosított üzenetek. A Bara Gaont vesztegzár alá helyezték, de a kutatási helyszínek egyelőre megőrizték az önrendelkezésüket. Az Új-Albion kihasználta az alkalmat, hogy megbénítsa a transzferállomást, és most a helyi biztonsági erők üldözték őket. A Szállítószövetség hajói szükségátkeléseket hajtottak végre az olyan rendszerekbe, mint a Tebalte és a Remény, ahol a helyi lakosságot az összeomlás fenyegette. Ahhoz hasonlított, mintha Naomi lassanként visszanyerte volna a látását, miután csaknem megvakult.

A Sol-rendszerből beérkező üzenetet a Callistóról küldték, az információkat titokban eljuttatták egy ceresi adatfarmhoz, ahol átcsomagolták őket egy palackba a Szállítószövetség Sol-kapu közelében járó egyik hajóján. Onnan pedig neki továbbították.

Bobbie fáradtnak és komornak látszott a kijelzőn. Lassanként őszülni kezdett, nyakának vastag izomkötegei szikárabbnak tűntek. A dekódoló szerkezet kimerevítette a kép egy darabját, mintha Bobbie válla megdermedt volna az időben, míg a teste többi része szabadon mozgott tovább.

– Helló! – köszönt Bobbie a kamerába, és Naomiban egy pillanatra szétáradt a magány, amelyről nem is tudta, hogy gyötri. Újra átélte az emlékét annak az utolsó ölelésnek, mielőtt eljött a Solból, és elevenebbnek és valóságosabbnak érezte, mint azt, ami a Jimmel való utolsó találkozásból megmaradt. – Van valami. Egy lehetőség, azt hiszem. Alex azt szeretné, ha egyeztetném veled.

Naomi végighallgatta, ahogy Bobbie felvázolja a helyzetet. A Vihar a Sol-rendszerben rekedt, előbb a lassú zónában bekövetkezett katasztrófa, aztán a Förgeteg jelenléte miatt. Az antianyag miatt.

Naomi érezte, ahogy az elméje visszazökken ugyanabba az elemző üzemmódba, amely a konténerben töltött egész életét jellemezte. Még alig lépett ki belőle – néhány hétre a Bhikaji Camán, most pedig itt, Chavánál –, és a visszacsúszást már most ridegnek és korlátozónak érezte. Az agya végigvette Bobbie tervének lehetséges következményeit: a Vihar felfedését, a Jupiter holdbázisainak fokozottabb ellenőrzését, annak jelképes és gyakorlati hatásait, ha Duarte még egy Magnetár-osztályú hajót elveszít.

És miközben ezzel foglalkozott, lelke egy csendes része gyászolt.

A nap, amikor beköltözött a konténerbe, és elkötelezte magát, hogy ő lesz a dióhéj alatti borsószem az itt a piros, hol a piros játékban, ugyanaz a nap volt, amikor elhagyta a Rocit. Abban a pillanatban megkönnyebbülésnek hatott. Mintha a lelkét véresre dörzsölték volna, és a konténer lett volna a kötszer. Egész életében úgy élte túl a túlélhetetlent, hogy visszavonult, és észrevétlenné vált. És minden alkalommal felgyógyulva tért vissza. Időnként hegekkel borítva. De újra egészségesen.

Mindössze néhány beszélgetés kellett hozzá, hogy megmutassa: az a Naomi, aki a szállítóládába menekült, nem ugyanaz volt, aki eljött onnan. Múlt az idő, és Naomi rálelt mindarra a békére, amire rálelhetett.

Amikor átvette Saba helyét, alapvetően szükségből tette, ám azért is, mert készen állt rá. Csupán ezután kezdte megérteni, mit jelent vezérnek lenni. Milyen áldozatot követelt a pozíció.

A víz sziszegni kezdett, majd egy ajtó nyílt ki és csukódott be hátul, Chava hálószobájánál. Már felébredt, és a reggeli zuhanyozásra készült. Naominak hamarosan le kell feküdnie. Biztonságosabb is volt úgy válaszolni Bobbie-nak, hogy nem udvariatlan vendégként viselkedik. Furcsának érezte, hogy az ilyesmi még mindig számított.

Úgy állította fel a kézi terminálját, hogy a kamera felé forduljon, aztán a biztonsági szűrővel levágta a hátteret. Ha elfognák a jelet, semmilyen tárgy nem vezethetne vissza Chavához. Ettől Naomi úgy nézett ki, mintha a csillagtalan űrben lebegne. Beindította a felvételt.

– Szia, Bobbie! A terved… kivitelezhetőnek tűnik. Tudom, hogy nem így gondoltam, amikor legutóbb beszéltünk, de változott a helyzet. Többféle helyzet is megváltozott. Még mindig úgy vélem, hogy létfontosságú politikai eszközökkel törekedni a békés megoldásra. De ha ezt anélkül tehetnénk, hogy közben egy Magnetár-osztályú hajó tartja kordában a Sol-rendszert, sokkal könnyebb lenne. Ha csak egy közönséges hajóról beszélnénk, azt hiszem, továbbra is fenntartásaim lennének, de igazad van. Duarte jelképpé avatta a Förgeteget. Nem sűrűn kínálkozik olyan esély, hogy semmissé tegyük az ellenség önmagáról elhitetett történetét. Jó vadászatot! Szeretlek.

Kikapcsolta a felvételt, betáplálta a helyi titkosítórendszerbe, majd kijelölte elküldésre Csontnak és a férfi rendszerének hálózatához. Napokba telhet, mire egy palackba kerül, és átjut a kapukon. Naomi az ujjbegyével rákoppintott az asztalra, legszívesebben visszavonta volna. Még volt idő megállítani. Hamarosan már nem lesz.

– Szia! – köszönt neki Chava, ahogy belépett a fürdőszobából. Már felöltözött a műszakjához. Elegáns, hivatalos ruha, tip-top frizura. – Mi izgalmasat csinálsz ezen a kellemes reggelen?

– Felülbírálom magam – felelte Naomi. – És azt hiszem, nekem inkább este van. Viszont csináltam neked kávét.

– Kedves és figyelmes nő vagy – dicsérte Chava, miközben töltött magának egy csészével. A lomhán a csészébe ömlő kávé a lassú szökőkútra hasonlított. – Viszont forgalomelemzési gondokkal kell számolnod.

– Úgy érted, amiért sokkal több palack hagyja el az Auberont, és lép be a rendszerbe, mint bárhol másutt? – kérdezte Naomi. – Igen, ez gondot jelent. Ez célzás akar lenni? Tudom, hogy nem vágytál szobatársra.

– Addig maradhatsz, amíg ez az észszerű megoldás. De utána talán jobb lenne, ha nem időznél itt tovább – Chava mosolya lehervadt. – Mi a baj?

Naomi magában kuncogott.

– Mármint azonkívül, hogy talán a halálba küldtem két embert azok közül, akiket a legjobban szeretek? – Megtörölte a szemét. – A francba.

Chava lerakta a csészéjét. Megfogta Naomi kezét. Az érzés, hogy a nő ujjai az ujjaihoz értek, szinte túl soknak tűnt, hogy elviselje, és úgy kapaszkodott Chavába, akár egy mentőkötélbe.

– Rengeteg időt töltöttem azzal, hogy megpróbáljak ne egy bizonyosfajta emberré válni – magyarázta Naomi. – Nem meghozni bizonyosfajta döntéseket. És mégis ide jutottam.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak. Amikor Chava megszólalt, könnyed hangot ütött meg. Jóformán bizalmasat.

– Annak idején, gyakornok koromban a legnehezebben a kézi dokkolás ment. Valahányszor eljött a minősítő próba ideje, nem számított, előtte mennyit gyakoroltam. Leültem a vezérmű elé, és felülírtam a rendszert, hogy az én kezemben legyen az irányítás. A fejemben csak az járt: Nehogy elszúrd, nehogy elszúrd, nehogy elszúrd! Aztán elszúrtam. Annyira erősen összpontosítottam arra, amitől féltem, hogy minden egyes alkalommal belerohantam a karmai közé.

– Most jobb kedvre próbálsz deríteni?

– Dehogy – felelte Chava. – Ehhez már túl öregek vagyunk. Azt igyekszem elérni, hogy ne érezd úgy, mintha egyedül lennél ezzel. Ennél több nem jutott nekünk.

Valami elmozdult Naomi mellkasában. Irdatlan indulat szabadult el. Felkészült az előtörő könnyekre, de csak egy hatalmas sóhaj szakadt ki belőle. Az álom mindvégig vele maradt, sosem adta fel teljesen. Meg fogja találni a módját, hogyan gyűjtse újra egybe a családját. Mindannyian élve fognak kikerülni a történelem húsdarálójából. Valahogy minden jóra fog fordulni.

Kínálkozott egy pillanat. Nem is annyira régen. Mindössze annyit kellett volna tennie, hogy bejelentkezik, elfogadja Duarte meghívását, és kiszáll a küzdelemből. Nem igazán emlékezett rá, hogyan döntött mégis emellett, de utólag már látta, hogy ezt az utat választotta. Önmagán kívül senkit sem hibáztathatott. Felidézte az álmát, hogy Jim mellett ébred. Együtt kávézik vele. Hallja, ahogy Alex és Amos a Rocinante alig észrevehető duruzsolása mellett tréfálkozik. Elengedte, hagyta szertefoszlani.

Megszorította Chava kezét, majd azt is elengedte.

Huszonkilencedik fejezet: Elvi

Elvi a hátsó ülésen ült. A kocsit egy rövid és göndör hajú fiatalember vezette. Elvi leginkább a tarkóját látta belőle. Ahogy maguk mögött hagyták a Kormányzóság épületét, maga a város terült szét előttük. Elvi még mindig emlékezett arra, amikor először meglátta, amikor a kizárólag marokfegyverrel felszerelt katonák egy luxushotel fogadóportásának szigorú udvariasságával idekísérték. Az utcák szélesebbek voltak minden más városénál, ahol valaha járt, az úttest mellett gyepsávval. Az épületek magasan és szépségesen törtek az ég felé, napkollektorként működő ablakokkal és tetőkertekkel, mintha Frank Lloyd Wright újjászületett volna, hogy felhőkarcolókat tervezzen. A helyet a hatalmas és kérkedő méretarányok jellemezték. Elvi jól emlékezett, mennyire lenyűgözte őt az első alkalommal.

Most furcsán törékenynek tűnt. Több millió ember lakott a fővárosban, de szinte egyikük sem élt ott tíz évnél régebben. A forgalmat leállították a konvoj miatt, és Elvi látta, ahogy hétköznapi emberek – a civilek, polgárok és a nála alacsonyabb rangú katonák – a nyakukat nyújtogatják, ahogy elhaladnak előttük, próbálják kideríteni, ki ő, és hogy izgatottságot kellene-e érezniük a láttán. Egyetlen emlékművet, óriásplakátot és régi környéket nem lehetett felfedezni sehol. Elvi valahogy utálta ezt.

– Kér egy kis vizet, hölgyem? – érdeklődött a sofőr.

– Köszönöm, nem – felelte Elvi.

A férfi bólintott, de nem nézett hátra rá. Elvi hátradőlt a kényelmes ülésben, és megpróbálta kinyújtóztatni a lábát. Ez sem enyhített a fájdalmon.

A laboratórium egy óriási épületben működött. Szigorúan véve a Laconiai Egyetem részeként, azonban úgy vezették, akár egy katonai létesítményt. A kapuőrök ellenőrzés nélkül intettek nekik, hogy bemehetnek, és a kocsi összevissza kanyarogva végighajtott a campuson a cellák felé. Elvi a botjával játszadozott idegesen. Miután az utolsó kanyart is bevették, egy férfi bukkant fel előttük, aki egyértelműen Elvire várt. Sokat elárult a megkönnyebbülés, amikor Elvi megállapította, hogy nem Paolo Cortazár az.

– Dr. Ochida! – üdvözölte a férfit, miközben kikászálódott a kocsiból.

– Dr. Okoye! Örülök, hogy újra itt köszönthetem. Hallottam a terepmunkájáról. Azt kell mondanom, hogy nem tudna rávenni ilyesmire a kellemesen biztonságos laboratóriumi munka helyett.

– Nos, érdekes adatokat sikerült begyűjtenünk – válaszolta Elvi, amint megindultak a Karámhoz vezető gyalogúton. A Karám sötét, ablaktalan kocka volt, támadások ellen megerősített falakkal még a birodalom közepén is, ahol a támadások kivihetetlennek tűntek. A mondás szerint Isten nem kockázik, de ha mégis ezt tenné, a dobókockája a Karámra hasonlítana. Hatalmas, szögletes és kifürkészhetetlen lenne.

– Úgy hallom, a legbelső szentélybe küldik önt – jegyezte meg Ochida. – Paolo már közel jár az öregedési projekt megvalósításához.

– Nem az én ötletem volt

– A főkonzul a saját belátása szerint határoz – válaszolta Ochida, amikor az őrökhöz értek. Elvi átnyújtotta az azonosítókártyáját, és hagyta, hogy a szkennerrel ellenőrizzék. Csupán a csuklóját érintették meg a szerkezettel, de sokkal mélyebbnek érződött.

– A gazdagokkal és hatalmasokkal szemben mindig türelemmel kell lenni – mondta Elvi. Az őrök elléptek előlük, és beengedték őket. Az ajtó halk pukkanással nyílt ki, és levegő tolult be velük együtt. Odabent a következő biztonsági zsilipnél sűrített levegőt fújtak rájuk, és a testük minden milliméterét végigpásztázták, mielőtt kinyílt a belső ajtó.

A Karám belseje majdhogynem megnyugtatóbbnak hatott. Azokhoz a laboratóriumokhoz hasonlított, amelyekben Elvi évtizedeken át dolgozott kisebb-nagyobb megszakításokkal fél tucat egyetemen és kutatóintézetben. A biztonsági előírásokat hat nyelven, élénk színű betűkkel írták ki a falakra. A levegőben fenolos szappan és légtisztítók szaga terjengett.

– Jöjjön! – hívta Elvit mosolyogva Ochida. – Odakísérem.

Ne lankadjon az éberséged!, figyelmeztette önmagát Elvi. Ez nem a hazai pálya. Itt nem vagy biztonságban.

– Igencsak érdekes dolgokról beszélgettem valakivel – közölte Fayez még aznap, amikor Elvi megkapta a megbízást.

– Én is, de ami ott elhangzott, szigorúan titkos, szóval neked kellene kezdened.

– Hát, felettébb óvatosan fogalmazott, de azt hiszem, hogy jó öreg barátunk, Holden azt próbálta elmondani nekem, hogy Cortazár gyilkosságra készül.

Elvi csak azért nevette el magát, mert a kijelentés túlságosan borzalmasnak tűnt ahhoz, hogy passzoljon a kellemes környezethez, és néha viccesnek lehetett érezni a feldolgozhatatlant.

– Nem biztos, hogy ebben a pillanatban foglalkozni tudok ezzel – felelte. Aztán: – Tényleg ezt mondta?

Fayez vállat vont.

– Nem. Nagyon gondosan és kifejezetten ügyelt rá, nehogy kimondja. Abszolút jól elbeszélgettünk arról, mennyire fontos megtanítani a gyerekeknek, hogyan használható a negatív tér a politikai elemzés eszközeként. Aztán mindenkiről elbeszélgettünk a tudományos tevékenységek vezetéséből, kivéve Cortazárról, miközben jelentőségteljesen belenézett a szemembe. Aztán minden átmenet nélkül rátértünk a régi Föld politikai hatalmi harcainak történetére, elsősorban III. Richárdra koncentrálva.

– Ez… eléggé homályos.

– Annyira nem az. Shakespeare drámát írt róla.

– Mi volt a címe?

– III. Richárd – felelte Fayez. – Jól érzed magad?

Elvi Fayez vállára hajtotta a fejét. A férfi testét melegebbnek érezte, mint általában, de semmi különöset nem talált abban, ha valakinek hőemelkedése van, miközben újranő valamelyik végtagja. – Nem színháztörténetből diplomáztam, és hosszú volt a napom. Mi a lényege?

– Richárd igazi seggfejként megölt egy halom embert, különösen gyerekeket. A trónörökösöket, vagy ilyesmi.

– Te sem színháztörténetből diplomáztál.

– Így igaz.

Magasan felettük vékony felhőréteg úszott le a csillagok előtt, takarta el némelyiket, míg mások előbukkantak a foszlányai között. Elvi legszívesebben lehunyta volna a szemét, és ott helyben elaludt volna, hogy a pocsék kis lakásukban ébredjen a Ceresen, még azelőtt, hogy egyáltalán hallott a Laconiáról és Duartéról. Azt sem bánta volna, ha minden, amit tanult, az összes pénz, pozíció és felfedezés szertefoszlik, mint egy álom, mégis boldognak érezte volna magát, ha ezekkel együtt minden más is eltűnik.

– Tehát a negatív tér, Cortazáron kívül mindenki más, meg egy király, aki gyerekeket gyilkolászott.

– Hát, szigorúan véve egy koronaherceg, aki azzal küzdötte fel magát a trónra, hogy megölt néhány gyereket. Azt hiszem.

– Frankó – válaszolta Elvi.

– Nem Cortazár volt az egyik, akik a Protogennél dolgoztak még az Eros előtt?

– Még az Eros idején – javította ki Elvi.

– Csak azt mondom, hogy nem először tenne ilyesmit.

– Ő hozta létre a katalizátort – mondta Elvi. – Nekem. Ettől még nem válok gyilkossá.

– Ja – felelte Fayez, de tudta, hogy Elvi azt gondolja: Csak mégis. Ezt érte el néhány évtizednyi házasság. A bensőségesség és a mintázatfelismerés egyfajta telepátiaként működött.

Fayez sóhajtott, odébb húzta a kezét, és átölelte Elvit.

– Lehet, hogy többet láttam bele, mint amennyit kellett volna. Csak furcsának és eléggé félreérthetetlennek tűnt.

– Valamit biztosan akart mondani vele – ismerte el Elvi. – Talán nem pontosan azt, amit kihámoztál belőle. De valamit igen.

– Arra gondolsz, hogy érdemes lenne megkeresnünk, és rákérdeznünk?

– Arra.

– Ha azért fogalmazott burkoltan, mert Duarte figyeli, hozzád sem lesz őszintébb, mint hozzám volt.

Hacsak nem hozom a tudomására, hogy Duarte ebben a pillanatban semmit sem figyel, gondolta Elvi. Az elképzelés hidegséggel töltötte el, ami ugyanúgy lehetett félelem, izgalom, vagy egy kicsit mindkettő. Eltűnődött, vajon Trejo mit gondolna erről, és hogy Holden egyáltalán az új, titkos uralkodó látóterében lehetett-e.

– Talán sikerül kitalálnom valamit – válaszolta Elvi.

És talán sikerült is volna, ha aznap este nem találnak rá Amos Burtonre és az ő zsebatombombájára, és másnap reggel nem vetik börtönbe Holdent.

Cortazár úgy mosolyodott el a láttán, mintha előre figyelmeztette volna magát arra, hogy ezt tegye. Elvi érezte, hogy saját biccentése éppennyire hamis, azt azonban nem tudta, hogy a férfi észrevette-e ezt, vagy hogy érdekelte-e.

– Segíthetek még valamiben, Paolo? – kérdezte Ochida.

– Köszönöm, nem – felelte Cortazár. – Jól megleszünk.

Ochida ellépett. A mozdulatban minden tökéletesen megszokottnak és udvariasnak tűnt. Fenyegetésnek lehetett érezni. Cortazár elfordult, és megindult egy sor fémajtó felé. Elvinek meg kellett szaporáznia a lépteit, hogy ne maradjon le.

– Sajnálom, hogy délutánra kellett áttolnunk ezt – vetette oda Cortazár. – Az egész délelőttöt a biztonsági parancsnokságon töltöttem, hogy átnézzük a kémtől elorzott holmikat.

– Amos Burtontől – bólintott Elvi. – Kelly tájékoztatott róla. Egy kissé fura. Ismertem. Mindketten ott voltunk az Iloszon. Megmentette a férjem életét.

– Nos, egy zsebatombombát rejtegetett a barlangjában, szóval… – Cortazár a kezét rázta, hogy igen is, meg nem is. – Az elemzőcsapattal voltam. Trejo meglehetősen alaposan átnézi a kommunikációs felszerelést. Úgy tűnik, hogy az a szemétláda már jó ideje ott tanyázott.

– Tudjuk, hogy mit akart?

– Még nem, de lehet, hogy még kifaggathatjuk.

– Azt hittem, meghalt.

– Ó, igen. Nagyon is.

– Akkor hogyan?

Cortazár egy zárszerkezethez tartotta a nyakában lógó azonosítókártyát, és az ajtók lassan kinyíltak. Elvi utánament egy sötétebb folyosóba. A falai vastagabbak voltak. Megerősítettek. Egy kissé kijózanítóan hatott, hogy a Karámban nem a kezeletlen protomolekula a legveszélyesebb.

– Ilich alaposan elcseszte az egészet – jegyezte meg Cortazár. – Nem az ő hibája. Nem tudta, hogy nem szabad otthagynia a tetemet.

Az ajtó mély döndüléssel bezárult mögöttük. Akár egy börtönben. A folyosó légzsilipként funkcionált.

– Miután fejbe lőtték a szerencsétlen balfaszt, Ilich mindenkit visszarendelt, hogy védelmezzék a kis hercegnőt – magyarázta Cortazár. Elvi kihallotta hangjából a gúnyos mosolyt, és rögtön eszébe jutott III. Richárd. – Ott kellett volna hagynia valakit, hogy őrizze a holttestet. Vagy el kellett volna égetnie, mielőtt eljön. Tényleg nem az ő hibája. Ismeri a szerelődroidokat illető szabályokat, de fogalma sincs róla, hogy miért hozták őket.

Újabb ajtó nyílt ki, és fény áradt be a folyosóra.

– Nem értem – válaszolta Elvi.

– Mindjárt megérti – válaszolta hanyagul Cortazár, ahogy belépett a magánlaboratóriumba. Heccelte Elvit.

Ez a laboratórium kisebb volt a Karámnál. Elvi ráismert néhány eszközre a saját exobiológiai laborjából – DNS-lánc-szekvenáló berendezéseket, proteomminta-elemzőket, NIR-spektroszkópokat és alacsony rezonanciájú képalkotókat. Más eszközök ugyanolyan furcsának tűntek, mint az idegenek szerkezetei, amelyekre annak idején rátalált. Cortazár ügyet sem vetett rájuk, és egy olyan méretű, átlátszó polimerketrechez lépett, amekkorákat Elvi egykor az emberszabású majmok és a nagy testű emlősök tanulmányozásához használt.

– Trejo azt hiszi, hogy segíthet, ha valaki friss szemmel látja a dolgokat, de az az igazság, hogy még hónapokig utolérni igyekszik majd az eredményeket, hogy egyáltalán intelligens kérdéseket tehessen fel – közölte Cortazár. – De kezdetnek az is megteszi, hogy ezek voltak az eredeti esetek. A szennyező törmelék, amely köré a gyöngyöt építette az osztrigánk.

A ketrecben két gyermek ült: egy nagyjából hét-nyolc éves fiúcska és egy lány, aki lassanként kamaszodott. A szemük teljesen fekete, a pupillák egyformán felfalták a szivárványhártyát és a szem fehérjét. A lány felállt, és a ketrec elejéhez ballagott. A bőre szürkés színben játszott. Csaknem normálisan mozgott, de amikor megállt, rettenetesnek hatott a mozdulatlansága.

– Mit… – kezdte Elvi, aztán nem tudta, hogyan fejezze be a kérdést. Sokszor hallotta már a „borsódzik tőle a hátam” kifejezést, de eddig egyszerű szófordulatnak vélte.

– Alexander és Cara Bissetnek hívták őket, amikor éltek – magyarázta Cortazár. – Az eredeti tudományos expedíció tagjainak a gyermekei, akik már azelőtt megvetették a lábukat a Laconián, hogy a főkonzul ide telepítette át a lojalistáit. A fiú egy balesetben halt meg. A lány mérgezést kapott, amikor nem sokkal később megpróbált enni a helyi növényekből a vadonban. Ez történik, ha holttestet hagyunk a javítódroidok közelében. Vagyis, hm. Időnként. Nem mindig állnak neki megjavítani a dolgokat, viszont amikor ezt teszik… – A halott gyerekek felé biccentett. Ez történik.

– Nem ismerlek – szólalt meg a lány.

– Elvinek hívnak.

– Cara vagyok. Te is bántani fogsz minket?

Ó, gondolta Elvi. Bassza meg! Nem érdekel, mibe kerül. Amint kijutok innen, meg fogom találni a módját, hogy soha, de soha ne kelljen visszajönnöm ide.

– Az eredeti testek többé-kevésbé húsz éve haltak meg – folytatta Cortazár. – Ezek a szerkezetek, amelyeket belőlük építettek, a helyreállításuk óta változatlanok maradtak.

– Tehát örökké fiatalok lesznek?

– Nos. Mindig kifejletlen emberi lényeknek fognak tűnni – felelte Cortazár. – Ez nem pontosan ugyanaz. Nagyrészt hasonló a szerkezetük és a vegyi összetételük, mint az eredeti testeknek, csupán rendkívül stabilak. A telomerek nem rövidülnek. A mitózis a végtelenségig folytatódhat. Nem gyűlnek fel elöregedő sejtek és plakk. Az immunválasznak van néhány pluszútvonala és -szerkezete, amelyek érdekesek. Valóban igazán szép munka.

– Ez bámulatos – válaszolta Elvi, és úgy érezte, mintha a szavai kútba hulló kövek lennének. Egy mély és kissé kongó kútba.

– Ők keltették fel a főkonzul érdeklődését az egyéni halhatatlanság iránt. Úgy vélte, hogyha sikerülne kiderítenünk, miben különbözik ezeknek a mintáknak a szerkezete és működése, eleven testbe is beépíthetnénk a módosításokat halottak helyett, mint ahogy a szén-szilikát csipkelemezt is hosszú élettartamú struktúrákról mintázták… és ez elég érdekesnek ígérkezett. Először egypár állatmodellel próbálkoztam, aztán amikor már kellő haladást értem el, hogy nyugodtan elvégezhessem, áttértem az emberkísérletre.

Elvi a botjára dőlt, és szédüléssel küszködött.

– Duarte beleegyezett ebbe?

Cortazár Elvi felé fordította a tekintetét. Zavarodottnak tűnt.

– Hát persze. Ez volt a megoldás a legnagyobb problémájára. Hogyan lehet nemzedékeken át egyben tartani egy galaktikus méretű birodalmat? Olyasvalakit kell az élére állítani, aki nem hal meg. És tessék. Itt vannak ezek a dolgok, amelyek olyan tulajdonságokkal bírnak, hogy nem szükséges megöregedniük és meghalniuk.

– És nem aggasztotta, hogy valami esetleg… nem is tudom. Elromlik?

– Megértette, hogy némi kockázattal jár, de úgy gondolta, megéri a lehetséges nyereség miatt. Rendkívül óvatosan jártunk el, és a főkonzul mélységesen bízik a képességeimben.

– Jól van – válaszolta Elvi. – Oké.

– Minden a legnagyobb rendben ment, amíg maga ki nem váltotta azt a… – Elvi sebesült lábára mutatott. – Működött. Még mindig működhet némi módosítással és egy új kísérleti alannyal.

– Semmit sem váltottam ki. Sagale tette, és parancsot teljesített – tiltakozott Elvi, de közben arra gondolt: Új kísérleti alannyal, például Teresával. Nem érezte megfelelőnek. Cortazár megint a ketrecbe zárt gyerekek felé fordította a figyelmét. Nem, magának akarja.

– Természetesen mindent részletesen rögzítettem – közölte Cortazár. – Előkészítettem magának a feljegyzéseket az itteni rendszeren. Nyugodtan tanulmányozhatja őket, ameddig csak akarja.

– Idebent?

– A projekt ezen a helyiségen kívül nem létezik. A főkonzul egészen egyértelműen kikötötte ezt, és nem hinném, hogy Trejo admirális enyhíteni akarna a biztonsági intézkedéseken.

A magánlaboratórium mindent egybevetve is kisebb volt, mint Elvi irodája a Kormányzóság épületében. A fiatalabb, a fiú, egykori nővére mellé lépett. Elvit mindvégig szemmel fogják tartani, amíg idebent lesz. Eltűnődött, vajon Cortazár azért rendezte-e így, hogy ő kényelmetlenül érezze magát. És hogy az információ, amelyet megmutat neki, legalább megközelítőleg teljes-e…

– Várjunk csak! – szólalt meg. – Amos Burton teste eltűnt.

– Ebben a pillanatban is keresik – válaszolta Cortazár. – Felettébb hasznos lesz egy felnőtt alany, amellyel összevethetők az eredmények. Persze sokkal többet érne, ha kimerítő képalkotó felvételeim és egészségügyi feljegyzéseim lennének róla azelőttről, hogy a holttestet módosították. Voltaképp erre lenne szükségünk ahhoz, hogy haladást érhessünk el. De mindenképp élvezni fogom. A belépő előtt van egy mosdó. És ha megéhezne, valószínűleg jobb, ha kint eszik valamit. Mindeddig egyszer fertőződött meg valaki szándékolatlanul a protomolekulával, de…

– Megértettem – vágott a szavába Elvi, és leült az alacsony monitor elé. A szék megnyikordult.

– Később még benézek – búcsúzott Cortazár. Ezúttal elfelejtett mosolyogni. Bezárult mögötte az ajtó, és Elvi nekilátott átnézni a jelentéseket és adatokat. Úgy érezte, mintha a feje méhekkel lenne tele. Túl sok mindent zúdítottak rá, és ettől bizonytalanná és nyugtalanná vált. Arra számított, hogy Cortazár munkája lepattan az agyáról, és tócsában gyűlik össze a padlón. Valójában túl sokat kértek tőle azzal, hogy bele kellett folynia.

De amint elkezdte átrágni az információt, egyre jobban tudott összpontosítani, és ismerős nyugalom telepedett rá. Mások a szerelmük kézfogásában vagy egy csésze gyógyteában lelnek bátorítást – valójában főzetben, hiszen nem voltak benne tealevelek, de az emberek ennek ellenére teának hívták, amit Elvi mindig is érdekesnek tartott. Elvi elméjében kizárólag a tanulásnak és a pániknak akadt helye. Mindkettő nem ment neki egyszerre, a pánikot pedig nem szerette.

Elsőként arra figyelt fel, hogy valóban mennyire csekélynek bizonyultak a különbségek. Cortazár nem biológusnak tanult. A nanoinformatika számított a szakterületének, amely nagy átfedést mutatott az olyan tudományágakkal, mint a genetika, az epigenetika és az örökölhető citoplazma-fehérjék vizsgálata, de hiányoztak belőle az anatómia alapjai. Ahogyan a gyerekek szíve módosult, hogy alkalmazkodjon a vérplazmájuk megváltozott viszkozitásához, ahogyan a vérük hatékonyabb, nem sejthez kötődő xeno-hemoglobinná alakult, az összes apró igazítás és módosítás nem jellegbeli változást jelentett. Egyszerű fejlesztések voltak.

Az evolúció folyamata ragasztgatáshoz és drótozgatáshoz hasonlított, amely olyan szánalmas megoldásokkal állt elő, mint a menstruáció, és hogy a gyerekek fogai az ínyüket szakították keresztül. A rátermettebb túlélése szakkifejezés sokkal inkább „az elég jó elég jó lesz” fogalmát fedte le, mint a tényleges tervezését.

Mire felnézett, és látta, hogy a gyerekek visszabámulnak rá, öt óra telt el, és a lába pokolian fájt, a félelem pedig elszállt. A bőrük szürkeségét az oxigénszállítás módosítása okozta. A szemük feketeségét egy olyan optikai struktúráé, amely jobban begyűjtötte a fényt. Bármi történt is az agyuk újfajta neuronjaival és az új agykérgükkel, a régi, tisztán emberi szerkezetek is megmaradtak.

Az, hogy mindezt a protomolekula szerszámosládájának eszközeivel alkották újra, oly mérvű önhittségről tanúskodott, amitől Elvinek elállt a lélegzete. Ha Duartén és Cortazáron kívül bárki része lett volna ennek a beszélgetésnek, büntetőeljárást indítottak volna ellenük. Két férfi – mindkettő saját kivételességéről meggyőződve – képesnek bizonyult egyetlen látványos ugrással áthidalni az „ez talán nem annyira jó ötlet” és az „ez teljesen törvényellenes” között tátongó szakadékot. Elvi mostanra szentül hitte, hogy Cortazár amiatt irigykedik Duartéra, mert az a lányát óhajtja belehajítani ugyanabba a húsdarálóba a kedvenc tudósa helyett.

Elvi a botjára támaszkodva felegyenesedett, és odabicegett az átlátszó ketrechez. A fiú hátrébb lépett, mint aki tart tőle. A lány – Cara – egy tapodtat sem mozdult.

Érett alakot ölteni nem ugyanazt jelentette, mint megöregedni és meghalni. A droidok talán nem értették meg ezt. Vagyis ez elárult valamit arról, ahogyan a protomolekula megtervezői működtek, nemde? A tény, hogy a konstrukcióik nem vették számításba a növekedést és kifejlődést, azt sugallta, hogy az eredeti tervezők egyedül érett formában léteztek. Felnőttek adtak életet felnőtteknek. Elvi megpróbálta elképzelni, milyen lehet ez.

– Kérdezhetek tőled valamit? – fordult a lányhoz Elvi.

Cara egy pillanatig mozdulatlan maradt, mint a szikladarab. Amikor bólintott, mintha egy szobor kelt volna életre.

– Te és a testvéred tapasztaltatok időkimaradást?

– Amikor az a dolog megtörtént, és láttuk a levegőt?

– Igen, akkor.

– Nem tudom. Nem ad nekünk órát, amit nézhetnénk.

– Vagyis van tudatotok. Nem… nem csak… Te és a testvéred gondolkodó lények vagytok? Értelmesek?

A hatalmas, fekete szemek megváltoztak. Csillogtak. Kövér könnycsepp gurult le Cara arcán. Elvi a ketrechez szorította a tenyerét.

– Sajnálom – mondta. – Nagyon-nagyon sajnálom.

Harmincadik fejezet: Bobbie

Bobbie szemére sehogy sem jött álom.

Ez újdonságnak számított, legalábbis olyasminek, amire nem emlékezett fiatalabb korából. Annak idején, amikor még aktívan szolgált az MTGY-nél, képes volt lehunyni a szemét, és elaludni, amint pár percnyi idő kínálkozott. Az elképzelés, hogy egy átalakított irodában fekszik egy ágyon, és a plafont bámulja finoman leszíjazva, nehogy a Callisto enyhe gravitációjában kilökje magát az ágyból… teljesen értelmezhetetlen lett volna annak a Bobbie Drapernek.

Mégis itt feküdt, három órával az alvási ciklusának kezdete után, sorra véve az izmait, hogy amelyik megfeszült, ellazítsa. Az asztallapon bekapcsolva hagyott monitor világos és sötét villanásokat vetített fölé. Bobbie felfigyelt a vállába visszaköltözött feszességre, és negyedszerre, ötödszörre vagy huszonötödszörre is elernyesztette. Lehunyta a szemét, és kényszerítette, hogy úgy maradjon. A folyosón csöpögött valami. Kicsapódott pára, ami a fűtési rendszer vagy a légvisszaforgatók meghibásodására is utalhat. Bobbie próbált nem odafigyelni rá.

A legénysége a Callisto Állomáson, a Viharon, a saját komplexumbeli priccsükben vagy a csempészbarlangokban pihent. Bobbie-t aggasztotta, hogy az emberei ennyire szétszéledtek, és elvegyültek a civil lakossággal. Ugyanígy tartott attól is, hogy mindannyiukat összegyűjtse valahová, ahol egyetlen célpontot kínálnak. A laconiai biztonsági erőknek csupán egyszer kellett, hogy mázlija legyen. Neki folyamatosan.

A válla megint megfeszült.

– Bassza meg!

Egyik kezével kioldotta a hevedert, és felhúzta magát. Egy óra a Vihar edzőtermében talán segít túllépnie az álmatlanság legrosszabb szakaszán. De útban a hangár felé megállt az íróasztalnál, és újra alaposan átvizsgálta, ahogy naponta ötvenszer is megtette. A térkép két ablakra lett felosztva. A kisebb a Sol-rendszer főbb égitesteinek egymáshoz viszonyított helyzetét jelenítette meg, az elkerülhetetlen és megjósolható pályamozgásokat követve, mint egy mechanikus bolygómodell. A másik a Jupiter-rendszert mutatta nagyobb részletességgel, a forgalomirányítási naplóból kimásolt adatokat alapul véve. A kis képernyőn a Jupiter és a holdjai nyugodtnak és békésnek tűntek, a sorsszerűség higgadt szépségével szelték át az űr mérhetetlen távolságait. Közelebbről méhkashoz hasonlított az egész. Több száz hajót lehetett látni az ősrégi sziklaugróktól és bányászszkiffektől a Förgetegig, és a kettő között mindenféle járműig.

A Förgeteg vonzotta magához a tekintetét.

Trejo korábban egy gyors laconiai űrsiklóra átszállva elhagyta a rendszert, és keményen égetett vissza a Laconia felé, hogy a lassú zónát érintő válsággal foglalkozzon. A Förgeteg viszont kopóként szaglászott a Jupiter holdjai körül, az eltűnt antianyagot keresve. Az idő java részében bonyolult pályán mozgott a Ganymedes körül, habár egyszer hirtelen megiramodott az Europa irányába. Előbb-utóbb megérkezik a Callistóhoz, és nem hagy választást Bobbie-nak. Addig azonban Bobbie legfeljebb azzal vigasztalhatta magát, hogy maga elé képzelte az új laconiai altengernagyot, ahogy álmatlanul hánykolódik a priccsén, mert nyoma veszett egy hold elpusztításához elegendő antianyagtöltetnek, és őt bízták meg azzal, hogy felkutassa.

Bobbie rákoppintott a piros pontra, amely a Förgeteget jelképezte.

– Bármit tudsz is, én jobban meg tudom csinálni.

Értesítés ugrott fel a képernyőn. A Ceres Állomás egyik hírműsorát megszakították egy friss jelentés miatt. Bobbie megnyitotta a fájlt, és egy lunai akcentusú fiatalember nézett komolyan a kamerába az asztala mögül.

– Itt David Myles és a Ceres Beat, mögöttem pedig az állomás biztonsági szolgálatát látják, ahogy a laconiai állami hírszerzési hivatal ügynökeivel együttműködve letartóztatják egy szakadár bűnszervezet sejtjének tagjait itt, a Ceres Állomás szívében, a legnagyobbnak nevezett rajtaütés során, amióta a koalíció csatlakozott a Laconiai Bolygótársuláshoz.

Bobbie úgy érezte, hogy a háta még jobban megfeszül. Nem egyszerűen azért, mert a földalatti mozgalom bármely újabb tagjának elvesztése nagyobb kockázatot jelentett neki és az övéinek. Gyűlölte, ahogy a történelmet a szeme láttára átírták. Azzal, hogy „a Sol-rendszer csatlakozott a Bolygótársuláshoz”, durva csúsztatással fogalmazták meg azt, hogy „a Laconia berontott egy félig földön kívüli hadihajóval, és halomra gyilkoltak mindenkit, amíg megadón oda nem fordítottuk feléjük a hasunkat”.

Közelgett az idő, amikor – még ha nem is érkezik üzenet Naomitól – újra meg kell hoznia az emberiség ősi döntését: harcol, vagy menekül. Miközben a riporter lelkesen sorolta, mennyi fegyvert és ellenséges katonát fogtak el, Bobbie az ujjait ropogtatta. Három lehetőség közül választhatott: elfoglalja a Förgeteget, megpróbál kimenekülni a kapun, vagy megsemmisíti a Vihart, és hagyja, hogy a legénysége felszívódjon a helybéliek között. Mindegyik a maga módján számított rossz választásnak.

– A sejtet egy nyilvános rendszeren futtatott titkosított adatcsomag felfedezése buktatta le – magyarázta a riporter, és a kép egyszerre egy széles járomcsontú nőre váltott rengeteg anyajeggyel, mintha festék fröccsent volna az arcára.

– A titkosított csomag leadása egybeesett azzal, hogy a nap folyamán ismert szakadár elemek adatokat továbbítottak számukra – folytatta a nő, és Bobbie kikapcsolta a műsort.

Kapcsolatot kért Jillianhez. A parancsnokhelyettese úgy fogadta a hívást, mintha eleve számított volna rá. Mielőtt Jillian megszólalhatott volna, Bobbie rákérdezett:

– Érkezett palackposta?

– Igen – felelte Jillian. – Teljes másolatot készítettünk az adatokról. Addig nem akartalak felébreszteni, amíg nem végeztünk a dekódolással.

– A saját rendszereden futtatod a dekódolást, igaz?

– Láttad, mi történt a Ceresen – válaszolta Jillian. Nem kérdést tett fel. – Az ottani suttyók hülyék voltak, és most az életükkel fizethetnek ezért. Jobb is, hogy megszabadulunk tőlük. Mi nem vagyunk hülyék. Nem fogjuk otthagyni a fogunkat.

– Mennyi idő kell még, hogy megtisztítsuk az adatokat?

Jillian vállat vont.

– Még egy óra, talán.

– Az edzőteremben leszek. Abban a percben, hogy elkészült, tudnom kell róla. Értve vagyok?

– Igen, persze – válaszolta Jillian, és Bobbie bontotta a vonalat. Mostanra minden remény elveszett az alvásra. Az idegei ragyogtak, akár a csillagok. Ismét megnyitotta a taktikai térképet. A Förgeteg piros pettye még mindig a Ganymedes közelében járt. Bobbie egy hosszú pillanatig bámulta, mintha az ellentengernagy magán érezhetné a tekintetét, és megrémülhetne tőle. Aztán kikapcsolta a kijelzőt, és átment a Viharra.

Az edzőterem világos és tiszta volt. Minden felszerelés laconiai technológián átszűrt marsi konstrukció. Bobbie úgy veselkedett neki a gyakorlatoknak, mintha segíthettek volna felejteni, és ez valamennyire sikerült is. Már negyven perce dolgozott a rezisztenciagélben, amikor megjött Jillian üzenete. A palack az Auberonról érkezett. Naomitól. A válasz, amelyre várt. Bobbie az erőfeszítéstől zihálva és lucskosan megnyitotta az üzenetfájlt.

A háttérszűrő miatt Naomi mintha egy jellegtelen fehér szobában lett volna. Akár egy angyal, aki valamilyen elképzelt mennyország üzenetét adja át. Naomi önkéntelenül előrehajtotta a fejét, mielőtt megszólalt, ahogy olyankor szokta, amikor rossz hírt közöl.

Szia, Bobbie! – köszönt. – A terved… kivitelezhetőnek tűnik.

Bobbie szélesen elmosolyodott, hogy még az arca is belefájdult.

Élete utolsó napjaiban Bobbie nagyapja időnként arról beszélt neki, milyen furcsán letisztultak a legkorábbi emlékei. A dadája nevére lehet, hogy nem emlékszik, de a gyermekkoráról őrzött részletek elevennek és közvetlennek tűntek. Mintha a múlt lassanként megerősödött volna, miközben a jelen és a jövő megkopott. Mesélt arról, amikor életében először látott eleven macskát, és mennyire szokatlannak érezte, hogy megfoghatta, és a hangjából minden alkalommal ugyanaz az áhítat érződött ki. Bobbie emlékei még nem változtak meg, egyelőre nem. De talán valami hasonlót tapasztalt. Amikor eligazításra visszarendelte a Vihar legénységét, kizárólag a marsi szolgálat idejére tudott gondolni.

Az első osztagát annak idején Huk őrmester vezette. Nagyjából fél fejjel alacsonyabb lehetett nála, az arca vékony volt, akár egy terrieré, és egy kissé kopaszodott. Bobbie sem előtte, sem utána nem találkozott senkivel, aki hozzá foghatóan ki tudta követelni a hűségét, vagy képes volt félelmet kelteni benne. Amikor Bobbie végzett az alapkiképzéssel, és zöldfülűbbnek nem is érezhette volna magát, Huk vérbeli tengerészgyalogost faragott belőle. Minden, küldetés előtti eligazításon megtalálta a módját, hogyan jelezze, hogy észrevette őt. Egy biccentéssel, azzal, hogy megérintette a vállát vagy a karját. Olyasmivel, ami azt jelentette, nem számít, mi vár rájuk, Bobbie nem egyedül vág neki. Huk sosem alázta meg őt azzal, hogy hangosan kimondta, és sohasem hagyta kimondatlanul. Miután az őrmester nyugállományba vonult, Bobbie kiderítette, hogy mindenkivel így bánt.

Most, hogy az emberei visszatértek a hajóra, Bobbie valami hasonlót tett. A légzsilipnél állt, nyugtázta, ahogy mindegyikük beszáll. Timon Coul a régi KBSZ-es félbevágott kör tetoválásával, amelyet annyira elkoptatott az idő, hogy csak egy kékes folt maradt a kézfején. Lisese Chou a fakószürke hajával. Caspar Asoau, aki úgy nézett ki, mint egy kamasz a nagyszüleitől körülvéve. Denise Lu. Skaldi Austin-Bey. Ian Freeman. És csaknem utolsóként: Alex Kamal. Alex, a legrégibb barátja, és az a férfi, akivel mintha fél tucat emberöltőn át együtt utazott volna.

Alex fáradtnak tűnt, mintha Bobbie az álmából verte volna fel. Lehet, hogy tényleg így történt. Alex nem tette volna szóvá. Megállt Bobbie előtt, és egy pillanatra úgy lehetett érezni, visszakerültek a Rocinantéra. Mintha újra otthon lennének. Bobbie megérintette a pilóta kezét, Alex pedig bólintott neki, mint aki tökéletesen érti. Valószínűleg értette is.

Amikor az egész csapat összegyűlt a hajókonyhában, Bobbie megnyitotta a rendszer térképét. Teljesen betöltötte a falat. Hátul valaki köhintett, és Bobbie azon kapta magát, hogy már hosszú másodpercek óta az ábrát nézi. És hogy élvezi a helyzetet.

– Rendben – szólalt meg végül. – Utasítás érkezett odafentről. Új bevetés. Rendkívül kockázatos. Rendkívül sokat nyerünk, ha sikerül. – A Förgeteg képére váltott. Részleteiben bármennyire szokatlannak hatott a Vihar, a felépítése lényegében ugyanazokat a konstrukciós megoldásokat használta, mint az éhínség évei előtti évtizedekben készült marsi hajók. A Förgeteg valami egészen más volt. Fakó, aszimmetrikus, kidudorodásai és görbületei gigantikus gerincoszlopra emlékeztettek. – Ezt fogjuk elpusztítani.

Kivárt egy pillanatot, szinte várta, hogy abban a pillanatban zendülés tör ki. A Förgeteg korábban látszólag különösebb erőlködés nélkül igázta le a Sol-rendszert. Bobbie akár azt is mondhatta volna, hogy „mindannyian kifordítjuk magunkat, aztán sirállyá válunk”, és ez nagyjából ugyanilyen realisztikusnak hangzott volna. Mégsem hőbörgött senki. Ahogy végignézett az arcukon, érdeklődést olvasott ki a tekintetükből. Várakozást. Reményt látott, és tudta, hogy helyesen döntött, amikor ezt akarta.

– Van egy kis robbanótöltetünk, amelyik képes erre – jelentette be, aztán Rini Glaudin felé biccentett a hátsó sorban.

– Miféle robbanótöltet? – kérdezte valaki.

– A Magnetárokat antianyag hajtja – felelte Bobbie. – A Förgeteg utánpótlását az a hajó szállította, amelyiken rajtaütöttünk.

– Jesszusom! – hűlt el Caspar.

– Pontosan – válaszolta Bobbie. – De nehéz lesz célba juttatni, és csak egyszer próbálkozhatunk. A legutóbbi bevetés alkalmával az antianyagon kívül pótalkatrészeket találtunk a Viharéhoz igencsak hasonló érzékelőrendszerhez. Végignéztem a csatáról készült felvételeket, és tudom, hogy hivatalosan azt akarták elhitetni velünk, hogy a Förgeteg mindent kivédett, amit a Föld–Mars Koalíció kilőtt rá. Viszont…

Megnyitotta a tervrajzot. Egymást fedő mezők ugrottak elő a Förgetegből, mint amikor egy páva széttárja a farktollait. Az érzékelőrendszerek sora. Bobbie rákoppintott az egyikre, és az kiesett.

– Az alapján, hogy milyen találatok érték, és hogyan repült azóta, úgy gondolom, hogy ezt a rendszert kell kicserélniük. És ha helyes az információnk, az azt jelenti, hogy a Förgetegnek van egy vakfoltja. Itt.

Kinagyította a képet, hogy megmutassa a vékony fekete kúpot, ahová az ellenség hajójának szeme nem lát be.

– És ha igazunk van abban, hogy antianyagra lenne szükségük, nem fogják tudni használni a mágnesesmező-generátorukat. Ami annyit tesz, hogy legfeljebb hagyományos fegyvereket vethetnek be.

– Kapitány! – Caspar szólalt meg. Jillian haragos tekintettel meredt a fiúra, mintha behúzni készült volna neki egyet, de Bobbie biccentett neki, hogy csak folytassa. – Nem hinném… Mármint még ha csak torpedókkal és sínágyúkkal védekezhetnek, és még ha hiányosak is az adataik…

– Akkor is legyőzhetnek minket egy közönséges összecsapásban, és még így is észre fognak venni minket – fejezte be a mondatot Bobbie. – Vagyis vegyenek csak észre minket! Van egy callistói űrsiklónk. Magánhajó, kicsi. Még Epstein-hajtóművel sem szerelték fel. És kiküldjük… – visszaváltott a Jupiter és a bolygó holdjainak képére. Egyetlen élénkkék pont jelent meg rajta – …ide. Méghozzá olyan pályára állítjuk, hogy úgy tűnjön, az Amalthea felé igyekszünk. Kétfős legénységgel és egy sűrítettgáz-hajtású torpedóval. Ezek valóban lassúak. Ugyanakkor hidegen repülnek. Gyakorlatilag nincs hőjelük.

– Bist bien – helyeselt Timon. – Több száz ilyet indítottunk annak idején a Ceresen, sa sa?

Jillian élesen ledorongolta.

– Lehetne, hogy nem szakítjuk félbe a kapitányt?

– A neheze az lesz, hogy a Förgeteget rátereljük egy… ilyen röppályára.

A piros görbe a Ganymedestől indult ki. Vékony vonal jelölte minden pont idejét. Bobbie ráközelített, hogy megmutassa, a kis kék űrkomp hogyan esik a vakfoltba, és hogy hosszú másodpercekig ott is marad.

– Ezt az időablakot kell kihasználnunk – közölte Bobbie. – Nem tűnik csapdának, mivel semmit sem próbálunk elleplezni. Mi érünk oda elsőként, és csak a szokásos forgalom részének mutatkozunk. Vagyis csak egy csalira van szükségünk. Valamire, ami annyira lényegbevágó, hogy a Förgeteg a nyomába fog eredni. Ez lesz a Vihar.

Hagyta, hogy leülepedjen az információ. Szinte le tudta olvasni a felé forduló arcokról a levont következtetéseket. Övön aluli ütést vitt be. Egyetlen lövés, és ha nem talál célba, mindannyian meghalnak. A földalatti mozgalom elveszíti az egyetlen, laconiai technológiát használó hadihajóját.

– Én fogom irányítani az űrsiklót, és Rini lesz a gépész szakértőm. Jillian veszi át a Vihar parancsnokságát. – Ennek hallatán az első tisztje egy kissé jobban kihúzta magát ültében. Az állkapcsa megfeszült. Úgy nézett ki, mint egy vadászkutya, amelyik szagot fogott. – A Vihar feladata az lesz, hogy ezen a pályán tartsa a Förgeteget, és a komp a vakfoltjában maradjon.

Alex, aki oldalt ült, előrehajolt. A kezét a térdére támasztotta, leszegett tekintetét a fedélzetre irányította. Bobbie el sem tudta képzelni, mi járhat a fejében.

– Ha bárki úgy gondolja, hogy inkább nem csinálná – mondta Bobbie –, senkit sem fogok kényszeríteni. Négy napunk maradt, mire előkészítjük az űrkompot, és elérjük a kívánt pályákat. Addig elfogadom a lemondásokat. Nem fogok köntörfalazni. Ennél veszélyesebb küldetést még sosem hajtottam végre. Még ha győzünk is, lehetnek veszteségeink. Lehetséges, hogy súlyos veszteségek. De mindenkinek a szavamat adom rá, hogy ha reménytelennek érezném a dolgot, bele sem vágnánk. Részletes összefoglalót küldtem az osztagparancsnokoknak. Mindenki nézze át! Ha bárkinek kérdése van, a kurva életbe is, tegye fel! Nem fogjuk amiatt elcseszni, mert valaki rossz irányba indul a jó helyett. Értve vagyok?

Elszórtan egyetértő morgás hallatszott.

– Azt kérdeztem, értve vagyok?

A válasz most sokkal inkább éljenzéshez hasonlított. Betöltötte a teret. Erő volt benne.

– Kiváló. Mindenki tudja, mi a feladata. Oszolj!

Jillian egy pillanat alatt felpattant a székéről, és úgy terelte maga előtt a csapatát, mintha birkák lettek volna. Csipkedte őket. Erről le kell majd szoknia, mire önálló parancsnok lesz belőle. Bobbie azonban egyelőre annyiban hagyta a dolgot. A hajót olyan energia töltötte meg, amit még ki kellett adni. Ő maga is érezte.

Amint visszaért a kabinjába a Viharon, szokás szerint mindenét megpucolta és megigazította. Szükségtelen volt, mégis megtette. A szertartás megnyugtatta őt. Azon kapta magát, hogy dudorászik. Nem tudta, mióta csinálja. Mielőbb vissza kellett mennie a kis táborába, és minden jelét el kellett tüntetnie annak, hogy valaha ott járt, mégis várt vele. Már majdnem elfogadta, hogy Alex mégsem fog beszélni vele, amikor a pilóta bekopogott a kabin ajtaján.

– Szia! – üdvözölte Bobbie.

– Naomi jó ötletnek tartotta.

– Idáig azért nem ment el. Valószínűleg úgy ítélhette meg, hogy egyelőre ez a leghelyesebb rossz ötlet.

Alexnek sikerült halványan elmosolyodnia. Búskomorsága láttán Bobbie csaknem elszégyellte magát, amiért ennyire feldobott, és várja a bevetést.

– Ha úgy érzed, ki kell szállnod, senki sem fog kevesebbre tartani miatta. Kit a fiad. Az, hogy az élete része legyél, és közben ezt csináld… Ha döntened kell a kettő között, megértem.

– Kihagytad a terv egyik részét. Mi történik azután, hogy a robbanótöltet célba ér?

– Még sosem csináltunk ilyesmit. Szóval attól eltekintve, hogy ehhez a robbanáshoz képest egy atombomba petárdának tűnik majd, nem igazán tudom, mit mondhatnék. De a Vihar sok mindent kibír. Még ha eltalálja is a törmelék, át fogja vészelni. Valószínűleg.

– Az űrkompot viszont fedezék mögé kell juttatni – jelentette ki Alex. – Hadd irányítsam! Én majd biztonságba juttatom.

– A Viharon lesz szükségem rád. Hogy a Förgeteg ott legyen, ahol szeretném, amikor szeretném. Ehhez elsőrangú pilóta kell. Vagyis te. Rinivel motoros páncélt fogunk viselni. Lehet, hogy az űrkomp cafatokra szakad, de nekünk komolyabb védelmünk lesz. Te pedig majd összeszedsz minket.

Alex áthelyezte a súlypontját a másik lábára. Bobbie ugyanúgy tudta, hogy kifogásokat keres, ahogy a régi házasok azonnal észrevették, amikor a másik a sótartót kérte volna.

– Nekem sem tetszik, hogy nem ugyanazon a hajón leszünk – ismerte el Bobbie. – De ez a helyes megoldás.

– Igenis, kapitány. Rendben. – Alex felsóhajtott, aztán Bobbie-t egészen meglepve szélesen elmosolyodott. – Pokoli egy rodeó lesz.

– Felfogni sem lesz idejük, hogy eltaláltuk őket – folytatta Bobbie. – Egyedül azt sajnálom, hogy Trejo nem lesz a hajón, amikor forró, száguldó részecskékké robbantjuk szét.

– Később még megkereshetjük – válaszolta Alex. – Most megyek, és megszállottan diagnosztikákat fogok lefuttatni csupa olyan rendszeren, amelyikről tudom, hogy megbízható, hogy úgy érezzem, legalább valami felett van némi hatalmam.

– Jó ötletnek tűnik – felelte Bobbie. – Én itt maradok, amíg kiderül, hogy a legénységből hányan szállnak ki inkább, mint hogy ezt végigcsinálják.

– Egy sem fog. Ezek az emberek akkor is követni fognak, amikor a pokol ostromára indulsz. Megbízunk benned. – Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Megbízom benned.

Az ajtó becsukódott mögötte, és Bobbie beült a présülésébe, mintha egy kád meleg fürdővízbe ereszkedett volna bele. Amint lehunyta a szemét, elszenderedett.

Harmincegyedik fejezet: Teresa

– Timothy tényleg a barátom volt?

Holden a priccsen ült, a hátát a falnak vetette. A gyűrött papírköntöst, amit viselt, rászáradt vér szennyezte. Holden jobb szemének szaruhártyája vértől vöröslött, körötte feldagadt a bőr. A szeme alatt az arca duzzadt volt és sötét. Óvatos mozdulatai ráadásul arról árulkodtak, hogy mindene fáj. Egy egészen apró cellába zárták be. Teresa lakosztályának legkisebb szekrénye legalább kétszer nagyobb volt ennél. Világításként egyedül egy ceruzavékony csík szolgált a fal tetején, amely túl erősen világított, hogy közvetlenül bele lehetett volna nézni, ahhoz viszont túl gyengén, hogy a zárka nagyobb részében olvasni lehessen a fényénél.

– Ha az mondta, hogy a barátod, akkor az volt – felelte Holden. – Amos nem az az ember volt, aki gyakran érezte szükségét annak, hogy hazudjon.

– Mit keresett itt? – hallotta Teresa kiszaladni a kérdést a száján, ugyanúgy, ahogy meghagyták neki.

Holden úgy nyelt, mintha nehezére esett volna a dolog. Szomorúnak tűnt. Nem, nem is szomorúnak. Szánakozónak. Ami sokkal rosszabb volt.

– Már kifaggattak minderről. Sajnálom, hogy veled is végigcsináltatják.

Trejo meghagyta Teresának, hogy tartsa magát a forgatókönyvhöz, hogy csak azt mondja, amit begyakoroltak, Teresa most mégis kihasználta a kínálkozó lehetőséget.

– Talán azt gondolták, hogy nehezebb olyasvalakinek hazudni, akinek ez fájna.

– Talán. Ugyanazt tudom mondani neked, amit nekik. Nem tudtam róla, hogy itt van. Nem lépett kapcsolatba velem. Fogalmam sincs, milyen feladattal bízták meg, vagy hogy ki küldte ide, és azt sem, hogy mennyi ideje volt itt. Ha valamiképp kapcsolatba léphetett a földalatti mozgalommal, sejtelmem sincs, hogyan csinálta. És azt sem tudom, miért volt nála hátizsákba rejthető atombomba, csak azt, hogy valószínűleg legalább azt a lehetőséget meg akarta tartani magának, hogy felrobbanthasson valamit. Ha tudtam volna, hogy itt van, lebeszélem erről.

Teresa felpillantott a kamerára. Holden anélkül megválaszolta a következő négy kérdését, hogy Teresa feltette volna őket. Nem tudta, kihagyja-e ezt a részt, vagy inkább újra elmondassa vele az egészet.

– Hogy van az édesapád? – kérdezte habozás nélkül Holden. – Senki sem mondta el nekem, de összeraktam, hogy valami történt vele. Ráadásul nem jött be, hogy kihallgasson. Úgy érzem, ténylegesen kialakult köztünk valamiféle kapcsolat ahhoz, hogy megtette volna.

Édesapám jól van, gondolta Teresa. Nem sikerült rávennie magát, hogy kimondja.

– Miatta ne aggódjon! Inkább önmaga miatt kellene.

– Ó, ezzel nincs gond. Eléggé aggódom kettőnk helyett is. Mindannyiunk helyett.

– Mi történt a testével? – kérdezte Teresa. Próbált visszatérni az előre megbeszéltekhez.

– Az édesapádéval?

– Timothyéval.

– Fogalmam sincs.

Teresa egy pillanatot kivárt. A gyomra görcsbe rándult, és úgy érezte, összeszorul a torka. Mostanában sokszor tapasztalta ezt.

– Meghalt. Láttam.

– Nekem is ezt mondták. Jó ember volt… Vagyis nem igazán lehetett jónak nevezni. Mindenesetre elég fontos volt neki, hogy az próbáljon lenni. Viszont pokolian hűséges volt. – Holden egy pillanatra elhallgatott. – A testvérem volt. Szerettem.

– Mit akar elérni a földalatti mozgalom?

Holden vállat vont.

– Elég helyet próbál teremteni édesapád igájában, hogy mindenki véleménye számítson, gondolom. Én ezt tenném. Hé, várjunk! Csak… – Holden feltápászkodott a priccsről, és egyenesen a kamerába beszélt. – Nem lehetne félbeszakítani ezt? Úgy tűnik, eléggé szar érzés lehet neki, és semmin sem fog változtatni.

Először nem jött válasz, aztán kemény kattanás jelezte, hogy kinyíltak a mágneses zárak. Holden leült. Teresa szinte beleborzongott a megkönnyebbülésbe, ami arról árulkodott neki, mennyire félt négyszemközt maradni ezzel az emberrel. Mennyire örült, hogy a megpróbáltatásainak ez a része véget ért.

– Nem hagyták volna, hogy bántsalak – mondta Holden. – Még ha akartalak volna, akkor sem. Mármint eszem ágában sem volt, de mégis.

Düh áradt szét Teresában, kiszámíthatatlan és kegyetlen harag.

– Már nem igazán lehet táncoló medvének nevezni – vetette oda.

Holden nekidőlt a falnak, hagyta, hogy megtámassza. Amikor elmosolyodott, Teresa észrevette, hogy hiányzik az egyik szemfoga.

– Viszont jó érzés, hogy ennek ellenére komolyan vesznek.

Kinyílt az ajtó, és két őr lépett be rajta Ilich ezredessel együtt. A csizmájuk talpa megcsikordult a kövezett padlón. Az őrök a gumibotjukon tartották a kezüket, de nem húzták elő. Még nem. Ilich Teresa vállára tette a kezét, és elfordította, hogy menjen csak ki. Ha azt mondta, hogy a barátod, akkor az volt. Teresa szerette volna elhinni ezt, de nem ment.

– Semmi baj – nyugtatta Ilich, aztán behúzta maguk mögött az ajtót. – Jól csináltad.

A mágneses zárak újra becsattantak. Holden biztos falak mögé került. Teresa egy kissé megnyugodott. Ilichcsel tucatnyi hasonló ajtó mellett bandukoltak el. Ha emberek voltak a bezárt ajtók mögött, Teresa nem tudta, kik lehetnek, vagy hogy miért kerültek oda. Úgy tűnt, minden egyes nap a dolgok egy olyan hatalmas halmazát tárta elé, amelyről mit sem sejtett.

A borzalmas éjszaka óta ő is egyre inkább fogolynak érezte magát. Trejo elmondatott vele mindent, amit Timothyról tudott – hogyan találkoztak, mit mondott neki a férfi, Teresa mit mondott neki, Timothy hogyan jött ki a javítódroidokkal, Teresa miért nem mesélt róla soha senkinek. Több óra elteltével Ilich próbálta leállítani, de a kihallgatás mindaddig folytatódott, amíg Teresa könnyekben nem tört ki, sőt jóval tovább is.

Teresának fogalma sem volt, mennyi ideig tartott. Egy ülésnél tovább, de azt, hogy vajon órákig vagy napokig, nem tudta volna megmondani. Mostanában valahogy minden időtlennek tűnt. Mintha minden csak az imént kezdődött volna, miközben már egy örökkévalóság óta folyna. Teresa úgy érezte, mintha önmaga bábja lenne, akit valaki más irányított. Akár Trejo nyaggatta, akár édesapja romjai mellett ült, vagy evés közben úgy tett, mintha semmi probléma nem lenne, mindig úgy érezte, mintha a valódi énjét egy szűkös fekete lyukba préselnék, ahol a szívének kellett volna lennie. Ilich traumáról és vérontásról beszélt neki, és megesküdött, hogy idővel jobban fogja érezni magát. Cortazár vette át az orvosi felügyeletét, képalkotókkal vizsgálta az agyát, vért vett tőle, de nem sokszor szólt hozzá. Teresának ez így tökéletesen megfelelt. Nem akart beszélni.

Amikor aludt, véres rémálmok gyötörték. Most már soha egyetlen éjszakája sem telt el rémálmok nélkül.

A megfigyelőszoba falai megnyugtató, semleges zölddel vették körül. A levegőt tisztítószer, valamint a laconiai virágok bors- és vaníliaillata töltötte meg. Trejo és Cortazár egy térbeli kijelző mellett álltak, amely hullámokhoz vagy bonyolult időjárási alakzatokhoz hasonló adatmintázatokat pörgetett. Az őrök elfoglalták a helyüket az ajtó előtt, Ilich pedig kiment hozzájuk, és megállt a két férfi mellett. Teresa szívesen odament volna az egyik székhez, de túl messzinek tűnt, ezért a lábát maga alá húzva letelepedett a padlóra.

– Mit látok, doki? – kérdezte Trejo.

Cortazár a fejét rázta.

– A válaszmintázatai egy kissé mindig eltérnek a normálistól. Ez az egész zaj a hibahatárokon belül marad nála. Olyanoknál látni hasonlót, akik bőségesen használtak pszichedelikus szereket, de általában nőknél. Viszont azt mondanám, hogy a kérdező személyének megváltoztatása nem volt jelentős hatással az értékekre. A referenciaértékeit alapul véve azt mondanám, igazat mond.

– Biztos ebben?

– Nem – felelte Cortazár. – De nyolcvanszázalékos biztonsággal állíthatom. Legközelebb dr. Okoyéval kellene próbálkoznunk. Holden sokkal régebb óta kapcsolatban áll vele. És barátinak mondható a viszonyuk.

– Ha el akarja vonni a jelenlegi munkájától – jegyezte meg Ilich.

Trejo türelmetlen hangot hallatott, és olyan erősen az arcához szorította a kezét, hogy az ujjai bütykei is belefehéredtek. A szeme alatt mély táskák sötétlettek az egyre nyilvánvalóbb kimerültségtől. Egyedül ő tartja egyben a birodalmat, gondolta Teresa. Mintha valaki hangosan kimondta volna. Valaki, aki talán hazudik.

– Van bármi fejlemény a… test utáni kutatásban? – érdeklődött Ilich.

– Semmi – felelte Trejo. – Parancsba adtam, hogy azonnal lőjék le, amint meglátják, de fontosabb dolgom is akad annál, hogy a vadonban ólálkodó idegen zombikra vadásszak. Ha mégis újra felbukkanna a barlangjánál, nem fog tudni hozzáférni a felszereléséhez. Talán szerencsénk lesz, és a droidok úgy ítélik meg, hogy a férfi valójában asztali lámpa.

Valami megmozdult Teresa fejében. Valami egészen apró.

Cortazár mordult egyet.

– Szerintem át kellene gondolnia ezt. Ha még egy kísérleti alanyt kaphatnék a főkonzullal végzett munkámhoz, sokkal…

– Megvárjuk Okoye beszámolóját, mielőtt bármin változtatunk ezzel kapcsolatban – fojtotta belé a szót Trejo. – Most az a fontos, hogy kordában tartsuk a szakadárokat.

– Tényleg? – hökkent meg Ilich. – Azt hittem, azzal lenne fontos foglalkoznunk, hogy valami felzabálta a hajóinkat, és megtörte Duarte elméjét.

Teresa apjára utalt, de nem baj. Amit mondott, rá is igaz volt, és ettől úgy érezte, hogy jobban bevonták a beszélgetésbe. A referenciaértékeit alapul véve…

– Ez a második legnagyobb problémánk – válaszolta Trejo –, és erre is sort fogunk keríteni. De ha ezzel nem sikerül boldogulnom, a főkonzulnak nem lesz mit irányítania, miután felépült.

A férfi hangjának üressége ismerősnek tűnt. Teresa alaposabban szemügyre vette Trejót. A többórányi kihallgatás miatt kissé még mindig megalázottnak érezte magát, de nem volt nehéz észrevennie az admirális kimerültségét és félelmét. Teresa elveszítette az édesapját. Trejo a vezérét. A gyötrődése csaknem szimpatikussá tette őt Teresa előtt.

Aztán mintha visszarántották volna az időben, Timothy koponyájának teteje eltűnt. Teresa levegőért kapott, majd újra visszazökkent a megszokott időbe. Sokkos emlék. Ilich már mesélt neki a hirtelen bevillanásokról, amelyeket az agya nehezen tudott integrálni. Megkérte, hogy szóljon neki, ha ilyesmi történik. Megtörtént, és Teresa nem szólt. Trejo odapillantott rá, aztán Ilichre.

– Időben vissza kell érniük a Kormányzóság épületébe, hogy a társai lássák Teresát.

Ilich teste megfeszült.

– Tisztelettel, admirális, de épp elég a zavaró tényező ahhoz, hogy indokolja az eltérést a megszokott napirendtől. Senkinek sem fog feltűnni, ha egy kicsit elkésik az órájáról.

– Pontosan ez a lényeg, ezredes – válaszolta Trejo, és egy kissé megnyomta Ilich rangjának szótagjait, hogy kihangsúlyozza a különbséget. – Amikor mindenki úgy gondolja, hogy közeleg az árvíz, minden apróság, ami megszokott, homokzsákként működik. Talán nem Teresa fogja megakadályozni, hogy kezelhetetlenné váljon a helyzet, de hozzájárulhat ehhez. És már letudta a feladatát a doktor kis kísérletében, amit a fogollyal folytat. Semmit sem nyerünk azzal, ha itt tartjuk.

Ami alatt azt értette, hogy: Semmit sem nyerünk azzal, ha itt lábatlankodsz. Ilich megőrizte az önuralmát, Teresa pedig megengedett magának egy mosolyt.

A két férfi kölcsönös viszonya a borzalmas éjszaka után változott meg. Teresa észrevette, sőt egyenesen úgy gondolta, hogy érti is. Ilich az apja halálát eltitkolni hivatott összeesküvés legbelső köréhez tartozott. Trejo megbízott benne. Aztán kiderült, hogy Ilich hagyta kiszökni Teresát a Kormányzóság épületéből, hogy a földalatti mozgalom merénylőjével találkozgasson. Trejo a bizalmával tisztelte meg Ilichet, aztán rá kellett jönnie, hogy indokolatlanul.

Vagy az is elképzelhetőnek tűnt, hogy Teresa mostanában mindent így látott.

– Értettem – felelte Ilich. Majd Teresához fordult: – Elviszlek az órára. Minden rendben lesz.

Teresa legszívesebben sírva fakadt vagy jajveszékelt volna, esetleg a földre is vethette volna magát, hogy kisbaba módjára csapkodjon és rugdalózzon. Fel szerette volna borítani az asztalt, és visítani, ahogyan Elsa Singh tette. Ám a hosszú évek oktatása és elvárásai visszatartották ettől. Bólintott, és felegyenesedett. Amikor Ilich megindult a folyosó felé, nem követte.

– Nyolcvan százalék – fordult Cortazár felé. – Nyolcvan százalékig biztos benne.

Trejo szeme bosszúsan rávillant, de Cortazár örömmel válaszolt.

– Nos, ez természetesen csak egy becslés. De a vegetatív idegrendszer működése amolyan szenvedélyemmé vált az utóbbi években, és kiderült, hogy sokan kutatták már az emlékezéshez köthető agyi aktivitást, szemben azzal az agytevékenységgel, amelyik az új információ kiötléséhez kapcsolható. Lehetséges, hogy az alany kitalált és begyakorolt egy sor hazugságot, ezért erre emlékszik. Ám mivel az új kérdezők és az újszerű kérdések nem találtak olyan területeket, amelyek a felidézés helyett a kreatív működés felé térnek el, a nyolcvan egy becslés. Talán túl alacsony is a szám. Holden nagy valószínűséggel azt mondja, amit igaznak tart.

Ha azt mondta, hogy a barátod, akkor az volt.

Az emlékeiben Timothy ugyanúgy nézett fel rá, ahogyan annak idején mindig, és azt mondta: Nem lehet túl sok eszközöd.

Teresa nem tudta, melyik lehetett. Barát, vagy eszköz.

Nem tudta, pedig muszáj lett volna.

A társaival közös óráját a Kormányzóság épületének múzeumában tartották. A széles, halvány falakat fehér fény világította meg, amely a festmények és szobrok minden színét kihozta, miközben nem fakította ki őket az évek múltával. A levegőt szabályozták idebent, sem meleg, sem hideg, sem párás, sem száraz nem volt. Ilich ezredes úgy terelte tovább őket a más korok kiemelkedő alkotásai mellett, mintha udvariatlanság lett volna felébreszteni őket. Megölte Timothyt, összeveszett Trejóval, a birodalom terhét cipelte a vállán, a mosolya és a hangja mégis ugyanolyan maradt, mint amilyen mindig. Teresa eltűnődött, vajon a férfi mit titkolt el még előle az évek során.

Connor és Muriel egymás mellett álltak, egy férfit csaknem életnagyságban ábrázoló vásznat néztek. A férfi széttárta az ujjait maga mellett, az arcát felemelte, mintha az égen bámult volna valamit. Ruha helyett ezüstlepel szorult a testéhez, és semmit sem rejtett el. Teresa karba font kézzel állt. A festményt annyira részletgazdagon készítették el, hogy Teresa a szőrszálakat is látta a férfi kézfején. Túlságosan tökéletes volt ahhoz, hogy fénykép legyen.

– A címe: Ikarosz éjjel – közölte Ilich. – Egy Kingston Xu nevű férfi festette. Ő volt az első nagy művész a Marson. Amikor bemutatta ezt a képet, kis híján deportálták a Földre. Valaki meg tudná mondani, miért?

Teresa érezte, hogy a többiek egymásra pillantgatnak, meg őrá. Nem tudta, és nem is érdekelte. Úgy érezte, mintha az agyán homokcsiszolóval mentek volna végig. Semmi sem maradt benne.

– A lapka miatt? – vetette fel bátortalanul Shan Ellison.

– Igen – felelte Ilich. – Régebben így nézett ki az orvosi pótlás anyaga. A férfi pedig, amint talán észrevettétek, sötét bőrű. A Mars korai történelmét rengeteg kliensháború jellemezte a különböző kolóniákat megalapító nemzetek között. A modell, akit Xu használt, egy Pakisztán nevű helyről származott. Maga a művész a Kína nevű országból, amely akkoriban a másik ellensége volt. Háborút vívtak egymással. Politikai értelemben roppant veszélyesnek számított, ha valaki egyértelműen gyógyulás közben és erotikus kontextusban mutatta be az ellenséget. Xu börtönbe kerülhetett volna az alkotása miatt. Vagy munkatáborba.

Vagy a Karámba, gondolta Teresa, de ez nem tűnt helyesnek. A protomolekula előtt nem léteztek elkülönítő cellák.

– Akkor miért festette meg? – Teresa szinte maga is meglepődött, hogy a saját hangját hallja.

– Fontosnak tartotta – válaszolta Ilich. – Xu úgy érezte, hogy az egész emberiség egyetlen családot alkot, és a minket elválasztó különbségek elhanyagolhatók a minket összekötő mélyebb azonosságok mellett. Édesapád ezért hozatta ide ezt a képet. Az emberiség céljainak egysége Laconia egyik eszménye.

Furcsa gondolat volt. Holdent pillanatnyilag épp eltérő politikai nézetei miatt kínozták. Megölték Timothyt, és Timothy talán azért jött a Laconiára, hogy végezzen velük. És most itt álltak, és mindenki úgy tett, mintha egy rég halott férfi alig elrejtett pénisze annak a jelképe lenne, hogy mindannyian mennyire egységesek. Ostobaságnak hatott.

Nem is egyszerűen ostobaságnak. Becstelennek.

Ilich, aki talán megérezte, hogy Teresa elkomorodik, a Bara Gaonról nemrégiben érkezett absztrakt kisplasztikák csoportja felé terelte tovább a szemináriumot. Teresa épp megindult utánuk, amikor a sarkon befordulva, mosolyogva felbukkant dr. Cortazár.

– Ezredes! – szólalt meg. – Hát itt van. Nem bánná, ha néhány percre elrabolnám Teresát? Orvosi rutinvizsgálatra.

A kérés felkészületlenül érte Ilichet. Gondosan kialakított modora egy pillanatra megváltozott, és Teresa a bosszúság lobbanását fedezte fel a tekintetében. Sőt, a haragét. Teresa emiatt inkább Cortazár pártját akarta fogni.

– Semmi gond – mondta. – Később majd egyedül átnézem.

Ilich arcára újra kiült a mosoly.

– Nem hiszem, hogy…

Cortazár kézen fogta Teresát.

– Nem fog sokáig tartani. Mindjárt visszajön. Minden a legnagyobb rendben.

Miközben Teresa hagyta, hogy elvezessék, az örömhöz vagy a haraghoz hasonló érzés töltötte el. A lázadás parányi parazsa még vörösen izzott világának hamvai között. Próbálta megragadni. Cortazár magában dudorászott. Annyira elégedettnek tűnt, szinte szökdécselt. Teresa megvárta, míg már biztosan nem hallhatták meg őket, és csak ekkor szólalt meg.

– Minden rendben?

– Tökéletesen. Csodásan. Van néhány elképzelésem arról, hogy mi történt. Tudod. A főkonzullal. Pár vizsgálatot szeretnék elvégezni.

– A referenciaértékekhez?

Cortazár még szélesebben elmosolyodott.

– Valami ilyesmihez, igen.

Együtt vágtak át a Kormányóság épületén, aztán a privát orvosi szárnyba. Az őrök jól ismerték őket. Semmi sem utalt arra, hogy riadót kellene fújniuk. Teresának szednie kellett a lábát, hogy tartani tudja az iramot Cortazár hosszú lépteivel.

Egyáltalán nem érezte, hogy bármi ne lenne rendjén, amíg be nem mentek az orvosi szobába – ugyanoda, ahová időtlen idők óta az éves vizsgálatokra járt, vagy amikor nagy ritkán megbetegedett –, és Elvi Okoyét látta a doktor állomásánál ülni. Teresa még ekkor sem tudta, mi lehet a gond, csupán azt, hogy Cortazár hangulata tüstént elromlott.

– Dr. Okoye. Sajnálom, de most nem alkalmas.

– Találtam néhány feljegyzést, amelyeket tisztázni szeretnék önnel – közölte Okoye.

– Most nem alkalmas – ismételte meg Cortazár, ezúttal keményebben. A Teresa keblében izzó lázadás egyszerre valami rettegéshez hasonlóba csapott át. Nem értette, de bízott a megérzésében. Szemmel kellene tartanod engem, mondta neki Holden a fejében. Cortazár hangjával kapcsolódott össze. A természet folyton-folyvást felfalja a csecsemőket.

– Ha valami valóban komoly baja van Teresának – folytatta Elvi Okoye –, talán értesítenünk kellene róla Trejo admirálist.

A perc elhúzódott. Teresa egy pillanatra újra a barlangban találta magát. Timothy arra kérte, hogy tapassza a fülére a kezét. Teresa túl szaporán lélegzett. A világ pereme villódzni kezdett, olyan ragyogón szikrázott, hogy szinte sötétségnek hatott.

Cortazár rápillantott.

– Menj csak – mondta. – Majd máskor megcsináljuk.

Teresa bólintott, hátrafordult, és azzal az érzéssel indult vissza a múzeumba és a társaihoz, hogy az imént valami fontos történt. Valami veszélyes. És nem tudta biztosan, mi lehetett.

Harminckettedik fejezet: Bobbie

– Vettem, vettem, Fehér Varjú. Röppálya módosítva. Mehetsz, sa sa?

– Hallottam, és értettem – válaszolta Bobbie. – Köszönöm, irányítás.

Bobbie bontotta az irányított sugárnyaláb-kapcsolatot a callistói forgalomirányítással, megindult a kis szkiffel, és érezte az enyhe nyomást, ahogy belobbantak a fúvókák. Még ahhoz sem volt elég, hogy a présülésébe szorítsa, a hajó röppályáját viszont kellő mértékben meggörbítette. A kijelzőre erős hozzáférésgátlót telepítettek, így Bobbie-nak nem kellett attól tartania, hogy az útvonalra rávetített teljes tervből bármi visszaszivárogna. Látta, hol helyezkedik el a Förgeteg, hol fog felbukkanni a Vihar, és hogy hová kell eljutnia.

Bobbie kinyújtóztatta a kezét, és a laconiai páncél rásegítő motoros kesztyűje vele együtt mozgott. Kék szín sejlett elő a fekete festés résein át. A kék-fekete rossz színösszeállításnak számított, és mindig is az marad a számára. A páncéljának vörösnek kellene lennie. Megnyitott egy titkosított irányított sugárnyaláb-kapcsolatot, és kivárta a másodperceket, amíg meg nem érkezett a visszajelzés. Minden egymáshoz annyira közel történt, hogy alig lehetett észlelni időkésést. Ez nem stratégiai és nem is közelharc lesz, hanem valami a kettő között.

– Kapitány! – jelentkezett be Jillian Houston.

– Megkaptuk az engedélyt a forgalomirányítástól. Kövessétek figyelemmel a helyzetünket, és álljatok készen az indulásra!

– Értettem – felelte Jillian, majd bontotta a vonalat. Tökéletes fegyelmezettségről árulkodott, hogy a szükségesnél tovább nem tartotta fenn a kapcsolatot. Nem mintha most sokat számított volna. Mire a laconiai erők lenyomozzák a jelet, túl lesznek az egészen. Vagy legalábbis túl messze jutnak már, hogy megállíthassák őket.

A Fehér Varjú rettenetes kis hajó volt. Még ha nem csatába vitte volna, Bobbie akkor is szorosan begombolt szkafandert viselt volna benne. A válaszfalakat borító szövet kifakult, fehér sávok mutatkoztak rajta, ahol a kor és a sugárzás már kikezdte. A göröngyös és merev présülések csak lassan követték a hajó sebességvektorának módosulását. A falakon lévő kapaszkodókat több nemzedék érintése csiszolta fényesre, ahogy annak idején a középkori katedrálisok kőlépcsői koptak simára a Földön. A hajó jócskán kiszolgálta már az idejét, de a hajtóműve még mindig működött, és Bobbie-nak más nem igazán kellett belőle.

Percekig várakozott, amelyek hosszúnak tűntek, amíg teltek, és röpkének, amint elmúltak. Az összecsapások előtti pillanatok kitágult idejének kifelé nyomását és befelé húzását tapasztalta. Kellemes érzés volt.

– Hogy állunk odalent, Rini? – kérdezte. A válasz alig késett kevesebbet, mint amikor az imént a Callistóval beszélt.

– Úgy érzem magam, mintha az ördög tökét tartanám a tenyeremben – felelte Rini. – De… igen. Úgy tűnik, minden rendben.

Bobbie még a felszállás előtt végignézte a torpedót. A legkisebbet és leggyorsabbat, amit talált; a fekete, szögletes fegyver alig volt hosszabb a lábánál. Rini a lehető legkevesebbet hagyta meg az eleve szikár konstrukcióból, megszabadította a hagyományos robbanótöltet súlyától, hogy még néhány milliszekundumot nyerjen, amikor megkezdődik az égetés. Ahelyett, hogy a kicsiny fúziós magot robbantaná fel, a közelségi szenzor a tápot kapcsolja ki majd, amelyik az antianyagot szigetelte el a világmindenségtől, és innen a fizika veszi át az irányítást. Bobbie-nak mindössze elég közel kellett juttatnia.

Ellenőrizte a repülési útvonalat. A Fehér Varjú nagyjából arra járt, ahol Bobbie szerette volna.

– Mindjárt kihúzom a biztosítószeget – jelentette be Bobbie. – Ha ki kell menned a mosdóba, most érdemes.

Rini kurtán és kényszeredetten felkacagott.

– Már akkor majdnem összepisiltem magam, amikor elmondtad, mi a terv, kapitány. Azóta csak rosszabb lett.

– Már nem sokáig kell kitartanod – válaszolta Bobbie, aztán visszakapcsolt az irányított sugárnyalábra. – Helyzet?

– Csak az utasításodat várom – felelte Jillian.

Elérkezett a pillanat. Az utolsó pillanat. Bobbie most még visszakozhatott. Végigvihette a Fehér Varjút a tervezett repülési útvonalon, szólhatott a legénységének, hogy széledjenek szét, ledobhatta az antianyagot a Jupiter gravitációs kútjába, hogy elgyönyörködjön a tűzijátékban. Nem sok olyan döntő pillanat akadt az életében, amelynek akkor és ott tudatában volt. Általában csak azután ismerte fel őket, hogy megtörténtek.

– Bújjatok elő a Viharral! – adta ki a parancsot Bobbie.

– Oké – vágta rá Jillian, és a szó élesen és keményen kopogott, mint egy lehajított kő.

Bobbie mély levegőt vett, kiengedte. Odalent a Callistón a Közelgő Vihar lassan életre kelt, kibújt a rejtett hajóállásból, és a ritka callistói légkörön áttörve meglódult a csillagok felé. Bobbie legénysége úgy préselődött az ülésekbe, mintha Isten szorította volna a mellükre a tenyerét. Bobbie semmit sem tehet majd azonkívül, hogy ül, a nyílt csatornát hallgatja, és vár, hogy valaki felfedezze a hajtóműcsóvát, ahol semmiféle hajónak nem lett volna szabad lennie.

A vészriadó belehasított a beszélgetésekbe. Katonai parancsok hangzottak el, hogy tisztázzák a helyzetet. A sűrű forgalmú Jupiter-rendszer, ahol tucatnyi hold és több millió ember préselődött össze a lassú zónánál kisebb térfogatba, egyszerre csatatérré változott. Bobbie begyújtotta a Fehér Varjú hajtóművét, mintha menedéket keresne. A testét melegnek és simának érezte. A taktikai kijelzőjén a Förgeteg úgy módosított a pályáján, ahogyan kellett, arra a vektorra állt rá, amelyikre Bobbie számított, majd támadásba lendült. Amikor Bobbie teleszkópképre váltott, a hajó parányi csontnak látszott, sötéten rajzolódott ki saját hajtóműcsóvájának ragyogásában.

A kijelző gyorsan közelgő célpontokat mutatott: a Viharról már kilőtt torpedókat. Ott pedig tűhegynyi villanásokat, ahol a Förgeteg PVÁ-i tüzeltek a bőrszerű burkolaton át, hogy visszaverjék őket. Az ellenség vakfoltjának keskeny kúpja végigsöpört a taktikai kijelzőn. Bobbie hamarosan belekerül. Egészen hamar…

– Biztosítsd magad, Rini! – figyelmeztetett. – Mindjárt hánykódni fogunk egy kicsit.

– Már alig várom.

A Fehér Varjú árnyékba került, és Bobbie keményen félreperdítette a hajót, erős égetésbe kezdett a hajtóművel. A présülés a hátának csapódott. A páncélja egészségügyi riasztást villantott fel, ahogy Bobbie vérnyomása összevissza ingadozott, aztán kikapcsolta, amint az érték stabilizálódott. A taktikai kijelzőn több célpontot lehetett látni, mint amennyit Bobbie követhetett volna. Jillian Houston mindent bevetett a Förgeteg ellen, amivel a Vihar támadhatott, a Förgeteg pedig a maga sortüzével válaszolt. Ám mindeddig semmi jelét nem lehetett látni a magnetár-mezőgenerátornak, így veszélyes hazardírozásuk eddig bejött. Bobbie közelebb vitte a Fehér Varjút, próbálta minél jobban lecsökkenteni a távolságot köztük és az ellenséges hajó között. Még mindig keményen égetett. A páncélja a szívverése ritmusában hullámzott végig a lábán és a karján, nyomta tovább a vérét, nehogy felgyűlhessen. A peremeken ennek dacára egyre sötétedett a látása. Úgy érzékelte a rádiójából érkező hangokat, mint egy szomszédos szobából beszűrődő zenét. A Förgeteg vakfoltjának kellős közepén rejtőzködött. Ennél biztonságosabb helyet nem találhatott volna egy tűzharcban, és mégsem lehetett különösebben biztonságosnak mondani.

A hajó belső kommcsatornájára váltott, és a világmindenség fennmaradó része elcsendesedett.

– Készülj a kilövésre!

Egészen biztosra vette, hogy hallotta Rini fogcsikorgatva kipréselt visszajelzését. Ellenőrizte a hajtóművet. Hét g. Már rosszabbat is elviselt hét g-nél. Szívásnak érezte, hogy öregszik.

Nem egyszerűen a testével érzékelte a becsapódást, hallotta is, ahogy a hajó tömegének közvetítésével megzengette a páncélját. Mélyen, tompán kondult meg, akár egy félrevert harang.

– Azt hiszem, eltaláltak minket – mondta. – Helyzetjelentést kérek!

Rini nem válaszolt. Bobbie a nehézkedésnek nekifeszülve átkapcsolt a hálózati kijelzőre. Rini motoros páncélja még mindig rácsatlakozott, de mindene hibajelzéseket küldött. Piros tengert lehetett látni ott, ahol zöldnek kellett volna lennie. Bobbie újra a nő nevét ordította, de már tudta, hogy nem számíthat válaszra.

A légzsilip egy fedélzettel lejjebb, plusz a felvonóaknától hatméternyire volt. Ha Bobbie leállítja a hajtóművet, a Fehér Varjú kicsúszik a vakfoltból, és szétszaggatják a Förgeteg PVÁ-i. Ha a torpedó megsérült…

Ha megsérült volna, ő már az izzó plazma sebesen táguló felhője lenne. Legalább az antianyag sértetlen maradt. Ami azt jelentette, hogy van még remény. És amíg van remény, nincs pihenés. Bobbie a páncéljához kapcsolta a hajó vezérművét, ellenőrizte a lezárásokat és a helyzetét – néhány egészségügyi érték sárgába váltott, de a pirosba semmi sem kúszott még át –, és kicsatolta magát az üléséből. A motoros páncél a saját súlya alatt nyögött, ahogy Bobbie felállt, és érezte, hogy kificamodni készül a válla. Az ereiből a vér hirtelen lezúdult a lábába, a páncél pedig rászorult a combjára, igyekezett visszanyomni. A rátörő hányinger kis híján letaglózta. Bobbie megtette az első nyolc lépést a felvonóig. Menni fog. Muszáj volt mennie.

Halk dörmögés szűrődött fel a fedélzetről. Beindultak a manőverezőfúvókák. Ez semmi jót nem jelenthetett. Bobbie a lifthez ért, és ahogy megindult lefelé, a nehézkedés enyhe csökkenése úgy hatott, mint egy csepp víz a szomjazónak. De abbamaradt, amint a felvonó mozgása is.

A légzsilipben hatalmas volt a felfordulás. Mindkét ajtó nyitva állt, a hajó levegője kiszökött az űrbe. A válaszfal kétrét görbült, ahol a PVÁ-lövedékek eltalálták. Csorba szélű lyukak tátongtak ott, ahol a külső hajótest a puszta mozgási energiától betüremkedett a helyiségbe. A torpedó a túlsó sarokban hevert, ahol a válaszfal a padlóval találkozott, és Rini teste mellette feküdt. Bobbie odament, és letérdelt mellé; a motoros páncél mesterséges izmai erőlködtek a hatalmas terhelés alatt.

A halál gyorsan végzett Rinivel. Valószínűleg fel sem fogta, hogy mindjárt bekövetkezik. A páncél ugyanúgy többnyire fekete színű volt, mint Bobbie-é, és még mindig azon igyekezett, hogy megmentse a többé nem létező életet. A hátán és a karján ütött öt lyukból túl gyorsan kiömlött a vér, a tolóerő keltette nehézkedés kipréselte a testből. Bobbie félrehúzta Rinit. Gyászolni később is lesz ideje.

Rini megóvta a torpedót a legdurvább sérülésektől, a kis hajtómű azonban nem maradt sértetlen. Fehér repedés jelent meg, ahol egy repeszdarab megkarcolta a kerámiát a hajtóműfúvóka mellett. Bobbie megpróbálta felemelni, hogy megállapítsa, mennyire rongálódott meg, de nem sikerült. Az égetés még motoros páncélban is túl keménynek bizonyult. Bobbie gerince sajgott, és az az egy bordája, amelyik a túl nagy tolóerő miatt egyszer már kimozdult a helyéről, megint kificamodott. Fájt lélegzetet vennie.

A Fehér Varjú újabb figyelmeztetést jelenített meg. A manőverezőfúvókák reakciós tömege egy kissé az egyharmad alá esett, és engedélyt kértek rá, hogy a tartalékot használhassák. Csupán másodpercekbe telt átlátni a problémát. A PVÁ-lövedékek leszakították a külső lemezburkolat egy szakaszát. Egy nagyobb hajón ez nem számított volna, de a Fehér Varjú elég kicsi volt ahhoz, hogy ettől eltolódjon a súlypontja. A fúvókák folyamatosan korrigáltak, nehogy a hajó letérjen a pályájáról, és mindaddig ezt fogják tenni, amíg teljesen ki nem fogy a hajtóanyaguk.

A hajóval irányított sugárnyaláb-kapcsolatot nyittatott a Viharhoz.

– Jó hírekre lenne szükségem – szólalt meg Jillian az égetéstől nyálkás hangon.

– Rini elesett. A hajó és a torpedó is megsérült. Meg kell állítanotok a Förgeteget. Meg tudom csinálni, de nem erős égetés mellett.

Egy másodpercig nem érkezett válasz.

– Hogyan? – kérdezte Jillian, de váratlanul Alex hangja szólalt meg a csatornában.

– Csak egy pillanatot kérek, Bobbie. Mindjárt meglesz, amire szükséged van.

Bobbie lecsukta a szemét. Forgott körülötte a világ. Kizárólag az akaratereje kényszerítette rá, hogy a töltet felé fordítsa a figyelmét. A négy kis mágnesességgel, vákuummal és a pokol tüzével megtöltött gömb felé. A közelségi szenzor felé. Egyik sem tűnt sérültnek. Ellenőrizte a taktikai kijelzőt. Egyelőre a vakfoltban maradt. Elforgatta a hajót, hogy könnyítsen a manőverezőfúvókák dolgán. Ha letérne a pályájáról, legalább a megfelelő irányba zuhanna. A légzsilip ajtajaitól keretezve elsuhant mellette a Förgeteg hajtóműcsóvája, akár egy üstökös.

– Alex! – szólalt meg sürgetőn. – Mondj valamit!

És mintegy válaszképp, a Fehér Varjú tolóerő nélkül repült tovább. Bobbie felegyenesedett, aztán a fedélzethez kattintotta a mágnesbakancsokat. A vére a fejébe tolult, és egy pillanatra újra rátört a hányinger, miközben kicsatolta a robbanófejet és a közelségi szenzort. A Fehér Varjú hajtóanyaga kifogyott. A torpedóból csak ócskavas maradt. Ő még nem végzett. Akadt még egy megoldás. Bobbie fogta, és a mellkasához szorította a robbanófejet, majd kilépett a légzsilipen. Gondolkodás nélkül ellökte magát.

Beindította a laconiai páncél fúvókáit, és égetni kezdett a Förgeteg felé. A hajó aszteroida volt, egy furcsa alakú szikla, amely bonyolult pályán keringett az apró és távoli nap körül. Bobbie kellően közel került hozzá, hogy nagyítás nélkül kivehesse. Sokkal közelebb, mint eredetileg szándékában állt. Talán száz kilométerre. Talán még kisebb távolságra. A gépezethez, amely térdre kényszerítette a Naprendszert. A Laconia megsemmisíthetetlen csatahajójához. És valahol mögötte, kissé balra tőle a Vihar. Az ő hajója. Valójában nem álltak. Az univerzumban semmi sem állt. Csupán a sebességvektoraik egyeztek meg egy pillanatra. A mozdulatlanság illúzió volt.

Valami felvillant és kihunyt. Egy torpedót szedtek le a Förgeteg PVÁ-i. Az állandó és rendíthetetlen csillagfény hátteréből kicsiny, pislákoló mozgás tűnt elő. Bobbie még egyet megpillantott. Újabb néhányat. És a Förgeteg kifelé tartó torpedóinak tündöklő ívét. A távolságok olyan hatalmasak voltak, hogy már-már lomhának tűntek.

– Várjatok még! – mondta Bobbie, de nem kapcsolta be az adóvevőjét. Nem üzenetnek, inkább fohásznak szánta.

Bobbie lehívta a taktikai képernyőt. Még mindig működött a kapcsolata a Fehér Varjúval, de a kicsiny hajó kommrendszere nem tartozott a legjobbak közé. Csaknem egy egész másodpercbe telt, hogy minden adatot betöltsön.

A ballisztikus repülés kemény feladat elé állította. A robbanófejet, amelyet magához ölelt, dartsnyílnak lehetett felfogni, neki pedig egy kilométerről kellett eldobnia úgy, hogy egy kávéscsészébe találjon bele. Ellenőrizte a páncélját, és a fúvókákkal nem akadt semmi gond, még ha túlságosan gyorsan fogyasztották is a hajtóanyagot. A Förgeteg most már valamivel nagyobbnak látszott. Bobbie leállította az égetést, és úgy fordult, hogy pontosan a két lába közé kerüljön a hajó. Nagy magasságból zuhant az ellenség felé. A hasához szorította a robbanófejet, még egyszer utoljára ellenőrizte a csatlakozásokat és a jelzőműszereket. Bekapcsolta az árammegszakítót? Igen. Kihúzta a tartalék akkumulátor vezetékét? Igen. Beállította a közelségérzékelőt, hogy a hajó beindítsa? Igen.

Bobbie mély levegőt vett. Aztán megint. Az a borda mély, fájdalmas roppanással a helyére ugrott, és Bobbie szélesen elmosolyodott. A Förgeteg most már szemmel láthatóan nagyobbnak tűnt. Bobbie nyaktörő sebességgel közeledett felé, habár alig érezte ezt. Végignézett az útvonalán, kiigazította, majd a szkafanderrel ellenőriztette a módosítást: a meghosszabbított vonalat a páncéllal védett lábujjaitól a Förgetegig. Mindkét oldalról hozzászorítva a kezét, szilárdan megragadta, majd óvatosan elengedte a robbanótöltetet. A legapróbb eltérés is katasztrofális lett volna, mivel felerősítené a sebesen csökkenő távolság. Bobbie kivárt egy hosszú pillanatot, és a töltet a helyére lebegett, kis híján súrolta őt. Nem sodródott el. Tökéletes.

Bobbie óvatosan beindította a szkafandere fúvókáit, centiméterről centiméterre távolodott, ügyelt rá, nehogy a parányi csóvák megérintsék a robbanótöltetet. Amikor már négy-öt méter választotta el tőle, fékező égetésbe kezdett, és a töltet látszólag ellódult tőle. A légzését rettenetesen hangosnak érezte. Egészen közelinek. A szkafander lassanként felmelegedett, a hűtőbordák teljes erővel igyekeztek leadni a hulladék hőt. Az űr csak azután válik hideggé, hogy meghal az ember.

Túl késő volt már, hogy bármit tehessen. Lénye egy része azóta tudta ezt, hogy megpillantotta a fehér karcolást a torpedón, de most, hogy elvégezte a feladatát, már elgondolkodhatott rajta. Ha minden jól alakult volna, Rinivel és a Fehér Varjúval eszeveszett égetésbe kezdtek volna, amint kilőtték a rakétát, hogy minél messzebb kerüljenek a Förgetegtől, és ne érje utol őket a robbanás. Ráadásul ehhez a Viharnak továbbra is el kellett volna csalnia tőlük az ellenséget, és ez sem így történt. Vagyis ennyi volt.

Csípőből elcsavarodott, kinyújtóztatta a tagjait. A galaxis korongjának csillagai szétterjedtek a szemhatár nélküli égbolton. A fény egy része évszázadokat tett meg idáig. Évezredeket. Még többet. A csillagok közül nem egy már jóval azelőtt kihunyt, hogy Bobbie megszületett. Micsoda furcsa sors jutott annak a fotonnak, amelyiket kiköpött egy gigantikus atommáglya, átszáguldott a csillagok közötti ürességen, és egy marsi tengerészgyalogos retinájába ütközött, aki egyelőre nem tudta eldönteni, még mindig fél-e a haláltól, vagy mostanra készen áll rá. Bobbie tucatnyiszor átélte már ezt.

A Förgeteg egyre nagyobbnak tűnt. Bobbie-nak nem sikerült nullára csökkentenie a hajóhoz viszonyított sebességét. Eltűnődött, vajon a Vihar megmarad-e. Nyílt küzdelemben esélye sem lett volna. Amit Jillian, Alex és a többiek tettek, annak felelt volna meg, mintha egy Rocinantéhoz hasonló hajóval nekitámadnának egy Donnager-osztályúnak. Amennyiben a Förgeteg nem gyújtja be a hajtóművét, megérte. A pirruszi győzelem is győzelemnek számított, és ez sokkal többe fog kerülni az ellenségnek, mint neki.

Eszébe jutott, hogy kapcsolatot létesíthetne a Viharral. Hogy elbúcsúzzon. De semmi szükségük nem volt arra, hogy elterelje a figyelmüket. Inkább az ellenség figyelmét kellene megpróbálnia megosztani, nem a szövetségeseiét. Minden más önzés lett volna. Leadta a lövést, de még nem végzett.

Ellenőrizte, mennyi lőszere van a szkafanderében. Tele volt a tár. A fúvókákban maradt valamennyi hajtóanyag, és még úgy is harminc percre elegendő oxigénje volt, ha nem takarékoskodik vele rögtön az elején. Aktiválta a fegyverzetet, helyi/taktikai módra kapcsolta a sisakkijelzőjét, és szélesen elmosolyodott. Ki vagyok én? Vajon számított bármi abból, amit elértem? Jobb helyként hagyom itt a világot, mint ahogy találtam? Ha nem térek vissza, mit bánok? Miféle diadalokat arattam?

– Mindent köszönök – búcsúzott el a mindenségtől, mintha az egy kellemes összejövetel házigazdája lett volna, ahonnan lassanként szállingózni kezdtek a vendégek. A Förgeteg felé fordult. Újabb szikra lobbant. Újabb torpedósortűz száguldott ki a feketeségbe. Újabb veszély fenyegette a hajóját és az embereit.

– Jól van, te szemétláda. Táncolni akarsz? Akkor táncoljunk!

A laconiai csatahajóra állította a célzóberendezését, élestüzelésre kapcsolta át a páncélt, és megkezdte az égetést. Ötvenhét másodperccel később kilépett a Förgeteg vakfoltjából.

Harmincharmadik fejezet: Alex

– Helyzet? – kérdezte Bobbie. A hajóhídon megszólaló hangja hallatán Alex csak még inkább érezte a hiányát. Körülötte a többiek mind az állomásuknál serénykedtek. Érezni lehetett a feszültséget a levegőben. Minden pillantás, minden lélegzetvétel, minden ideges kuncogás ugyanazt jelentette: Szentséges ég, tényleg megcsináljuk.

– Csak az utasításodat várom – felelte Jillian, és újabb centimétert lazított egyenruhája gallérján. Alexnek eszébe jutott, amikor még elég fiatal volt hozzá, hogy érdekelje, milyen külsővel indul a csatába.

Caspar a présülése oldalán dobolt. Jillian előrehajolt a sajátján, a vállán megfeszült a hevedere. Alex egy kissé bánta, hogy nem látogatott el a fejbe. Mindenki másképp kezelte a várakozást és a rettegést.

Már órák óta készülődtek, elővontatták a Vihart rejtett bányaaknájából, biztosították a kabinokat és a műhelyeket, minden rendszeren lefuttatták a diagnosztikát. A Közelgő Vihart immár egyedül a régi hangárkapuk és Bobbie támadási parancsa választotta el a nyílt világűrtől.

– Bújjatok elő a Viharral!

– Oké – vágta rá Jillian, és bontotta a kapcsolatot. – Kamal! Vigyél ki minket!

Alex rákoppintott a kioldóra, és a monitorján figyelte, ahogy kinyílnak felettük az ajtók. A manőverezőfúvókák finoman felemelték őket a hold felszínéről. És amint a Vihar kiért a kikötőből, Alex begyújtotta az Epsteint. Keményen belepréselődött az ülésgélbe, érezte, ahogy hűvösen körülfolyja a bordáit és a nyakát. A Callisto elmaradt mögöttük, a felszín narancssárgán ás aranylón izzott, ahol a hajtómű csóvája felhevítette.

– Minden rendszer értékei a tűréshatáron belül – jelentette Caspar, noha senki sem kérdezte tőle. A kölyöknek csinálnia kellett valamit. – Szóval… rendben vagyunk. Kapcsolatkérés érkezett a callistói forgalomirányítástól.

– Hadd tűnődjenek csak! – utasította Jillian. – Megvan a Förgeteg?

– Meg – felelte Alex.

– Mutasd!

Alex kirakta a Jupiter-rendszert a fő képernyőre. A saját helyzetüket, a holdakét, az alattuk úszó gázóriás ívelt peremét. A hajózási mintázatok összetettnek tűntek a tapasztalatlan szem számára, Alex viszont úgy olvasta őket, akár egy szöveget. A teherszállítást szürke, a laconiai biztonsági erőket aranyszín jelölte. Bobbie-t és a Fehér Varjút zöld. A célpont – a Förgeteg – pedig frissen kiömlött vérként vöröslött.

A rendszer változó gravitációja kijelölte a legalacsonyabb energiájú áthaladási pályákat, a holdak közötti forgalom pedig úgy követte a vonalakat, ahogy a vasreszelék tette láthatóvá a mágneses mezőt. Ilyen távolságok mellett még Epstein-hajtómű sem kellett ahhoz, hogy semmibe vehessék őket. Egy tisztességes hajó közönséges meghajtással is bárhová eljuthatott, ahová akart. A hajók kizárólag a pluszbevétel miatt rajzolták ki így a mintázatot. Ez mindig elégséges oknak bizonyult.

– Gyerünk! – morogta Jillian, de nem a hídon tartózkodóknak. – Mutasd meg, hogy van vér a pucádban, és próbálj elkapni, te böhöm szemétláda!

– Biztonsági riasztás kiadva, nyílt csatorna – jelentette Caspar. – Tudják, hogy itt vagyunk. A Förgeteg irányt változtatott, hogy elkapjon minket.

– Nyomjad, Kamal! – utasította Jillian. A nő hősködése már-már meggyőzőnek hatott. Alex nem hitte, hogy Caspar átlát rajta.

Alex növelte a gyorsulást. A monitoron a Fehér Varjú zöldje pontosan oda került, ahol lenni akart. A Förgeteg úgy eredt a nyomukba, ahogyan számítottak rá. Alex állkapcsa sajgott a tolóerőtől, a testében szétáramló létől pedig úgy érezte, mintha egyszerre túl sok és mégsem elegendő kávét ivott volna. A Förgeteg gigantikus hajó volt, a hajtóműve viszont elég erős ahhoz, hogy a tehetetlenség ne igazán számítson. A Vihart kisebbre, könnyebbre építették, ami ezúttal nem segített. Ha át akarta juttatni Bobbie-t annak a bizonyos tűnek a fokán, fikarcnyi hibalehetősége sem maradt.

Ennek ellenére kihasználhatott néhány előnyt. Először is azt, hogy elöl haladtak, a Förgeteg pedig hátul. A Vihar hajtóműcsóvája némi fedezéket nyújtott. A torpedóknak, amelyeket a Förgeteg elindított, oldalra lendülve ki kellett kerülniük őket, hogy salakká ne égjenek. Emellett be kellett érniük a menekülő Vihart. Bármit lőtt is ki a Vihar, a Förgeteg afelé száguldott. Ez egy kevés plusz reakcióidőt biztosított a Vihar PVÁ-inak, és jóval kevesebbet hagyott a Förgeteg pontvédelmi ágyúinak. Bobbie olyan pályát tervezett neki, hogy kiaknázza az időhézagot, amely miatt a Förgeteget szakadatlanul veszély fenyegette, míg a Vihar épp elkerülte ezt. Elméletben nagyszerűen hangzott. A gyakorlatban már sokkal bonyolultabbnak bizonyult, mivel még így is túlságosan megszórhatták őket.

És így is történt.

– Gyorsan közelgő célpontok – hebegte Caspar. – Rengeteg.

Jillian köhintett. A hangjából ítélve fájdalmas lehetett. Alex nem lepődött volna meg, ha a nő szöveges kommunikációra vált, de Jillian küszködve bár, mégis fennhangon adta ki az utasítást.

– PVÁ-kat automata üzemmódba kapcsolni! Viszonozzátok a tüzet!

Most már a PVÁ-k monoton kattogása is hozzáadódott az üldözés lármájához és rázkódásához. Akár egy kisgyerek, aki egy hekust próbál lerázni, a Vihar elsuhant a Fehér Varjú mellett, a Förgeteg pedig a hajó alól buzgott fel. Alex nem tudta megállapítani, hogy a rezgést a hajtómű felhangjai keltik-e a fedélzetben, vagy a vér tolul lüktetve a fülébe, esetleg mindkettő. Bobbie kis hajója szintén égetni kezdett, és az ellenség vakfoltjába került.

Nemsokára. Nemsokára túl lesznek az egészen. Alex nagy nehezen megpróbált nyelni. Fájt.

A Vihar megrázkódott.

– Nem találtak el minket! – ordította Caspar. – Hajszálon múlott, de nem.

– Növeld a távolságot, Kamal! – utasította Jillian, de Alex ezt nem tehette meg anélkül, hogy a Förgeteget is gyorsításra ösztökélné. Bobbie-nak arra volt szüksége, hogy a csatahajó a jelenlegi pályáján és előnyével haladjon tovább. Túlságosan lekötötte a helyzet valóssága, hogy elmagyarázza, miért rossz a parancs, így egyszerűen nem törődött vele. Ha a Vihart így néhány találat éri, el kell fogadniuk.

A rájuk leadott sortűz nyíló virághoz hasonlított. Görbe vonalak törtek elő a Förgetegből, hajlottak be feléjük, aztán eltűntek, ahogy a Vihar megsemmisítette a lövedékeket. Alex gyors pillantással ellenőrizte, mennyi lövedékük maradt még. A szint közel sem volt annyira alacsony, mint várta volna. Minden szokása régebbi technológiákon alapult. A laconiaiak gyors lövedéknyomtatási megoldása még mindig nem ivódott a tudatába.

Ha valóban azon igyekeztek volna, amivel látszólag próbálkoztak – fejvesztve menekültek volna abban a reményben, hogy elérnek a kapuhoz, és kisurrannak a rendszerből –, kétségbeesett lépés lett volna tőlük. A Jupitert óriási távolság választotta el a gyűrűkaputól, a Vihart pedig egyszerre korlátozta a reaktív tömege és a benne utazó testek törékenysége. Ráadásképp pedig annak veszélye, hogy túl sebesen zúgnak át a lassú zónán, miközben fogalmuk sincs, mi a helyzet odabent. Alexnek fékező égetésbe kellett volna kezdenie, mielőtt a kapuhoz érnek, így a Förgeteg beérte volna őket. Ha Bobbie valamiért kudarcot vall, még mindig elképzelhető, hogy erre kényszerül. Alex rájött, hogy már most alternatív megoldásokon gondolkozik – beleveti magát a Jupiter légkörébe, és megpróbálja lerázni a Förgeteget, a Nap felé veszi az irányt, hátha sikerül elérnie, hogy az ellenség hajója túlhevüljön, és még előttük vissza kelljen fordulniuk –, és tüstént leállította magát. Még nem az utolsó, elkeseredett kísérletnél tartottak.

– Újabb sortüzet adtak le ránk! – kiáltotta Caspar. – Nem tudunk mindent kivédeni.

– Térj ki, Kamal! – vakkantotta Jillian, és Alex oldalirányban módosított a pályájukon, ám egészen keveset. A Förgeteg nem fordulhatott el vagy változtathatott a sebességvektorán anélkül, hogy fel ne fedte volna a Fehér Varjút. Egyébként is hol az ördögben lehetett Bobbie?

– Kapaszkodjatok! – figyelmeztetett Caspar, és egy másodperccel később a présülés hirtelen megrándult Alex alatt, és megrúgta, akár egy öszvér. Hiába párnázta körül a gél, még így is alig sikerült újra levegőt vennie. Kimaradt néhány másodperc. Ilyesmi még egyszer nem fordulhat elő.

– Megsérült valami? – hörögte Jillian, de senki sem válaszolt.

Az irányított sugárnyaláb egyszerre életre kelt. Bobbie jelentkezett be.

– Jó hírekre lenne szükségem, kapitány – szólalt meg Jillian. Az arca verejtéktől fénylett. Alex rettegve és reménykedve várt.

– Rini elesett. A hajó és a torpedó is megsérült – válaszolta Bobbie. A hangja komoly erőfeszítésről árulkodott, de a természetes közegében harcoló nő higgadt professzionalizmusával beszélt. Ugyanezzel a hanghordozással közölte volna azt is, hogy rájött, miként semmisíthetik meg az ellenséget, vagy hogy mindkét lábát elveszítette. – Meg kell állítanotok a Förgeteget. Meg tudom csinálni, de nem erős égetés mellett.

A csend mintha egy örökkévalóságig elhúzódott volna. Alex betáplálta a fordulást és égetést, és arra várt, hogy Jillian engedélyezze a manővert.

A nő ehelyett azt kérdezte:

– Hogyan?

– Csak egy pillanatot kérek, Bobbie – szólt közbe Alex. – Mindjárt meglesz, amire szükséged van.

A hajtómű leállt, a gyorsítás súlya megszűnt, mielőtt bárki pislanthatott volna. Alex átirányította a kommunikáció vezérlését Caspartól, és bekapcsolta a „ne közelíts” jelet. Taktikai szempontból teljesen értelmetlennek tűnt. Alex pontosan ezzel számolt.

– Mit művelsz, Kamal? – kérdezte Jillian. A hangja a felháborodás és a remény között félúton ingadozott, hátha Alex tud valamit.

– Azt a látszatot keltem, hogy zendülés tört ki – felelte Alex. – Kiderítem, tetszik-e nekik az ötlet, hogy visszaszerezhetik a hajójukat.

Ahogy remélte, a Förgeteg rögtön leállította a hajtóművét. Összehangolt röppályákon suhantak át a sötétségen. A Callistót már rég maguk mögött hagyták. Még a Jupiter is észrevehetően kisebbnek tűnt. Úgy lehetett érezni, mintha magukra maradtak volna, pedig a rendszerben mindenki őket figyelte.

– Leche bao – mormolta maga elé Caspar. – Szét fognak lőni minket.

– Nem érdekes, feltéve, hogy közben nem indítják be megint a hajtóművet – válaszolta Jillian, és Alexet egy pillanatra elöntötte a büszkeség a lány miatt. Zöldfülű volt még, de gyorsan tanult. A két hajó majdnem egy percen át némán állt, és feszülten várakozott. Kapcsolatkérés érkezett a Förgetegről. Jillian nem fogadta. Alex azon kapta magát, hogy visszatartja a lélegzetét.

– Gyorsan közelgő célpontok – jelentette Caspar.

– Lőj le belőlük, ahányat csak tudsz, majd viszonozd a tüzet – utasította Jillian –, de ne hajtsatok végre pályamódosítást, és nekik se adjatok erre okot!

Alex csak nézni tudta, ahogy a legénység visszalő. Már vége lenne, ha a Förgeteg parancsnoki törzse úgy akarta volna. Egyetlen koncentrált csapás, és a Vihar megsemmisült volna. Ehelyett, akár egy birkózó, aki lassanként csavarja hátra ellenfele végtagját, folyamatosan zúdították rájuk a rakétákat, mindig egy kissé gyorsabb egymásutánban, amíg a Vihar védelme nem bír el tovább velük. Harcképtelenné akarták tenni a hajót, hogy kifaggathassák a legénységet. Még nem találkoztak Bobbie-val. Sem Jillian Houstonnal. Ha nem maradna más választásuk, maguk rongálnák meg helyrehozhatatlanul a Vihart. Alex tudta, hogy a saját halálos ítéletét látja maga előtt.

Gyerünk, Bobbie!, gondolta. Bízom benned.

– Azt hiszem… A kapitány az? – szólalt meg Caspar. – Azt hiszem, a kapitány az.

A külső érzékelőkről a főkijelzőre küldte át a képet. Egy kissé remegett, a széle túl éles volt, de a Förgetegtől nem messze magányos alak zuhant a hajó felé motoros páncélban. Két karja a torkolattűz pergő villódzásában ért véget, két sávban szórta a hatástalan lövedékeket a laconiai csatahajóra. A hadihajó mellett elszálló egyetlen ember méretű alak látványa drámai erővel mutatta meg a hatalmas hajótest arányait. Mellette úgy nézett ki Bobbie, mintha egy feldühödött muslica támadt volna rá egy bálnára.

– A bejövő lövedékekre figyeljetek! – szólalt meg Jillian. – Ha az ott Draper, okkal teszi, amit csinál.

A parányi alak cikcakkos, kiszámíthatatlan pályán repült. Nagy sebességű lövedékek áradata üldözte, ahogy a Förgeteg PVÁ-i leszedni igyekeztek. A légycsapó a légy felé csapkodott. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy valaminek, ami ennyire apró, esélye lehet a hajó mérhetetlensége és ereje ellen, de ha valóban Bobbie volt az, éppoly elképzelhetetlen lett volna, hogy ne legyen.

Alex nekilátott betáplálni az égetési megoldásokat.

– Oda tudok menni érte – közölte. – Ehhez persze kurvára közel kell merészkednem ahhoz az izéhez, de…

Az alak megrándult. Valami kicsapott a hátából. A kijelzőn egészen kicsinek tűnt. A két kar felemelkedett, a láb behajlott. Pára tört elő a szkafanderből. Levegő. Vér.

– Eltalálta egy PVÁ-lövedék – mondta ki fennhangon Jillian. – Vége.

Alex meg se hallotta. Vagyis hallotta, de nem volt hajlandó felfogni. A gyász áramütésként cikázott végig a testén, zümmögve, durván és roncsolón.

– Oda tudok menni érte – ismételte el, és visszafordult a vezérlőberendezéseihez. Valami nem volt rendjén az ülése levével. Alig kapott levegőt. – Iszonyatos menet lesz, de meg tudjuk… meg tudjuk…

A vezérlés villant egyet, ahogy Jillian kizárta belőle.

– Add vissza a kibaszott vezérlőberendezést! – ordította Alex. – Oda kell mennünk érte!

– Alex! – szólalt meg Caspar elviselhetetlen kedvességgel. A motoros páncélszkafander élettelenül sodródott. Még mindig a Förgeteg felé tartott. A tehetetlenség továbbra is a célpontja felé vitte, még azután is, hogy már nem számított. Hogy Bobbie már nem volt. Alex úgy koppintott rá a vezérlésre, mintha egy kicsit vissza lehetett volna vele forgatni az időt.

– Bassza meg! Bassza meg! – üvöltötte. A feltörő hányinger citromos íze kaparta a torkát. Nyelt egyet, visszakényszerítette. A terv kudarcot vallott.

Bobbie meghalt.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Caspar, és a hangjából pánik érződött ki. Mielőtt Alex válaszolhatott volna, a szenzorjelek jól hallható kattanással megszűntek, és vijjogni kezdett a sugárzási riasztás.

A Förgeteg Mélye korábban egymaga szállt szembe a Föld, a Mars és az Öv egyesített flottájával, és győzedelmeskedett. Az egész emberiséget a Laconia igájába hajtotta. Eleven szimbólumként emlékeztetett arra, miért hiábavaló mindenféle ellenállás Duarte főkonzullal szemben.

Mire az érzékelők mind újraindultak, csupán a hűlt helye maradt.

A Vihar nem e világi burkolatának védelme nélkül a röntgen- és gamma-kitörés mindannyiukkal végzett volna. A legénység fele még így is túlságosan megsérült ahhoz, hogy kikászálódjanak a présüléseikből. A gyengélkedőt krónikus emésztőrendszeri megbetegedésben szenvedők töltötték meg. A hajó sugárbetegség elleni gyógyszerkészlete már most kifogyott, és ha a rákos daganatok aránya a megszokott módon alakul, akkor a ráksejtölők következnek.

Maga a hajó is megsérült. Tönkre a legkevésbé sem ment. Megsérült. A Vihart borító önjavító burkolat már hólyagokat növesztett, és lassanként megvastagodott, mintha a bőrrák első stádiumában lett volna. Az energiaátirányítást biztosító vákuumcsatornák időnként egyértelmű ok nélkül elromlottak, annyira megbízhatatlanná váltak, hogy a szerelőbrigádok rézvezetékeket húztak ki helyettük, és a fémet a folyosók belsejéhez ragasztószalagozták. A hajtómű még mindig égetett, habár egy kissé koszosan.

Győztek. Esélyük sem volt rá, mégis diadalmaskodtak. Túlzás lett volna azt kívánni, hogy teljesen ép bőrrel megússzák.

Alex hangulata egy óramű rendszerességével váltakozott a tompaság és a gyász között. Amikor el tudta viselni, a rendszer minden sarkából sugárzott hírműsorokat nézte, ahogy visszajátszották a robbanást, amelyet azért nem láthatott, mert túl közel járt, amikor megtörtént. A legjobb felvétel a Földről érkezett. Egy kézikamera, amellyel egy papírsárkányversenyt filmeztek, éppen az ég megfelelő darabkája felé fordult, amikor a fény odaért, és a kék háttér előtt felragyogó villanás még ebből a távolságból is kicsiny, rövid életű naphoz hasonlított.

A rendszerben mindenki a Vihar útját figyelte, miközben a hajó a gyűrűkapu felé tartott. Senkinek sem volt mersze követni. A híradások tele voltak elemzésekkel. A támadás a ceresi rajtaütést torolta meg. A saját embereik álltak mögötte, és annak bizonyítékaként szolgált, hogy még a Laconiai Hadiflottán belül is kialakulhattak frakciók és ellenvélemények. Ez jelentette az első lépést afelé, hogy a földalatti mozgalom visszafoglalja a Solt, vagy azt a felháborító incidenst, amely rákényszeríti a főkonzult, hogy salakká égesse az egész rendszert. A megszólalók tízből kilencszer a laconiaiak vereségét ünnepelték. Más eseményekről is beszámoltak: spontán demonstrációkról a Marson és a Rheán, a laconiai csapatok kivonását követelve. A TL–5 hivatalos közleményt adott ki, miszerint a laconiai politikai tiszt pozícióját átmenetileg senki sem tölti be, amíg helyre nem áll a kapuhálózaton átmenő rendszeres kommunikáció. Tucatnyi kalózadó bukkant fel, amelyek azzal vádolták a laconiaiakat, hogy egy halott rendszerben olyan kockázatokat vállaltak, amely az egész emberiség létét veszélyeztette.

Káosznak nem lehetett nevezni, vagy ha mégis, a megszokottnál nem volt nagyobb a zűrzavar. Inkább a remény sarjadt ki ott, ahol korábban nem termett remény. Pontosan azt érték el, amit Bobbie akart – egyetlen részlettől eltekintve.

Ami Alexet illeti, súlyos sugárfertőzést szenvedett, de a testi fájdalom legalább lekötötte az elméjét. Amikor már elég jól érezte magát ahhoz, hogy dolgozzon, a szerelőcsapatok munkáját segítette. Nem lepte meg, amikor Jillian Houston – Houston kapitány – behívatta magához. Már számított rá.

A kis kabin berendezése a legszükségesebbekre korlátozódott. A laconiai tisztek nem hivalkodtak. Ezt is a Marstól örökölték. Alex emlékezett rá, hogy a saját parancsnokai ugyanilyen spártai körülmények között éltek, amikor ő még egy egészen más ember volt, és a világmindenség észszerűnek hatott. Az a néhány holmi és dísztárgy, amelyeket egykor Bobbie használt, mind az íróasztalon hevert. Jillian soványabbnak látszott, mint korábban, és sápadtabbnak is. A sugárbetegség őt jobban megviselte, mégsem akadályozta a munkájában.

– Alex! – üdvözölte. A hangja kedvesebbnek tűnt, mint általában. Mintha most, hogy átvette az irányítást, nem kellett volna annyira agresszívnak lennie. – Azt szerettem volna… Úgy gondoltam, rád bízta volna, amit hátrahagyott.

– Köszönöm – válaszolta Alex, és a tárgyakért nyúlt.

– Ülj le, kérlek!

Alex leült. Jillian előrehajolt, egymáshoz érintette az ujjbegyeit.

– Helyre kell hoznunk a károkat. Rendezni kell a sorainkat. És le kell szállnunk valahol, mielőtt a Laconia összekapja magát, és hajókat küld ránk.

– Rendben – felelte Alex. Különösebb lelkesedés nélkül. Talán mert beteg volt. Talán a gyász miatt. Nehezen tudta volna megállapítani – ha egyáltalán lehetett –, hol ér véget az egyik, és kezdődik a másik.

– Úgy döntöttem, visszamegyünk a Szabadbirtokra. Az ottaniak támogatnak minket. És ott van a Vihar ellátóbázisa. Újra rendbe szedhetnénk. A kolóniáról pótolhatnánk, amit felhasználtunk. Megtervezhetnénk a következő lépéseinket.

Úgy nézett fel Alexre, mintha valamilyen választ várt volna tőle. Alex nem igazán tudta, mit mondhatna. Az asztalon heverő tárgyakat vizsgálgatta. Egy zubbonyt. Egy kis üvegből és kerámiából készült díjat, amelyet az EN-től kapott, rajta Chrisjen Avasarala aláírásával. Meglepte, hogy több nem maradt utána, és egy kissé az is meglepte, hogy egyáltalán ennyi azért maradt.

– Azt hiszem, ez jó ötlet – mondta végül. – A kockázatot a kapukon való átjutás jelenti majd, de így, hogy nincs már Medina Állomás, nem egy ellátóhajóval kell kicsempésztetnünk magunkat. Ez megkönnyíti a dolgunkat.

Amikor Jillian megint megszólalt, a hangja kissé elnehezült, talán a szenvedélytől, vagy a gyásztól. Vagy a dühtől.

– Draper jó kapitány volt. És még jobb hadi parancsnok. Ő tette azzá ezt a hajót, ami, és a Viharon soha senki nem fogja elfelejteni őt, sem az áldozatot, amelyet értünk meghozott.

– Köszönöm – válaszolta Alex.

– A sajátommá kell tennem ezt a hajót. Az ő hagyományait folytatom, és előtte tisztelgek, de én parancsolok. Bárcsak ne így lenne, de ez a helyzet. Megérted, ugye?

– Igen.

– Remek. Mert szeretném, ha te lennél a PH-m.

Alex ráemelte a tekintetét. Éppoly jól tudta a választ, és hogy mit kell tennie, mint ha hosszasan gondolkodott volna rajta. Minden következő lépése egyértelműnek tűnt előtte.

– Köszönöm – mondta. – De nem lehetek az. Ez a te hajód, és ennek így kell lennie. De nekem ott van a sajátom.

Harmincnegyedik fejezet: Elvi

Elvi levegőért kapkodva ébredt.

– Hé, hé, hé! – csitította Fayez, ahogy átfordult mellette az ágyban. Elvi hátára tette a kezét, hogy elvezesse a feszültséget. Ettől valamennyire foszlani kezdett az álom. Elvi közelebb húzódott hozzá. – Megint egy rémálom? – kérdezte Fayez.

– Rosszabb – felelte Elvi. – Ismered azt az álmot, amikor egy fontos előadást kell tartanod, de megfeledkeztél róla, és most úgy kell tenned, mintha nyolc hónapon át dolgoztál volna valamin, amiről halvány fogalmad sincs?

– Nálad ez a legtipikusabb.

– Az, viszont általában minden jobb lesz, amint felébredek – válaszolta, és hátrasimította a haját. – Három ujjamat és a fél szememet odaadnám, ha csak egy elbaltázott előadás miatt kellene aggódnom.

Fayez közelebb húzódott, teste jóleső megszokottsággal melegítette Elviét.

– Hogy van a gyomrod? – kérdezte. Aztán, amikor Elvi nem válaszolt, hozzátette: – Muszáj enned, drágám.

– Eszem. Fogok. Csak…

– Tudom.

Elvi a botjáért nyúlt, de amikor felállt, jobban ránehezedett sérült lábára. A fájdalmat helyesnek érezte. Előbb a mosdóba ment, aztán nekiállt öltözködni. Odakint még mindig sötét volt, csak a Kormányzóság épületének fényei, a város izzása és a csillagok közt ragyogó összeszerelő platformok világítottak.

– Gyere, feküdj vissza! – kérte Fayez. – Még túl korán van.

– Amúgy sem fogok már aludni. Bemegyek az egyetemre. Kicsit korábban elkezdem a napot.

– Pihenned kellene.

– Pihenj helyettem is! – válaszolta Elvi, aztán csókot nyomott férje arcára, majd egy másikat a nyakára. Egy pillanatig egyikük sem mozdult.

Amikor Fayez ismét megszólalt, a hangjából hiányzott a megszokott könnyedség.

– Valahogy elérem, hogy kiszállhassunk ebből, ha lehetséges.

– Ebből?

– Abból, hogy pszichopaták és politikusok vesznek körül. Elcsenünk egy kis hajót, elrepülünk valamilyen isten háta mögötti kolóniára, és azzal töltjük életünk hátralévő napjait, hogy uborkát próbálunk termeszteni mérgező talajban. Nagyszerű lesz.

– Mennyei lenne – mondta Elvi. – Aludj csak! Visszajövök, amint tudok.

A Kormányzóság épülete már-már barátságosnak hatott éjszaka. Volt valami a csendben, amitől Elvi szabadnak érezte magát. Ugyanannyi őrt és ugyanannyi biztonsági drónt látott. Talán csak a több ezer évnyi evolúció hitette el az agyával, hogy ami a sötétben történik, rejtve marad, egyedül ő tud róla, és egészen sajátos. Zsebre dugta a kezét, és az étkezdébe ment. Nyilván lesz ott valami – ha más nem, kávé vagy tejberizs. Ennél többet amúgy sem tudott volna bent tartani.

Cortazár laboratóriumában kegyetlenül megerőltetőnek bizonyult a munka. Akadt két elfogadható virtuális kontextusfordító a laborban. Eleget segítettek, amikor Cortazár nanotechnológiai szakkifejezésekkel tömte tele a jegyzeteit – komplex képzetes információveszteség, Deriner-egyenletek, implicit szorzók –, hogy Elvi olyan exobiológiai fogalmakként értelmezhesse őket, mint a nemzedékeken átívelő funkcionális szabályozási helyszín állandósága. Azt, hogy miként fogja valaha is bármelyikük egyértelművé tenni a problémákat Trejo admirális számára, elképzelni sem tudta. De valaha régen sikerült megértetnie az egyetemi diákjaival a konvergens evolúciót. Vagyis talán képes lesz kitalálni valamit.

Az étkezdében világosság és csend fogadta. Egy teremfelügyelő odabiccentett neki, amint belépett. Vagy talán őr lehetett. Ugyanaz. Elvi vett magának egy csésze teát – a kávé illatát túlságosan savasnak és agresszívnak érezte, amikor odalépett – és egy vajas-lekváros péksüteményt. Semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy a cellákhoz vagy Cortazár magánlaboratóriumába menjen. Nem akarta az egész napot Carával és Xannel tölteni. Ugyanakkor itt sem szeretett volna maradni. De leginkább ahhoz nem fűlt a foga, amiről pedig tudta, hogy muszáj megtennie. Beszámolni Trejónak, hogy Cortazár mire készült.

Bizonyítékot akart találni. Egyértelmű utalást valahol a jegyzeteiben. Mindent átnézett már, amit Duarte átlényegüléséről talált – ő hívta így, nem ők –, azt remélte, ráakad valamire, ami egyértelművé tette, hogy Cortazárnak nem állt szándékában megengedni, hogy Teresa apja nyomdokaiba lépjen, és kezdettől fogva nem. Semmire nem bukkant rá. Cortazár vagy eleve nem írta bele az elmélkedéseibe, vagy kellő gondossággal kitörölte, nehogy Elvi megtalálhassa.

Elvi kézi terminálját emlékeztető funkcióval látták el. Ennek kellett figyelmeztetnie, mielőtt a megbeszélései kezdődtek, és többek között beállíthatta arra, hogy értesítse, amint a többiek már összegyűltek. Így hamis találkozót rögzített benne Cortazárral és Teresával egy meghatározatlan időpontra. Vagyis valahányszor ők ketten egymás közelébe kerültek, Elvi értesítést kapott, és mindaddig kapni fog, amíg valamelyikük fel nem fedezi a saját naptárában, és kitörli onnan. Szinte biztosra vette, hogy kizárólag az egészségügyi szárnyban való váratlan megjelenése akadályozta meg Cortazárt abban, hogy már most megkezdje a munkáját Teresával.

És munka alatt, ezt egészen biztosra vette, élveboncolást kellett érteni.

Lenyelte az utolsó falatot, aztán leöblítette a teája maradékával. Még mindig órák voltak hátra pirkadatig. Ha kivár, el fog szállni a bátorsága. Elmosta a tányérját és a teáscsészéjét, nyújtózott, amíg a lába sajogni nem kezdett, aztán odament a teremfelügyelőhöz.

– Segíthetek valamiben, asszonyom?

– Trejo admirálissal kell beszélnem.

Trejo már felöltözve várta, amikor az irodájába ért. Élénkzöld szeme felpuffadt a kialvatlanságtól, az inge úgy lógott rajta, mintha egymás után több napon át ezt hordta volna. Az asztalán egyszer használatos kijelzők halma állt, a rendszeren belülről érkező és a gyűrűkapun túli rendszerekből begyűjtött, szigorúan titkos jelentések özönének törmeléke. Az arcán barátságos, begyakorolt és valószínűleg hamis mosoly ült.

Elvi már egy ideje keményen küszködött a tébolyult uralkodó, a gyilkos hajlamú tudós és a legénységét elpusztító, a húsát faló civilizációpusztító szörnyetegek együttes terhe alatt. Kellemetlen volt belegondolnia, hogy Trejóra még nagyobb nyomás nehezedik, mint rá.

– Doktor! – üdvözölte Trejo. – Igencsak korán felkelt.

– Ahogy maga is.

Az admirális az egyik székre mutatott.

– Még le sem feküdtem. A rendszerek közötti koordináció… komoly kihívás. Másokra bízom, amit lehet, a főkonzul viszont sosem aludt, és az, hogy egyszerre kell ellátnom az ő feladatait és a sajátomat… eléggé kimerítő.

– Hány napja aludt utoljára?

– Egy egész éjszakát? Őszintén szólva utána kellene számolnom.

Elvi leült, a kezét összekulcsolta a térdén. A szorongás tűzijátékként sziszegett és pörgött a keblében. Az alvás mintha olyan nyelven jelentett volna valamit, amelyet nem beszélt. Immár egyikük sem tudta, mit kellene érteniük alatta.

– Tehetek önért valamit, dr. Okoye? – próbálta kiszedni belőle jövetele célját Trejo. Elvi rádöbbent, hogy egy pillanatra elmélázott.

– Nincs rá cáfolhatatlan bizonyítékom – felelte –, de úgy hiszem, hogy dr. Cortazár ártani akar a főkonzul lányának. Talán meg is akarja ölni.

Trejo felsóhajtott, és leszegte a tekintetét. Elvi felkészült mindenre. Tisztában volt vele, mennyire ingatag érveket tud csak felhozni. Még ha Holden hirtelen előlépett volna, és elő is adja a vádjait, nem sok súllyal esett volna a latba. Elvi belé vetett hite inkább a saját helyzetét ásta volna alá, mint hihetőbbé tette volna a férfi beszámolóját. Elvi mindössze a mélységes meggyőződésére támaszkodhatott, hogy a vád igaz. Felkészült rá, hogy megveti a lábát, és addig védelmezi az igazát, amíg Trejo komolyan nem veszi.

Arra számított, hogy az admirális valami olyasmivel reagál, mint „Milyen bizonyítékot talált?”, vagy „Miből gondolja ezt?”, vagy „Miért tenne ilyet?” Ehelyett oldalra fordította a nyakát, amíg nem roppant egyet.

– Tapasztalható bármi változás a főkonzul állapotában?

– Semmi, amit észrevettem volna – felelte Elvi. – De…

– Mivel érhetnénk el, hogy ismét önmaga legyen?

– Fogalmam sincs. Őszintén szólva azt sem tudom biztosan, hogy lehetséges-e.

– Eleve mi okoztuk a dolgot – merengett Trejo. A hangja rekedtebbnek hatott. A frusztráció, a félelem vagy a harag miatt. – Miért ne fordíthatnánk vissza?

– Ugyanazért, amiért nem tudjuk kikeverni a tejszínt a kávéból, és nem tudjuk sárgájává és fehérjévé szétválasztani a felvert tojást. A fizikában se szeri, se száma az olyan dolgoknak, amelyek kizárólag egy irányban működnek. Ez is közéjük tartozik.

– Regenerálhatjuk az idegrendszerét, ahogyan egy fejsérülés után tennénk?

Elvi összezavarodott. Több változatban is elképzelte magának ezt a beszélgetést, de egyikben sem vették semmibe a félelmeit, és terelték másra a szót. Nem igazán tudta, mitévő legyen.

– Nos, hm… nem teljesen ugyanaz a helyzet. Az agysejtjei továbbra is sértetlenek. Cortazár a működésükön változtatott. A szövet visszanövesztésekor megkeressük a sérült területeket, és arra serkentjük az új sejteket, hogy ott növekedjenek.

– Ha szándékosan kárt tennénk az agyában, és szokványos sejttenyészeteket töltenénk bele, megint kifejlődne?

– Tessék?

– Kiégetnénk a hippocampusát, aztán újranövesztenénk. Aztán a nyakszirti lebenyét, vagy bármit. Részenként végigmennénk a testén, elpusztítanánk, amit ott találunk, és friss szövettel pótolnánk, amelyik úgy működik, mint a rendes emberi test, és így újra felépítenénk. Megvalósítható lenne?

– N… nem tudom – felelte Elvi. – Ugyanaz a kérdés, mint Thészeusz hajójának esetében. Vajon ha valaminek minden alkotóelemét kicseréljük, továbbra is ugyanaz marad-e? Ez persze filozófia. De a központi idegrendszer újranövesztése még így is eléggé problémás. Ehhez orvosokkal kellene konzultálnunk. Gyógyászati szakemberekkel. Én biológus vagyok.

– Cortazár megtette.

– Cortazár magatartása súlyosan, igen súlyosan etikátlan – jegyezte meg Elvi. – Egészen biztosra veszem, hogy Duartét amolyan kísérleti patkányként használta, hogy kiküszöbölje a problémákat a saját jövőbeli kezelése előtt, és úgy gondolom, hogy Teresát is fel akarja áldozni erre. Ezt jöttem elmondani.

– Mit lehet tudni azokról a valamikről, amik megtámadták a gyűrűteret? Meg tudjuk egyértelműen állapítani, hogy folyamatos fenyegetést jelentenek-e, vagy sem? Ha beállítok egy hajót oda, ahol régebben a Medina volt, fel fogják falni? Vagy mindaddig biztonságban vagyunk, amíg nem robbantunk fel újabb neutroncsillagokat?

Elvi nem akarta elnevetni magát. Egyszerűen megtörtént. Trejo hivatásos modorának álarca egy pillanatra félrecsúszott, és Elvi meglátta mögötte a dühöt és kétségbeesést.

– Mégis, honnan tudhatnám? – hüledezett Elvi. Hangosabban szólalt meg, mint szerette volna, mégsem fogta vissza magát. – Fogalmam sincs, mik lehetnek, és hogy hogyan falták fel így a hajót. Érkeztek beszámolók? Vannak adataink? Ezek nélkül legfeljebb találgathatok. És ennek az egésznek mi köze Teresa Duartéhoz?

Trejo az asztalához lépett, megnyitott egy új ablakot, és átküldte Elvi kézi termináljára. Elvi ránézett a képekre. Felismerte a Förgeteg Mélyét. Ennél ikonikusabb laconiai hajó nem létezett. A kép a stabilizált és felnagyított optikai teleszkópok hiperrealista jellegével bírt. Néhány csillogó szikra jelent meg a hajó körül.

– Összecsaptak vele? – kérdezte Elvi, és a kép annyira elfehéredett, hogy még a kis képernyőből áradó fényesség is csaknem elvakította.

– Már az egész Sol-rendszer tudja. Hamarosan az egész birodalom értesülni fog róla. A Förgeteg elpusztult. Egy szakadár sejt titkos laconiai technológiát lopott el, és ellenünk vetette be. És most már csak egy Magnetár-osztályú hajóm maradt ezerháromszázvalahány gyűrűkapu ellenőrzésére, és az egyetlen helyet, ahol ezt ténylegesen megtehetné, megszállták azok a… – Elvi lábára mutatott. Bármi művelte is azt.

– Értem – mondta Elvi.

– Még nem sikerült beállítanunk jelerősítőket. Valahányszor kiküldöm őket, valamilyen kőhajító mindegyiket szétzúzza. A terroristák üzeneteket küldenek egymásnak a kapukon át konzervdoboz- és rágógumiszintű technológiával, és nem tudom megakadályozni őket. Ha flottát állomásoztathatnék a gyűrűtérben, mindent ellenőrizhetnék, mivel az amolyan fojtópont. Az a fojtópont. Ha ezt nem tudom biztonságosan megtenni, nem irányíthatom a birodalmat.

– Hacsak nem… – kezdte volna Elvi, de Trejót nem lehetett leállítani. A szavak lavinaként zúdultak elő belőle. Amint megindultak, fékezhetetlenül ömlöttek.

– Mindenki… mindenki… minden hajón és állomáson és bolygón arra vár, miként reagál a főkonzul. És ebben a pillanatban két folyosóval arrébb úgy integet, mint egy kibaszott egyetemista, aki először próbál ki valamilyen hallucinogént. A kormányzatok alapja a magabiztosság. Nem a szabadság. Nem az igazságosság. Nem az erő. Azért léteznek, mert hisznek abban, amit tesznek. Mert nem tesznek fel kérdéseket. És a Laconia most rengeteg olyan kérdéssel néz farkasszemet, amelyeket nem vagyunk képesek megválaszolni.

Mire a szóáradat elapadt, Trejo hangja egészen felerősödött. Harsánnyá vált. Elviben hirtelen és rendkívül tisztán felötlött egy emlék karhulai gyermekkorából. A kisbolt tulaja, akinél az apjával szoktak vásárolni, megtudta, hogy felemelik a bérleti díjat, ezért vagy más üzlethelyiségbe kellett átköltöznie, vagy le kellett húznia a rolót. A férfi ugyanilyen hanghordozással beszélt, ugyanígy azt érezte, hogy legyűrik az események, ugyanilyen dühhel nézett szembe a kérlelhetetlen valósággal. Volt valami furcsán megnyugtató abban, hogy egy szerény kiskereskedőben és egy galaktikus birodalom legnagyobb hatalmú emberében fel lehetett fedezni egy ennyire alapvető azonosságot. Elvi gondolkodás nélkül megfogta Trejo kezét. Az admirális úgy rántotta el, mintha megégette volna.

Pár hosszú, reszkető lélegzetvétel kellett hozzá, hogy Trejo összeszedje magát. Amikor újra megszólalt, Elvi ismét a régi Trejóra ismert rá.

– Az a gond önnel, dr. Okoye, hogy úgy gondolja, a közvetlenül ön előtt álló probléma a legégetőbb. Nem az. Bármi más igaz még Paolo Cortazárra… és efelől nincsenek illúzióim… nélkülözhetetlen is.

A kettejük közé telepedő csend kínosan sokáig elhúzódott. Elvi úgy érezte magát, mintha egy olyan hegyorom pereméről nézne le, amiről addig nem is fogta fel, hogy rajta áll.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy nem érdekli.

– Megpróbálok őröket állíttatni a lány mellé – válaszolta Trejo. – Minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy ők ketten ne maradhassanak magukra.

– De ha mégis megjelenik itt Teresa fejével a hóna alatt, csak vállat von, és annyiban hagyja a dolgot?

Trejo széttárta a kezét.

– Ha azt állítja, hogy meg tudja oldani ezt az egész szarcunamit azzal, hogy feláldozza a lányt, én fogok kést keresni neki hozzá. Ez a kötelességem. A Laconiai Birodalom tisztje vagyok – jelentette ki. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Ahogy maga is.

A szobában mintha elfogyott volna a levegő. Elvi szinte fuldokolt. Trejo vagy nem vette észre a gyötrelmét, vagy tudomást sem akart venni róla.

– Magának arra kell összpontosítania, dr. Okoye, hogy félig külső szemlélőként a tapasztalatával segítse dr. Cortazárt. Maguk ketten egymás partnerei ebben. Nem tarthatnak távolságot egymástól. Amennyiben ezt nehéznek vagy nem ínyére valónak találja, engem nem érdekel. Döntő pillanathoz érkeztünk a történelemben, és fel kell nőnie a feladatához.

– Teresa még kislány – csóválta a fejét Elvi.

– Én is úgy gondolom, hogy jobb lenne, ha életben maradna. Megteszem, amit tudok – válaszolta Trejo. – De a prioritásainkat illetően nem lehet köztünk félreértés. Minél előbb kitalálja Cortazárral, hogyan lehet kikeverni a kávéból a tejszínt, Teresa annál előbb biztonságban lesz. Minden, ami Winston Duarte felgyógyulását hátráltatja, a maga ellensége. Ami segíti, a barátja. Világos?

Lemondok, tört volna elő Elvi torkából. Szinte kézzelfoghatónak érezte a szavakat. Ismerte az alakjukat. És tudta, hogy Trejo nem hagyná kiszállni. Abból, ahová mostanra jutott, nem lehetett kihátrálni.

– Világos, mint a vakablak – felelte Elvi. – Akár a nap.

– Köszönöm, hogy időt szánt rám, doktor. Az ajtóm mindig nyitva áll maga előtt.

Ezzel, állapította meg magában Elvi, ironikusan arra utalt, hogy ideje távoznia.

Felállt, és kisétált a folyosóra, onnan pedig a tágas előcsarnokba, aztán ki a kert sötétjébe. Keleten a hajnal első sugallata kioltotta a leghalványabb csillagokat. A levegőben mintha égetett fahéj szaga szállt volna. Laconia egyik őshonos földlakó lárvaszerű fajának párzási felhívása volt. A földön madárdalt hallott volna. Elvi hosszasan álldogált, és mélyen beszívta az illatot.

Évtizedeken át végzett terepmunkát, utazott el újonnan felfedezett világokra a mintagyűjtő tasakjaival és tesztkészleteivel. Valószínűleg nem akadt még egy olyan élő személy, aki annyi életfát látott, mint Elvi. A számtalan különböző megoldást, amelyekkel az evolúció előrukkolt a különböző csillagok alatt, és amelyek mindegyike – többé-kevésbé – ugyanazokra a kényszerekre reagált. Minden bolygón előfordultak szemek, hiszen azok a lények, amelyek érzékelték a fényt, nagyobb valószínűséggel maradtak életben. Az érzékszervek közelében elhelyezkedő szájak, mivel a táplálkozási koordinációra képes lények jobban boldogultak, mint az arra képtelenek. Valószínűleg több önálló faj egyedeit boncolta már fel a tudomány nevében, mint bárki más a történelem során. Mégsem gondolta gyilkosnak magát. Bűnrészesnek. Szörnyetegnek.

A horizonton szinte füstnek tűnő csóva – valójában több millió parányi, zöld testű, csavar alakú féreg – emelkedett az ég felé, majd terült szét. Biolumineszcens tűzijátékként felragyogtak a pirkadatban. A természet mindenütt gyönyörű volt, bárhol talált rá Elvi. És kegyetlen. Nem értette, miért várta folyamatosan, hogy az emberiség más legyen. Miért tett úgy, mintha ugyanazok a szabályok, amelyek a pumákra és az élősködő darazsakra vonatkoztak, nem lettek volna érvényesek őrá is. A természet minden szintje vad volt és vérszomjas. A Bibliában még az angyalok is meggyilkolták az emberek kisgyermekeit, amikor Isten erre kérte őket.

A szemhatáron lebegő raj felhagyott azzal, hogy a párzó csoportként hirdesse magát, a fény kihunyt, a testük beszürkült. A felhők rózsaszínű és vörös árnyalatokat öltöttek, ahogy bármely bolygón, ahol elegendő az oxigén ahhoz, hogy elkülönítve szórja szét a rövidebb hullámhosszokat. A fahéjillat egyre erősödött.

– Sok szerencsét, lárvácskák! – mondta. – Remélem, összejön a dolog.

Visszaballagott a Kormányzóság épületébe, aztán átvágott az épületegyüttes túloldalára, ahol egy kocsi várt rá. Anélkül, hogy pár udvarias szót váltott volna a sofőrrel, beszállt, és megindultak a hatalmas városba, ahol épp lekapcsolták a lámpákat, ahogy felkelt a nap. A többemeletes lakóházak és utcák, a raktárak és színházak mind leginkább egy gigantikus kaptárra emlékeztették.

Az egyetemhez érve gyalog ment tovább a parkolótól a Karámig. Cortazár az ablaktalan kocka előtt ült egy padon, egyik kezében egy bögre kávét tartott, a térdén egy kukoricás muffint egyensúlyozott.

Rámosolygott a közelgő Elvire.

– Csodás reggelünk van, ugye? – kérdezte.

A szeme sötétlett. Barna arcát fehér borosta pettyezte, ahol nem borotválta le. Kémiaprofesszornak látszott, nem szörnyetegnek.

– Munkához kéne látnunk – válaszolta Elvi.

Harmincötödik fejezet: Naomi

A problémát Naomi egész életében az jelentette, melyik információt érdemes elhinni. Amikor néhány milliárdnyian férhetnek hozzá a hálózatokhoz és annyi hírcsatornához, ahány adóberendezés csak létezik, bárki könnyen rátalálhatott valakire, aki harsányan hangoztatott mindenféle véleményt a Naprendszer összes sarkából és zugából, amit csak elképzelni lehetett. És amint újra működésbe léptek a jelerősítők, az értesülések csupán pár órányi időkéséssel érkeztek be a távoli világokról. Ahhoz, hogy felfogja az új valóságot, az őstörténetben kellett modelleket találnia, amikor kizárólag élőszóban vagy fizikai közegben olvasható jelekkel lehetett tárolni és közvetíteni az információt. Észak-Amerikában egykor régen a Pony Expressnek nevezett postaszolgáltatást használták. Lovas kocsik és állatok serege vitte az írott információt az akkoriban még végtelen sivatagokban. Legalábbis így értelmezte a folyamatot, mivel sosem látott még se pónit, se kézzel írt levelet. A pónik helyét a hajók és torpedók vették át, a levelekét a tömörített adatcsomagok, a sivatagokét az űr szinte teljes vákuuma, a közepén a kapucsomópont ürességével. Mindez azonban azt eredményezte, hogy a távoli bolygókról megbízhatatlanul érkeztek a hírek. Az Auberonon és az Auberon-rendszerben történt események aránytalanul nagy jelentőséggel bírtak, hiszen Naomi azonnal értesült róluk. Bármi, ami a Bara Gaonon, a Laconián, a Solban, a Szabadbirtokon, az Új-Cipruson vagy a Gethenen történt, idegennek és egzotikusnak hatott ritkasága miatt. A felfedezés, hogy a „két elveszett kapu” arra utalt, hogy a Thanjavur- és a Tecoma-kapu megsemmisült, a mögöttük húzódó rendszerek pedig elszigetelődtek, csupán annak érzetét erősítette, hogy messze-messze felfoghatatlan léptékű dolgok történtek. A világmindenség ismét kitágult, és minden, amit valaha közelinek tudtak, újra távolabb került. A beszámolók, amelyek mégis eljutottak hozzá, értékesnek számítottak, akár egy léket kapott hajó levegője.

Így amikor a Solból megjött a hír, hogy a Förgeteget elpusztították, revelációhoz hasonlított.

Nem a földalatti mozgalom forrásaitól származott. Bobbie nem küldött jelentést, vagy ha mégis, a palack eltűnt útközben, vagy oly mértékben lelassult, hogy a civil hírek megelőzték. Naomi elsőként a kormányzó által ellenőrzött laconiai állami csatornákból értesült róla. A beszámoló hangneme felháborodást tükrözött, és félelmet igyekezett kelteni. Terroristák meggyilkoltak egy laconiai diplomatát, és olyan katonai technológiát loptak el, amelyet aztán arra használtak, hogy a Sol védelmezőjével végezzenek. A zűrzavar és lázadás veszélye a Sol-rendszerben apokaliptikus méreteket öltött, a híradás legalábbis ezt sugallta. A laconiai haderők már készülődtek, hogy megvédjék az ártatlan civileket a megtorlás és erőszak nyilvánvalóan várható hullámától.

A laconiaiak fülében talán meggyőzően csengett. A beléjük ivódott előítélet, miszerint minden, ami laconiai, jó, és mindenféle ellenállás rossz, borzalmasan nagy vakfoltot alakított ki, amikor propagandaszövegeket kellett írni. Naomi és Chava számára viszont ez a megoldást jelentette a bizonytalanságra, amely már jó ideje gyötörte őket. Immár tudták, mennyire jött be Bobbie terve. A két véglet között mindenki másnak – az Auberon átlagpolgárainak – azt üzente a hír, hogy a megfékezhetetlen laconiai gépezet valójában mégiscsak megfékezhető. Ténylegesen megállították. A birodalmi fennhatósággal járó bizonyosságon olyan széles repedés keletkezett, amelyen átjuttathattak egy hajót. És mint minden jó hír, ez is újabb problémákat hozott. Kellemes problémákat, olyanokat, amelyeket Bobbie és Naomi korábban reméltek, ennek ellenére ezek mégis problémát jelentettek.

– Öt év szállítási naplófájljait törölték – közölte Chava. – Örökre eltüntették.

– És nem mi tettük?

– Nem olyasvalaki, akiről tudnék – felelte Chava, miközben kitöltött egy csésze kávét. – Jobban ismered a hálózatot, mint én, de…

– Csak azt jelenti, hogy a biztonsági mentésből fogják feltölteni – nyugtatta Naomi, miközben átvette a csészét. Mostanra hozzászokott a Chava préselős kávéfőzőjében készült feketéhez. Erős és keserű volt, időnként pedig az őrölt kávészemek apró darabkái úsztak benne. Úgy érezte, lassanként jobban megkedveli ezt, mint a hajó automatájából kapott, megszokott fajtát. – Vagyis valakinek sikerült hozzáférkőznie a háttértárolókhoz. Visszamenőleg betáplálják, amit csak szeretnének, és mostantól az lesz a hivatalos nyilvántartás.

– Pontosan erre gondoltam. Lehetséges, hogy az egyik sejtünk önállóan csinálta. Vagy civilek kezdeményeztek. Vagy bűnözők. Az ördögbe is, akár a laconiaiak is kihasználhatták a lehetőséget, hogy elleplezzenek valamit, amit ők tettek, aztán ránk kenjék. Ugyanakkor nem érdekes, ki tette, korábban nem volt elég önbizalmuk, hogy megkockáztassák, most már viszont van. Na és itt mi történik? Ugyanennek valamilyen variációját láthatjuk mindenfelé.

Az övbéliek kezdettől fogva a decentralizált hatalommal operáltak, már nemzedékekkel ezelőtt is, amikor a parancsok eljuttatásához nagyobb távolságokat kellett volna áthidalni, mint azok betartatásához. A vén Rokku, amikor még a radikálisok közé tartozott, folyton arról beszélt, hogy a belsősök olyanok, mint a kard, amely egy helyre sújt le elég erősen ahhoz, hogy pusztítson. Az Öv a vízhez hasonlított, és egyszerre több helyről be tudott nyomulni. A Förgeteg pusztulása a Solon kívüli rendszerekben valójában semmin sem változtatott. Valószerűtlennek tűnt, hogy Duarte hajlandó lenne elküldeni bolygópusztító hadihajóját, hogy kiderítsék egy gyanús adatvesztés okát. Az emberek magabiztossága változott a rendszeren belül, és az, hogy a bizonytalanság újabb lyukakat, réseket és lehetőségeket teremtett.

A Laconia erejét az egységes jövőkép adta, amely mögött egyetlen zseniális elme állt. A földalatti mozgalom, akárcsak előtte a KBSZ, valószínűleg annyiféleképp képzelte el a jövőt, ahányan hozzá tartoztak, és még a névleges vezetőjük, Naomi is csupán egynek számított a rengeteg hangból. Duarte gépezete korlátok közé szorult. Ha bármely adott pillanatban elég sok minden történik, túlterhelhetik a figyelmét. Ez volt a főkonzul gyengesége, és az ő erejük.

– Újabb kapcsolatok is jelentkeznek – jegyezte meg Naomi. – Majdnem egy tucatról kaptam beszámolót, amióta megérkezett az első jelentés.

– Ez jó jel. Az emberek úgy érzik, változnak az erőviszonyok.

– Sokan igen – értett egyet Naomi. – És néhányuk egészen mást akar elérni. Hónapokig morfondíroztam azon, hogyan vetessem fel az embereinket a főnökeikkel. Ők is képesek megtenni ezt nekünk.

– Óvatosan fogok eljárni – ígérte Chava. – Ellenőriztetem a hátterüket, figyeltetem az újonnan beszervezetteket, ellenőriztetem a rájuk bízott feladatokat. Ahogy kell, mindent. Senkit sem hagyok beosonni a hátsó légzsilipen.

– Márpedig fogsz – jelentette ki Naomi. – Azokat is vizsgáld át, akikben megbízol! Találomra. És úgy csináld, hogy közben valaki rajtad tarthassa a szemét! Olyan ez, mint amikor a szkafandered illesztéseit ellenőrzöd. Teljesen megszokottnak kell lennie, hogy mindenki mindenkit ellenőriz. És készülj a retorzióra! Mert jönni fog.

Chava kortyolt egyet a kávéjából, és bólintott.

– Bárcsak maradnál! Persze nem bánom, hogy újra meghívhatom ide a barátaimat, de… Jól éreztem magam veled.

– Még úgy is, hogy akár meg is ölhettek volna érte?

Chava azok közé tartozott, akik képesek voltak csak a homlokukat ráncolni.

– Talán épp ezért. Azt hiszem, túlságosan adrenalinfüggő vagyok ahhoz, hogy egy hajókölcsönző igazgatója legyek. Ha ez nem lenne, hintamanőverezéssel szórakoztatnám magam a szabadnapjaimon.

Naomi megitta a maradék kávéját, utolsó alkalommal rakta le a fehér porceláncsészét, és búcsúzásképp átölelte Chavát. Naomi holmija egy légmentesen lezárt táskában lapult az ajtó mellett. Az egész könnyedén elfért a hóna alatt. Még egyszer utoljára végignézett Chava lakásán. A konyhán, a közös helyiségen, az átjárón, amely a hálószobához vezetett, ahol valójában nem sok időt töltött. Mégis eleget ahhoz, hogy minden legalább kétszer megváltozzon közben.

A torka nem amiatti fájdalmában szorult el, mert el kell mennie innen. Kedvelte Chavát, és jól érezte magát ezen a helyen, de nem az otthona volt. Leginkább a saját otthon gondolata hiányzott neki. Az olyan embereké, akiket néhány hétnél hosszabb ideig ismert. Még jobban fájt a dolog, hiszen volt otthona. És ezzel együtt egy családja is. Ez mindig hiányozni fog neki.

Az Auberon holdbázisának csővasútja hétpercenként járt, a jelzéseket és eligazító feliratokat érthetően és tetszetősen tervezték meg. Nem bizonyult nehéznek eljutnia Chava lakásától a kikötőbe, a dokkoktól pedig a szkiffhez, amelyet egy képzeletbeli céghez kapcsolható hamis néven bérelt ki, és olyan biztosítást kötöttek rá, amelyet sosem fognak használni.

Az Auberon célpontnak számított, és nem csupán azért, mert a sikeres kolóniák közé tartozott. Amint a Laconia kielemzi a földalatti mozgalom palackposta-forgalmát, jelentős átvitel mutatkozik majd az Auberon-kapun. Most, hogy a Förgeteg megsemmisült, reagálni fognak, és sem neki, sem Chavának, sem más magas szintű kapcsolatának nem lehetett kételye afelől, hogy a válasz részben az Auberonra összpontosul majd. És a legbiztosabban úgy élhetett túl egy aszteroidacsapást, ha nem tartózkodott a bolygón.

Amíg várt, hogy a forgalomirányítás sort kerítsen rá, megnyitott egy ablakot, és előhívta az alatta keringő bolygó vizuális teleszkópképét. Egy másik üveggolyóét az űrben. Hatalmas hurrikán vad örvénylése takarta el egy olyan óceán egy részét, amelyet sosem fog látni. A látható féltekén szétszórt földrészek egy hátsó terem játékasztalán eldobott kockákra hasonlítottak. A hatalmas, gyönyörű glóbuszon alig néhányan éltek. A városok egyetemeit olyan diákok töltötték meg, aki sosem láttak még más égboltot. Naomi kételkedett benne, hogy valaha látja még, ezért alaposan megnézte, hogy az eszébe véshesse. Olyan sok utolsó alkalom múlt el észrevétlenül. Ritka ajándéknak számított, amikor a búcsú pillanatában tudta, hogy valami véget ér, és többé nem tér vissza.

Megszólalt a forgalomirányítással létesített összeköttetés.

– Tizennyolc-negyvenkettes számú szkiff, megkapta az engedélyt, hogy átkeljen a Bara Gaonra. Indulhat.

– Vettem, irányítás. Kioldom a szorítóhorgokat.

A kis hajó, amely könnyű volt, akár egy üres konzervdoboz, megrázkódott, ahogy a dokkolóhorgok lekapcsolódtak róla, és Naomi megnyitotta a hajtómű fojtószelepét. Az Auberon egyre kisebbnek és kisebbnek tűnt a képen, amíg Naomi ki nem kapcsolta a kijelzőt. A pillanat elmúlt.

A szkiff egészen parányi volt, túlságosan kicsi és jellegtelen ahhoz, hogy nevet kapjon. Egy transzponderkód, egy szám és némi felületes dokumentáció megtette. Éppoly szűkösnek bizonyult, mint egy versenynaszád, de jó manőverezhetőség és felső kategóriás présülés nélkül. Rendszeren belüli, alapvetően közeli pályákon keringő bolygók közötti utazásokra tervezték. Azzal, hogy a rendszer mélyére vitte, át a gyűrűkapun, aztán vissza lefelé valamilyen csillag gravitációs kútjába, jócskán túllépte az optimális használat határait. Naomit ez egyáltalán nem bátortalanította el. Élete során sokkal nagyobb távolságokat megtett már sokkal rosszabb járművekkel. Néhány nap kemény égetés után tolóerő nélkül repült tovább.

A tétlenség óráit a rendszer újbóli ellenőrzésével töltötte, bármennyire kezdetleges volt is, gondoskodott róla, hogy a levegőkeverék, a reaktor-mágnespalack és a víztartályok értékei a helyükön legyenek. Ha mindent tudott az ő kis légbuborékáról, az élet megnyugtató maradt. Ha bekap egy mikrometeoritot, túl késő lenne megtudni, mire számíthat, ezért megtette most. Készülj a legrosszabbra, legfeljebb kellemesen csalódni fogsz. A szkiffben nem alakítottak ki edzőhelyiséget, de Naomi magával hozta a gumiszalagjait az itt a piros, hol a pirosozás idejéből. Tudott alkalmazkodni. Mindig is képes volt erre.

Ezenkívül azon kapta magát, hogy képzeletben Sabával, Jimmel, Bobbie-val és Alexszel beszélget. Hamarosan stratégiai döntéseket kell majd meghoznia. Bobbie diadala hátrányos helyzetbe hozta Duartét.

Most, hogy csupán egyetlen Magnetár-osztályú hajó maradt, elképzelhetőnek tűnt, hogy a földalatti mozgalom puszta védekezésre kényszerítse a Laconiát. Akár a saját rendszerükre is korlátozhatták a mozgásterüket. Ehhez maga a Laconia ellen kellett valós és hihető fenyegetést felmutatniuk, de ez lehetséges volt. Viszont nem elégséges.

Egykor régen a Szállítószövetség a Föld és a Mars kormányával együtt még arra számított, hogy a Laconia a többi gyarmatbolygóhoz lesz hasonló: az alapszintű túlélésért küzd, és arra törekszik, hogy nagyjából egy nemzedék alatt önellátóvá váljon a mezőgazdasága. Ám Duarte magával vitte a protomolekulát, azzal együtt pedig a használatához szükséges szakértelmet, és rátalált az összeszerelő platformokra, amelyek olyan hajókat tudtak építeni, mint a Förgeteg és a Vihar. És minden jel szerint annak módjára is, hogy antianyagot hozzon létre és különítsen el egy mágnespalackban. Önmagában a fenyegetés nem volt elégséges. Naominak ki kellett eszelnie, miként lehetetlenítse el a termelést. Ha a Laconia bukik, nagyot kell buknia. Meg kellett értetni vele, hogy az álmának befellegzett, és hogy nincs benne semmi kivételes. Amint a többi bolygó szintjére zuhan, ismét vissza lehet hozni. Újra beilleszkedhet a közösségbe. Mert ezen múlott minden. Ezt az alapvető leckét kellett megtanulni az övbéliek és a belső bolygóbeliek példájából. A KBSZ-éből és a Szállítószövetségéből.

A mindenség ezt az egyetlen alaptételt próbálta megtanítani neki egész életében, és Naomi csak most értette meg teljesen: a háborúk soha nem érnek véget amiatt, mert az egyik fél vereséget szenved. Akkor érnek véget, amikor az ellenségek kibékülnek egymással. Minden más csupán a további vérontás elodázása. Naomi most ezt a stratégiát választotta. A saját felfogását egyesítette Bobbie-éval. Megtalálta a megoldást, amit akkor kellett volna, amikor még mindketten éltek.

Amint a Bara Gaonra – a másik kiemelkedően sikeres gyarmatbolygóra – ér, fel kell mérnie az átkelési időket, és hogy milyen hadihajókat gyűjthet össze. Ha ki tudnák csalni Duarte haderőit a Laconia-rendszerből, majd benyomulni, miután a flotta szétszóródott, talán sikerülhetne.

Még mindig ezen gondolkozott, elképzelte magában, hogyan vélekedne az ötletről Saba, Bobbie és Jim, amikor megkezdődött a fékező égetés. A Sol-rendszerből indított palack alig néhány órával később jutott át az Auberon-kapun. A szkiff észlelte és rögzítette a titkosított adatokat, ahogyan Chava rendszere is fogja a bolygó holdján. Fél nap kellett hozzá, hogy végezzen a kicsomagolással, így Naominak órákat kellett várnia, hogy újra hallhassa Alex hangját, és rögtön tudta, a pilóta mit veszített el ahhoz, hogy győzhessenek.

Valahogy… nem is öregebbnek tűnt. Nem tűnt öregnek. Sem fáradtnak. Naomi látta már, milyen, amikor kimerült. Inkább megfogyatkozott. Mintha a gyász kilúgozta volna a színt a szeméből.

– Szóval úgy tűnik, itt végeztem – közölte Alex a Naominak szánt privát üzenetében. – Úgy érzem, hogy ez a suhanc, akit eddig tanítgattam, képes lesz átvenni a helyemet. Elindultunk a… szárazdokkunkhoz. Tudod, melyikről beszélek. – Alex háromrétegnyi titkosítás mellett sem merte kimondani a Szabadbirtok nevet. – Amikor odaérünk, lelépek. Gondoltam, benézek az öreglányhoz. Ellenőrzöm, hogy semmi sem fészkelt bele. Aztán nem tudom. Azt hiszem, erről inkább neked kell döntened, hiszen te dirigálsz. Nem szeretném előhozni, hacsak nem hagyod jóvá. Már csak mi ketten maradtunk. Szóval. Igen. Sajnálom. Nem akartam elengedni Bobbie-t.

– Tőlem nem kell bocsánatot kérned – válaszolta Naomi a képernyőnek. Könnyei apró lencseként tapadtak a szeméhez. – Ó, drága jó ember, ne szabadkozz ezért!

De véget ért az üzenet, és hamarosan át kellett kelnie a gyűrűkapun. A súlynak, amit a lassú zónába érve érzett, semmi köze nem volt a sebességváltozás mértékéhez.

Először kelt át azóta, hogy elveszítették a Medinát. És Sabát. És az emberi civilizációnak azt a modelljét, amelyet értett. A gyűrűk közt elhelyezkedő állomás tündöklőn ragyogott, mint valami csillag, még mindig a gamma-kitöréskor elnyelt energiát adta ki magából. A gyűrűtér felszínén, amely korábban mindenütt egyforma feketének mutatkozott, most kavargó északi fények táncoltak, és sokkal fenyegetőbbnek tűntek, mint a sötétség. Ám Naomit leginkább a hajók rémisztették meg.

Teljesen üres térre számított. Mindazok után, ami történt, azt hitte, hogy a kapuk közötti forgalom szinte nullára csökken. Tévedett. A kis szkiff legalább két tucat hajó transzponderjelét fogta, és még több hajtómű egyedi energiamintázatát észlelte. A Laconia utasítását, hogy tartsák távol magukat a gyűrűtértől, olyan szinten vették semmibe, amit Naomi felfoghatatlannak érzett, és az engedetlenség okozta veszélytől levegőhöz sem jutott. A Medina Állomás nélkül, amely irányíthatta volna a forgalmat, sokkal nagyobb eséllyel eltűnhettek a hajók, mint megengedhető lett volna.

Szórakozottan, oda se figyelve hajtotta végre az átkelést, és könnyedén eltűnhetett volna úgy, hogy fogalma sincs, mi történt. Feltéve persze, hogy az esemény, amelyik elpusztította a Medinát és a Tájfunt, amelyik megsemmisítette a hálózat két kapuját, nem változtatott a szabályokon. Nem tudhatták, hogy az eltűnéshez köthető határ megváltozott-e. Anélkül nem, hogy kipróbálják.

Talán az vehette rá őket, hogy ellátmányt juttassanak el a sérülékeny kolóniákra, talán az, hogy az áruszállításért most nem kellett fizetniük a szövetségnek. Talán az történhetett, hogy amint az emberek szabadon cselekedhettek, azonnal megfeledkeztek a lehetséges következményekről. Bármi hajtotta is őket, Naomi mélységesen megdöbbent. A sokk miatt először észre sem vette, hogy a hajók közül kettő ugyanolyan laconiai hadihajó, mint a Közelgő Vihar, és hogy egyenesen felé égetnek. A forgalom zűrzavara és a benne kavargó káosz miatt fel sem figyelt erre, amíg a Monszun kapcsolatkérést nem küldött neki.

A rendszerébe telepítettek egy programot, amely elváltoztatta a hangját és a küllemét, és Naomi ötször is ellenőrizte, hogy működik-e, mielőtt fogadta a hívást.

– Itt Norman főtörzsőrmester a Monszunról – jelentkezett be a képernyőn a férfi. – Megsértette a vesztegzárat. Kérem, haladéktalanul hagyja el a gyűrűteret!

A hangjából kiérződő ideges monotónia arról árulkodott, hogy utálja sokadszorra elismételni ugyanazt.

– Elnézést – válaszolta Naomi. – Nem állt szándékomban. Csak beteg a testvérem. Hetekkel ezelőtt vissza kellett volna érnem hozzá. Esküszöm, hogy semmilyen csempészáru nincs nálam.

– Nem érdekel, hova megy – mordult rá a laconiai. – Csak tűnjön innen, és maradjon kint! Hamarosan állandó egységet vezényelnek ide, és az ilyesmiért azonnal lelövik a szabályszegőket. Szóval valahol máshol legyen, amikor ez megtörténik!

– Igenis, uram – felelte Naomi. – Tüstént kilépek innen, uram!

A kapcsolat megszakadt. Nyakig ültek a munkában. Ám ennél jóval fontosabbnak számított, hogy olyan hajókat küldtek a lassú zónába, amelyek nem táboroztak le ott, hogy a tér forgalmát irányítsák. Ami azt jelentette, hogy vagy tisztában voltak a kockázatokkal, és a lehető legkisebbre igyekeztek csökkenteni annak esélyét, hogy ami a Medina Állomással és a Tájfunnal történt, megismétlődjön, vagy fontosabb dolguk akadt, esetleg mindkettő. És ahogy lekövette a pályájukat, Naomi látta, hogy az Auberon felé tartanak.

– Nem sok híja volt – szólalt meg halkan Naomi –, de nem jött össze.

A Bara Gaon-kapu egy olyan metsző egyenes mentén helyezkedett el, amely a maximális távolságnak csaknem a felére csökkentette az utat a gyűrűkapun keresztül. A kapu nem egészen ott helyezkedett el, ahol a navigációs rendszer várta volna. A Thanjavur- és a Tecoma-kapuk elvesztése alig észrevehetően mozdította csak el a többit, ahhoz azonban eléggé, hogy a programnak számítson. Naomi hozzáfogott a manuális pályamódosításhoz… aztán megtorpant.

Beteg a testvérem, gondolta. És én is az vagyok.

Kiigazította a szkiff útvonalát, és a Szabadbirtok felé irányította. Hazafelé.

Harminchatodik fejezet: Teresa

Az a nap, amikor Teresa végül összeomlott, ugyanúgy kezdődött, mint a többi. Rémálommal.

Szinte hajnalig ébren maradt, régi filmeket és szórakoztató műsorokat nézett, amelyeket korábban látott már. Vigaszt próbált kipréselni belőlük, mert ismerte őket. Mivel már azelőtt, hogy megtörtént volna, tudta, mi fog történni, a biztonság érzetét nyújtották. Ellentétben az igazi életével. Addig fenn maradt, amíg a teste engedte. És amikor már egyetlen pillanatot sem bírt volna ébren tovább, tüstént jöttek az álmok, mintha lesben állva vártak volna rá. Mintha éhesek lettek volna.

Három fő változat létezett. Az elsőben Teresa a Kormányzóság épületének egy furcsa részében volt, az édesapját – néha pedig az édesanyját – a szomszédos szobában készültek megölni, és Teresa megakadályozhatta volna, ha rátalál a megfelelő ajtóra. A másikban a Laconia bolygó elkapott valamilyen betegséget, és a szárazföld darabkái sorra lezuhantak a forrongó magba. Semmi sem maradt a helyén, és semmi sem számított biztonságosnak. A harmadik kialakulatlan és erőszakos volt, nem annyira álom, mint annak az emléknek a variációi, ahogy Ilich megölette Timothyt.

Mindegyik verzió kellő gyakorisággal jelentkezett ahhoz, hogy Teresa lassanként felismerje őket. Az álmok még megjegyzéseket is fűztek ehhez. Amint felütötte a fejét valamilyen új rettenet, Teresa arra gondolt: Pontosan, mint az álmaimban, csak most valóban megtörténik. Ettől még rosszabbak lettek a rémálmok, mivel elkerülhetetlennek tűntek miatta. Megmérgezték az ébren töltött óráit. Az erőszak, félelem és veszteség bármelyik pillanatban, bárhonnan előtörhetett, és semmiben sem lehetett megbízni.

Az tette borzalmassá, hogy igaz volt.

Kialvatlanul ébredt egy szolga finom kopogására és Pézsmapocok izgatott ugatására. A reggeli a vén eb kedvenc étkezésének számított. Talán mindegyik az volt.

A szolga egy fehér kerámiatállal lépett be, rajta egy tányér tojással és tejberizzsel, egy pohár dinnyelével és azzal a sötét, szemcsés mustárral leöntött kolbásszal, amit annyira szeretett. Vagy régebben annyira szeretett. Az étel már nem igazán érdekelte. Nem úgy, ahogyan egykor. Kevergette a tejberizst, és a hivatalos híradásokat nézte, amelyekben megállás nélkül arról beszéltek, hogy a laconiai hajók segítséget ajánlanak a helyi kormányzatoknak a szakadárok erőszakos akciói ellen. A Laconia hivatalos kék egyenruháját viselő férfiak és nők folytattak komoly beszélgetéseket a Föld és a Mars kormányzóival. Teresa kíváncsi lett volna, bárki elhiszi-e ezt. Hogy vajon régebben ő elhitte-e.

Tudta, hogy ha nem eszik, a mulasztását jelentik Trejónak. Már történt ilyen. Evett egy falat tojást, de a fehérje gumiszerű állagától öklendezni kezdett. A rizs elég lesz. Annak kell lennie. Előző este a vacsorája felét is alig sikerült letuszkolnia. Tudta, hogy a koplalás nem tesz jót neki, és hogy Ilichnek és Trejónak nem fog tetszeni. Részben ezért csinálta. Fogott egy kanál rizst, leszopogatta a sűrű, édes szószt, és kiköpte a szemeket. A képernyőn Gujarat admirális nyilatkozott a legújabb Magnetár-osztályú hajó, a Forgószél elkészültéről, mintha nem ez maradt volna az egyetlen a fajtájából. Mintha az első kettő nem semmisült volna meg.

Felemelte a kolbászt. A zsír és a só szaga undorította. Nem tudott mást látni benne, mint döglött állatok vékony hártyába csomagolt kásáját. Odadobta Pézsmapocoknak. A kutya ahelyett, hogy felfalta volna, a húscafatról Teresára nézett, aztán megint a húsra, és felnyüszített.

– Csak nyugodtan – biztatta Teresa. – Már előtte sem akartam megenni. Most már végképp nem fogom.

Pézsmapocok kétszer bizonytalanul megcsóválta széles farkát. Mintha szégyenkezve kapta volna be a kolbászt. Teresa kábultsága egy pillanatra felengedett, és könnyek szöktek a szemébe. A Kormányzóság épületét a birodalom összes bolygójáról származó emberek töltötték meg. Akadtak köztük olyanok, akiknek kizárólag az volt a feladata, hogy számára főzzenek, oktassák őt, gondoskodjanak róla, hogy a ruhái mindig tiszták legyenek, és a helyükre kerüljenek. Senkit sem bíztak meg azzal, hogy tényleg törődjön vele. Az egyetlen, aki egyáltalán észrevette őt, egy kutya volt.

Halk hang szólalt meg a tudata peremén, éppoly tisztán, mintha a szobában lett volna. A sajátjára hasonlított, de nyugodtabbnak hatott. Ridegebbnek. Valahogy felnőttebnek, mint amilyennek önmagát tartotta – akár egy későbbi Teresa, aki az időn át küldött vissza neki egy kósza megjegyzést. Pézsmapocok kedveli Holdent.

A hang nem folytatta. Teresa lepillantott Pézsmapocok bonyolult barna szemére, és a szomorúság egyszerre elveszítette az élét.

– Elég pocsékul választod meg a barátaidat – jegyezte meg. – Sajnálom, kutyuskám.

Megint kopogtattak, és Teresának nem kellett kinyitnia az ajtót, hogy tudja, Ilich keresi. Beletúrt az ételébe, hogy úgy tűnjön, evett még belőle, aztán hagyta kinyílni az ajtót. Amint Ilich meglátta őt, lehervadt a mosolya.

– Tudom – előzte meg Teresa, mielőtt Ilich megszólalhatott volna. – Rendkívül fontos fenntartanunk a látszatot, hogy minden a legnagyobb rendben. Mindennap elmondod ezt nekem. – Felállt, és kinyújtotta oldalra a két kezét. – Ez teljesen rendben van. Rendben vagyok!

– Természetesen – válaszolta Ilich begyakorolt mosollyal, amely mindössze annyit jelentett, hogy nem fog vitatkozni vele. – Hamarosan kezdődik a társaiddal közös órád. Ma dr. Okoye fogja tartani, hogy találkozhassak Trejo admirálissal.

Hogy valami fontosabbal foglalkozhassak, értette ez alatt a férfi. Hiába nem mondta ki, Teresa hallotta magában a szavakat. Pézsmapocok lihegett, és a farkát csóválta, már alig várta, hogy újabb kalandra induljanak. Teresa vállat vont, és kihívón megindult az ajtó felé, hátha Ilich nem húzódik félre az útjából. Félrehúzódott.

A Kormányzóság épülete ugyanolyannak mutatkozott, mint bármikor máskor. A boltíves folyosók, az oszlopcsarnokok, a kertek. Semmi sem változott benne. Ez volt Teresa otthona, az országa. És valahogy elérték, hogy a zárkája is legyen, ahogy Iliché és a többieké is. Becsülték, tisztelték és maximális alázattal bántak vele, feltéve, hogy azt tette, amit mondtak neki. A véleményét komoly és ünnepélyes ábrázattal meghallgatták, aztán semmibe vették. Dölyfösen lépdelt az osztályterem felé, azon morfondírozott, vajon mi történne, ha bevonulna, megragadná a mikrofont, és világgá kürtölné, hogy: „Az apám agyhalott, és semmi sincs rendben.” Ennyi elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elmosolyodjon.

Mint kiderült, nem valósíthatta volna meg, amit elképzelt. Az osztálytermet aznapra átrendezték – hat, palalappal borított asztalt állítottak be két hármas sorban. A többi diák – Teresa úgynevezett társai – már mind ott voltak. Ilich minden jel szerint azért ment el érte, mert a lány késett, és nem vette észre.

A teremben erős, maró szag terjengett. Minden ablakban légcserélőket helyeztek el, hogy kiszűrjék az illóanyagokat, és friss levegőt fújjanak be helyettük. Két-két kis tálca hevert mindegyik asztalon, melléjük különféle szikéket, csipeszeket, tűket és vékony ollókat helyeztek el. Elvi Okoye a diákok között sétálgatott a botjára támaszkodva, és közben fecsegett. Teresa érezte, hogy újra felhorgad a dühe. A nőnek az édesapját kellett volna helyrehoznia, nem egy csapat gyereket tanítania. De Teresának ezt természetesen nem volt szabad kimondania. Mert nem tűnt volna normálisnak.

– Jó újra látni téged, Teresa – üdvözölte Elvi, és megérintette a kezét. – Örülök, hogy köztünk vagy.

Teresa vállat vont, és otthagyta, nekidőlt az egyik asztalnak. Most, hogy ennyire közel került hozzá, látta a tálcákon kiterített és tűkkel rögzített tetemeket. A döglött állatokat. Amelyek ugyanolyan halottak voltak, mint Timothy. Mint az édesanyja. Mint a gyűrűtér áldozatai.

– Ilich ezredes arra kért, hogy ma, khm, egy kis bevezető ismertetést tartsak nektek a párhuzamos evolúcióról. Amit itt láttok, az két különböző életfa két különböző faja. Az egyik a Laconián őshonos, a másik a Földön. Mindkettőt békának nevezik, mert ugyanazt az ökológiai szerepet töltik be, és mert hasonló a felépítésük. Akkor hát, igen. A legjobb, ha hármas csoportokba rendeződtök, azt hiszem. És végigvezetlek benneteket a boncolás lépésein.

Teresa megnézte a békákat. Mindkettőnek fehér hasa és sötétebb bőre volt, habár azé, amelyikre ráismert, jóval sötétebb. A hátsó lábuk másként hajlott be, és az egyiknek négy mellső végtagja volt kettő helyett. Onnan, ahol állt, a leginkább megegyező vonásnak az tűnt, hogy mindkettő halott. Teresa az ujjai közé fogott egy szikét, alaposan szemügyre vette a pengét, és azon tűnődött, vajon képes lesz-e anélkül felmetszeni a testeket, hogy elhányná magát. Szerencsére alig akadt valami a gyomrában, amit felöklendezhetett. Ez tehát nem lesz gond.

– Szia! – köszönt oda Connor. Teresa nem vette észre, hogy odamegy hozzá, de most ott állt mellette. Seszínű haj, szelíd tekintet. Teresa emlékezett arra az időre, amikor még számított neki a fiú véleménye. Emlékezett rá, hogy úgy szerette volna megcsókolni, mintha a filmekben történt volna, amelyeket nézni szokott, és nem úgy, hogy ő maga érezné.

Két ujja közé csippentette a penge lapját, és odanyújtotta a fiú felé a nyelét.

– Felvágod? – kérdezte. Connor elvette a szikét, és feszengve elfordította a tekintetét. Semmi gond. Shan Ellison állt be harmadikként hozzájuk. Amikor a többiek is mind csoportokba rendeződtek, Elvi Okoye bekapcsolt egy térbeli kijelzőt, amely a tálcájukban heverő két béka egyszerűsített képét ábrázolta.

– Jól van – folytatta Elvi. – Tehát az egyik dolog, amit a laconiai és a földi biomban egyaránt megtalálunk, az a víz. És akadnak olyan állatok, amelyek valamilyen előnyhöz jutottak azáltal, hogy az életük egy részét a vízben töltik, a másik részét pedig a szárazon. Kétéltűeknek hívjuk őket. A tálcákban lévő mindkét béka kétéltű. És mivel a víz vegyi összetétele mindkét bolygón ugyanaz, az itt látható kifejlett példányoknak pedig lélegezniük kell, a kialakulásuk során mindkét faj hasonló problémákkal szembesült. Némelyik megoldás egészen hasonló, míg mások nem is térhetnének el jobban egymástól. Kezdjük tehát azzal, hogy megvizsgáljuk a földi béka tüdejét. Minden csapatnak pontosan itt kell ejtenie az első bemetszést…

Lassan, lépésről lépésre szétvagdalták a békákat. Teresa maga is meglepődött azon, hogy érdekesnek találja a folyamatot. Azt, ahogy a laconiai béka a vizet keringette ki-be a mellkasában, hogy elvégezze ugyanazt a munkát, amelyet a földi béka a rekeszizmával csinált. Ahogy a táplálkozási mechanizmusok – földi béka esetében a száj és a nyelőcső, a laconiaiéban a kamrás száj és a gyomor – ugyanazt a funkciót látták el eltérő módokon. Teresa úgy érezte, hogy a biológiánál sokkal többet elmondott ez neki. Önmagáról és a körötte lévőkről mesélt valamit. Arról, hogy közéjük tartozhat-e valaha is.

Akkor jött rá, hogy elkalandozott a figyelme, amikor megint megszólalt Connor. A hangja szokatlanul halknak és tétovának hatott.

– Édesanyám.

Teresa felpillantott Elvire. A nő a terem túlsó végében beszélgetett az egyik csoporttal.

– Mi van vele? – kérdezte Teresa.

– Csak annyit mondtam, hogy édesanyám… Tudod. Nézi a hírműsorokat. Mindent, ami mostanában történik.

A fiú odakapta felé a tekintetét, majd elfordította, mintha feszengene. Mintha valami szégyenleteset készült volna mondani. Shan Ellison egy szót se szólt, az olyanok élénk figyelmével meredt rájuk, akik verekedésre számítanak. Tiltottnak és furcsának hatott, mintha Connor valamilyen jelszó első felét mondta volna ki, Teresa pedig nem ismerte volna a többi részét.

Aztán egy szempillantással később rájött, mi az. Connor azt kérte tőle, hogy mondjon neki valami megnyugtatót. A fiú szülei féltek. Connor is félt. És mivel ugyanazokra az órákra jártak, Teresa pedig az édesapja lánya volt, Connor azt szerette volna hallani tőle, hogy minden rendben lesz. Hogy ő, aki tudta, amit tudott, nem fél, és hogy Connornak is felesleges félnie.

Teresa megnedvesítette az ajkát, és várta, mi fog kibukni köztük.

– Nem lenne szabad annyi időt töltenie ezzel – mondta végül Teresa. – Tudom, hogy most minden ijesztőnek tűnik, de annyira nem nagy a probléma. A birodalom legkiválóbb elméi dolgoznak édesapámnak, és mindennap egyre többet tudnak meg. Kezdettől fogva mindenki tudta, hogy akadnak majd gondok.

– Igen – válaszolta Connor. – Mindenki tudta.

Teresa tehát hazudott. Ezt érdekesnek találta. Azt mondta Connornak, amit a fiú hallani akart, és még csak nem is azért, mert megvédeni vagy óvni akarta. Csupán egyszerűbb volt így. Most már értette, a felnőttek miért hazudnak a gyerekeknek. Nem szeretetből, hanem fásultságból. És most már ő is hozzájuk hasonlított. Felfalták.

– Jól érzed magad? – kérdezte Shan, és a hangja mintha közelebb lett volna, mint ő maga. Mintha a lány nem az asztal túloldaláról szólt volna hozzá, hanem Teresa fülébe súgott volna. Gyengédnek és furcsán bensőségesnek hatott. Jól vagyok, mondta Teresa. Csupán a szavak nem hagyták el a száját.

Az az érzése támadt, hogy azonnal el kell mennie innen. Hogy ha inna pár korty vizet, és egy percre leheveredne, a légzése nem dübörögne így a fülében. Érezte, hogy megindul. Az ajtónál egy kar jelent meg mellette, és megriasztotta. A sajátja volt az. Megmozdította a kezét, lenyűgözte, hogy képes irányítani, amihez az a teljes érzelmi bizonyosság társult, hogy nem a saját karja.

Elvi Okoye is előtűnt mellette, mint egy álomban. Mondott valamit, kérdezett valamit, de mielőtt Teresa válaszolhatott volna, elfelejtette, mit akar felelni.

Vajon haldoklom?, merengett el magában Teresa, és a gondolatot nem érezte kellemetlennek.

Teresa elméje egy időre kihagyott. Érzéki benyomások kavarogtak körülötte: hangok, sürgölődés. Valaki megérintette a kezét és a nyakát. Erős fény világított a szemébe. Amikor magához tért, feküdt. Derengett neki, hogy járt már ebben a szobában, de amíg ismerős hangokat nem hallott, nem igazán tudta elhelyezni.

– Nem vonok le semmiféle következtetést – mondta a doktor. Nem dr. Cortazár. Teresa régi gyerekorvosa, dr. Klein volt az. És Elvi Okoyéhoz beszélt. – Csak azt állítom, hogy kiszáradt, és alultáplált. Lehetséges, hogy valamilyen felszívódási probléma az ok. Lehet, hogy allergiás reakciót váltott ki benne valami. Vagy annyira sokat idegeskedik, hogy szomatikus fájdalmakat érez. Vagy… és ez csak egyszerű felvetés… szándékosan koplalt.

A Kormányzóság gyógyászati szárnyában feküdt egy kerekes hordágyon. A kézfeje egyik erébe cső vezetett egy autodokiból. Amikor megmozdult, érezte a tűt a bőre alatt, és a hűvösséget a karjában, ahol a folyadékot táplálta belé.

– Kihagytam a reggelit! – ordította Teresa, és a hangja újra normálisnak tűnt. – Az én hibám. Ostoba voltam. Csak nem figyeltem, mennyi az idő.

Mellette termettek, mielőtt befejezhette volna az utolsó mondatot. Dr. Klein fiatalabb férfi volt, akinek hullámos barna haja és zöld szeme Trejóra emlékeztette. Kedvelte, mert kiskorában édességet adott neki minden vizsgálat után, és mert sosem viselkedett vele leereszkedő modorban. A férfi most az autodoki rendszerértékeit böngészte, és igyekezett kerülni Teresa tekintetét. Elvi, aki a botjára dőlt, hamuszürkévé sápadt. Egyenesen belenézett Teresa szemébe, Teresa pedig visszabámult rá.

– A békák miatt történt – hazudta Teresa. Nem esett nehezére. – Mivel nem ettem, és felboncoltuk őket, egy kissé elszédültem.

– Talán – hagyta rá Klein. – Viszont ha valamilyen bélprobléma áll mögötte, hamar ki kell derítenünk, mi az. Léteznek olyan mikrobák a Laconián, amelyek gombaszerű fertőzéseket okoznak. Nem szabad félvállról venni a dolgot.

– Nem ez a gond. Esküszöm – jelentette ki Teresa. Aztán megkérdezte, hogy: – Beszélhetnék négyszemközt dr. Okoyéval egy percet?

Pillanatnyi tanácstalanság következett, amit Teresa nem igazán tudott értelmezni, hiszen Klein aligha mondhatott nemet. Aztán…

– Természetesen. – Odabiccentett Elvinek. – Őrnagy! – mondta, és kiment a helyiségből.

Amint a férfi hallótávolságon kívülre került, Teresa érdes hangon azt súgta:

– Hogy képzeli, hogy bevonja őt ebbe? Nem lenne szabad másokkal lennünk. Dr. Cortazár az orvosom.

– Dr. Cortazár nem orvos – válaszolta Elvi. – Nanotechnológiából doktorált. Ugyanúgy nem praktizálhat orvosként, ahogy én sem.

– De tudja, mi történik. Azt szeretné, ha dr. Klein arról faggatna, miért vagyok ennyire ideges? Azt szeretné, ha rájönne?

Teresa örömét lelte abban, hogy ugyanazokat az érveket vághatja más fejéhez, amelyekkel korábban őt bombázták. Abban, hogy látja, amint Elvi arca meg-megrándul. Nézte, ahogy a nő viaskodik magában valamivel, aztán elhatározza magát. Elvi leült a kerekes hordágy szélére, és felsóhajtott, amint nem nehezedett rá a lábára. Megdörgölte a homlokát.

– Figyelj rám! – mondta végül. – Nem lenne szabad elmondanom, de nem bízhatsz meg dr. Cortazárban. Szinte teljesen biztosra veszem, hogy ártani próbál neked. Talán meg is akar ölni. – Aztán egy pillanattal később helyesbített: – Valószínűleg meg akar ölni.

Teresa hirtelen elszédült, és az autodoki rögtön riasztott. Csupán éhes volt. Egy kis vízre lett volna szüksége, ennyi. A fejét csóválta.

– Miért?

Elvi nagy levegőt vett, és gyengéden felelt.

– Azt hiszem, azért, hogy egy jól ismert kísérleti alanyt dobhasson oda a javítódroidoknak, és meglássa, mit tesznek veled. Van két másik, de az ő esetükben nem történtek olyan vizsgálatok és előkészületek, mint nálad. Ezért, és… mert ugyanazt szeretné magának, amit te és az édesapád megkaptatok volna. Ő is örökké szeretne élni.

Mint a békákkal, gondolta Teresa, és elfojtott egy gonosz és kétségbeesett kacajt. Ugyanúgy akar bánni velem, mint a békákkal. A természet folyton-folyvást felfalja a csecsemőket.

Holden nyilván tudta. Próbálta elmondani neki. Most már ketten is figyelmeztették. Két különböző személy, akik ugyanazt fedezték fel. Elvi Teresa kezét fogta. Azt, amelyikbe nem fúródott tű.

– Próbáltam távol tartani őt tőled – magyarázta Elvi. – De Cortazár rendkívül fontos nekünk. Nélküle… sokkal nehezebben épülhet fel édesapád. Minden sokkal nehezebbé válik.

– Közölnünk kell Trejóval – jelentette ki Teresa.

– Tud róla – válaszolta komoran Elvi. – Elmondtam neki. Megtesszük, ami tőlünk telik. De jobb, ha te is tudod. Meg kell védened magad.

– Hogyan?

Elvi felelni készült valamit, meggondolta magát, aztán újból nekifutott. A szemében könnycseppek csillogtak, de a hangja higgadt maradt. – Fogalmam sincs. Összecsaptak felettem a hullámok.

– Igen – mondta Teresa. – Felettem is.

Harminchetedik fejezet: Alex

– Pihenned kellene – mondta rosszallóan Caspar. – Hányadik dupla műszaknál tartasz?

– Nem tudom – felelte Alex, hátát a hajókonyha válaszfalának döntve. – De nem hiszem, hogy még egy végezne velem.

– Addig nem, amíg nem – csóválta a fejét Caspar. – De nem csak erről van szó. Amennyire túlhajtottad magad mostanában, előbb-utóbb hibázni fogsz.

Alex zord tekintettel nézett a fiúra. Tisztában volt vele, hogy Caspar nem sértésnek szánta. Ez a tudat akadályozta meg, hogy megharagudjon rá. Vagyis legalább azt, hogy kimutassa ezt.

– Ha majd rajtakapsz, hogy valamit elcsesztem, abbahagyom a duplázást – válaszolta Alex. – Addig viszont…

Caspar megadón felkapta a kezét, Alex pedig folytatta az evést. Állagmódosított élesztőtésztát evett, hozzá egy ivógumó vizet ivott. Ha a második nyolc órájánál tartott, akkor az ebédje volt, ha a harmadiknál, a reggelije. Vagyis bizonyos értelemben mindkettő.

A Vihar egy ideje keményen égetett, hogy minél messzebb kerüljön a laconiai erőktől, de senki sem vette üldözőbe. Senki sem merte. A híradásokból ítélve a legtöbben azt sem tudták biztosan, hogyan semmisítették meg a Förgeteget, és senki sem akarta megkockáztatni, hogy újra ilyesmit tegyenek. Aminek csak örülni lehetett, mivel minél jobban hajtottak, annál egyértelműbbé vált, milyen mértékben károsította a hajót a diadal.

Mindegyik műszak újabb, előre nem látott teljesítménycsökkenéseket talált a Viharban. Vákuumcsatornákat, amelyek nem vezették az áramot, öngyógyító lemezeket, amelyek nem gyógyultak, olyannyira észrevehetetlenül kicsiny szivárgásokat, hogy a lassú, de folyamatos nyomásvesztéstől eltekintve fel sem lehetett fedezni őket. Alex nem kapott mérnöki képzést, de ugyanolyan régóta dolgozott a Viharon, mint bármelyik társa a hajón, az űrben pedig régebben, mint némelyikük megszületett. Amikor nem aludt, azon igyekezett, hogy segítsen egyben tartani a hajót. Akkor hagyta abba, amikor a kimerültség gyors, mély és álomtalan pihenést ígért.

Nem első alkalommal tartotta kordában az érzelmeit a munkával. Élete során időnként előfordultak ehhez hasonló periódusok, amikor túlságosan veszélyes lett volna valóban éreznie, amit érez. Egyesek ilyenkor lerészegedtek, összeverekedtek, vagy addig edzettek, amíg össze nem estek. Alex is próbálkozott már mindegyikkel, de úgy, hogy a Vihar ennyire ramaty állapotba került, a legénység tagjai közül pedig még sokan sérüléssel és betegséggel küszködtek, megfelelő megoldásnak gondolta ezt. Őt lefoglalta, a hajót pedig életben tartotta.

Ennek ellenére tökéletlennek bizonyult. Alex tudta, hogy nem gyógyult meg, és sejtette, hogy nem is gyógyul. A fájdalom a legváratlanabb pillanatokban tört rá. Amikor épp felébredt, vagy elaludni készült, és elkalandoztak a gondolatai – olyankor biztosan. De olyankor is, amikor karbantartó járatokban kúszott valamilyen meghibásodott vezetéket keresve, vagy a gyengélkedőben, amikor a napi gyógyszeradagját kapta meg, nehogy a bélfala megint leváljon. Észrevétlenül lepte meg, és Alex néhány másodpercre beleveszett a saját gondolataiba, a bennük lappangó mérhetetlen szomorúságba.

Természetesen Bobbie-ról szólt, de másba ugyanúgy átszivárgott. Legrosszabb pillanataiban Alex azon kapta magát, hogy Kit közelgő esküvőjén jár az esze. Holdenen és azon az utolsó, borzalmas közös menekülésen a Medinán, amikor Holdent elkapták. Talissán, az első feleségén, és Giselle-en, a másodikon. Amoson, akinek az elvesztése a legrosszabbnak számított, mivel egyszerűen eltűnt az ellenség vonalai mögött. Alex talán sohasem tudja meg, mi történt vele. Az összes családtagján, akikhez valaha tartozott, és a különféle módokon, ahogyan elveszítette őket. Úgy érezte, mindez túl sok ahhoz, hogy elviselje, mégis elbírta valahogy. És néhány perc elteltével túljutott a nehezén, és újra nekilátott a munkának.

A Szabadbirtok rendszerébe éppannyira simán sikerült átkelniük a gyűrűkapun, ahogy remélték. Alex Casparnak engedte át a nehezét. Hamarosan eleve az ő dolga lesz, és nem árthatott, ha gyakorol. Eszeveszett sebességgel léptek be, kemény manőverrel módosítottak a pályájukon a Szabadbirtok-kapu felé, majd szinte visszarobbantak a megszokott térbe. Elméletben lehetséges volt a megfelelő szögből megközelíteni valamelyik kaput a valós térből, és egyenes vonalban áthaladni a köztes téren. A gyakorlatban általában kanyarodni kellett egy kicsit, de Caspar jó munkát végzett. Ugyanolyan jól megoldotta, mint ahogy Alexnek sikerült volna. Gyors torpedót lőttek ki egy külsőre laconiainak tűnő érzékelőrendszerre, és porrá zúzták, mielőtt végrehajtották volna az utolsó pályakorrekciót. Az itt a piros, hol a pirosozást leszámítva ennél többet nem tehettek azért, hogy ne követhessék őket.

Maga a Szabadbirtok egyszerű kis rendszernek számított. Egyetlen lakható bolygója valamivel kisebb volt, mint a Mars. Ennél egy kissé távolabb egy némileg nagyobb következett barátságtalan légkörrel, végül három gázóriás védelmezte a belső rendszert. Itt bújt meg a Vihar anyakikötője annak a gázóriásnak az árnyékában, amelyet udvariasan Nagy Testvérnek, kevésbé visszafogottan pedig Nagy Rohadéknak neveztek. Töredéknyivel volt nagyobb a Sol-beli Jupiternél, örvénylő kék-zöld légkörében pedig folyamatos elektromos viharok tomboltak a Föld átmérőjénél is hosszabb villámokkal. Alex a Vihar teleszkópjain át figyelte, ahogy egyre közelebb kerül, és látta előtte a fekete pontot: a sziklás holdat, ahol rejtőzködni szoktak. A régóta kialudt vulkánok tevékenysége nyomán hatalmas lávaüregek maradtak, ahol leszállhattak a Viharral és vele együtt egy hozzá hasonló kisebb flottával a hold felszíne alatt, és most ide tartottak. Az övbéli mérnökök és a földalatti mozgalom ügynökeinek állandó bázisa felé, akiket Bobbie annak idején „aknacsapatnak” nevezett el.

Udvariasan bekopogtak a kabinja ajtaján. Jóformán tétován. Caspar a folyosón maradt, egy fogantyúba kapaszkodott.

– Helló! – köszönt be a fiú. – Jössz?

– Hová? – értetlenkedett Alex.

– A hídra. Neked kell bevinned minket, nem igaz? Tradíció. Amikor a pilóta visszavonul, ő vezeti be a hajót az utolsó kikötőbe.

– Miféle tradíció ez? – kérdezte kuncogva Alex. – Még sosem hallottam róla.

– Csak kitaláltam – felelte Caspar. – Az előbb. Nem utasíthatod vissza, hogy te indíts el egy hagyományt.

– Te is bevihetsz minket – válaszolta Alex. – Egyébként is szükséged van a gyakorlásra.

– Dehogyis – ellenkezett Caspar. – Vagy te csinálod, vagy felszántjuk a kibaszott ladikkal a holdat, és végeztünk.

– Pocsékul hazudsz – jegyezte meg Alex, mégis kicsatolta magát a présüléséből. – Ezen még dolgoznod kell.

– Ahogy minden máson is – válaszolta Caspar. – Tényleg itt hagysz minket?

– Igen – felelte Alex. – Tényleg.

– Jól értettél a dolgodhoz.

– Te is jól fogsz. Nincs szükséged itt rám.

Kilebegett a kabinjából, a fékező égetés enyhe nehézkedése inkább csak erősen sugallta a „lefelé” irányt, nem valódi súlyként húzta őt. Alex megindult a központi lifthez, aztán fel a hídra. Miközben utoljára beúszott a hídra, a legénység többi tagja a kapaszkodókba akasztotta a lábát, hogy vigyázzállásban fogadhassák. A háta mögött Caspar tapsolni kezdett, és a többiek is követték a példáját. Mire Alex a pilóta állomásához ért, a szeme annyira benedvesedett, hogy elhomályosítsa a látását.

– Amint kiadja a parancsot, kapitány – mondta.

– Vigyen be minket, Mr. Kamal! – utasította mosolyogva Jillian.

A tényleges leszállás technikai szempontból nem okozott nehézséget. A Vihar még így, sérülten is tudta, hol húzódnak körülötte a falak, és hogy merre találja az ember építette szerkezetek bordáit. Alex úgy érezte, hatalmas kő gördül le a szívéről. Az egyedi szorítóhorgok, amelyeket még akkor készítettek, amikor a Vihar friss hadizsákmánynak számított, valahol egy éppen a hallásküszöb alatti hang és a finom remegés között csúsztak a helyükre.

– Üdvözlünk újra itthon, reisijad – szólalt meg övbéli dialektusban egy hang a hangszóróból. – Úgy tűnik, alaposan szétkúrtad a hajódat, sa sa?

– Legalább lesz egy kis munkátok, tohonya kis tahók – válaszolta Jillian, ahogyan Bobbie tette volna. Ugyanolyan hanghordozással és modorban. Alex nem igazán tudta volna meghatározni, milyen módon, mégis helyesnek tűnt, hogy a lány ennyire odafigyelt rá, Bobbie hogyan intézi a dolgokat. Még az ő távozásuk utáni generáció is hallani fogja ennek a visszhangjait.

A Szabadbirtokra egy Drybeck nevű, egyhéjazatú űrkomp vitte le őket. A hajó ércszállítóként kezdte az életét, majd az elmúlt húsz évben átalakították. A cég, amelyhez tartozott, zöld-sárga színeket használt, a logójuk pedig még mindig ott kísértett a hajóhíd válaszfalain. Kicsi és érzékeny hajtóműve gyakran ki-kihagyott, amikor változott az égetés, hatótávolságát pedig egy parányi reaktívtömeg-tartály korlátozta. A raktérben présülések sorakoztak, és a Förgeteg megsemmisítésekor legsúlyosabban sérültek inkább rakományként, mint a legénység tagjaiként érkeztek haza.

A hosszú út lefelé a gázóriástól azon a területen haladt keresztül, amely a Sol-rendszerben a legforgalmasabb térnek számított volna. Hajók százai közlekedtek volna a Szaturnusz és a Jupiter, valamint a belső bolygók között. Talán fél tucat tehette ugyanezt a Szabadbirtokban. Miközben Alex betáplálta az útvonalat, egyre inkább érzékelte az ürességet, amelyet a puszta évtizedek nem tölthetnek be. Túlságosan nagynak tűnt. Minden túlságosan nagynak mutatkozott. Kezdettől fogva részt vett ebben, az emberiséggel együtt tört utat a csillagok felé, és még mindig nem fért a fejébe, mennyire mérhetetlenül hatalmas a világűr.

Egészen meglepődött, amikor pár perccel az indulás előtt Jillian bejött a kis hajóhídra, és anélkül, hogy becsatolta volna magát, beült a mellette lévő présülésbe.

– Lejössz velünk? – kérdezte Alex.

Jillian hosszú ideig szótlanul meredt rá. Idősebbnek tűnt, mint amennyinek Alex hitte, mintha az, hogy átvette a parancsnokságot, még ha csupán ilyen rövid időre is, megöregítette volna.

– Nem – felelte végül Jillian. – A család látni szeretne engem, és én is szeretném látni őket. De erre bőven lesz még időnk, amint véget ér a háború.

Csodálom az optimizmusodat, felelte majdnem Alex, de túl komornak hatott volna. Nem akarta lelombozni a nőt a saját szkepticizmusával. Tehát inkább bólintott, és semmitmondóan mordult egyet.

– Egy gyors lánctalpas vár rád a kikötőben – folytatta Jillian. – Elegendő vizet, hajtóanyagot és magélesztőt találsz benne ahhoz, hogy egy darabig kihúzd.

– Kedves tőled. Nagyon köszönöm.

– Nem önzetlenségből teszem. A te hajód – mondta Jillian. – Öreg, de fegyveres naszád. Még mindig sokkal jobb, mint annak a nagy része, amivel a földalatti mozgalom éget mindenfelé.

– Talán – válaszolta Alex. – Viszont lehet, hogy belefészkeltek valamilyen sivatagi madarak. Részben ezt szeretném megtudni.

– Amint kiderítetted, jelentkezz! Magukban csak a parittyázók és a seggfejek repülnek. Kell valaki, aki fedez téged.

Bekapcsolt a hangszóró. Az űrkomp készen állt az indulásra. Alexnek csupán válaszolnia kellett. Egyelőre várakoztatta az üzenetet.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte.

– Még nem végeztünk – felelte Jillian. – Ráadásul nyerésre állunk. A földalatti mozgalomnak szüksége lesz minden hajóra, amit csak összeszedhet, és a tied jól jönne valamelyik csapatban. Ha legénységre lenne szükséged hozzá, csak szólj! Szerzek neked.

Alex nem tudta, mit mondjon erre. Az igazat megvallva nem tervezte el, mit fog csinálni azonkívül, hogy visszamegy a Rocinantéhoz. De Jilliannek igaza volt. Lesz még „ezután” is. Bobbie után. Amos után. Holden után. Bármit csinál, esze ágában sem volt meghalni. Csak felépülni akart.

– Majd üzenek, mi a helyzet – mondta végül. – Kitalálunk valamit.

Jillian felállt, és odanyújtotta a kezét. Alex anélkül, hogy kicsatolta volna magát, megrázta.

– Jó volt veled dolgozni – búcsúzott Jillian. – Jó munkát végeztünk.

– De még milyen jót.

Miután Jillian kiment, Alex még egyszer ellenőrizte a rendszereket. Egyhéjazatú hajót vezetni olyan kockázatot jelentett, amelyet Alex rendszerint került, de még ha eltalálná is egy mikrometeorit, valószínűleg túlélnék. Mindegy. Az élet kockázatos.

Visszakapcsolta a kommcsatornát.

– Itt a Drybeck – jelentkezett be. – Még mindig érvényes az engedély az indulásra?

– Igen, indulhattok, Drybeck – felelte a kapcsolat másik végéről a hang. – Semmi sem robban, és senki sem lebeg odakint, akibe belerohanhatnátok. Ge con Gott, igen? Draper Állomás, vége.

Draper Állomás, kóstolgatta a szót Alex, miközben a manőverezőfúvókákkal lassan kivitte a hajót a lávaüregből. Először hallotta, hogy így nevezik. Egészen jól csengett.

A Szabadbirtoknak, akár a többi, lakható zónában keringő bolygónak, több különböző ökológiai övezete volt. A Szabadbirtok sós sivatagjait ugyanazon a kontinensen lehetett megtalálni, mint a zöldellő hegyeket, ahol Alex akkor bujdosott, amikor először leszálltak itt, valamint a települést, amely azóta kisebb várossá növekedett. Fehér dűnék és vöröskő fennsíkok húzódtak minden irányban, ameddig a szem ellátott. Helyenként sátorsziklák nyúltak az ég felé, másutt pengeéles hegygerincek, amelyek éppúgy lehettek idegen civilizációk tárgyi maradványai, mint egyszerűen szépséges földtani képződmények. A pirkadat meleg rózsaszínekben köszönt be, a lemenő nap zöld és arany árnyalatokra festette az eget. Alexnek fogalma sem volt, miért. Éjszaka énekelt a sivatag. Magas, fuvolaszerű hangokat adott ki, ahogy a hőmérséklet-változástól maga a homok csilingelt, akár a borospohár.

A gyors lánctalpas leginkább önmagát vezette, és az idő meg a nap állása szerint navigált, mint réges-régen a hajóskapitányok a Földön. Sem bejövő, sem kimenő jel nem árulkodott Alex pozíciójáról. A jármű széles titán és gumi lánctalpai könnyebben megbirkóztak az úttalan pusztasággal, mint a legegyszerűbb repülés. Az egyedüllét mérhetetlennek és megnyugtatóan hatott. Alex először arra számított, hogy magányosnak érzi majd magát útközben, de nem így történt. Mint kiderült, teljesen kimerítette az erőfeszítés, hogy a Vihar legénysége előtt úgy tegyen, mintha teljesen rendben lenne. Észre sem vette, hogy ezt igyekszik elérni, amíg feleslegessé nem vált. Egy kis priccsen aludt a lánctalpas gyomrában, napközben pedig a gép tetején ücsörögve nézte a napot, az égboltot és a csillagokat, és még csak a magával hozott zenét sem hallgatta.

Kétszer nagy testű állatok cammogtak vele együtt egy darabig öles lábakon, amelyek akár vékonyabb fatörzsnek is beillettek volna. A második csaknem fél napig bandukolt vele, mielőtt háromszor halkan felmordult, és elfordult tőle. Amennyire Alex tudta, rajta kívül emberi lény még sosem látta őket.

Nemegyszer tűnődött régebben, hogy Naomi miért döntött a rejtett szállítókonténerben tengetett élet mellett, de itt és most úgy érezte, hogy megérti. A teljes egyedüllét kényelme a gyászát egyedivé, különössé és emberivé tette.

A barlang, ahová a Rocit rejtették, a sivatag nyugati részében helyezkedett el. Alex annak idején azért választotta, mert a közelben egy radioaktív érc telérjeinek foltjai segítettek jobban elrejteni, ha az ellenség keresni kezdte volna, számára pedig tájékozódási pontként szolgált.

Most leginkább afféle félelmek nem hagyták nyugodni, hogy a Roci nem várja a helyén. Hogy a sziklapárkány, amely alatt áll, leomlott. Vagy hogy a hajótest lemezeit védelmező szigetelőanyagok lebomlottak, vagy felsértették őket a sivatagi állatok, és a hajó a szél, a homok és a só eróziós hatásának prédájává vált. Ahogy teltek-múltak az órák, Alex egyre jobban szorongott. A sivatag háborítatlan lankái sorra elmaradtak mellette, mígnem a lánctalpas elérte betáplált útvonalának végét, és reszketve megállt egy óriási kiálló sziklataréj mellett.

Alex fogott egy palack vizet, a szája elé rongyot kötött, és leereszkedett a sós homokba. A sziklataréj árnyékában hűvös maradt a levegő. Alex az üvegnyomokat követte, ahol a Roci hajtóműve annak idején – amit Alex most emberöltőkkel korábbi időszaknak érzett – megolvasztotta a homokot.

És a barlang mélyén sötéten, csendesen és teljesen sértetlenül ott állt az öreg marsi korvett. Valami megkarcolta a szigetelést – talán állatok, talán a homokot hordó sivatagi szél –, de semmi sem tört át rajta. Csupán a képzelete játszott vele, amikor úgy érezte, hogy a hajó üdvözli őt. Alex jól tudta ezt. Nem számított.

Egy nap nagyobb része kellett hozzá, hogy átmetssze a szigetelőbevonatot, a légzsilip pedig válaszoljon neki, ám ezután már mindennel sokkal gyorsabban haladt. Annak idején, mielőtt eljöttek, Alex kiürítette a víztartályokat, de a lánctalpas bőséges készletéből csaknem félig fel tudta tölteni a hajót. A visszaforgató rendszert viszont jóval nehezebbnek bizonyult újraindítania. Fél napon át vizsgálta a töltővezetékeket, mire rátalált arra, amelyik kettéhasadt. És újabb fél nap kellett hozzá, hogy kicserélje. Naominak, Amosnak vagy Clarissának fél óra elegendő lett volna.

Már nem a lánctalpasban aludt, különösen azután, hogy a Roci hajókonyhája egy kevés étellel is tudott szolgálni. Szűkös készletei miatt spártai étrendet engedhetett csak meg magának, és hozzá vizet és zöld teát ivott. A hajó a hasán feküdt a földön, mindent kilencven fokkal elfordítva talált ahhoz viszonyítva, mint ahogy az elméje várta volna, és másznia kellett, ha el akart jutni a kabinjába és a présüléséhez.

Miközben belefeledkezett a munkába, hogy újra önmagává varázsolja vissza régi hajóját, jóformán azt is elhitethette magával, hogy a régi legénységet várja vissza. Hogy ott lesznek a gépészműhelyben és a pilótafülkében, együtt nevetgélnek, vitatkoznak, és a szemüket forgatják, ahogy régen. Már egy hete serénykedett, amikor teljesen kimerülve, vacsora nélkül dőlt le a présülésébe. Az álom és az ébrenlét közti határmezsgyén az ő hangjukra lett figyelmes a folyosó felől. Clarissa rekedtes suttogását hallotta és Holden komoly aggályoskodását, mintha valóban ott lettek volna, és ha Alex erősebben összpontosítana, a szavakat is ki tudná venni. Hallotta a légzsilip kinyitására figyelmeztető jelzést és az ismerős léptek zaját.

Amikor az árnyalak behajolt az ajtón, Alex azt hitte, hogy még mindig álmodik. Az eleven hang – az első hús-vér emberi hang, amit azóta hallott, hogy eljött a Szabadbirtokról – térítette vissza önmagához.

– Szia! – köszönt Naomi.

Harmincnyolcadik fejezet: Naomi

– Szia! – köszönt Naomi.

Alex megmozdult a présülésében, a gömbcsuklók sziszegése mintha valamilyen ábrándvilágból jött volna. A pilóta zavartan, álomtól kábán pislogott rá.

– Ez komoly? – kérdezte.

– Komoly – felelte Naomi.

– Ne, ne, ne! Csak… nem tudtam, hogy ide készülsz.

Egyszerű szavak voltak. Hétköznapiak. Nagy súllyal bírtak.

Az idő és a tragédia elvékonyították Alex arcát, szeme alatt a bőr besötétedett. A mosolyából öröm sugárzott, de törődött öröm. Az a fajta jókedv és elragadtatás, amelyet egyedül azok érezhetnek, akik értik, mennyire értékes az ilyesmi – és mennyire törékeny. Naomi úgy sejtette, ő is hasonlóképp nézhet ki.

– Megkaptam az üzenetedet, hogy visszaindultál ide, és… nos, eredetileg mást terveztem, de minél többet gondolkodtam rajta, annál értelmesebb ötletnek tűnt, hogy visszajöjjek a Rocira.

– Szóval sokat rágódtál rajta, hm?

– Úgy tíz-tizenöt másodpercet – válaszolta Naomi.

Alex harsányan felkacagott, és talpra kászálódott. Naomi belépett a kabinba, és megölelték egymást. Utoljára a Sol mélyűri átszállóállomásán értek egymáshoz. Akkor még hárman voltak.

Egy pillanattal később mindketten hátraléptek. Naomit meglepte, mennyire jó érzés a Rocinante ismerős környezetében látni Alexet, még úgy is, hogy a hajó derékszögben állt a megszokott helyzetéhez képest.

– Mivel jöttél ide? – kérdezte még mindig szélesen mosolyogva Alex.

– Van egy Epsteinnel felszerelt tragacsom – felelte Naomi. – Az Auberonról érkeztem ide. A légkörbe viszont nem lehet belépni vele, azért leparkoltam a transzferállomáson, és egy űrkompra kéredzkedtem fel, hogy lehozzon.

– Újra egy égitest felszínére.

– És a térdem már most berzenkedik ellene. De egy hajón vagyok, ezért annyira nem furcsa érzés. Sosem fogsz meggyőzni arról, hogy ez az egész „ég” dolog nem hátborzongatóan félelmetes. Azt szeretem, ha olyasmi tartja magában a levegőmet, amit látok is.

– Kérsz inni valamit? Az öreglány még nem az igazi, de teát tud készíteni neked. Most már talán matét is, attól függ, mennyire jól működnek a visszaforgatók.

– Nem lenne különösebben ellenemre – felelte Naomi, aztán, mivel furcsának érezte volna, ha nem mondja ki: – Sajnálom Bobbie-t. Egy egész napot átsírtam miatta.

Alex leszegte a fejét, oldalra fordította a tekintetét. Mosolya önmaga álarcává változott.

– Én még mindig elsírom néha magam. Váratlanul elerednek a könnyeim, és mintha megint először történne meg – merengett el Alex.

– Mint amikor Jimre gondolok.

– Látnod kellett volna, PH – mondta Alex, aztán valamilyen nevetés és sírás közötti hangot adott ki. – Mint egy rohadt Valkűr, tudod? Úgy rontott neki annak a böhöm hajónak, mintha egymaga végezni tudott volna vele.

– Pontosan ezt tette. Mármint egymaga végzett vele.

Alex bólintott.

– Na és kiötlöttél valamit most, hogy itt vagy?

Többet nem tudott beszélni róla. Naomi megértette ezt. Nem erőltette tovább a témát.

– Figyelemmel kísértelek – mondta Naomi, és elfordult, hogy a fedélzeten felkapaszkodjon a központi felvonóig, amely pillanatnyilag folyosóként szolgált. – Most, hogy a Medina és a Tájfun nincs már, újra ténylegesen mozoghatunk a kapuk között.

– Így valóban kínálkozik pár lehetőség – ismerte el Alex. – Az én listámon csak két teendő szerepel. Először megint össze szeretném kapni az öreglányt, aztán azt akarom kitalálni, hogy ezután mi legyen.

– Tökéletesnek tűnik – válaszolta Naomi. A hajókonyhába értek. Az asztalok az egyik falból álltak ki, de az ilyen esetekre kihajtható üléseket építettek a hajóba. Naomi kettőt kihúzott belőlük. – Csináljuk ezt!

Kiderült, hogy a lista első tétele többnapos munkát jelent Naominak. Alex tisztességesen belekezdett a felújítási folyamatba, de a Rocinante hosszú ideig használaton kívül maradt. Valószínűleg hosszabb ideig, mint bármikor azóta, hogy a már nem létező Marsi Hadiflotta elkészíttette. Rengeteg rendszer ósdi konstrukciónak számított, az újabbak pedig olyan pótlások voltak, amelyek sosem illeszkedtek ugyanúgy, mint az eredetiek. A reaktorburkolatot egy kissé kikezdte a korrózió. Semmi olyasmi nem történt, amit az idő és a használat ne indokolt volna, mégis oda kellett figyelni rájuk. Naomi érezte, hogy felvesz valamiféle ritmust, amelyről nem is sejtette, hogy létezik, és tökéletesen ráismert. A hétköznapiságét. Egyszerűen így működött az élet, és mindennel, amit eddig csinált, bármennyire otthonosan érezte magát benne, csupán tévelygett.

Alex nap mint nap átnézte a hajót, rejtett hibákat keresett minden újrainduló rendszerben. Egy teljes létszámú legénység tíz óra alatt végzett volna az egésszel, ők pedig ketten voltak. Mégis megcsinálták – beindították a reaktort, a kommrendszert, az elektromos hálózatot, a fúvókákat, a fegyverzetet. Némelyik karbantartási folyamat négyfős csapatot igényelt volna, de valahogy mindent megoldottak. A Rocinante darabonként megint életre kelt.

Miközben dolgoztak, Naomi megfigyelhette, miként változtatta meg Alexet a Viharon eltöltött idő. Akár tudatosodott benne, akár nem, Alex sokkal jobban értett az elektromos rendszerekhez, mint korábban. És megtanult néhány trükköt a szén-szilikát lemezek ellenőrzésével kapcsolatban, amivel fél napot lefaragott a Naomi által becsült határidőből.

Éjszakánként a régi kabinjukban aludtak. Naomi nem tudta, vajon Alex átvizsgálta-e a szekrényeit, ő mindenesetre végignézte a sajátjait. Sosem mondhatott magáénak sok holmit, de azt a keveset, ami megmaradt, egy másik, ősrégi Naomi tárgyi emlékeinek érezte. Mintha valamelyik gyermekkori kedvenc játékára bukkant volna rá, és az a hozzá kapcsolódó, félig elfeledett emlékeket idézte volna fel benne. Megtalálta a pólókat, amelyeket Jim annyira szeretett. A mágnesbakancsokat a pluszszíjjal a vádlinál, ami a térdét segített stabilizálni. Egy tönkrement kézi terminált, amelyet megjavítani készült, mielőtt bujkálni kezdett, és így mégsem kerülhetett sor erre.

Más kabinok is voltak még a hajón, mások személyes tárgyaival. Amos és Bobbie dolgaival. Talán Clarissáéval is. Talán Jimével. Egy élet jelentéktelen maradványaival. Kísértést érzett, hogy ezeket is átvizsgálja, de visszafogta magát. Még nem tudta biztosan, hogy a megfelelő okból tenné-e, és kiderült, hogy ez sokat számított neki.

Amint újra működni kezdett a kommrendszer, a Roci hozzálátott a földalatti mozgalom titkos üzeneteinek begyűjtéséhez. Három palackposta lépett át a Szabadbirtok-kapun, amióta Naomi leparkolta az űrkompját. Egy a Solból, egy az Asylumból, egy a Pátriából. Hamarosan továbbiak érkeznek. Amikor nem dolgozott, Naomi az információt böngészte át, és a földalatti mozgalom vezetőinek beszámolóit hallgatta. Az ő mozgalmáét.

Másfél hét telt el az érkezése óta, és Naomi a sivatag homokján ülve nézte a naplementét. Az volt az igazság, hogy bármennyire szeretett is panaszkodni, amiért egy égitest felszínére kényszerült, szürreális izgalommal töltötte el, hogy egy gigantikus levegőkupola alatt lehet. Nagyjából egy óra után vissza kellett mennie a hajóba, különben rátört a szorongás. Az első harminc percet azonban gyönyörűnek találta. A napfény mintha belesüllyedt volna a homokba, és belülről világítaná meg. A feje fölött kibontakozó konstellációkat jól ismerte, még ha a vastag légréteg miatt a csillagok kissé vibráltak és pislákoltak is.

Furcsa érzés volt egy ennyire békés, nyugodt, elhagyatott helyen lenni egy háború kellős közepén.

Aztán meghallotta Alex lépteit a homokon, halkan és egyenletesen, akár egy finoman levegőt cserélő légbeszívó. Naomi felült, és lesöpörte a homokot a karjáról. Alex a pilótaruháját viselte, ami egy kissé lógott rajta. Megszokott ragyogó mosolya dacára kissé lehangoltnak látszott. Egy nyögés kíséretében letelepedett a homokdűnére Naomi mellé.

– Hogy bírod a gyűrődést? – kérdezte Alex.

– Megvagyok – felelte Naomi.

– Csak azért kérdem, mert rengeteg időt töltesz azzal, hogy a Rocin dolgozol velem, aztán amint végeztél, rögtön szaladsz a beszámolókhoz és a hírcsatornákhoz. Nem sokat pihentél mostanában.

Naomit megcsapta a bosszankodás régi, jól ismert szele, és ez különös örömmel töltötte el. Ha Alex megint a csibéit védelmező tyúkanyóként viselkedett, az csak annyit jelenthetett, hogy már jobban érzi magát. Nem jött helyre, ezt talán nem is érdemes várni soha, de javult az állapota.

– A jelentések olvasgatásával pihenem ki magam.

– Az lenne a hobbid, hogy egy autokrata, galaktikus birodalommal szemben szervezed a tömeges ellenállást?

– Nem volt más választásom. Nincs golgoasztalunk, és… Ne vedd sértésnek, de még ha lenne is, úgy játszol, mint egy marsi.

Alex halk nevetéssel jelezte, hogy tudja, Naomi szeretetből mondta ezt.

– Elkészültél a válaszüzenettel? Az újabb palackpostával, amit kiküldesz majd a rendszerekbe?

Nehéz kérdés volt. Még amikor a Rocinante áramköreivel és vezetékeivel foglalkozott, Naominak akkor is részben a földalatti mozgalom átfogó stratégiáján járt az esze. Azon, hogyan csökkentsék a Laconia befolyását és hatalmát, és hogyan használják ki az ellenség hibái miatt adódó lehetőségeket.

És azon, hogy mi a végső cél. Ennek kellett volna meghatároznia az átfogó stratégiát. Hogy tudd, hol ér véget az utazás, jóllehet csak az egymás utáni lépéseket dolgoztad ki, amelyek majd elvezetnek oda.

Miközben a Rocin serénykedett, tovább érlelődhetett benne az Auberonról idáig tartó úton megfogalmazódott ötlet. Ami mindeddig csupán egy lehetséges jövő víziója volt, most, hogy kétkezi munkát végzett, és más foglalta le a gondolatait, mély meggyőződéssé erősödött. Mindaddig, amíg a Laconia képes a Förgeteghez és a Tájfunhoz hasonló hajókat építeni, nem fogja kinőni az elnyomó szerepét. A birodalomról dédelgetett álmok csak úgy tudnak szertefoszlani, ha szétrombolják a jobb technológia biztosította függetlenség álmát.

Egy Laconia elleni támadás fél tucat megoldhatatlan problémát állított elé, és Naomi úgy gondolta, legalább négyre már sikerült megtalálnia a megoldást…

– Van pár dolog, amit ki kellene küldenem. A Szabadbirtok jelerősítőivel átirányíttathatok egy adatcsomagot a Viharra. Még ha egyetlen hajó sincs közelebb a kapuhoz náluk, akkor is elindíthatják az egyik torpedójukat. És ha azt csinálták, amit megbeszéltünk, akkor néhány palack már most a kapuk közelében lebeg.

– A fénysebesség kenterbe veri a legjobb hajtóművet is – bólogatott bölcsen Alex. – Innen meglehetősen hosszadalmas lenne kijuttatni egy palackot. Habár tudod, van rá mód, hogy néhány másodpercet lefaragj abból az időből, ami ahhoz szükséges, hogy elküldd az üzeneteket.

Naomi elfordította a testét, hogy ránézhessen. A nap már lebukott, és a narancsvöröses-szürkés alkonyat fényei fiatalabbnak mutatták Alexet. Naomi felvonta a fél szemöldökét, jelzett Alexnek, hogy folytassa. Alex tettetett ártatlansággal bámult vissza rá.

– Mindössze annyit kell elérnünk, hogy néhány fénymásodperccel közelebb legyünk, igaz?

Naomi váratlanul megkönnyebbült, amint leesett neki, mire utal Alex. Felpillantott a Szabadbirtok egére, a légkörön túl ragyogó csillagokra.

– Igaz – felelte. – Akkor csináljuk ezt! Unom már, hogy falakon mászkálok.

Egy órával később már a présülésükbe csatolva ültek a pilótafülkében. A Rocinante műszereinek kijelzőit kezelni ahhoz hasonlított, mintha Alex egy régi barátjával zendített volna rá egy dalra, Naomi pedig a manőverezőfúvókák teljesítményét ellenőrizte. A reaktor stabilan működött. A tolóerő megfelelt. A Roci energiaellátása még ilyen hosszú pihenő után is megbízhatóan működött.

– Minden rendben – jelentette be Naomi. – Indulhatunk!

– Ó, igen.

A hajó meglódult, a présülések elmozdultak. Naomit a mozgás jól ismert érzése kerítette a hatalmába, miközben kizárólag a manőverezőfúvókákat használva gyorsítottak, majd kicsusszantak a barlangból. A fedélzet oldalt és lefelé fordult, mígnem alájuk került, és Naomi besüppedt a gélbe, ahogy Alex távolabb vitte őket a talajtól.

Amikor bekapcsolt a hajtómű, a hajó himbálózott és remegett, Naomi pedig egy tű csípését érezte a karjában, amit az ereibe áramló lé hűvös simogatása követett, hogy megóvja őt a gyorsulási erők legkegyetlenebb hatásaitól. Alex úgy vigyorgott, mint egy születésnapos kisgyerek, miközben a vén naszád újra a hatalmas üresség felé tört. Emelkedés közben Naomi a külső hőmérsékletet figyelte, a légkör egyre hidegebbé, ugyanakkor egyre kevésbé sűrűvé vált, amíg túlságosan meg nem ritkult ahhoz, hogy egyáltalán elvezethesse a hőt. A remegés abbamaradt, és már csak a légvisszaforgatók kattogását és az időnként rezonanciafrekvenciákat érintő hajtómű harmonikus zengését lehetett hallani. Naomi taktikai képernyőjén lassanként elmaradt mögöttük a bolygó, és átlépték a szökési sebességet. Még csak nem is a Szabadbirtok körüli elnyújtott pályán haladtak. Magukra maradva repültek. Szabadon.

Naomi torkából hosszú, diadalmas kiáltás tört elő. Alex pedig válaszolt rá. Naomi elengedte magát a présülésben, és élvezte, hogy újra otthon lehet. Csak egy pillanatig.

A Roci mostanra megöregedett. Már sosem tartozhat a legkorszerűbb konstrukciók közé. Ám akárcsak a régi szerszámok, amelyeket gondosan használtak és karbantartottak, a hajó is többé vált puszta lemezek és vezetékek, csövek, tárolók és érzékelőrendszerek tömegénél. A vén Rokku annak idején azt mondta, hogy ötven év repülés után a hajónak már lelke van. Fiatalon Naomi ezt csupán aranyos babonának tartotta. Most már nyilvánvalónak.

– Istenem, mennyire hiányzott – szólalt meg Alex.

– Tudom, sa sa?

Egy órával később Alex leállította a hajtóművet, Naomi pedig kicsatolta magát. A Szabadbirtok-rendszer annyira üres volt, hogy forgalomirányító központnak sem látták szükségét. Nem kellett repülési terveket iktatni, sem transzponder nélkül repülő hajók hajtóműcsóváit figyelni. Naomi futtatni kezdte a diagnosztikát, de már a hajtómű hangjából és a levegő ízéből tudta, hogy minden a legnagyobb rendben. Munkaállomásról munkaállomásra lebegett tovább, rápillantott a kijelzőkre és a műszerekre, mintha mások is lettek volna velük, akik kezelhetnék őket.

Addig nem vette észre, hogy Alex hangulata megváltozott, amíg a pilóta meg nem szólalt.

– Próbáltam elérni, hogy életben maradjon. Tényleg. Egészen az utolsó pillanatig lőtte azt a hatalmas szemétládát, és oda próbáltam vinni a hajót. Égetni a Viharral, amíg a közvetlen közelébe nem kerülünk, hogy felszedhessük. De nem volt rá idő. – Reszketve felsóhajtott. – És csak mindent elcsesztem volna, ha megteszem.

Naomi az egyik lábkapaszkodó köré fonta az ujjait, és megtámaszkodott. Odafordult Alex felé, és ezúttal találkozott a tekintetük.

– Elképesztő egy nő volt – mondta Naomi. – Szerencsésnek mondhatod magad, amiért ismerted.

– A visszaúton végig az járt a fejemben, hogy: „Hogyan fogom elmondani Kitnek, hogy Bobbie néni nincs többé?”

– És hogy mondtad el neki?

– Egyelőre sehogy. Nem bírtam volna, amíg a Sol-rendszerben voltunk. Most pedig… még mindig nem tudom, képes leszek-e rá. Hiányzik. Mindegyikük hiányzik, de… de végignéztem, ahogy meghal, és… A francba is!

– Tudom – válaszolta Naomi. – Én is sokat gondoltam rá. Én adtam meg neki az engedélyt az akcióra.

– Jaj, Naomi. Nem. Ez nem a te hibád.

– Tudom. Nem mindig érzem így, de tudom. És furcsa, de tudod, azzal vigasztalom magam, hogy átgondolom, mennyi más módon meghalhatott volna még. Például valamilyen onkocidnak ellenálló rákban. Egy reaktor mágnespalackjának meghibásodása miatt. Vagy akár úgy is, hogy annyira aggá és törékennyé válik, hogy az öregedésgátlók önmagukban már nem használnak.

– Ez egy kissé morbidnak hangzik – borzongott meg Alex. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – De igen. Pontosan értem, mire gondolsz.

– Bobbie-ról beszélünk – folytatta Naomi. – Tudta, hogy nem élünk örökké. És ha megválaszthatja, hogyan távozzon, fogadok, hogy ez az első öt között szerepelt volna.

Alex néhány másodpercig néma maradt, aztán szipákolt egyet.

– Minden nap minden percében hiányzik, de az isten verje meg, annyira rohadtul helyesnek tűnt így.

– Az, hogy birokra kelt a hajóval, amelyikkel a Föld, a Mars és a Szállítószövetség egyesített flottája nem bírt el, és győzedelmeskedett?

– Igen. Ha már meg kell halnunk, azt hiszem, ez elég szép módja ennek. És mégis. Sajnálom, hogy meg kell halnunk.

– A halandóság egyébként is szívás – jegyezte meg Naomi.

– Te hogyan távoznál?

– Fogalmam sincs. Nem az ilyesmi foglalkoztat – felelte, és meglepte, hogy tudja, miként vélekedik arról, hogy a halálának melyik aspektusa számít neki. – Nem érdekel, hogyan távozom. Csak néhány dolgot még szeretnék elintézni előtte.

– Például?

– Szeretném viszontlátni Jimet. És Amost. Szeretném, ha véget érne az a háború, méghozzá valódi békével. Azzal a fajtával, amikor az emberek megharagudhatnak egymásra, és gyűlölhetik egymást, mégsem kell meghalnia emiatt senkinek. Ennyivel megelégednék.

– Igen – hümmögött Alex. – Ezzel én is. Sokat gondolok Amosra. Szerinted…

Történt valami, ami hatalmas, néma pukkanásra hasonlított – robbanás nélküli robbanásra –, és Naomi elesett. Elesett volna, ha létezik még irány. Minden az olyan szemek elektromos színtelenségébe ment át, amelyeket túlerőltettek a sötétben. A semmi úgy bizsergett körötte, mintha rátámadt volna. Valahol a közelben valaki ordított. Talán Alex volt az. Talán a saját hangját hallotta.

A ragyogó ürességben, amelybe belezuhant – egyszerre minden irányban zuhant –, alakok rajzolódtak ki a fényben, töredezetten és vibrálva, mint egy migrénaura. Naomi érezte, hogy valami hiányzik belőle, de nem tudta volna megmondani, mi az. Ez jobban megrémítette, mint az átmenet hirtelensége és furcsasága. A tárgy nélküli hiány érzete, a veszteségé, anélkül hogy tudta volna, mit veszített. Próbálta lecsukni a szemét, de semmi sem változott. Próbálta kinyújtani a kezét, de semmiért sem nyúlhatott ki. És semmivel sem. Nem tudta megállapítani, csupán az imént esett-e bele a fénybe, vagy már órák óta zuhan.

Érezte, hogy átcsúszik valami másba. Valamiféle álomba, ami nem álom, és ösztönösen ellenállt neki. Mélységes félelem burkolta be, és Naomi úgy kapaszkodott belé, mintha az meg tudta volna menteni.

Aztán, éppúgy bármiféle előjel nélkül, ahogyan bekövetkezett, hirtelen vége szakadt. Naomi újra a Rocinante fedélzetén találta magát. Időközben ellebegett a présülésétől. Mögötte Alex öklendezett. Naomi megragadta az egyik kapaszkodót, és kitámasztotta magát. Úgy érezte, mintha a testét kicsavarták, elhasználták volna. Mintha hosszú napok folytonos ébrenléte után a kimerültség az izmaiba ivódott volna.

– Az előbb – szólalt meg, de a hangja a saját fülében is furcsának hatott. Nyelt egyet, és újra próbálkozott. – Az előbb kimaradt az idő?

Alex ujja finoman rákoppintott a vezérlőre. Naomi lehunyta a szemét, kimondhatatlan hálát érzett, amiért sötétség borult rá, amikor lecsukódott a szemhéja. Hirtelen hányinger tört rá, és rögtön el is múlt.

– Igen – válaszolta Alex. – Majdnem… húsz perc kimaradt.

Naomi ellökte magát, és inkább belé rögzült ösztönből, mint tudatosan odalebegett a présüléséhez. Magában hálálkodva becsatolta magát. Alex arca hamuszürkének tűnt, mintha valami retteneteset látott volna az imént.

– Ez nem… ez nem hasonlított a korábbiakhoz – hebegte. – Ez egészen más volt.

– Igen – ismerte el Naomi.

Alex ellenőrizte a Rocinante állapotát, és úgy tűnt, némileg megnyugodott. Naomi bizsergést érzett, mintha tűkkel böködték volna egy becsípődött ideg helyén, de nem tudta volna meghatározni a testében, hol. Mintha az elméje lassanként magához tért volna. Mélységesen felkavaró érzés volt.

– Kibaszott Duarte! – káromkodta el magát. – Kibaszott Laconia, és az ő kibaszott kísérleteik!

– Szerinted ezúttal mit csináltak?

Harminckilencedik fejezet: Elvi

Elvi kézi terminálja ismét jelzett. Már el kellett volna indulnia, de képtelennek érezte magát arra, hogy elszakadjon. Ráadásul az üvegkalitkába zárt lánynak nem volt széke, ezért Elvi úgy döntött, hogy a földre telepszik le mellette. Kellemetlennek ígérkezett felállnia a fájós lábával.

– Vagyis nem az észlelésben állt be változás?

Egy pillanatnyi hátborzongató mozdulatlanság, a tőlük megszokott nyugtalanító kivárás után Cara megrázta a fejét.

– Úgy értem, nehéz biztosan megmondani, milyen volt valójában, de nem éreztem, hogy bármi másmilyen lenne. Kivéve persze a könyvtárat.

„Könyvtárként” arra az információra utalt, amit Cara és Alexander – akit annak idején Xannak becézett a családja – magukban hordoztak, miután újjáteremtették őket a javítódroidok. Elmondásuk szerint anélkül tudtak dolgokat, hogy előtte megtanulták volna őket. Az információk néha egészen egyértelmű dolgokat jelentettek, például a közvetlen környezetük részleteit. Máskor kifürkészhetetleneket, mint azt, hogy a szubsztrátumszintű entitásokat nehéz megtörni élénk fényben. Cara ezt hozta fel a legérdekesebb példaként, mivel értette, mi az a szubsztrátum, értette, ebben a kontextusban mit jelent a törés, és milyen az élénk fény természete, de a teljes tudásanyag semmit sem kötött egymáshoz. Az elemek nem kapcsolódtak együttesen semmi olyasmihez, mint az étel, a fák vagy a víz. Vagy bármilyen emberi tudás. Ahhoz hasonlított a dolog, állapította meg magában Elvi, mintha találnának egy tengeri teknőst, amelyik tökéletesen érti Gödel nemteljességi tételeit, de tengeri teknősként nincs mihez alkalmaznia.

Cortazár nagyrészt ezen kognitív eszköz miatt vonta le azt a következtetést, hogy Cara és Xan valójában nem ugyanazok a gyermekek, akik a „megjavításuk” előtt voltak, hanem emberi testeket felhasználó idegen technológiát képviselnek. Mindez mély filozófiai kérdéseket feszegetett, amelyekkel Elvi nehezen birkózott meg. A gyerekeket nyilvánvalóan átalakították. Önmagában a tény, hogy nem öregedtek és nem fejlődtek, egyértelműen bizonyította ezt. Szemük feketesége és bőrük szürkesége rögvest a rejtélyes völgybe taszította őket, amelytől Elvi nyúltagya még mindig visszarettent.

Néha azonban, amikor senki sem figyelt rájuk, Xan Cara ölébe hajtotta a fejét, hogy a lány összeborzolhassa a haját. Az efféle bensőséges pillanatok a pleisztocén kor óta jellemezték a főemlősöket, mélyebb és felismerhetőbb jegyeknek számítottak, mint puszta emberi mivoltuk. Vagy amikor Cara valamilyen poénnal felelt, amikor Elvi kérdezett tőle valamit, majd már-már félénken elmosolyodott, ha Elvi tényleg nevetett rajta. Elvi véleménye folyamatosan változott róluk. Időnként biztosra vette, hogy rejtelmes földön kívüli technológiák bábjai. Időnként kétségtelennek tűnt, hogy Cortazár kizárólag azért hitette el róluk, hogy nem emberek, hogy évtizedekig kalitkában tarthassa őket, és vizsgálatokat végezhessen rajtuk. Elvi nem tudta eldönteni, kedveli-e őket, vagy totálisan megrémítik-e. Hogy vajon ők mennek-e át Elvi Turing-tesztjén, vagy neki nem sikerül megfelelnie.

Ugyanakkor érdekesnek találta, hogy bármennyire igyekezett is Cortazár, láthatóan nem sikerült elérnie, hogy a főkonzul hozzáférhessen a könyvtárhoz, és hogy Duarte tudatának különös kikapcsolása nem törte meg hasonló módon Carát és Xant. Ebben valahol támpontra kellene lelnie. Rendelkezésére állt minden adat. Mindössze a megfelelő rácshálózatot kellett fölé illesztenie, és a mintázat értelmet nyer. Elvi érezte ezt.

Megint megszólalt a kézi terminálja. Ezúttal üzenet jött. Megérkezett érte a kocsi. Késésben volt az eligazításról. Valami trágárságot motyogott az orra alatt, majd nekilátott föltápászkodni.

– Mennem kell.

– Itt leszünk, amikor visszajön – felelte Cara, Xan pedig némi kivárás után felkacagott. Elvi szintén elmosolyodott. Szamárságnak érezte, hogy úgy viselkedik velük, mintha a barátaival ebédelne, és hamarabb ott kell hagynia őket, mégis így tett. Néhanapján szamárságokat csinált.

A botjára támaszkodva kiballagott a laboratóriumi helyiségeken át a friss, szabad levegőre. Sajgott a lába. Az újranövesztés, bármennyire egyszerűnek számított is, lassan ment. Rosszul. Fayez új lábfeje mostanra tökéletesen kifejlődött, a bőr egyelőre halványabb és lágyabb maradt, az új izmok pedig gyakran begörcsöltek, ha túl sokat gyalogolt. De újra kialakultak a csontok, az inak és az idegek, Elvi viszont még mindig bottal járt.

A különbséget, jól tudta ezt, a stressz jelentette. Fayez jóformán csak biodíszletként szerepelt Elvi jelenlegi életében. Reggelente sokáig aludt, a Kormányzóság épületében evett, eldiskurált azokkal, akik átkeltek a parkon, vagy olvasott, vagy régi szórakoztató műsorokat nézett. Lábadozott. Elvi elmerült Cortazár adattömegében, amikor nem Duarte állapotát ellenőrizte, vagy azt igyekezett megakadályozni, hogy Teresát meggyilkolják a kíváncsiság nevében, vagy a Sólyomról származó saját adatait nézte át. Alig aludt, és amikor mégis, csupán a véletlen játékán múlt, miféle rémálom következik.

El kellett jönnie a pontnak, amikor mindez túl soknak bizonyul. Amikor a folyton felvillanó emlékképet, amelyben Sagale fél feje hiányzott, még egyszer nem söpörheti félre, hogy később foglalkozzon vele. Amikor összeomlik. Egyelőre azonban nem érkezett el ez a pillanat, Elvinek ezért nem igazán kellett foglalkoznia vele. Jól tudta, hogy aszerint dolgozik, amit Fayez előszeretettel hívott „a picsába, hát ez pont most történik” protokollnak.

A helyzetet súlyosbította, hogy lassanként eljutott odáig, hogy élvezze az intenzitást. Életében sosem nehezedett még rá ennél nagyobb nyomás, legfeljebb egyszer, réges-régen, az Iloszon. Lassanként mindenki megvakult, a földből idegméreggel borított bőrű meztelencsigák másztak elő, életre keltek a földön kívüli civilizáció hátrahagyott eszközei, az emberek pedig politikai nézeteltérések miatt és személyes büszkeségből öldösték egymást. Minden az ő tehetségétől és éles eszétől függött. És most megint. És a lénye egy részének ugyanúgy ízlett, mintha cukor lett volna. Valószínűleg nem az egészségesebb része lehetett.

A rá várakozó sofőr esernyőt tartott fölé, hogy megóvja a könnyű, szitáló esőtől. Egyetlen szót se szólt. Amint Elvi beszállt az autóba, előrehajolt a férfihoz.

– Szóljon Trejónak, hogy úton vagyok!

– Már megtettem, doktor – válaszolta a sofőr.

A sofőrök, merengett el Elvi, ahogy megindultak, különös modorosságnak számítottak. Egyszerűbb lett volna elküldeni érte valamilyen járművet, és más ember közbeavatkozása nélkül eljuttatni őt a kívánt helyre. Azzal, hogy odaküldtek érte valakit azzal a megbízatással, hogy engedelmeskedjen neki, valójában lelassították a dolgokat. Még egy réteggel egészítették ki a folyamatot. A gyerekek kivárásához hasonlított. Eltűnődött, vajon a dadogáshoz hasonlított-e. Utána kellett olvasnia. Talán talál valami hasznosat benne.

A Kormányzóság épületét párakoszorú övezte. A kocsi fűtése elégtelennek bizonyult ahhoz, hogy visszaszorítsa az ablakból áradó hűvösséget. Úgy tűnt, hogy a tél beköszöntével a Laconián – legalábbis a Laconiának ezen a részén – megszaporodtak a hideg napok és a fagyos éjszakák. Amint a nap lenyugodott, a rengeteg pára mindent elborító jégréteggé fagyott. A környékbeli fák már mind behúzták a leveleiket. A behozottakban minden kloroplasztisz elpusztult már, és folyamatosan hullatták a vörös, sárga és barna maradványokat.

Az épületben kellemesen meleg és száraz klíma várta, éppoly szabályozott, akár egy hajóé, az ablakokon viszont tompán és szürkén szűrődött be a fény. Elvi még mindig érezte az eső illatát. Egy másik szolga elvette a kabátját, és érdeklődött, kíván-e valamilyen harapnivalót vagy teát hozatni magának az eligazítóterembe. Elvi megszokásból igennel felelt. A figyelme már megoszlott a múlt – a gyerekekkel vagy idegen tetembábukkal való ücsörgés – és a jövő – a legutóbbi tömeges tudatvesztéssel kapcsolatos jelentése és elemzése – között. Az elméjében szó szerint semmi hely nem maradt a jelen számára.

Az eligazítótermet gyönyörűen rendezték be. A falait csiszolt rózsafa fedte, finom arany intarziával, a lámpákat tejüveg mögé rejtették, hogy a hely árnyéktalan maradjon. Trejo, Cortazár és Ilich már odabent ültek a malachitlappal fedett asztalnál. Trejo ugyanolyan pocsékul nézett ki, ahogyan Elvi érezte magát, Ilich pedig talán egy kissé még pocsékabbul. Egyedül Cortazár bírta közülük jól a stresszt. Elvi egészen biztosra vette, hogy azért, mert nem érdekelte, a többiek életben maradnak-e, vagy meghalnak.

– Elnézést, hogy késtem – szabadkozott Elvi. – Nyilván megértik.

– Mindannyiunknak sok a dolga – válaszolta Trejo, és talán finom szurkálásnak szánta, talán nem. Elvi nem tudta eldönteni. – Mindenesetre most már mindannyian itt vagyunk. És közleményt kell kiadnunk erről a… legutóbbi eseményről. Mit mondhat róla a főkonzul? Mit tudunk? Ilich ezredes? Kívánja kezdeni?

Ilich megköszörülte a torkát.

– Nos, mindannyian megtapasztaltunk egy újabb eseményt, amely a jelek szerint mindenkit egyszerre érintett a rendszerben. És azon, hogy egyszerre, azt értem, hogy egyetlen nemlokális eseménynek tűnik, amelyik… mindenhol megtörtént. A beszámolók alapján még legalább két rendszerben előfordult.

Cortazár a kezét felemelve jelentkezett, akár egy általános iskolás, és Trejo odabiccentett neki.

– Mi történt a gyűrűtérben? – kérdezte Cortazár. – Ugyanaz, mint a rendszerekben?

– Nem tudjuk – felelte Ilich. – A kérdéses időpontban egyetlen hajónk sem tartózkodott a gyűrűtérben. Bizonyos jelek arra utalnak, hogy a gyűrűtérben lévő hajókat… hm… felfalták, ha ez a helyes kifejezés. Ugyanúgy, ahogy korábban a Tájfunt és a Medinát. De ezt egyelőre senki sem erősítette meg. Az eseménynek látszólag nincs köze semmihez, amit mi tettünk, de pillanatnyilag mindössze százhúsz rendszerben van jelen a flotta. Ha ezeken kívül történt valami, arról nem feltétlenül tudunk.

– Komolyan? – kérdezte Trejo.

– Nem tudom eléggé hangsúlyozni, milyen mérvű csapást jelent a Medina elvesztése, uram. A fojtópont ellenőrzése volt a póráz, amellyel féken tarthattuk a birodalmat. Enélkül…

Trejo hátradőlt a székében, a homlokát ráncolta. Elvi és Cortazár felé intett, hogy átvehetik a szót. Úgy tűnt, Cortazárt nem érdekli, Elvi viszont azon kapta magát, hogy előrehajol, és beszélni kezd, mintha tartozott volna valamivel az admirálisnak.

– Megpróbálhatnám tágabb kontextusba helyezni ezt az egészet?

– Csak nyugodtan – felelte Trejo.

– A tudat természetét érinti.

– Ez lehet, hogy jóval tágabb kontextus, mint amire szükségem lenne, őrnagy.

– Egy kis türelmét kérem – válaszolta Elvi. – Hacsak nem valamilyen vallásos magyarázatot szeretnénk, amihez nem vagyok hivatott hozzászólni, a tudat az anyag egyik tulajdonsága. Ez magától értetődő. Anyagból vagyunk, tudatunk van. Az elme olyasmi, amit az agy hoz létre. Ehhez jön hozzá egy energiai komponens. Tudjuk, hogy a neuronok kisülése annak a jele, hogy valamiféle tudati esemény történik. Így például ha az ön agyát vizsgálom, miközben ön elképzel valamit, abból, hogy a vizuális vagy a hallókéregben tapasztalható-e aktivitás, nagy bizonyossággal meg tudom állapítani, hogy egy képet vagy egy dalt gondol-e el.

– Rendben – hümmögött Trejo.

– Nincs okunk azt feltételezni, hogy az agy az egyetlen olyan szerkezet, amelyben a rendezettség és az energia efféle kombinációja előfordulhat. Valójában meglehetősen sok bizonyítékunk van azt illetően, hogy a kapuépítőkben volt valamilyen tudatos szerv… valami agyszerűség, amelyben az anyagi komponens egyáltalán nem hasonlított arra, amit mi használunk. Történetesen találtunk egy olyan agyszerű struktúrát, amelyik egy Jupiter méretű gyémánt.

– Nem értem, mit akar mondani ezzel – jegyezte meg Trejo.

– Ez ahhoz hasonlít, hogy nem acélkamrába zárjuk a fúziós reaktorokat. Mágnespalackokat használunk. A mágneses mező ugyanazt az alapvető funkciót látja el, mint az anyag. A régebbi civilizáció esetében minden jel szerint olyan formában fejlődött ki a tudat, amely inkább az energiamezőkre és a fizikailag nem érzékelhető anyag szerkezeteire támaszkodott, mint az olyan anyagra, amelyből a mi agyunk áll. Arra szintén utalnak jelek, hogy a kvantumhatásoknak valamilyen közük lehet a tudatunkhoz. Ha ez igaz ránk, akkor valószínűleg rájuk is igaz lehetett. Az elméletem… és ezen dolgoztam, mielőtt idejöttem… abból a feltételezésből indult ki, hogy az agyunk a tudatunk egyfajta harctéri változata. Nem túlzottan bonyolult. Nincs hozzá sok extra, de sokat kibír, és tovább működik. Lehetséges, hogy az agyunk valamilyen gyorsindító hatást képes kifejteni, ezért amikor a tapasztalataink mögött rejlő kvantum-interakciók leállnak, könnyebb újra beindítani őket. Ki lehet hámozni ebből valamit?

Trejo ugyanakkor mondta ki, hogy: „alig”, mint Cortazár azt, hogy: „persze”. A két férfi összenézett. Elvit mindkettő felbosszantotta, de folytatta.

– Az elbeszélés szerint, amivel James Holden visszatért a gyűrűtérbeli idegen állomásról, valami módszeresen pusztította a régebbi civilizáció tudatát. Megölte. A korábbi civilizáció megpróbált megszabadulni a naprendszerektől. Szupernóvarobbanásokat idézett elő. Ez nem segített. Végül lezártak minden kaput, és ez sem oldotta meg a problémát, mert bármi támadt is rájuk, kiirtotta őket. És itt jövünk mi a képbe. Olyan dolgokat találtunk, én pedig személyesen megfigyelhettem őket, amelyeket golyóknak, hegeknek vagy tartós nemlokálistér-hatásoknak hívunk. Alapvetően olyan helyeket, ahol a kapukat gyűlölő entitások, bármik legyenek is, valamiképp elérik, hogy egy bolygón vagy egy rendszerben összeomoljon minden tudat. Vagy egyszerre az összes naprendszerben. Azt gyanítom, és ezt nem tudom adatokkal alátámasztani, hogy az ellenség rájött, hogyan lehet egyszerre minden rendszert kioltani, akár működnek a kapuk, akár nem. Meggyőződésem, hogy amikor áthaladunk a kapukon, felingereljük ezeket a lényeket. Talán valamiképp kárt is teszünk bennük. Amikor az ártalom túllép valamilyen határt, reagálnak.

– Vagyis amikor elpusztítottam a Pallas Állomást a Solban… – szólalt meg Trejo.

– Valamilyen furcsa, nemfizikai sötét istenséget is megütött ott, ami az orrának felelne meg – fejezte be a mondatot Elvi. – Ők pedig azt tették, ami elvárható. Ha megbetegszünk, és egy penicillininjekciótól jobban leszünk, akkor ha legközelebb megbetegszünk, újra injekcióval próbálkozunk. De mint kiderült, nem ugyanolyan tudati rendszer vagyunk, mint a kapukészítők. Nem omlunk össze annyira könnyen, és könnyebben felgyógyulunk. Ugyanaz, ami elpusztította az ő civilizációjukat, nekünk mindössze néhány perc időkiesést okozott.

– Mennyire bosszantó lehet a sötét istenségek számára – jegyezte meg Trejo.

– Ugye? De még nem végeztek. Különösen úgy nem fognak, már elnézést, ha bombaszállító hajókkal szórjuk meg őket, bárhol legyenek is. Ha a szemet szemért játékot játsszuk. Arról nem is beszélve, hogy ez a legutóbbi egészen másnak érződött. Fényt és alakokat láttunk hiperérzékelés helyett.

– Én is észrevettem, igen – válaszolta közönyösen Trejo.

– Úgy gondolom, hogy az ellenség, bármi legyen is az, új módszerekkel kísérletezik, hogy tönkretegye a tudati rendszerünket. Az agyunkat. Szerintem egy penicillinrezisztens fertőzésnek felelünk meg, és a legutóbbi esemény, amelyet megtapasztaltunk, azt jelenti, hogy most a tetraciklinnel próbálkoznak.

– És a kiváltó ok? – érdeklődött Trejo.

– Nincs szükség kiváltó okra – felelte Elvi –, ha az ellenség már túljutott a puszta viszonzás fázisán. Lehet, hogy sikerült meggyőznünk, hogy érdemes komolyan vennie minket.

Trejo egy kissé magába roskadt, amint a fejében kibomlottak a kijelentés lehetséges következményei.

– Ez most új információ? – kérdezte Cortazár. – Úgy érzem, korábban megvitattuk már ezt az egészet. Mármint ebben nincs semmi új, nemde?

Trejo és Ilich összenéztek.

– Hasznosnak találom – felelte Trejo –, hogy megismerhetem dr. Okoye véleményét. Szóval igen. Értünk el bármi haladást a főkonzul gyógyításában?

– Stabil az állapota – közölte Cortazár. – Teljesen stabil. Tökéletesen megfelelő.

– Javulás?

– Semmi.

Ilich szólt közbe, a hangja feszültségről árulkodott.

– Semmiképp sem tudjuk visszakapni?

Elvi nem hagyhatta, hogy Cortazár megint baromságokkal hárítsa el a kérdést. Vagy kidolgozott egy tervet, de megvolt rá az oka, hogy eltitkolja, vagy sem. Elvi előrehajolt, és az asztallapra helyezte a tenyerét, mint amikor valaki a lapjait teríti ki pókerben.

– Nem látok semmilyen megvalósítható módszert, amellyel visszaállíthatnánk a korábbi állapotot.

Trejo odabiccentett neki, majd Cortazárhoz fordult.

– Esetleg másképp gondolja?

Cortazár kényelmetlenül fészkelődött.

– A korábbi állapotot? Valószínűleg nem. De sokkal reálisabb lehetőségnek tűnik, hogy egy újabb állapotba juttassuk. Sőt, könnyebbnek. Ráadásul sokat tanulhatnánk belőle.

Trejo mozdulatlanná dermedt. Valaki halkan bekopogott, és az egyik szolga lépett be Elvi frissítőjével. Elvi már teljesen megfeledkezett róla. Amikor becsukódott az ajtó, és újra magukra maradtak, Trejo továbbra sem mozdult. Tekintete a semmibe révedt, a bőre sápadtnak tűnt. Elvinek néhány pillanat kellett hozzá, hogy megértse, amit lát.

Trejo mindvégig reménykedett. Abban a hitben élt, hogy a vezére visszatér, hogy az igazságos uralkodó feltámad, és ismét elfoglalja a trónját. Bármit mondott is neki eddig Elvi, az admirális azt hitte, Cortazár Merlinként visszavarázsolhatja Artúrt a tébolyából. Elvi azt figyelte, ahogy Trejo rádöbben, mindeddig egyszerűen hagyta, hogy valaki a holttesttel játszadozzon. Valahol megrémült emiatt, másrészt viszont megkönnyebbült, hogy Trejo végre felfogta, amit Elvi mindvégig megértetni igyekezett vele.

– Rendben – szólalt meg Trejo. Aztán valamivel lassabban megismételte: – Rendben. A főkonzulnak ennek ellenére nyilatkozatot kell közzétennie. Gyorsan írunk valamilyen szöveget.

– Mondhatnánk azt, hogy az esemény teszt volt – vetette fel Ilich. – A főkonzul elit csapata áttörést ért el. Új fegyvert fejlesztettek ki az ellenséggel szemben.

– Vagy elmondhatjuk nekik az igazságot – jegyezte meg Elvi.

Trejo felállt, a kezét összekulcsolta a háta mögött. Az arcvonásaiból kiolvasható harag és észszerűtlenség a gyászáról árulkodott. A gyász elvette az emberek eszét. Amikor megszólalt, a hangja alig elfojtott dühtől dörgött. És még csak nem is Cortazárt hibáztatta, hanem Elvit.

– Nem hiszem, hogy felfogná, mennyire ingatag a helyzetünk, dr. Okoye. Kétfrontos háborút vívok valódi frontok nélkül. Most nem lehet aláásnunk és bomlasztanunk a csapataink önbizalmát, és felbátorítanunk a szakadár terroristákat. Az imént egy kozmikus háború körvonalait rajzolta fel. Nem ütközhetek meg úgy a maga sötét istenségeivel, hogy közben gerillák gyengítik az erőinket. Ehhez egyesítenünk kell az emberiséget. Egységes akarattal kell lecsapnunk. Nem cseszekedhetünk tovább azzal, hogy kiiktatjuk egymás távközlési jelerősítőit. Ha ezt folytatjuk, mindannyian meghalunk. Érti, amit mondok?

– Tökéletesen – válaszolta Elvi, és magát is meglepte hangjának keménysége. Trejo is meghallotta. – Értem, hogy azt mondja, nem tud megbirkózni ezzel. Szeretné, ha véget érne a földalatti mozgalom elleni küzdelem? Egyszerű a megoldás. Adja meg magát!

– Egyáltalán nem viccesek a tréfái – fújtatott Trejo.

– Nem azok, mert nem tréfálok.

Negyvenedik fejezet: Teresa

Minden éjszaka, amikor elaludt, Teresa azt hitte, talán a következő nap lesz az, amikor visszaadják neki az édesapját. Mint a Pandóra szelencéjéről szóló mesében, ahol minden félelmet és rémálmot elviselhetővé tett az utolsóként előkerülő remény. Minden reggel, amikor felébredt, a lehetőség érzete eleven maradt, amíg meg tudta állni, hogy bejelentkezzen. Aztán viszont Kelly, az édesapja személyi inasa közölte vele, hogy semmi sem változott, mert természetesen nem változott. Teresa ismét csalódott, és mégis, idióta, ostoba módon, akár egy bárgyú mosolyú rajzfilmfigura, újra felbukkant a gondolat. Talán majd holnap. Mindig talán majd holnap.

Duarte lakosztályát nem lehetett fényűzőnek nevezni. Sosem volt az. Egy természetes fa ágykeret vékony matraccal, amelyen időnként lepihent, még azután is, hogy többé nem kellett aludnia. Egy asztal, zárható fiókokkal és az asztallapba épített képernyővel. A szobát Teresa gyerekkori képe mellett csupán az édesanyjáról még életében készült kép díszítette, meg egy egyszerű, vékony üvegváza egyetlen szál virág számára, amit Kelly mindennap kicserélt. Winston Duarte, a Laconiai Birodalom főkonzulja és megalkotója mindig büszke volt egyszerű hajlékára. A Laconia nagysága nem a hivalkodásában, hanem a művében rejlett. A birodalom céljainak mérhetetlensége mellett minden ember parányinak tűnt volna. Még ő is. Teresa legalábbis így gondolta. Ebben hitt.

Az édesapja most is az asztalánál ült, a feje ide-oda járt, mintha a tekintetével egy olyan rovar röptét követte volna, amit csak ő láthatott. A keze időnként felemelkedett, aztán lassan lehanyatlott, mintha valamiért oda akart volna nyúlni, de menet közben elfelejtette, mire készült. Kelly egy fonott széket hozott be Teresának, és lerakta az édesapja mellé. Teresa beleült, a kezét összekulcsolta a térdén, a javulás jeleit kereste rajta. A leghalványabb reményt, hogy ma legyen az a holnap, amely miatt még nem mondott le az életéről.

– Apa! – szólalt meg, és úgy tűnt, Duarte reagál a hangra. Egy fokkal közelebb fordult Teresa felé, és ugyan a tekintete nem találkozott az övével, enyhe mosolyféle jelent meg az ajkán. Kelly mindig gondosan megfésülte Teresa apjának haját, mégis ritkábbnak tűnt, mint amire Teresa emlékezett. Őszebbnek. Zsírosabbnak. A réges-régi pattanások hegeitől az arca durvábbnak hatott, megviseltebbnek, mint valójában. A tekintetéből ámuldozást lehetett kiolvasni, mintha folyamatosan új meg új csodákat fedezett volna fel, amelyek sokkal inkább lekötötték a figyelmét, mint a lánya.

– Apa – kezdett bele újra Teresa –, meg fog ölni. Dr. Cortazár meg fog ölni engem.

Duarte még jobban odafordult felé, a homloka finoman összeráncolódott. Talán meghallotta őt, talán csak véletlenül történt. Előrenyúlt, és megpaskolta a levegőt Teresa feje mellett, ahogy időnként szokta, ám Teresa ezúttal elkapta az ujjait, lehúzta a kezét, és közelebb vonta magához Duarte arcát.

– Odabent vagy? Érted, amit mondok neked? Meg akar ölni. Le akar tűzni gombostűvel, hogy felvághasson, akár egy békát. És senki sem segít. Senkit sem érdekel.

Teresa ekkor már sírt, és utálta, hogy folynak a könnyei.

– Gyere vissza! – suttogta. – Apa, gyere vissza hozzám!

Duarte kinyitotta a száját, mintha szólni készülne, de csak cuppogásra futotta tőle. Mint amikor a hentes odébb csapja a húst. Egy pillanatra összevonta a szemöldökét, aztán elfordult az ablak felé.

– Apa! – szólongatta Teresa. – Apa!

Duarte arca megrezzent a hangra.

A hátuk mögött kinyílt az ajtó, és Teresa Kelly halk köhintését hallotta. Eleresztette édesapja kezét, és kitörölte a szeméből a könnyeket. Nem mintha el tudta volna leplezni, hogy sírt. Legfeljebb azt mutathatta meg, hogy már abbahagyta.

– Hozhatok valamit, kisasszony? – kérdezte Kelly. Szokásos piros kapusegyenruháját viselte. Teresa, amióta az eszét tudta, ismerte őt. Azóta, hogy kisgyerekként szökdécselt a folyosókon a kölyökkutyával, aki az ő Pézsmapockává nőtte ki magát. Kelly szolgálta fel neki a teát és az ételeit. Teresa úgy tekintett rá, mint az ajtókra és a műalkotásokra. Dologként. Funkcióként. Tárgyként. Most ugyanabban a szobában voltak, és Teresa meglátta benne az embert. Egy idősebb férfit, aki ugyanúgy mindent megtett volna Teresa édesapjáért, mint ő. Aki hozzá hasonló cinkosként leplezte el mások elől, hogy mi lett belőle.

– Változik? – kérdezte Teresa. – Változik egyáltalán?

Kelly felvonta a szemöldökét, a megfelelő választ kereste. Halkan és bocsánatkérőn sóhajtott.

– Nehéz megmondani, kisasszony. Előfordul, hogy úgy tűnik, tudja, hol van. Hogy tudja, ki vagyok. De lehetséges, hogy csak belelátom, amit szeretnék.

Teresa édesapja időközben újra a láthatatlan rovarokat kezdte csapkodni a levegőben. A homloka kisimult. Ha egyáltalán hallotta Teresát, egyáltalán felfogta, amit mond neki, elterelődött a figyelme. Teresa odébb csusszant kicsit, és a fonott szék megnyikordult alatta.

– Majd visszajövök – mondta Teresa. – Ha változik. Ha javul az állapota…

– Gondoskodom róla, hogy azonmód értesítsék – válaszolta Kelly.

Teresa felállt, úgy érezte, nem is ő mozog. Mintha egy Teresa alakú léggömböt nézett volna, amelyiknek elvágták a madzagját. Kelly közelebb lépett, hogy elvegye a széket, Teresa pedig megindult kifelé.

– Örülne, ha tudná, hogy eljött hozzá – szólt utána Kelly. – Nem állíthatom, hogy tudja, hogy itt vagyunk. De ha tudná, örülne neki. Ebben biztos vagyok.

Vigasztalásnak szánta a szavakat, de Teresa képtelen volt rávenni magát, hogy érdekelje. Kisétált anélkül, hogy köszönetet mondott volna, elküldte volna a pokolba, vagy bármi mást tett volna azonkívül, hogy egyik lábát a másik elé rakta, amíg ki nem jutott a magánszárnyból.

A Kormányzóság épületének nyilvános részeiben, ahol a kormányzás gépezete működött, ugyanolyan serényen és hatékonyan dolgoztak, mint mindig. Akár egy méhkasban vagy termeszvárban, ahol semmit sem tudtak arról, hogy a királynő halott. Senki sem állította meg, és nem nézett a szemébe. Úgy suhant át a lakosztályáig, akár egy szellem. Másra sem vágyott, csak arra, hogy bezárhassa az ajtót, bemásszon az ágyába, és várja az álomtalan alvást, amely átsegíti a másnapig. Vagy tovább. De legalábbis túl a moston.

Ám amikor odaért, nyitva találta a szobája ajtaját. Ilich ezredes ült a kanapén. Nem nézett fel, amikor Teresa belépett.

– Pézsmapocok hol van? – kérdezte Teresa.

– A hálószobában. Kihagytad a ma délelőtti egyéni foglalkozást – mondta kellemes, ítélkezésmentes, álarcszerűen hamis hangon.

Teresa összefonta maga előtt a karját.

– Édesapámmal voltam.

– Nagyra értékelem ezt, de az édesapád azt akarná, hogy teljesítsd a kötelességedet. Minden kötelességedet. És ebbe a taníttatásod is beletartozik. – Ilich felegyenesedett, és kihúzta magát, mintha ez tekintélyt kölcsönözhetne neki. – És a reggelid is.

– Nem voltam éhes.

– Nem ez a kérdés. Ezek most…

– Veszélyes idők – fejezte be a mondatot Teresa. – A helyzet ingatag. Fenn kell tartanunk a látszatot. Tudom. Mindenki folyton ezt szajkózza nekem.

– Akkor ne viselkedj már úgy, mint egy elkényeztetett kis szarházi, és tedd a dolgodat! – förmedt rá Ilich.

Elképesztően hatott figyelni az arcát, ahogy kitörtek belőle a szavak. Teresa annyira hozzászokott már ahhoz, hogy Ilich mindig ura önmagának, sohasem esik ki a szerepéből, nyitott és barátságos. Az ábrázatán szétterjedő döbbenetet és az összeszorított szájú bosszankodást. Aztán az örömet. Sőt, büszkeséget. Néhány másodpercnél nem tartott tovább, de egész kis történetet elmondott.

– Te a főkonzul lánya vagy – folytatta Ilich, mielőtt Teresa rátalált volna a szavakra, hogy visszavágjon. – A családod arca. Emiatt te jelképezed a birodalom stabilitását.

– A birodalom istenverte kerekei szétesnek! – ordította Teresa. – Minden darabokra hullik. Mit akarsz, mit tegyek ezzel kapcsolatban?

Ilich higgadt, határozott hangon felelt.

– Azt akarom, hogy egyél rendesen. Azt, hogy megjelenj az órákon. Azt, hogy normalitást és stabilitást sugározz, hogy mindenki, aki lát, megnyugodjon. Mert ezzel tartozol az édesapádnak és a birodalomnak.

Teresa úgy érezte, mintha a dühe felemelné a testét. Fogalma sem volt róla, mit fog mondani. Nem tudott érvekkel vagy határozott állásponttal visszavágni, egyedül elfojthatatlan dühének erejére támaszkodott.

– Te ellenben napokon át rohangálhatsz Timothy után kajtatva? Dr. Okoyéval tartathatod meg az óráidat, mert ő bármit csinál, nem lehet annyire fontos, mint hogy a túlvilágra küldhesd végre a barátaimat? Te sem végzed a feladatodat, szóval ne merj arra utasítani, hogy tegyem a kötelességemet! Álszent barom!

Ilich rápillantott, farkasszemet nézett Teresával, és elnevette magát. Odanyúlt, és összeborzolta Teresa haját, mintha csak Pézsmapocok fülét vakargatta volna. Gyengéd és megalázó volt. Teresa érezte, hogy haragja akadozni kezd, és elmúlik, a helyére pedig mérhetetlen szégyenkezés tolul. Szerette volna visszakapni a mérgét.

– Szegény gyermekem. Hát erről van szó? A kémről? Miatta haragszol rám?

– Minden miatt haragszom – válaszolta Teresa, de szavai mögött nem volt erő.

– Nem a barátod volt, hanem kém és gyilkos. Azért jött, hogy megöljön minket. Azt a barlangot azért választotta, hogy ott robbanthassa fel a zsebatombombáját. A hegy pedig a kimentő csapatnak szolgált volna támpontul.

– Ez nem igaz.

Ilich közvetlenül a válla felett megfogta Teresa karját. A szorítása már-már fájdalmat okozott.

– Kihagytad a ma délelőtti egyéni foglalkozásodat. És most bepótoljuk. Muszáj megtanulnod valamit.

Teresa jól ismerte a Kormányzóság épületének biztonsági parancsnokságát. Ugyanolyan irodákból állt, mint bármely más kormányzati ágé, eltekintve a néhány megerősített ajtótól és bombabiztos zártól. Odabent cellákat különítettek el a politikai foglyok számára, noha Teresa nem tudta, James Holdenen kívül tartottak-e fogva bennük bárkit is. A kriminalisztikai laboratórium viszont újdonságnak számított neki. A tágas, magas mennyezetű helyiséget mozgatható válaszfalakkal szerelték fel, amelyekkel lezárhatták a terem egy-egy részét, és elkülöníthették annak levegőjét. Az egyik fal mellett waldókkal felszerelt vegyi fülkék sorakoztak a robbanásbiztos üveg mellett. A középen álló asztalokat kellően széles folyosók választották el, hogy a speciális – vegyi, biológiai, elektromos, számítástechnikai – szerszámoskocsikat oda gördíthessék közöttük, ahol szükség volt rájuk. Féltucatnyian álltak a munkaállomásoknál. És Teresa Timothy holmiját fedezte fel rajtuk. A fából faragott szerszámokat. A priccset. A dobozokat és ládákat, amelyek egykor az övéi voltak. Még a tűzharcban megsérült egyik javítódroid is ott hevert az egyik asztalon – méretre és formára döglött állatra hasonlított.

Ilich mindenkit kitessékelt a helyiségből, hogy magukra maradhassanak. A technikusok kimentek, igyekeztek nem feltűnően megbámulni Teresát. Teresa látta a kíváncsiságot a tekintetükben. Vajon mit kereshet itt a főkonzul lánya? Mit jelenthet ez? Érdeklődésük terhe mintegy súlyos kézként nehezedett a vállára.

Miután mindenki más távozott, Ilich egy technikusi székre ültette Teresát, és odavitt neki egy adattároló magot. Teresa annak idején látta Timothy barlangjában, jóllehet akkoriban nem tartotta különösebben érdekesnek. Ilich összekötötte egy monitorral, megnyitott egy fájlkönyvtárat, majd hátralépett, és intett, mintha azt akarta volna mondani, hogy: Tessék. Nézd csak meg!

Teresa hirtelen úgy érezte, semmi kedve hozzá.

– Kezdd a jegyzetfájlokkal! – javasolta Ilich. – Meglátjuk, mennyire volt a barátod ez a Timothy.

A jegyzetek dátumokból és időpontokból álltak. Teresa először nem fedezett fel bennük semmiféle rendszert, de a bejegyzésekhez mellékletet csatolt a kriminalisztikai technikus a biztonságiak adataival. Amikor Teresa megnyitotta, Timothy bejegyzései megegyeztek a dátumokhoz kapcsolt biztonsági naplókéval. Timothy megfigyelte a kormányzósági épület őreit. Szokásokat és szabályszerűségeket keresett. Valamiféle rést. És nyomon követte James Holden mozgását. Az erre vonatkozó feljegyzések kuszábbnak mutatkoztak, mivel Holden kevésbé tartotta magát valamiféle napirendhez. Kedvére kószált az épületekben és a parkban, Timothy pedig – vagyis Amos, Amosnak hívták – feljegyezte, valahányszor láthatta Holdent a hegyi megfigyelőállásából.

Miután mind átnézte a jegyzetfájlokat, Teresa nem hagyta abba. Megnyitott egy taktikai térképfájlt, és felismerte benne a város, a Kormányzóság épületének architektúráját. Egy sor fájl egy kis méretű nukleáris robbanószerkezet lehetséges hatósugarait mutatta. Ha a falnál helyeznék el. Ha a városban robbantanák fel. Ha becsempésznék a Kormányzóság épületébe. Mindegyikhez a halálozások és az infrastruktúrában keletkezett kár feltételezett méretét csatolták. Teresa megnyitott egy „kimenekítési protokoll” nevű fájlt. Helyrajzi térképek mutatták az elsődleges kimentési pontot, nem messze attól, ahol Teresa először találkozott Timothyval, és egy másodlagosat, gyalog egynapi távolságra onnan, amihez Timothy – Amos – jegyzeteket csatolt azt illetően, hogy a látható védelmi hálózat mely részeit kellene kiiktatni ahhoz, hogy megvalósítható legyen a kimentés.

Itt van, hogyan ölte volna meg őket. Itt van, hogyan menekült volna el. Itt van a férfi, akit el akart szöktetni, itt pedig azok az emberek, akiket elpusztítani érkezett ide. Teresa várta, hogy újra felhorgadjon benne a harag. Ezt várta. Ehelyett James Holden jutott az eszébe. Ha azt mondta, hogy a barátod, akkor az volt.

– Most már belátod? – kérdezte Ilich. – Látod, hogy mi volt?

A rengeteg terv, hogyan ölje meg őt és az édesapját. Hogyan mészárolja le mindannyiukat. Le kellene feküdnöd a földre. Amennyire szorosan csak tudsz. A kezeddel fogd be a füledet, rendben? Valóban ezt mondjuk valakinek, akit megölni készülünk?

– Értem – hazudta. – Tényleg.

Ilich kikapcsolta a monitort.

– Akkor itt végeztünk is.

Karon fogta és kivezette Teresát. Teresa nem látta, hogy az ezredes időközben bármit rendelt volna, de amikor visszaértek a lakosztályába, az étel már ott várta őt. Sűrű, fehér proteinkása, mint amilyet a betegeknek szoktak adni. A tetején feketére pirított, belül meleg rózsaszínű tenyésztett hússzelet. Tojás. Sajt és gyümölcs. Tejberizs szárított halcsíkokkal. Az egészet egy fémtálon, villával és tompa késsel együtt szolgálták fel. Bekocogott Pézsmapocok, de rögtön megérezte, hogy valami nincs rendjén. Amikor Ilich odanyúlt felé, hogy megvakargassa a fülét, a kutya rá se hederített, és inkább letelepedett Teresa lábánál.

– Nos, akkor edd meg az ételed! – utasította Ilich. – Este pihenj! Holnap időben ott leszel az órán. A keleti kertbe megyünk, ahol a személyzet minden tagja láthat minket, és úgy fogunk tenni, mintha minden rendben lenne. Megértettél?

– Nincs kedvem megenni ezt. Nem vagyok éhes.

– Nem érdekel. Most enni fogsz.

Teresa az elé rakott ételre pillantott. Vonakodva megfogta a villáját. Eszébe jutott valami egy régi filmből egy lányról, aki a Sol-rendszerben élt. A Földön.

– Nem kell megtennem. A testünk feletti rendelkezés jogát az alkotmányban rögzítették.

– A miénkben nem – válaszolta Ilich. – Most megeszed ezt, miközben itt ülök, és figyellek. Aztán még egy órát elüldögélünk együtt, amíg megemészted. Vagy idehívom dr. Cortazárt, hogy egy tölcsérrel és csővel tömje beléd. Értve vagyok?

Teresa a villájára tűzött egy darab húst, majd bekapta. Az eszével tudta, hogy finom. Amikor lenyelte, Ilich bólintott.

– Még egyet! – mondta.

Miután az ezredes magára hagyta, Teresa nem mozdult. Csak ült a kanapén, és érezte a súlyt a gyomrában. Hetek óta nem evett ennyit egyszerre, és ettől úgy érezte, felfúvódott, és hogy valami nem stimmel. Pézsmapocok megsejtette, hogy valami baj lehet, ezért Teresa ölébe fektette széles, szőrös fejét, kifejező barna szemével meredt fel a lányra.

Teresa beindított egy műsort. Ugyanazt, amit annak idején, gyerekkorában nézett. Egy névtelen marsi lányról és egy Pinsleep nevű tündérről. Az ismerős képek beburkolták, valami vigaszhoz hasonlót nyújtottak neki. Legalábbis a kiszámíthatóság érzetét. Teresa tudta, hogy a végén a névtelen lány megszökik Tündérországból. Hogy visszatér Innis Deepbe és a családjához. Hogy a záró jelenetben elpakolja minden kislánykori játékát, megkezdi a felső egyetemet és a felnőttéletet. Ez jelezte, hogy a lány győzedelmeskedett. Olyan életet élhet, amilyet akar, és nem lesz már a tündérek foglya.

Teresa leheveredett a kanapéra, fejét egy párnára hajtotta. A lány újra rászedte Pinsleepet, és futott, menekülni próbált. És megmenekült. Teresa újból elindította az elejétől.

A foglyok és az ő dilemmáik. Hagyta peregni a képeket, és fogta a marokterminálját. A jegyzetei között megkereste Ilich régi diagramját.

TERESA
EGYÜTTMŰKÖDIK

TERESA
DEFEKTÁL

JASON EGYÜTTMŰKÖDIK

T3, J3

T4, J0

JASON
DEFEKTÁL

T0, J4

T2, J2

Végighúzta az ujját a táblázaton. Már el is felejtette, hogy Ilich keresztneve Jason. Sok mindent elfelejtett.

A talány – a megoldhatatlan rész – abból eredt, hogy Teresa bármit tett, a másik fél jobban jár, ha defektál. Ha Teresa jól viselkedik, érdemesebb kihasználniuk. Ha rosszul, akkor is. És ugyanez állt rá is, épp csak nem tette meg. Mindenki más defektált, és amikor Teresa nem működött együtt, rákényszerítették, hogy mégis megtegye. Még akkor is, ha a defektálás lett volna a logikus.

Pinsleep felfedezte, hogy a lány nincs a cellában, és felüvöltött. Vékony tündérujjak szorultak stilizált ökölbe. Pézsmapocok mélyeket hortyogott, bozontos teste Teresáéhoz simult. Teresa lenyúlt, és megsimogatta a vén ebet. Fekete szőre megőszült már a pofáján és a füle végén. Az, amiről Teresa tudni sem akart, a torkába nyomult, felfelé tört, akár az óceán fenekéről felemelkedő buborék. Úgy érezte, végignézheti, ahogy közeleg, és tudta, hogy amint a felszínre ér, az életében semmi sem marad ugyanolyan. Mindennek változnia kell, mert ő maga megváltozott.

És megtörtént, nem üvöltés, csupán egy kilélegzés kíséretében. Teresa lehajolt, az ajka csaknem hozzáért Pézsmapocok lelógó füléhez. Amikor megszólalt, suttogva mondta ki a szavakat.

– Ez már nem az én otthonom. Nem tudok tovább itt maradni. Muszáj elmennem.

Pézsmapocok felpillantott, és egyetértőn megnyalta Teresa arcát.

Negyvenegyedik fejezet: Naomi

A Szabadbirtok-kapu, akárcsak a többi gyűrűkapu, nem változtatta helyzetét a helyi naphoz viszonyítva. Az, hogy nem zuhant bele messzi csillagjába, csupán egyike volt számtalan rejtélyének, ám mivel nem feszíthettek ki egy láncot a kapu és a Roci között, hogy azon lógjanak, nem származott előnyük a gravitációval dacoló tulajdonságainak. Alex ehelyett a közelében parkolta le a Rocit, és az Epstein-hajtómű gyenge égetésével ellensúlyozta a nap tömegvonzását.

A kifelé út a gyűrűből hátborzongatóan hatott. A Rocinante hosszabb ideig volt már az otthona, mint bármely más hely. Többet aludt az itteni présülésekben, és többször evett a hajókonyhájában. A levegő, amit beszívott, többször áthaladt már a csövein és szűrőin, mint kiszámolhatta volna. Most, hogy újra a hajóra került, maga körül érezte a többiek jelenlétét. A róluk őrzött emlékeit. Leginkább az lepte meg, hogy nem fájt neki.

Annak idején nem sokkal azután hagyta ott a Rocit, hogy Amos titkos küldetésre indult a Laconiára. Alex Bobbie-hoz készült a Viharra. Mindannyian úgy gondolták, hogy Naomi majd ideiglenes legénységet vesz fel a Rocinantéra, és folytatja a repülést. Mégsem ezt tette. Akkor megmagyarázni sem nagyon tudta volna, miért. Még mindig emlékezett némelyik érvre, amellyel megideologizálta a döntését: „Egy fegyveres naszádot jóval nehezebb elrejteni, mint egyetlen személyt, a Rocinante ráadásul zsákmányként szimbolikus jelentőséggel bír, és ez kockázatosabbá teszi a használatát,” és „A földalatti mozgalom szabadbirtoki tagjai bevethetik, ha szükségük lenne a védelemre.”

Mindegyik igaz lett volna, és egyik sem. Mostani fejjel nézve Naomi megértette, hogy azért hagyta ott a hajót, mert maradnia rosszabb lett volna. Nem engedhette meg, hogy túl mélyen átérezze Jim elvesztésének fájdalmát. Vagy Amosét. Vagy Clarissáét. Bobbie hívta, hogy csatlakozzon a Vihar legénységéhez, de Naomi nem adta be a derekát, Bobbie pedig nem erőltette a dolgot.

Most, ahogy egy roncsmentő külvázának pókszerű keretébe szíjazva, két adóvevőjével és egy -csévével égetett a gyűrű felé, hátrapillantott a hajóra – a hajójára –, még mindig fájt. De elviselhetően. Annak idején fogta a gyászát, és bezárkózott vele, mert sérülékenynek érezte magát. Akkor ennél jobb megoldást nem talált arra, hogy ne érezze mindennap úgy, mintha még egy kis sóval dörzsölték volna be a nyílt zsebet. De az még egy másik Naomi volt. Azóta eleget gyászolt, ám ami még ennél is fontosabb, megváltozott. A nő, akivé mostanra vált, nem mindenben hasonlított arra, aki azon a napon volt, amikor Jim elment. Vagy amikor nem fogadta el Duarte meghívását. Saba elvesztése és Bobbie-nak a Förgeteg felett aratott győzelme együttesen segített Naominak oly módon újjászületnie, hogy szinte észre sem vette. Az egyetlen bizonyítékot az jelentette, hogy újra meg tudott maradni a Rocinantén. Hazajöhetett.

– Már majdnem odaértél – szólalt meg Alex a rádióból. – Milyennek néz ki?

– Nagynak – felelte Naomi.

A kapu mindössze ezer kilométer átmérőjű volt. Ennyire közelről akár a fél univerzumot is kitehette volna. A naptól ennyire távol a külváz sisakkijelzőjének hamis színekkel kellett rásegítenie, hogy Naomi tisztábban láthassa, mivel áll szemben. Fékező égetésbe kezdett. Csupán egy kevés ideje maradt, mielőtt a pályája túlszaladt volna rajta, de az adóvevőket már összekapcsolta a vezetékkel. Bepötyögte az indítókódokat, és onnantól a sűrítettnitrogén fúvókák vették át a feladatot. Az elsődleges adóvevő átszáguldott a gyűrűn, a másodlagos pedig a gyűrűhöz viszonyítva megállapodott, csupán egészen lassan sodródott tovább, hogy végül odasimuljon magához a gyűrű felületéhez. Más jelerősítőkkel összevetve a lehető legegyszerűbb változatot használták – alig egy fokkal bonyolultabbat, mint két, madzaggal összekötött konzervdoboz. De nem kellett sokáig kitartania.

– Milyennek tűnik?

– Figyelem – válaszolta Alex. – A helyi oldal már felkapcsolódott. Választ várok a… Igen, ez az. Úgy tűnik, működik. Jöhetsz.

– Vettem. Visszamegyek. Ennyit a könnyű részéről.

– Már ennek is örülök.

Naomi visszafordult a Rocinante felé, és égetni kezdett. A külváz fúvókáiban elegendő töltés maradt, hogy akár órákig kockázatmentesen dolgozzon odakint, de Naomit nem zavarta, hogy mégsem szükséges. Az egység hűtése már nem volt a régi, vagy ő bírta kevésbé a túlhevülést.

Mire visszaért a hajóra, bejutott a légzsilipen, helyére tette és rögzítette a külvázat, majd fellebegett a pilótafülkébe, az adóvevő már csaknem három órája üzemelt. Az első ciklus során passzív módban kereste a gyűrűtérben tartózkodó hajók jeleit, és ahányat tudott, azonosított közülük. Úgy tűnt, pillanatnyilag tízet-tizenkettőt talált ott, de mindegyiket a Szállítószövetség hajójaként vagy csempészként ismerte fel. Sehol sem lehetett felfedezni egy Vihar-osztályú romboló hajtóművének energiamintázatát vagy adóvevőjelét, és semelyiket sem lehetett a Forgószélként azonosítani. Szerencsésebb lett volna, ha egyetlen hajó sincs a gyűrűtérben, de ennél jobbat Naomi észszerűen nem remélhetett.

Elsőként a kapcsolatkérési jel kiküldésével vállalt kockázatot. Ha laconiai szenzorok működtek a gyűrűtérben, ezzel elárulták, melyik kapuk mögött bújnak meg a földalatti mozgalom aktív sejtjei. Viszont ha minden úgy alakul, ahogy remélte, ez az információ nem sokat számít majd. Ennyi benne volt a pakliban.

Csaknem egy percig nem érkezett válasz. A legtávolabbi kapu egymillió kilométernél nem sokkal közelebb helyezkedett el tőlük. Az időkésésnek elhanyagolhatónak kellett volna lennie. Naomi gyomra összeszorult – mi van, ha egyedül ők maradtak? Ha a terv már régen dugába dőlt? –, azán egymást követték a bejelentkezések. Előbb csak egy, aztán néhány, végül egy kisebb áradat. Összesen ötvenhárom válasz. Ötvenhárom rendszer a reaktivált, bevetésre kész hadihajóik teljes flottájával, amely csak az utasításait várta. Könnyen elképzelhető, hogy akár száz hajó.

– Nem rossz – jegyezte meg Alex a présüléséből.

– Egészen kiváló, amíg utána nem számolsz – válaszolta Naomi. – Aztán kiderül, hogy kilencvenhat százalék nem reagált.

Ennek ellenére elmosolyodott.

A terve, amelyet már jó ideje szétküldött a palackokban, és rendszerről rendszerre továbbadtak, messzebb mutatott a Laconiánál. Messzebb, mint az az ötvenhárom rendszer, amely hajókat küldött a csatába. Már amikor hevenyészett jelerősítőjét készítette, riadót fújtak a Njingcse Hszin transzferállomáson. Egy kalóz tört be a laconiai raktárakba a Menedékhely legkisebb gázóriásának legnagyobb holdján. Hatalmas mennyiségű adat kiszivárgásáról számoltak be a Yasamal-rendszer hajógyárából. Remélhetőleg még több tucat kisebb akció és probléma történt mindenütt, ahol Vihar-osztályú romboló járőrözött a rendszerben. A Förgeteg elpusztítása után a laconiai haderők és a velük szövetkező frakciók nyilván idegesek lehettek. Naomi ezt tudta kihasználni. Ez tette lehetővé, hogy ő és az emberei elvonják a figyelmüket, és szétaprózzák az erejüket. Most a birodalom legtávolabbi sarkában is erősnek kellett mutatkozniuk, hiszen eleve gyengének látszottak.

A következő fázisban már le kellett mondaniuk a palackok névtelenségéről és biztonságáról. Naomi, aki úgy érezte, mintha egy ismeretlen égbolt alatt szállna ki a hajójából, találomra kiválasztotta az egyik kapcsolatkérést, és fogadta a hívást. A csatorna zúgott, a hang összetömörítve jött át a többrétegű titkosításon.

– Itt Nagata beszél – jelentkezett be Naomi.

– Itt pedig Zomorodi – szólalt meg pár másodperccel később Emma ismerős hangja. – Számíthatsz a Camára, hat sínágyúval felszerelt sziklaugróra és tíz kalózfogó naszádra, amelyeket a kormányzótanács newbakeri hajógyárából mentettünk ki.

– Lőszer?

Az időkésés érzékelhető volt, de annyira nem vészes, hogy rögzített üzeneteket váltsanak. A közvetlenség már-már bensőségesnek érződött.

– Ó, a fenébe! Tudtam, hogy megfeledkeztem valamiről – felelte Emma, de Naomi kihallotta a hangjából, hogy csak cukkolja. – Hát persze hogy mindent feltöltöttünk. A Cama raktere is tele van. Ha bárkinek utánpótlásra lenne szüksége, ott leszünk. Hacsak ki nem lőnek minket. Akkor annyira nem.

– Nyilván. Küldd át a technikai paramétereket és a transzponderkódokat! És mi történt Burnham kapitánnyal?

– Korengedménnyel nyugdíjba vonult – felelte Emma. – Felvette a végkielégítést, és bevásárolta magát egy orvosi klinikába.

– Alighanem okosabb, mint mi együttvéve.

– Én inkább arra hajlanék, hogy gyáva.

– Örülök, hogy hallottam a hangod, Emma. Tartsátok készenlétben a hajtóműveket! Amint mindenkivel beszéltem, elküldöm a repülési terveket.

– Addig is készenlétben leszünk, admirális.

Naomi bontotta a kapcsolatot, aztán megnyitotta a következőt. Nyolc hajó régimódi lopakodó kompozitburkolattal és belső hőelnyelőkkel. Pár generációval korábban ezek számítottak az űr királyainak, de most sem lehetett megvetendőnek nevezni őket. A következő csoport egy Donnager-osztályú hadihajót porolt le. Negyedmillió alkatrészt csempésztek egy üres holdra, és hegesztettek újra össze, mint egy kisgyerek modellkészletét, de ezúttal egy az egyhez méretarányban. Ha Naominak szerencséje volt, még három-négy lesz belőlük. A megépítésük Saba dédelgetett tervei közé tartozott.

Sabáé, aki elindította az egészet, de nem érhette meg a végét. Ezek az emberek, akiknek az életét jó esetben kockáztatni, a legrosszabban feláldozni készült, Saba hálózatát alkották. Ezt a kardot ejtette el a csatatéren, hogy Naomi újra felvegye.

Ötvenhárom rendszer. Négyszáztizennyolc hajó, köztük a Szállítószövetség öt ellátóhajója és három Donnager-osztályú hadihajó, plusz a Vihar – még mindig sérülten, de repülésre alkalmasan, továbbra is úton. A legütőképesebb harci pöröly, amit a földalatti mozgalom össze tudott rakni.

És még mindig feleakkora sem volt, mint az a haderő, amelyet a Förgeteg megsemmisített a Solban. Ha Naomi jól tette a dolgát, remélhetőleg elég lesz. Ha csak magát hitegette, mindannyiuknak fizetnie kell érte. De Naomi egészen biztosra vette, hogy nem tévedett.

Amint megkapta az összes technikai paramétert, nekilátott szortírozni hajtóműtípusok, hajótömeg és teljes energetikai profil alapján. Alex jelent meg egy tubus fűszeres lencsével és egy ivógumó hideg teával. Naomiban nem is tudatosult, hogy éhes, amíg neki nem látott az evésnek, aztán csak úgy falta az ételt. Félretolta a monitort, összetekerte a tubust, megpróbált minden falatot kipréselni az erős, zamatos pépből. Amikor csupán az égető utóíz és a gyomrát kitöltő kellemes nyomás maradt, Naomi felsóhajtott.

– Akárcsak régen – jegyezte meg Alex. – Sosem jutott eszedbe, hogy egyél, amikor egy jó kis problémán törted a fejed.

– A régi problémáimat össze sem lehet vetni ezzel. Leginkább arról szóltak, hogyan jussunk el biztonságosan a következő kikötőig.

– Most nem ezen igyekszünk? – kérdezte vigyorogva Alex.

– Ennek az egésznek semmi köze a biztonsághoz. Pontosan ez az, amit mindig kerülni akartam. Harcolni? Embereket küldeni a halálba? Még pisztolyom sem volt soha.

– Tudtam – válaszolta Alex, és a vigyor valami finomabbá enyhült. – Még van idő. Fújd le, és induljunk vissza a kikötőbe! Térj vissza a régi feladatodhoz, hogy bejuttasd az embereinket a Bolygótársulásba.

Naomi elnémult, az esze és a szíve mást-mást sugallt, mint már oly sokszor. Alex félreértette a hallgatását.

– Csak félig tréfáltam – mondta. – Még van idő kihátrálni. Semmire sem köteleztük el ezeket az embereket. Még nem.

– Nem, meg kell tennünk. Ha lenne idő… nem is tudom. Talán. Talán addig keresgéltem volna, amíg nem találok valami jobb megoldást. Egy olyat, ami nem ez.

Jelzett a kommunikációs vezérlés, narancssárgán villogott a bejövő üzenet miatt. De csak a Vihar frissítette az ÉVI-jét. Naomi zsebre dugta az üres tubust. Majd bedobja a visszaforgatóba, miután itt végzett. Az ivógumó tea lehűtötte az ujjait, és a levegőből kicsapódott pára vékony rétegével vonta be őket.

– Úgy érzed, tartozol nekik ezzel? – kérdezte óvatosan Alex. – Bobbie-nak. És Sabának. Amosnak.

– Nem – felelte Naomi. – És Jimnek sem. Nem a bűntudat hajt. Hanem… a lehetőség? Semmi kedvem harcolni. Nem akarom, hogy bárki megsebesüljön. Meghaljon. Sem a mi oldalunkon, sem az övékén. Megbékélni szeretnék. Bobbie ezért érezte mindig annyira frusztráltnak magát miattam. Ő győzni akart.

– Most úgy néz ki, mintha te is erre vágynál.

– Az a gond, hogy nehéz békét ajánlani, miután veszítettél – magyarázta Naomi. – Valaki megszerez minden hatalmat, te pedig újra be próbálod terelni a karámba? Azt kapitulációnak hívják. Nem hiszek benne, hogy erőszakkal bármi megoldható, még ez sem. Még most sem. De a győzelem talán olyan helyzetbe hozhat minket, hogy elnézők lehessünk.

– Hogy kiegyezzünk Duartéval? – kérdezte Alex. Naomi kihallotta a hangjából, hogy nem sikerült meggyőznie. Ha őt nem tudja jobb belátásra bírni, akkor talán elveszett minden remény. Mégis megpróbálta.

– Mozgásteret hagyni neki. Talán elfogadja, talán nem. Lehetséges, hogy az admirálisai észrevesznek valamit, amit ő nem. A lényeg, hogy nem azért harcolunk, hogy elpusztítsuk a Laconiát, hanem elegendő hatalomhoz próbálunk jutni, amivel csökkenthetjük a köztük és mindenki más között teremtett távolságot. Ehhez lehet, hogy meg kell büntetnünk egyeseket. Lehet, hogy felelniük kell a régi bűneikért. De mindenképp el kell érni nála, hogy – előbbre jussunk.

– Biztos vagy benne, hogy nem Holden miatt gondolod így? – hümmögött Alex. – Mert borzalmasan hasonlít arra, amit ő mondana. Aztán mindenki csak a szemét forgatná a hallatán.

– Nem tudom. Talán. Most egy Sabára van szükségünk, ezért ha muszáj, elvállalom a szerepet. Később viszont egy James Holden is kell nekünk. És ha ő nem lesz itt, hogy megtegye, ez a feladat is rám hárul majd.

– Na és mi a helyzet Naomi Nagatával?

– Neki valószínűleg a forgalomszervezési kérdéseket kellene megoldania. Nem szeretném, ha bárkinek nyoma veszne. Vagy újabb időkimaradási incidenst okozna. Úgy nem, ha ez elkerülhető – válaszolta Naomi. Ismét jelzett a kommunikációs egység, és Naomi ezúttal bejelentkezett. – Itt a Rocinante.

– Itt a Közelgő Vihar romboló – szólalt meg egy nő. A hangja szinte vibrált a büszkeségtől és a közelgő összecsapás izgalmától. – Engedélyt kérek a dokkolásra és az átszállásra.

Alex felkapta a kezét.

– Majd én elintézem, admirális.

Naomi átküldte a kommvezérlést Alexnek.

– Helló, Jillian! Itt Alex beszél. Megkezdhetitek a dokkolást, de figyelj oda, hogy Caspar oldalról csússzon be. Talán nem látszik, hogy működik a hajtómű, mégis így van. Nem szeretném azzal bizonyítani, hogy megsütünk benneteket.

– Mintha a pöttöm kis hajtóművetek megégethetne minket – felelte a nő.

– Rosszul érezném magam miatta, csak ennyi. Küldöm a kódokat.

– Már alig várom, hogy viszontláthassalak, öreg harcos – válaszolta a Vihar, aztán bontotta a kapcsolatot.

– Jillian Houston – közölte Alex. – Jóravaló gyerek. Remek kapitány lesz belőle.

– Emlékszem, hogy az apja egy seggfej volt.

– Bizonyos értelemben ő is az.

Három óra kellett hozzá, hogy a Vihar beoldalazzon a Rocinante mellé, és kinyújtsa a dokkolócsövét. Furcsa volt nézni a laconiai hajót, amelyet ugyan földön kívüli technológiával szereltek fel, a konstrukció alapja azonban megegyezett a Rocinantééval. Naomi rendszeresen elfeledkezett róla, hogy a Laconia ennyire sok mindenben hasonlított a Marshoz, mígnem valami ehhez hasonló nem emlékeztette rá.

Naomi még mindig az átkelési renden végezte az utolsó finomításokat, amikor megérkezett az új legénység, és Alexnek többször is noszogatnia kellett, hogy lemenjen a légzsiliphez. Alexnek természetesen igaza volt, de a feladat rendkívül bonyolultnak bizonyult, és Naomi már annyira közel járt a befejezéshez, hogy nehezére esett félbehagyni.

A Rocinantét hosszú évekig négyfős, minimális legénység kezelte, aztán a létszám hatra bővült. Eredetileg huszonkettőre tervezték. A mikrogravitációban belebegő csapat vegyes összetételű társaság volt. Övbéliek, szabadbirtokiak és egy Brazil Nova-i tüzér, aki a Ganymedesen csatlakozott hozzájuk. Naomi sorra mindegyiket üdvözölte, ahogy a fedélzetre léptek, remélte, hogy mindegyikük nevét képes lesz észben tartani, hogy később a megfelelő arccal párosíthassa őket. Belinda Ross. Acacia Kindermann. Ian Kefilwe. Jona Lee.

Egy kissé furcsának érezte alázatos és hivatalos modorukat. Számukra ő Naomi Nagata volt, vagyis nem egyszerűen a kapitányuk, hanem a flotta tengernagya és a földalatti mozgalom vezetője is. Azt is tudták róla, hogy régebben Draper kapitánnyal együtt hajózott, és emiatt olyasféle tisztelettel tekintettek rá, amelyről Naomi úgy érezte, nem önmaga érdemelt ki.

Még furcsábbnak hatott Alexet együtt látnia velük. Az egyik fiú – Casparnak hívták – még csak nem is azért jött át, hogy a Rocin maradjon. Csupán azért, hogy Alexszel találkozzon. Lehetetlen lett volna nem észrevenni a fiú arcára kiülő rajongást. Ahogy együtt figyelte őket, úgy érezte, mintha egy nagy család gyűlt volna össze az egyik rokonuk esküvőjére. Vagy temetésére. Alex végigvezette őket a hajón, bemutatta nekik a Rocit. Orientációnak titulálta, de inkább ahhoz hasonlított, mint amikor valaki valamilyen értékes tulajdonával dicsekszik. Vagyis nem. Nem ahhoz. Az élete egy olyan részét tárta eléjük, amelyikről addig legfeljebb történeteket mesélhetett, most viszont eleven valójában mutathatta meg.

Naomi magukra hagyta őket, ahogy Alex a gépészműhelybe indult velük, és felhúzta magát a pilótafülkébe, hogy befejezze a csaknem kész feladatot. Az új legénység érkezése néhány percre kizökkentette, így újra meg kellett találnia a fonalat. Kevesebb volt hátra, mint gondolta volna.

Betáplálta a végleges átkelési rendet. Még van idő kihátrálni, szólalt meg Alex az agya egyik hátsó zugából, miközben az igazi néhány fedélzettel lejjebb a barátainak és honfitársainak mutatta meg, hogy a Rocinante PVÁ-i hogyan töltenek újra, vagy hogy miként lehet átirányítani az energiaellátást, hogy a hajógerincre erősített sínágyút lássa el árammal, vagy valami hasonlót.

Valahol lent ismeretlen hang kacagott fel.

Alex ezzel foglalkozott. Míg Naomi elzárkózott, Alex Bobbie-val tartott, és új legénységet rakott össze magának: egy új családot. Naomi teljesen elképedt azon, hogy Alex olyan természetességgel érte el ezt, hogy még csak észre sem vette. Egyedül azért nem maradt ott köztük, mert emellett döntött. Már ez a rövid érintkezés egyértelművé tette Naomi számára, hogy szívesen visszafogadták volna. Még egy helyet épített fel magának a világban.

Naomi reménykedett, hogy nem fogja megfosztani tőle. Titkosította a parancsokat, csatornát nyitott, és elküldte az adatcsomagokat.

Negyvenkettedik fejezet: Alex

A haderő felvonultatása fontosnak számított, Alex mégis utálta. Nem tudhatták, mire számíthatnak a Laconia-kapu másik oldalán. Azt sem zárhatták ki, hogy a Forgószél várja őket közvetlenül a kapu mögött, készen arra, hogy egyenként szétlője mindegyiküket, ahogy átkelnek. A hírszerzési adatok szerint persze a fő bolygó mellett tartották a hajót, de erre nem vehettek mérget. Minél előbb átkelnek a Laconia-kapun, annál jobban járnak.

Mindez nagyszerűen hangzott, amíg meg nem kellett oldani, hogy az összegyűjtött haderőt ötvenhárom rendszerből apránként bejuttassák a lassú zónába, és ott összegyűjtsék őket, mielőtt az első átlép a Laconia-rendszerbe, aztán sorra mindegyik átkel az ellenség gyűrűkapuján, amilyen gyorsan csak anélkül lehetséges, hogy közben bármelyiknek nyoma vesszen. Így viszont már egy kissé idegborzolónak ígérkezett.

– Ez mindig így ment? – kérdezte Ian, az új kommtechnikus. A Szabadbirtokon született és nevelkedett. A Draper Állomásnál közelebb sosem jutott bármilyen más rendszerhez. – Caspar azt mondta, régebben más volt.

– Így igaz – válaszolta Alex. – Régebben más volt.

A lassú zóna közepén lévő állomás egyre sötétebbé vált, ahogy múltak a napok és a hetek. Napként ragyogó fehérből a narancssárga fenyegető árnyalatáig hűlt. A lassú zóna felszínén, amely valaha feketének és jellegtelennek mutatkozott, még mindig mintha furcsa sarki fények játszottak volna. Ha valamennyit változott, leginkább még fényesebbnek hatott.

– Itt a Megváltás – szólalt meg egy hang a nyílt kommcsatornából. – Sikeresen átkeltünk a Hamshalim-rendszerből.

– Vettem, Megváltás – felelte Ian. – Benedict, megkezdhetik az átkelést.

Aztán pár másodperc elteltével:

– Itt a Benedict. Vettem. Megkezdjük az égetést.

Kétszáz már átkelt a hajók közül. Akárcsak a Roci, ők is a Laconia-kapu felé tartottak. A többiek még a saját kapuik mögött sorakoztak felgyűlve, Naomi átkelési rendjéhez igazodva. Mivel a Medina irányítása nem akadályozhatta meg, hogy bárkinek nyoma vesszen, Naomi előírásaira kellett támaszkodniuk. Ami egészen addig működött, amíg túl sok egyéb hajó nem lépett át ugyanabban az időkeretben.

Viszont nem egyedül ez jelentett újabb veszélyt a lassú zónában. Alex még mindig emlékezett arra, amikor először keltek át a Sol-kapun. Akkoriban a lassú zóna még titokzatos és félelmetes helynek számított, tele idegen szerkezettel és halállal. A Medina előtt Alex azt mondta volna, hogy az idő megszelídítette. Ismertté és érthetővé tette a helyet. A felismerés, hogy olyan változásokra képes, amelyeket nem értenek, feltépte a sebet, valahányszor Alex rágondolt. Egyre a hajtóművezérlés felé nyúlt, egy kissé gyorsabban, egy kissé hamarabb át szerette volna juttatni a hajót a kapun. Csatába készült egy mérhetetlenül erősebb ellenféllel szemben, de erről legalább tudtak. Amikor viszont arra emlékeztették, hogy a sárkány szájában építettek utakat, egy kissé idegessé vált.

Ez volt a gond az önhittséggel. Csak visszatekintve vált egyértelművé.

– Itt a Benedict. Sikeresen átkeltünk a Hamshalimból.

– Vettem, Benedict – jelzett vissza Ian. – Chet Lam, megkezdhetik az átkelést.

Alex a hajtóművezérlés felé nyúlt, visszahúzta a kezét.

– Jól vagy? – érdeklődött Ian, amikor Alex kicsatolta magát az üléséből.

– Kimegyek, hozok teát. Te is kérsz?

– Kösz, most nem – felelte Ian, Alex pedig ellökte magát a felvonó felé. Jobban örült volna, ha égetnek, nemcsak azért, mert szeretett volna mielőbb kijutni innen, hanem mert tolóerő nélkül túl könnyedén lehetett közlekedni a hajóban. Ha érezte volna, hogy a mozgáshoz erőt kell kifejtenie, az talán oldotta volna a szorongását. Így azonban csak viszketést érzett, amit nem tudott megvakarni.

A hajókonyhában elővette a kézi terminálját. Egyetlen üzenet árválkodott a kimenő sorban, egyelőre várakoztatva. Alex megkapaszkodott a jobb kezével és lábával, majd lassan megpörgette a terminálját, mint valami szélforgót, amíg ezen gondolkodott. Az Alex irányultságát követő kijelző villódzva igyekezett lépést tartani saját pörgésével. Néhány másodperc után bosszantani kezdte Alexet, ezért újra megragadta a szerkezetet, és megnyitotta az üzenetet. A saját arca jelent meg a képernyőn. A hangszóróból az ő hangja szólt.

– Kit! Hamarosan csinálok valamit, és lehet, hogy nem fogok visszajönni. Mindenképp kockázatos a dolog. És amikor a legutóbb tettem ilyesmit, utána rengeteget gondoltam rád. Tudom, hogy én és az édesanyád a végén nem jöttünk ki valami jól egymással, és talán nem voltam annyira jó apa, mint lehettem volna…

Megállította a felvételt, és hosszú pillanatokig nézte, aztán anélkül, hogy elküldte volna, kitörölte. Sokáig azt hitte, hogy egyetlen üzenet változtathat egy életnyi döntésen, amelyeket korábban meghozott. De be kellett látnia, hogy semmi olyasmit nem mondott, amit Kit ne tudott volna. Ha Naomi terve bejön, Alex visszatérhet, és személyesen elmondhatja neki, amit még kellett. Ha nem, Kit valószínűleg jobban jár, ha nem lép kapcsolatba vele lázadó pilóta apja.

Belinda és Jona az olyanok elfojtott hevületével jöttek be, akik bensőséges körülmények között élvezték egymás társaságát. Nos, a bevetés előtti órákban jártak. Alex még emlékezett arra az időre, amikor maga is efféle megnyugvást keresett. A két nő odabiccentett neki, ő pedig úgy viszonozta a köszöntésüket, mint aki semmit sem sejt. Elvégre amíg a dolog nem befolyásolta a hajó működését, egy kis gyengédség még hasznos is lehetett a legénység tagjai közt. Holden és Naomi kapcsolata hosszú-hosszú ideig a Roci legénységének kimondatlan igazodási pontját jelentette. Holden elvesztése részben ezért dúlt fel mindent.

Most újra itt volt a hajón, ahogy Naomi is, és valami veszélyesre készültek. Szinte már a régi időkre emlékeztetett.

Jelzett a kézi terminálja. Naomi kereste.

– Admirális! – jelentkezett be Alex.

– A kapitány is megteszi.

– Jól van, rendben. Egyébként is furcsa volt így szólítanom téged.

– Na szóval. Nemsokára csinálok valamit.

– Valamit?

– Olyan beszédmondós, csapatlelkesítős, a flotta admirálisa-szerű valamit.

– Ironikusan értve – nevette el magát Alex.

– Ez most komoly – felelte Naomi, de a hangjából nem érződött ki dorgálás. – Háromátkelésnyire vagyunk attól, hogy az egész flotta itt legyen. Már elküldtem a csapategységek feladatait a többi hajónak. Úgy gondoltam, kiállok eléjük. Mondok valamit a legénységnek. Bobbie csinált ilyet?

Alexnek törnie kellett rajta a fejét.

– Valami ilyesmit, igen.

– Igazából azt reméltem, hogy nemmel válaszolsz.

– Ideges vagy?

– Azt hiszem, inkább elviselném, ha lőnének rám.

– Hát, ha ez most sikerül, még kiderítheted, hogy valóban így van-e. Szóval ezt plusznak vehetjük?

– Talán.

– Rendben, már megyek is fel.

Alex még egy nagy kortyot ivott a teából, aztán a maradékot a visszaforgatóba öntötte, és felhúzta magát a központi aknába, vissza a pilótafülkéhez. Érezte, hogy a szorongása lassanként átalakul, de még nem tudta eldönteni, mivé. Talán izgatottsággá. Talán félelemmé.

Mire visszaért az üléséhez, Ian már kikapcsolta a nyílt csatornát. A srác komornak tűnt, a száját vékony vonallá szorította össze, ujjbegyei a vezérlőmonitor szélén táncoltak, mintha arra vártak volna, hogy valamit csinálhassanak ott. Alex feltartott mutatóujjával jelzett, ahogy becsatolta magát. Fogalma sem volt, miért tette, azonkívül, hogy érzelmi támogatását igyekezett kifejezni vele.

Naomi lebegett be a fedélzetre. Hivatalos feketét viselt, ami úgy tűnt egyenruhának, hogy mégsem az. Emellett egyáltalán nem öregesnek látszott az őszülő haja. Inkább feltűnőnek. A vonásai komolyak és kemények voltak, a mozdulatai könnyedek és erősek. A présülésébe húzta magát, megnyitotta az állomása taktikai kijelzőjét, és átfutotta a rajta lévő adatokat. A hajóit. A flottáját. A pilótafülkében minden tekintet rá szegeződött. Odapillantott Ianre.

– Nyisd meg a hajó belső csatornáját! – utasította.

– Igenis, kapitány – válaszolta Ian.

Naomi megköszörülte a torkát. Az egész hajó ettől visszhangzott.

– Itt Naomi Nagata beszél – szólalt meg. – Hamarosan átkelünk a Laconia-rendszerbe. Az ellenséges terület szívébe hatolunk be. Mindannyian láttuk, mit tett a Förgeteg a belső bolygók egyesített flottájával. Tudom, hogy most erre gondolnak. Ahogy én is. De itt valami másra készülünk. Nem tudtuk megállítani a Förgeteget, amikor behatolt a Sol-rendszerbe…

Később viszont szarrá zúztuk!, kiáltott fel valaki egy vagy két fedélzettel lejjebb. Éljenzés és hujjogás felelt rá, de Naomi rájuk sem hederített.

– Nem megállítani akarjuk a Forgószelet. Elcsalni igyekszünk. Az, hogy ezt pontosan hogyan fogjuk megtenni, attól függ, mit találunk a kapu másik oldalán. A pontos taktikát menet közben fogjuk kidolgozni. Az átfogó stratégia viszont adott. El fogjuk pusztítani a Laconia összeszerelő platformjait. Az eszközt, amivel Duarte a Magnetár hajókat építi. A Vihar-osztályú rombolókat. Antianyagot állít elő. Ennek most mind véget vetünk. És ezzel együtt Laconia birodalmi törekvéseinek is. Ezt fogjuk megtenni. A flotta minden hajójának meglesz a szerepe. A legveszélyesebb maguknak a platformoknak a lerohanása. Ha szerencsénk van, ezt mi fogjuk megtenni. A harci egységünkhöz tartozik még a Vihar a Szabadbirtokról, a Cassius a Sigurtá-rendszerből, valamint a Quinn és Az Arc Hercege a Rógyinából. Öt hajó, de mi nem leszünk elegen. Minden hajónak, minden harci egységnek, minden legénység összes tagjának minket kell támogatnia. Hosszú küzdelem lesz. Kemény. De meg fogjuk nyerni. Tehát ha ételre van szükségetek, most egyetek. Ha el kell látogatnotok a fejbe, még van öt percetek. Azután átmegyünk.

Az éljenzés hangjára bontotta a vonalat. Tolóerő nélkül nem süppedhetett bele az ülésébe, de ha megtehette volna, Alex egészen biztosra vette, hogy Naomi ezt teszi. Alex megnyitotta a vezérlést, kiválasztotta az előre beállított profilt, és begépelt egy üzenetet Naominak.

EZÜGYESVOLT. MINDENTELÉRT, AMITKELLETT.

A szöveg felugrott Naomi monitorján. Naomi halványan elmosolyodott. Pár pillanattal később megérkezett a válasza.

UTÁLOMANYILVÁNOSBESZÉDEKET. UTÁLOM. LEGKÖZELEBBTEFOGODCSINÁLNIEZT.

INTÉZDEL, HOGYLEGYENLEGKÖZELEBB, gépelte be Alex, ÉSMEGTESZEM.

Naomi épphogy csak felkuncogott. Már az diadalnak számított, hogy ennyire le sikerült nyugtatni a nőt. Furcsának tűnt Bobbie szerepében látni. Már nem Holdenében. Alex eltűnődött, vajon mi változhatott még, amíg nem figyelt oda.

– Rendben – szólalt meg Naomi kellő hangerővel ahhoz, hogy a pilótafülkében mindenki jól hallja. – Itt az idő. Alex!

– Igenis, kapitány – vágta rá Alex. Az egész hajón bekapcsolta a gyorsítási riasztást, kivárt húsz másodpercet, hogy a késlekedők is elhelyezkedhessenek az ülésükben, aztán a Roci megugrott, éppoly türelmetlenül, amilyennek Alex érezte magát. A présülésgél ellennyomott, hidegen ölelte körül, és Alex érezte, hogy elmosolyodik. A sisakkijelzője megjelölte a kapuhoz vezető útvonalat, és Alex azon kezdett morfondírozni, vajon mennyire lehet rossz a helyzet a gyűrűkapu másik oldalán. Ahogy lassanként elmúlt a lassú zóna okozta félelem, egyre jobban tartott attól, hogy a Laconiába lépnek át belőle.

Mögötte egy másik hajó hajtóműve lobbant be. A Viharé. Aztán a Quinné. Aztán a Cassiusé. Mindent másodpercre pontosan időzítettek. Érezte a tűszúrást, aztán a beléáramló lét. Számára kemény lesz az égetés, és egyenesen pokoli az övbélieknek. Naominak.

Alex a hajtómű, a manőverezőfúvókák állapotkijelzőin tartotta a szemét. Sokkal gyorsabban keltek át a megszokottnál, és ha valamelyik manőverezőfúvóka egy alkalmatlan pillanatban kihagy, letérítheti őket a pályájukról a lassú zóna peremén örvénylő semmibe. Nem tudhatta, jó halál lenne-e, vagy sem, és semmi kedvet nem érzett hozzá, hogy kiderítse.

Optikai teleszkópok híján a kapu ezer kilométeres köre nem volt több parányi pontnál a monitoron, amíg át nem keltek rajta. Szinte arra sem maradt idő, hogy tudatosodjon benne, hogy már áthaladtak, és begyújtottak a Roci fúvókái. A présülések nem is felszisszentek, inkább kattantak, ahogy jobbra vágódtak, aztán hirtelen vissza. Alex látása elhomályosult a széleken, az agyában keringő vért felkavarta a tehetetlenségi erők hirtelen változása.

Elsőként az ellenség után kutattak. A Roci radarja már a rendszert pásztázta, a teleszkópok a hajtóműcsóvákat, a rádiófrekvenciás szenzorok pedig a laconiai hajók transzponderjeleit keresték. Már öt jelzés felvillant, de csak a Szállítószövetség hajói tartózkodtak hivatalos ügyben a rendszerben. A Laconia-rendszerben nem sok érdeklődésre számot tartó hely akadt. De mégis volt néhány. A naprendszer egyetlen gázóriása körül keringő jégholdon tudományos állomás működött. Az egyik belső, sziklás bolygón fél évtizede titánt bányásztak. Azt rebesgették, hogy Duarte egy készülő művészeti projekt helyszínének jelölt ki egy Ceres méretű törpebolygót. Az első valódi ellenséget, amelyre a Roci ráakadt, csaknem a birodalom központjáig tartó távolság fele választotta el tőlük. Két Vihar-osztályú romboló égetett a kapu felé. Mögöttük pedig, a bolygóhoz közel, egy Magnetár-osztályú hadihajó összetéveszthetetlen hő- és energiamintázatát lehetett kivenni.

Alex a vezérlőpanelhez nyomta az ujjait, és begépelt egy üzenetet.

SENKISEMŐRIZTEAKAPUT. NEMTUDTAKAJÖVETELÜNKRŐL.

Pár perccel később Naominak sikerült választ küldenie. VAGYELKÉPZELNISEMTUDTÁK, HAGYVALAKIENNYIREOSTOBALEGYEN.

Alex felnevetett volna ezen, ha levegőt kap. Azóta nyolc g-vel égettek, hogy átkeltek a kapun. Átélt már rosszabbat is, de akkoriban még fiatalabb volt. A Vihar, a Quinn, a Cassius és Az Arc Hercege mind mögöttük égettek, pályájuk vékony legyezőalakzatban szétnyílt. A kapuból most lépett ki a hagyományos térbe az első Donnager-osztályú hadihajó, és az övéktől eltérő vektor mentén haladt tovább. Naomi tömeget, energiát és biztonságot mérő modelljének küszöbszintje lejjebb kúszott Alex képernyőjén. Abban a pillanatban, hogy kellően alacsonyra süllyedt, megérkezett a második hadihajó. A Laconiát három óra időkésés választotta el a gyűrűjétől. Ezért amit a rendszerből láttak, a múltat mutatta. Ugyanakkor azt is jelentette, hogy a legközelebbi laconiai hajó valamivel több mint másfél óráig még nem fogja észlelni az ellenség behatolását, magának a Laconiának pedig kétszer ennyi idő kell hozzá. Alex nem hagyta abba az égetést. Mire megérkezik a válasz, a flottájuknak minél jobban szét kell szóródnia a rendszerben.

Ha focimeccs lett volna, a Laconia egy világklasszis kapussal és néhány profi csatárral áll ki Naomi négyszáz általános iskolása és három Donnager-osztályú futballhuligánja ellen. Bármilyen egy az egy elleni összecsapás Duarte győzelmével végződött volna. Ezért jobban jártak, ha elkerülték ezeket. Legalábbis addig, amíg Naomi nem dönthetett róla, mibe megy bele.

Alex optikai teleszkópokra váltott, és hátrapillantott a zsugorodó kapu felé. Már most egészen parányinak tűnt, de még mindig ki lehetett venni a születő csillagok módjára előbukkanó hajók hajtóműcsóváit. Mögöttük pedig a sok ezer valódi csillag és a galaxis széles, szemgyönyörködtető foltja ragyogott. Nagyjából ugyanúgy, ahogy mindig.

Három órával később az ellenség rombolói leállították hajtóműveiket. Az időkésés miatt ez azt jelentette, hogy észlelték a behatolást, és reagáltak, a válasz pedig az imént ért el hozzájuk. Alex kíváncsi lett volna, vajon akkor hagyták-e abba az égetést, amikor meglátták az átkelő Rocit, vagy még néhány hajtómű váratlan fellobbanása kellett ahhoz, hogy idegeskedni kezdjenek. Ha eléggé érdekelte volna, utánaszámolhatna, hogy kiderítse. Annyit mégis kikalkulált, hogy tudja: a megjelenésük híre még nem ért el a laconiai fővárosba Duartéhoz, de nemsokára ők is értesülnek róla.

Ian felnyögött az ülésében. Alex egy pillanatig attól félt, valamilyen orvosi probléma miatt. Némelyek egészen rosszul viselték az első tartós több g-s égetésüket. De az üzenet Naomitól érkezett.

CSÖKKENTSDAZÉGETÉST. BEJÖVŐÜZENET.

Alex fél g-re vette vissza a Roci gyorsulását. Körötte mindenfelé levegőért kaptak és felsóhajtottak a társai. Maga is valami hasonlót tett.

– Kefilwe! – szólalt meg Naomi. – Lássuk azt az üzenetet!

– Igenis, kapitány – felelte Ian. – Az állomására küldjem át?

– Szerintem mindenkit érdekel.

Egy Iannél nem sokkal idősebb nő jelent meg a monitorjaikon. Szigorú vonások, halvány ajak, a Laconia kék egyenruhája és összeráncolt homlok. Zavartnak tűnt. Nem riadtnak.

– Itt Kennedy Wu, a Feltámadó Shamal kapitánya az azonosítatlan rombolónak és kíséretének. Engedély és előzetes egyeztetés nélkül beléptek a laconiai űrbe. Kérem, azonnal kapcsolják ki a hajtóműveiket. Ha segítségre lenne szükségük…

Valaki rémülten felkiáltott Kennedy mögött. Alex mintha az „Ez a Vihar!” vagy „Az ott a Vihar!” szavakat vette volna ki. Valami hasonlót. A laconiai kapitány aggodalma egy szemvillanás alatt félelembe csapott át. Alex megpróbálta beleképzelni magát a nő helyzetébe. Az ott az ellopott hajó, amelyik meggyilkolta a hadiflotta ékességét, elpusztította az elpusztíthatatlant, és most ott bukkan fel, ahol semmi keresnivalója. Ő és Naomi tudta, hogy a teljes antianyagkészletük odalett a Förgeteg elleni összecsapásban, de látta, hogy Kennedy kapitány bizonytalan.

– Figyelem, Közelgő Vihar! Haladéktalanul állítsák le a hajtóműveket, és adják át az irányítást! Ha megpróbálják megközelíteni a Laconiát, azt ellenséges akciónak tekintjük, és azonnali…

Egy újabb hang harsant fel. Alex ezúttal egyértelműen hallotta, mit mond. Még többet észlelünk. Ez egészen hatalmas. Valószínűleg az egyik Donnager-osztályú hajó juthatott át. Kennedy kapitány elfordította a tekintetét a kamerától, egy másik monitoron ellenőrizhetett valamit, aztán megszakadt az üzenet.

– Nos – szólalt meg. – Azt hiszem, észrevettek minket.

– Az az érzésem, hogy Duarte főkonzulnak nyugtalanító napja lesz, nem igaz? – jegyezte meg Ian.

Naomi megnyitotta a taktikai kijelzőt. A Laconia-rendszer mérhetetlen terei annyira leegyszerűsítve jelentek meg, hogy a kapun átözönlő hajóik egyetlen pöttömnyi pontnak tűntek.

– Mi a parancs? – kérdezte Ian.

– Elsőként a Vihart fogják támadni – válaszolta Naomi. – Lassabb égetéssel vigyetek minket a gázóriás felé! És létesítsetek irányított sugárnyaláb-kapcsolatot Sellers kapitánnyal a Garcia y Vasquezről! Azt a látszatot fogjuk kelteni, hogy ott akarunk összecsapni velük, a Neve Avivim pedig kezdjen eszeveszett égetésbe, hogy megkerülje, mintha harapófogóba akarnánk csalni őket. Amint a rombolók megindulnak felénk, változtatunk ezen.

– Vettem – válaszolta Ian.

Mögöttük újabb hajó lépett ki a kapun. Több száz hajtóműcsóva bomlott szét keskeny vagy széles ívben, akár a homok az üvöltő szélben.

Megkezdődött a Laconia ostroma.

Negyvenharmadik fejezet: Elvi

Ha megtehette volna, Elvi máshová költözik a munkájával. A legjobb egy saját laboratórium lett volna, iszonyúan szoros másodikként pedig a Fayezzel közös lakosztálya. Az adatokat azonban az egyetemen és a Karámban tárolták, ezért oda ment. És eleinte bosszankodott emiatt. Az áttörést akkor sikerült elérnie, amikor félretette Cortazár Duarte átváltoztatásáról készült feljegyzéseit, és visszatért a saját adataihoz.

A halott rendszerekről írt beszámolóit egy régmúlt életből származó leveleknek érezte. A lélegzetelállító izgalom, amit akkor érzett, amikor rájött, hogy a Charon egyik félig-meddig lakható bolygóján szó szerint üvegeső esik, most szinte gyerekesnek tűnt. Visszagondolt rá, és látta hitetlenkedő rácsodálkozását, sőt, még most is megrezdült benne tőle valami. A gigantikus kristályvirág szirmaiban vákuumcsatornákként futó szálak úgy gyűjtötték be az energiát a Charon-rendszer hevesen ingadozó sugárzásából és mágneses mezőiből, ahogy a százszorszépek szívják magukba a napfényt, ám ezek a százszorszépek több ezer kilométer szélesek voltak. Még mindig úgy vélte, hogy a kristályvirágok természetes módon kialakult csillagközi létformák lehettek. Az óriási zöld gyémánt pedig…

Hosszasan bámulta, mielőtt megértette, hogy valójában min gondolkozik. Aztán fogta a táblagépét a mért eredményekkel és az adatokkal, és átvitte Cortazár magánlaboratóriumába. Ki nem állhatta, hogy egy helyiségben kell lennie vele, ki nem állhatta, hogy a férfi a nyakába liheg, de nem volt más választása.

– Igen – mondta Cara, amikor rápillantott kifejezéstelen, fekete szemű tekintetével. – Tudok róla.

Xan éppen aludt. Vagy lehunyt szemmel pihent, ami onnan, ahol Elvi ült, valószínűleg egyformának hatott. Cortazár az íróasztalánál ült, és mogorván figyelte kettejüket: Carát és Elvit, ahogy az átlátszó műanyag ketrec falának támaszkodnak két oldalról, mint amikor két lány hasonlítja össze az ebédjét az egyetemen. Aztán rosszalló tekintettel tovább ette a szendvicsét.

– Tudsz mondani róla valamit?

Cara összeráncolta a homlokát. Még ezt is parányi fáziskéséssel csinálta. Mintha a lánynak, vagy annak a valaminek, ami egykor a lány volt, előbb fel kellett volna idéznie a mozdulat mikéntjét. Vagy talán egyfajta koordinációs zavarhoz hasonlított. Elvinek feltétlenül vissza kell majd térnie erre a kutatási irányra…

– Az a feladata, hogy… rögzítsen? – kezdte Cara. – Nem ez a helyes kifejezés rá. Nem egészen olyan, mint az emlékezet. Inkább minden egyszerre? Ahogy egy filmnek része minden kép, amelyik elmeséli a történetet, és azok még akkor is ott vannak, amikor nem egy időben látjuk mindegyiket? Nem igazán érthető, igaz?

– Afféle gestalt – állapította meg Elvi.

– Nem ismerem a szót – válaszolta a lány.

Elvi kézi terminálja ugyanabban a pillanatban jelzett, amikor Cortazár rendszerének képernyőjén értesítés ugrott fel. Trejo üzent, hogy fél óra múlva rendkívüli megbeszélésen kell megjelenniük az irodájában.

– Valami gond van? – érdeklődött Cara.

– Túl sok főnök, túl kevés idő – felelte Elvi. – Visszajövök, amint tudok.

Cortazár már az ajtó felé tartott. Elvinek meg kellett szaporáznia a lépteit, hogy utolérje. Odakint sofőr várta őket, és sikerült egyszerre alázatosnak és türelmetlennek tűnnie. Hideg szél fújt kelet felől, belecsípett Elvi fülcimpájába. Először töltötte a telet a Laconián, és úgy tudta, hosszú-hosszú ideig jóval hidegebb lesz majd, mielőtt visszatér a meleg.

A kocsi hátsó ülésén Cortazár összefonta a karját, és mogorván kibámult az ablakon. A város tündökölt, és mindenfelé zászlókat tűztek ki valamilyen kulturális ünnep miatt. Elvinek fogalma sem volt, milyen alkalomból. Az utcákon, amelyek mellett elhaladtak, vastag kabátban siettek az emberek. Két fiatal férfi pár pillanatig a kocsi mellett futott kéz a kézben, mosolyogva, mígnem egy laconiaikék egyenruhás biztonsági őr odébb nem terelte őket.

Elvinek nehezére esett észben tartani, hogy a bolygón elszórva egy egész nép – több millió ember – éli életét egy új környezetben, míg ő adatok halmaival fárasztja az agyát. E tekintetben alapvetően a többi városra hasonlított, amelynek közelében valaha az idejét töltötte.

– Hallottam, hogy beszélget az idősebb alannyal – szólalt meg Cortazár.

– Ugye? – fordult felé Elvi. – Bámulatos. – Lehalkította, megkeményítette a hangját, és a marsi akcentust imitálva folytatta: – Azt hittük, két eset, pedig mindvégig ugyanaz az egy volt. – Aztán, amikor Cortazár nem reagált: – Mint Bilguun felügyelő? Hogy ő meg Dorothy mindig más ügyben nyomoztak, aztán kiderült, hogy a kettő összefügg?

– Sosem néztem – válaszolta Cortazár. – Aggaszt, ahogyan az alanyokkal bánik.

– Carával és Xannal?

– Emberként kezeli őket – felelte Cortazár. – Nem azok.

– Nem is patkányok. Dolgoztam már patkányokkal. Egészen mások.

Cortazár megint nem értette a humort. Vagy nem találta viccesnek.

– Gyerekek holttestéből alkotott gépezetek. Azért tesznek bizonyos dolgokat, amelyeket annak idején a gyerekek tettek, mert a javítódroidok ezekkel az alkatrészekkel dolgoztak. Az Erosz csupán arányaiban különbözött ettől. A protomolekula és minden azzal kapcsolatos technológia jellege ugyanarra a logikára épül. Amikor az Eroszon pumpára volt szüksége, kisajátított egy szívet. Amikor olyan eszköz kellett neki, amivel foghat, egy kezet alakított át. Ez sem más. Cara és Alexander meghalt, a droidok pedig készítettek valamit a halott testekből. Amikor azzal a lánnyal beszélget, ő nincs jelen. Valami talán igen. És egy ember részeiből áll, ahogyan csirkecsontokból csúzlit készíthetek. Antropomorfizálja őket.

– És ez gondot jelent?

– Pontatlan – felelte Cortazár. – Ennyi.

A Kormányzóság épületében egy kísérő vezette oda őket a tanácskozóterembe, ahol Trejo és Ilich már elfoglalta a helyét. Ilich a szokásosnál is rosszabbul nézett ki, és az adott helyzetben ez nagy szó volt. Trejo ellenben szinte fesztelennek mutatkozott. A székekre mutatott, Elvi és Cortazár pedig leült. Egy fali kijelzőn a rendszer térképét lehetett látni – a napot, a bolygókat, a holdakat és a hajókat –, mintha egy virtuális planetáriumot figyeltek volna. Elvinek úgy tűnt, rengeteg benne a hajó.

– A kutatás? – kérdezte kurtán Trejo. – Hogy állunk?

– Haladunk. Biztosan haladunk – válaszolta Cortazár.

– Egyetért ezzel, Okoye őrnagy?

– Új összefüggéseket fedezünk fel – felelte Elvi. – Nem igazán tudni, mi létfontosságú és mi lényegtelen, csak utólag, de igen. Haladunk.

– Történt valami – közölte Trejo.

– Micsoda? – kérdezte Elvi.

Így tudta meg, hogy a földalatti mozgalom lerohanta a rendszert. Trejo amilyen gyorsan csak lehetett, ismertette a részleteket, aztán átadta a szót a többieknek.

– Engem egyedül az érdekel – jegyezte meg Ilich –, hogy miről tudnak, amiről mi nem. Ezért jelent problémát a dolog.

– Megértem az aggodalmát – válaszolta Trejo, és felkapta az egyik kezét, mintha azt mondaná: Hagyja abba a nyavalygást!

– Először is, mindannyian látták, ahogy a Förgeteg egymagában szembeszáll a flottájukkal. Tudták, mire képes. Mi pedig azt láthattuk, hogy elpusztítják ugyanezt az elpusztíthatatlan hajót. Fogalmunk sincs, mire képesek még.

– A Solban mért adatok arra utalnak, hogy az elküldött teljes antianyag-utánpótlást bevetették – jelentette ki Cortazár.

– És több nem hiányzik – tette hozzá Trejo. – Ami még létezik, vagy az összeszerelő platformokon található elszigetelve, vagy a többi rendszerben lévő bombaszállító hajók töltete. Lehetséges, hogy a Tájfun elvesztése után az ellenség eltulajdonította őket, de még egyről sem hallottunk, amelyik eltűnt volna.

– Vagyis ha nem ez az ok – vetette közbe Ilich –, mit tartogatnak a tarsolyukban, hogy hajlandók háromszáz…

– Négyszáz – javította ki Trejo. – Újabb hajók keltek át.

– Négyszáz hajóval támadnak ránk? Mert ha nem akar hirtelen mindegyikük öngyilkosságot elkövetni, azt kell feltételeznünk, hogy tudnak valamit.

Elvi hajlott rá, hogy ebben egyetértsen Ilichcsel, ha a hangnemével nem is. Most már azt is értette, Trejo miért tűnt nyugodtabbnak. Az idegen furcsaságok és a politikai cselszövések után egy egyszerű, fegyverekkel vívott háború újra a komfortzónán belülre tartozott. Elviébe viszont nem.

– Ez hadd legyen az én gondom! – mondta Trejo. – Már kapcsolatba léptem Gujarat admirálissal. A Forgószél még nem százszázalékosan hadra fogható, de nyugodtan bevethetjük, amennyiben nem hagyja el a rendszert. Eleve nem áll érdekemben, hogy átküldjem a gyűrűkön az utolsó Magnetárunkat. Erre felkészültünk. Amire nem készültünk fel, az a főkonzul hallgatása.

– Valóban furcsán hatna – ismerte el Cortazár.

– Az még elfogadható, hogy titkos akciócsoport élén igyekszik kideríteni, mi pusztította el a Medinát – folytatta Trejo. – Sőt, megnyugtató. Az ellenben, hogy néma maradjon, amikor megszállják a rendszert, nem az. Ehhez az ő arcára van szükségünk. Más választás nincs.

– Nem igazán tudom, hogyan valósíthatnánk meg ezt – szólt közbe Elvi. – Egyetlen tiszta pillanata sem volt, amióta…

– Majd mi elkészítjük – vágott a szavába Trejo. – Megértem, hogy ez mindegyikünk számára alantas munka, de nem óhajtok külső stábot bevonni ebbe. Beszkenneljük a főkonzult, hangfelvételeket gyűjtünk, és számítógéppel elkészítünk egy üzenetet az ellenségnek és a birodalomnak. Van némi tapasztalata a képalkotásban, igaz?

– Néhány állatot futtattam át mintavételező tasakokon – felelte Elvi. – Ez nem ugyanaz a kategória.

– Szerintem megvalósítható – jelentette ki Ilich.

– Remek – állt fel Trejo. Elvi egy pillanatig azt hitte, vége a megbeszélésnek, és maga is megindult az ajtó felé. – Dr. Okoye! Ezzel nem várhatunk. Most fogjuk megcsinálni.

A képalkotó berendezés nem tartozott a terjedelmes darabok közé, de Duarte szobáját nem ehhez építették. Kelly már feladta a főkonzulra a hivatalos egyenruháját, és a székéhez segítette őt. Az elképzelés, amennyire Elvi értette, az volt, hogy egyszerűbb létrehozni a hamis verziót, ha a férfival egyszerre szkennelik be az egyenruháját is.

– Maradnak majd nyomai a műveletnek – figyelmeztetett Cortazár. – Mindig maradnak.

– Rendkívül jók a képalkotóink – válaszolta Trejo, miközben a talpába igyekezett beilleszteni a lámparudat.

– Másoké is azok – jegyezte meg Cortazár. – Nem ellenzem a tervet. Csupán érdemes átgondolni, hogyan hiteltelenítse azokat, akik hamisnak kiáltják ki a felvételt.

– Már dolgozom rajta – jelentette ki Trejo, és felegyenesedett. A lámparúd végigfuttatta a teljes spektrumot, előkészítette magát, hogy elkapja Winston Duarte bőrének és hajának legfinomabb részleteit is. Duarte lefogyott az összeomlása óta. A tekintetében még mindig ugyanazt az intelligenciát lehetett felfedezni, ha az összpontosítást nem is, de az arccsontja sokkal jobban kiállt. Elvi úgy érezte, mintha a bőr alatt ki tudná venni a koponyát, és nem emlékezett olyasmire, hogy korábban így gondolta volna. Kelly megfésülte a főkonzul haját, próbálta úgy eligazítani, ahogy a korábbi beszédek és bejelentések előtt állt. De Duarte sehogy sem akart mozdulatlan maradni. A keze is elvékonyodott, szürkének és porosnak tűnt, és Duarte folyamatosan mozgatta. A szeme úgy járt ide-oda, mintha a tekintetével senki más számára nem látható lepkéket követett volna.

– El lehet érni valahogy, hogy egy pillanatra nyugton maradjon? – kérdezte Trejo.

– Néha megteszi – felelte Kelly. – Felkavarja mások jelenléte. Hagyjon neki egy kis időt, hogy lenyugodjon!

Trejo motyogott magában valamit, de nem ellenkezett. Elvi a többiekkel együtt várt, és figyelte a férfit, aki, bármennyire rövid ideig is, de egy galaktikus birodalom istencsászára volt. E pillanatban csak egy elveszett embert látott maga előtt. Emlékezett rá, mennyire határozottan érezte személyiségének erejét, amikor először találkoztak. Azt, hogy valamiféle lényegi és ellenállhatatlan jelenlétében lehet. Észrevett valamit az álla és a nyaka vonalában, ami Teresára emlékeztette. Könnyen el lehetett felejteni, hogy ők is emberek. Apa és lánya. Ugyanaz a bonyolult, terhes kapcsolat kötötte össze őket, mint amelyikben az emberek azóta igyekeztek eligazodni, hogy kifejlesztették a nyelvet. Valószínűleg már korábban is.

Anélkül, hogy meg tudta volna mondani, miért, Elvi odalépett hozzá, és megfogta Duarte kezét. A férfit kellemes meglepetésként érte. Elvi letérdelt, gyengéden rámosolygott, és Duarte tekintete addig úszott a ki tudja, miféle sötét vizekben, amíg nem találkozott az övével.

– Csak le kell tapogatnunk, uram – mondta Elvi. – Nem fog fájni.

Duarte mosolya kedvesnek tűnt, és kimondhatatlan szeretet töltötte meg. Finoman megszorította, aztán elengedte Elvi kezét. Elvi újra felegyenesedett, kilépett a fényből és a letapogató hatósugarából. Duarte úgy nézett körbe a szobán, mint egy jóindulatú uralkodó halála órájában, mígnem a tekintete megállapodott Cortazáron.

– Jól van – szólalt meg Trejo. – Essünk túl rajta, mielőtt…

Duarte felállt, a fejét félrebillentette, mintha egy félig elfeledett emléket próbálna felidézni. Ellépett a székétől. Ilich halkan, csalódottan felszisszent.

– Jól van – nyugtatta őket Trejo. – Semmi gond. Csak állítsuk be újra, és tegyünk még egy próbát!

Duarte odalépett Cortazár elé. Elvi az összeomlása óta nem látta őt ennyire erősen összpontosítani. Cortazár elmosolyodott, és fejet hajtott, mintha ilyesmit vártak volna el tőle. Duarte állkapcsa fel-le járt, a szája kinyílt és bezárult, de egyedül egy alig hallható „Ó” hagyta el az ajkát. Finoman legyezni kezdett a kezével, mintha füstöt próbált volna elhessegetni, mire Cortazár mellkasa behorpadt, és közben mintha szárnyakat növesztett volna vörös porfelhőből. Annyira lassan, annyira finoman történt, hogy Elvi fel sem fogta, mit lát. Először nem.

Mintha Cortazár valamiféle ködre kivetített kép lett volna, és a párát elfújta volna valami. A semmi örvénylett át a mellkasán, az arcán. Mögötte pedig, a levegőben vörös és rózsaszínű, szürke és fehér csigavonalak lebegtek díszesen és szépségesen, akár a vízben szétterjedő tinta. A levegőt a vas szaga töltötte meg. A véré. Cortazár leült a földre, a lábát maga alá húzta, aztán oldalra dőlt, miközben hosszan, cuppogva kifújta a levegőt. A feje bal oldala az állkapcsától a feje búbjáig hiányzott. A szíve még mindig verni próbált bordái felnyitott üregében, de a férfi már távozott.

Némán, mozdulatlanná dermedve álltak. Duarte felnézett, a figyelmét felkeltette valami, amitől elmosolyodott, mint egy szitakötőt megpillantó gyermek, a keze céltalanul felemelkedett. Trejo lerakta az ágyra a szkennert, sarkon fordult, és Elvit maga után húzva kisétált a szobából. Utánuk Ilich lépett ki, aztán Kelly, aki betette maga mögött az ajtót. Mindannyian elsápadtak. A Kormányzóság épülete rázkódott alattuk, a dübörgés Elvi szívverésének ritmusát követte. Elvi levegő után kapkodott.

– Jól van – szólalt meg Ilich. – Rendben. Ez történt. Az előbb ez történt.

– Okoye őrnagy? – fordult felé Trejo. Arcának rendesen sötét bőre most fakónak és szürkének látszott.

– Életemben nem láttam még ilyet, basszameg. Soha – felelte. – A kibaszott kurva szentségit!

– Egyetértek – válaszolta Trejo.

– Tudta – mondta Elvi. – Erről szólt a dolog. Tudott Teresáról. Elárulta neki?

– Mi van Teresával? – értetlenkedett Ilich. – Mit tudott Teresáról? A lányának mi köze ehhez?

– Ne térjünk el a tárgytól, emberek! – támaszkodott a falnak Trejo. – Mr. Kelly, átkísérné a főkonzult egy másik helyiségbe, amíg ezt itt feltakarítjuk?

Kelly úgy nézett Trejóra, mintha az admirális az imént arra kérte volna, dugja a kezét egy húsdarálóba, hogy kiderítse, forog-e még. Elvi egy pillanatig azt hitte, hogy a férfi nemet mond, de a laconiaiakat egészen más fából faragták. Kelly bólintott, és kimért léptekkel elvonult.

– Nélküle is elkészíthetjük a nyilatkozatot – vetette fel Trejo. – Megcsinálhatom én. Mint az ő… megbízott hadvezére. Örömmel elfogadom a kinevezést. Megköszönöm neki, hogy belém vetette a bizalmát. Ilyesmi.

– Róla kell felvételt készítenünk – jelentette ki Ilich. – Bármi legyen is odabent, az nem a főkonzul. Fogalmam sincs, mi az ördög az, de ebben a pillanatban az az egyedüli józan döntés, ha golyót repítünk a fejébe.

Trejo előhúzta a pisztolyát, és a csövénél fogva odanyújtotta Ilichnek.

– Ha biztos benne, hogy ezzel végezni tud vele, csak nyugodtan.

Ilich egy pillanatig habozott, aztán elfordította a tekintetét. Trejo visszacsúsztatta a pisztolyt a tokjába.

– Okoye őrnagy?

– Tudom – felelte. – Ezt is előre kell venni. Tüstént nekilátok. De…

– De?

– Tudom, hogy arra utasította Cortazárt, minden feljegyzését mutassa meg nekem. Valamiért nem voltam teljesen biztos abban, hogy ezt tette.

Trejo elgondolkozott ezen. Az ajtó másik oldalán valami megzörrent. Tompa puffanás hallatszott, mintha valamilyen szerkezetbe botlottak volna bele, és döntötték volna fel. Ha verekedés hangja lett volna, mindjárt jobban hangzik. Trejo elővette a kézi terminálját, begépelt valamilyen kódot, és állított valamin, amit Elvi nem látott.

– Okoye őrnagy, mostantól ön Paolo Cortazár. Ha át akarja kutatni a szobáját, és fel akarja túrni az alsónadrágjait, nyugodtan megteheti. Nézzen utána, mit evett! Ellenőrizze az orvosi kartonját, nincs-e nemi betegsége! Olvassa el a rohadt anyjához írt leveleit, nem érdekel! Ettől a pillanattól fogva annak a férfinak az élete nyitott könyv ön előtt. Találjon benne valami hasznosat!

– Minden tőlem telhetőt megteszek – felelte Elvi.

– És őrnagy! Tudom, hogy civil volt, mielőtt kinevezték. Nem úgy jutott egyre feljebb a ranglétrán, mint mi, többiek, ezért egyértelművé szeretném tenni, hogy ha még egyszer szóba hozza, hogy a birodalomnak meg kellene adnia magát, hadbíróság elé állíttatom, aztán kivégeztetem. Ez most már háború. Megváltoztak a szabályok.

– Értettem – válaszolta Elvi. – Az utóbbi időben ez elég gyakran megtörténik.

– Kurvára igaz – ismerte el Trejo. Aztán Ilichhez fordult: – Ilich ezredes! Fogalmazzuk meg azt a nyilatkozatot!

Elvi úgy botorkált ki a Kormányzóság épületéből, mintha egy rossz álomban bolyongana. Még a csípős szél is kevésbé tűnt valóságosnak. Sokk, gondolta. Érzelmi sokkot kaptam. Ez történik, ha valaki az ember szeme láttára meghal.

A laboratóriumban dr. Ochida intett neki, amikor Elvi elment mellette, aztán aggodalmasan nézett utána, mert Elvi nem integetett vissza neki. Elvi tudta, hogy meg kellett volna állnia, hogy elbeszélgessen vele, de elképzelni sem tudta, mit mondott volna neki. A magánlaboratóriumban – az ő magánlaboratóriumában – Xan és Cara a kalitkájukban ültek, és azt a szójátékot játszották, amivel az időt szokták múlatni néha. Félbehagyták, amikor Elvi belépett, de nem kérdezték meg tőle, hogy mi történt. Hogy mi a baj.

Cortazár félig megevett szendvicse még mindig az asztalán hevert, papírzacskóba csomagolva. Elvi bedobta a visszaforgatóba, aztán megnyitotta a saját munkaasztalát. A jelentéseket és adatcsomagokat, amelyeket hetek óta tanulmányozott. Felosztotta a képernyőt, és frissen kapott engedélyével megnyitotta Cortazárét. Mindkettőben visszanavigált a funkcióalapú tárgymutatóig.

Cortazáré száznyolcvan bejegyzéssel hosszabbnak bizonyult. Elvit a haraghoz, rettegéshez, ahhoz a maró kéjhez hasonló érzés töltötte el, amit olyankor érezni, amikor valami borzalmasról beigazolódik, hogy jól gondoltuk.

– Micsoda seggfej – morogta maga elé.

Negyvennegyedik fejezet: Naomi

Hosszan és kegyetlenül égettek. A présülés hiába osztotta el a nyomást egyenletesen a test minden négyzetcentiméterén, Naominak órákon át mindene fájt. Kizárólag az evéshez és a fejhez szükséges szünetek jelentettek némi enyhülést, de ezeket is rövidre szabta.

A Laconia valamivel nagyobb helioszférát alkotott a Solnál, kilenc bolygóval, amelyek közül csupán az egyiken maradt meg az élet. Az egyetlen gázóriás körül nyolcvan-száz hold keringett attól függően, hol húzták meg a határt. Ezen túl még két nagy bolygót lehetett találni a mélyűrben, valamint egy befogott, a Lunánál alig nagyobb sziklás bolygót, retrográd keringési pályán, amely jóval az ekliptika síkja fölé emelkedett, és mélyen az alá süllyedt. A naphoz közelebb öt bolygó helyezkedett el, és ezek közül a második volt Naomi célpontja és a birodalom székhelye. A gázóriás mellett transzferállomás működött, a lakott bolygó körül pedig az idegenek összeszerelő platformjai keringtek. Ebből állt össze a csatatér, és Naomi teljesen szét tervezte teríteni benne a haderejét. Az ellenség oldalán a Forgószél Zúgása a tényleges Laconia bolygónál állomásozott, ezenkívül a Feltámadó Shamal és a testvérhajója, plusz még négy Vihar-osztályú romboló várta őket.

Égetés közben az ülését csaknem ugyanolyan elszigeteltnek érezte, mint a régi szállítókonténerét. Az idejével, bármennyire fájdalmasan telt is, maga rendelkezett. Ezért aztán addig tanulmányozta a térképeket, amíg szinte becsukott szemmel is látta őket.

A tudata mélyén pedig Bobbie várakozott. A hosszú évtizedek emlékei és szokásai, amíg ugyanazt a levegőt lélegezték be, ugyanazt a vizet itták, ugyanannak a szervezetnek a darabjaiként működtek, a részévé tették a marsi tüzért. És a fejében lakozó Bobbie-nak rengeteg mondanivalója volt.

Egy ehhez hasonló hadjárat olyan, mint egy érvelés. Megpróbálod rávenni valamire az ellenséget. Rábeszélni őket. És most, itt? Meg kell tanítanod nekik, hogy nagyobb veszélyt jelent egy helyben maradniuk, mint utánad eredniük. Ahhoz, hogy ez sikerüljön, minden leckének ezt az egyetlen alapgondolatot kell alátámasztania.

A MammatusVihar-osztályú romboló végzett küldetésével az Arcadia-rendszerben, és készletfeltöltésre visszaindult a Laconiára. Az Arcadiától a gyűrűig tartó út eseménytelenül telt, eltekintve attól a mostanra megszokott bosszúságtól, hogy a legfrissebben üzembe állított jelerősítőket működésképtelenné tették.

A Mammatus átkelése a Laconiába egészen másképp alakult. Abban a pillanatban, hogy a romboló belépett a hagyományos térbe, érzékelőrendszereit több forrásból származó erőteljes zavarás terhelte túl. Közvetlenül a gyűrűkapu közeléből fél tucat hajó bombázta a Mammatust rádiójelekkel és fénnyel. Három másodperc sem kellett ahhoz, hogy a hajó rendszerei újrainduljanak, ám addigra öt – már kilőtt és a célpontra váró – torpedó csapódott bele. Az elfogott Vihar több hónapos elemzése alapján végrehajtott torpedócsapások hatalmas pusztítást végeztek. A Mammatus elveszítette a bal oldali manőverezőfúvókáit és hat PVÁ-állást. Még nagyobb veszteségnek számított a kiszökő levegő.

Későn és legyengülve lendült ellentámadásba. Az ellenség PVÁ-i azonnal leszedték a torpedókat, amint kilőtték őket, és miután a mozgása korlátozottá, a bal oldala sebezhetővé vált, a romboló elmenekült. Nyilvánvaló és könnyen előre látható döntésnek tűnt, hogy a Laconia és a biztonság ígérete felé kezd égetni. Megrongálódott rendszereivel nem fedezte fel időben az útjában elhelyezett, radarral érzékelhetetlen kompozittal borított törmeléket, amíg az urán mikrometeoritok raja át nem lyuggatta az eleve sérült hajótestet, és le nem szaggatta róla a lemezborítás egy szakaszát. Az egyik manőverezőfúvóka kihagyott, ahogy az energiahálózat kompenzálni igyekezett a veszteséget, és a romboló pörögni kezdett a tengelye körül. Ennek ellenére további öt torpedó és folyamatos PVÁ-tűz kellett ahhoz, hogy harcképtelenné tegyék. A Mammatus derekasan harcolt, és csúnyán pusztult el, de elpusztult. A rendszerben mindenki végignézhette az utolsó óráját, noha az időkésés miatt nem értesülhettek róla időben ahhoz, hogy tegyenek valamit ellene.

Első lecke: nem lehet az erősítésre hagyatkozni.

Egyre nyúltak az égetéssel töltött napok. Naomi aludt, amikor csak tudott, amikor pedig nem, akkor az ellenség hadmozdulatait és a flottájától beérkezett jelentéseket tanulmányozta. A térde fájt, mivel egy kissé hátrafelé hajlította a gyorsulás. Nem mindig ugyanabba az irányba. Alex már kétszer módosította a pályájukat. Nem teljes átfordulással és égetéssel, csupán a sebességvektort változtatta meg, hogy közelebb vigye a hajót a gázóriáshoz. A rendszerben tartózkodó laconiai rombolók szintén égetésbe kezdtek, hogy hozzájuk igazodjanak, Naomi három Donnager-osztályú hadihajója – a Carcassone, az Armstrong és a Bellerophon – pedig újra hadrendbe álltak, mintha az ottani transzferállomásnál készültek volna megütközni az ellenséggel. Aztán leváltak, szétszóródtak, miközben tucatnyi kisebb hajó bukott le a nap és a belső bolygók felé. A Forgószél, amely bármelyiküket könnyedén lemészárolhatta volna, a helyén maradt, és a rombolókra hagyta az üldözést.

Naomi eredetileg arra számított, hogy a hadihajók elvonják a laconiai erőket, de nem így alakult. A rombolók az ő vadászcsapatát követték, hosszú, elkanyarodó meghátrálásra kényszerítették őket az ekliptika síkja fölé. A rombolók hirtelen visszafordultak, nem merészkedtek a gázóriás pályáján túlra. Naomi nem ilyen átrendeződést szeretett volna elérni, de ez is működött. Működnie kellett.

Amikor az égetés rövid időre leállt, Naomi hosszasan kivárt, mielőtt kicsatolta magát, hogy kiélvezhesse az enyhe fél g nyújtotta fizikai megkönnyebbülést. Ahogy a hajókonyha felé ballagott a folyosón, a lába bizonytalanul remegett, a nyaka fájt.

A többiek – a legénysége – már mind odaértek, gombás tésztát faltak, beszélgettek és nevetgéltek. Amint belépett, kijózanodtak. Naomi volt a felnőtt. A parancsnok. Az, hogy ki volt, kevésbé számított, mint az, hogy micsoda.

Nem zavarta.

Alexet a rakodótérben találta, ahol egy szerelvényfedő lapot nyitott fel éppen. Úgy nézett ki, mint aki napok óta nem zuhanyozott. Valószínűleg így is lehetett.

– Valami gond van? – kérdezte Naomi.

– Nincs. Minden rendben. Csak valamivel alacsonyabb víznyomást mértem ennél a fúvókánál, mint szerettem volna. Gondoltam, megbuherálom, amíg lehet.

– Okos ötlet.

– Azt reméltem, mostanra lejutunk a belső bolygókhoz.

– Még nagyon az elején járunk – válaszolta Naomi. – Van idő.

A Bhikaji Cama komótosan döcögött az űrben, a többi hajótól jócskán lemaradva. A raktere rányílt a vákuumra.

Két egység, az egyikben nyolc, a másikban tizennégy hajóval nagy hatótávolságú torpedókat lőtt ki a transzferállomásra. A rakéták keményen égettek, aztán tolóerő nélkül száguldottak tovább. Alig valamivel kevesebb mint háromszáz robbanótöltet zúgott át a feketeségen, mindegyik a transzferállomást vette célba, és az összes egymáshoz képest pár másodpercnyi különbséggel készült becsapódni.

És persze mindegyiket kilőtték. A legtöbbet a transzferállomás PVÁ-i szedték le, néhánnyal azonban a Forgószélről kilőtt nagy hatótávolságú elhárító rakéták végeztek. A hajó nem használta a mezőgenerátorát, és nem is tehette. Hatalmas ereje ellenére kis hatósugarú fegyvernek számított, és amikor legutóbb bevetették a hagyományos térben , a Sol-rendszer három percre elveszítette az eszméletét. A laconiaiak nem akarták egy hasonló tudatkimaradással kockáztatni a védelmüket.

Amikor a sortűz utolsó torpedói is megsemmisültek, a rakétákból kifogyott vadászegységek visszakanyarodtak, és égetni kezdtek a Cama felé. A legénységük külvázszkafandert öltött, és rakodókba csatolta magát, majd beúszott a teherhajó hatalmas bendőjébe, és friss torpedókkal, vízzel és PVÁ-lövedékekkel jött ki onnan.

A hadjárat megindítása után másfél héttel, a Naomi által meghatározott időpontban belépett a rendszerbe a Verity Close – a Bhikaji Cama testvérhajója –, megindult a rendszer túlsó széle felé, és felnyitotta a rakterét.

Második lecke: Nekünk ezerháromszáz rendszer küld utánpótlást. Nektek csak egy.

– A Vihar nyomába eredtek – közölte Naomi. – Le kell válnotok.

A képernyőn Jillian Houston ráncolta komoran a homlokát.

– Amikor elérkezik a pillanat, és sikerül elcsalni azt a vérszomjas szemétládát a Laconia mellől, még mindig egy bolygószintű védelmi rendszer próbál majd lelőni benneteket. Minimum. Előtte be kéne kapnom azokat a légvédelmi lövedékeket.

– Ha a támadó üteggel maradsz, a Forgószél tapodtat sem fog mozdulni. Soha. Nekem ugyanúgy nem tetszik a dolog, mint neked, de a hajód egykor az övék volt. Tudják, hogy ez a legmagasabb szintű technológia a flottánkban. Egy pillanatra sem fogják levenni róla a szemüket. Úgy gondolják, hogy ez jelenti a legkomolyabb fenyegetést, hiszen így is van.

Jillian akaratlanul is elmosolyodott.

– Ebben nem tévednek.

– Átvezényellek. Menjetek, és csatlakozzatok az Armstronghoz! Amikor elérkezik az ideje…

– A csali része leszek – vágta rá Jillian. – Nem igazán tetszik a dolog.

– Komoly kockázat. De megéri.

– Értettem – válaszolta Jillian, és bontotta a kapcsolatot. Naomi kinyújtózott, és ellenőrizte a rendszerét. Nyolc perce maradt még a következő égetésig. Megpróbálta eldönteni, inkább lemosakodjon, vagy egy ivógumó teáért menjen. Ha hamarosan nem határozza el magát, bármelyikhez túl késő lesz.

Vagy talán mindkettőt meg kellene tennie.

– Alex! Halaszd fél órával későbbre az égetést. Valamit el kell intéznem.

– Persze – válaszolta Alex.

Naomi lement a kabinjába, és a fejében a rendszer térképével beállt a privát zuhanyfülkéjébe. Miután a Vihar magára marad, átirányíthatná a Carcassonét és még vagy ötven másik, kisebb hajóját a transzferállomáshoz. A Roci, a Quinn, a Cassius és Az Arc Hercege kisebb veszélyt jelentenének, és lebukhatnának a nap felé, hogy a legbelső bolygó tömegvonzását kihasználva gyorsítsanak.

Bizonyos szempontból az egész művelet egy golgomérkőzéshez hasonlított. Felméri a lövést, hogy a labda hogyan fog visszapattanni és lepörögni a többi labdáról, és hogy az ellenfél hogyan fog reagálni erre. Hogy minden egyes döntés hogyan változtat az asztal helyzetén. Megszólalt a tudata mélyéről figyelő Bobbie: Az intellektus, a technika és az ügyesség próbája.

Naomi megértette, mennyire könnyű lenne elfelejteni, hogy itt emberi életek forognak kockán.

Miután körülzárták a Laconiai Birodalom székhelyét – a földalatti mozgalom és a Szállítószövetség kötelékébe tartozó hajók minden létező szögből afelé fordultak –, össztüzet zúdítottak a bolygóra. A transzferállomással már senki sem törődött. Nemcsak nagy hatótávolságú rakétákat használtak, hanem követ is. Olcsó, de halálos megoldás. Minden hajó atomtölteteket, felgyorsított titánrudakat és murvával teli tárolókat indított útnak egymást metsző röppályákon. Némelyik gyorsan haladt, másoknak hónapok kellenek majd, hogy leérkezzenek a Laconiára – amivel eleve megüzenték, mennyi ideig kész elhúzni a küzdelmet a földalatti mozgalom. Semmivel sem vettek célba nagyobb településeket, de a Laconián ezt senki sem tudhatta. Ahhoz, hogy biztosra menjenek, mindent védelmezniük kellett.

Az össztűz hosszú napokon át folytatódott. Egymás után kellett szétzúzni a köveket. Kilőni a torpedókat. A fenyegetések szakadatlan zápora végeláthatatlan órákon át fárasztotta őket. Ez volt a harmadik lecke: Ha védekezésre állnak be, folyamatosan felőrlik őket. Előbb-utóbb átjut valami.

A Forgószél a helyén maradt, a gravitációs kutat őrizte a Laconia felett, de a rombolók egyre messzebbre elkóboroltak. Amikor az ellenség túl közel került, Naomi flottája szétrebbent, mint vásott kölykök a hekusok láttán. Nem mindenkinek sikerült elmenekülnie. A Tucamari, egy átalakított sziklaugró, amelyik kalózokkal harcolt az Arcadiában, bekapott egy torpedót a hajtóműfúvókájába, és tűzgömbként végezte. A Nang Kwaknak, egy magántársaság két nemzedékkel korábban elavult lopakodójának nem sikerült kitérnie egy PVÁ-sortűz elől. Harcképtelenné válva megpróbálta megadni magát. A laconiai hajók ehelyett megsemmisítették. Mások is akadtak. Néhányan. Mindegyik eggyel több volt a kelleténél. És valahányszor Naominak esélye nyílt visszavágni az ellenségnek, hogy elcsalja őket, és végezzen egy-kettővel, kihagyta a lehetőséget. Ezt alapszabályként adta ki minden hajónak az egész rendszerben. A laconiai katonák, akik rájuk támadtak, sértetlenül térjenek vissza.

Mert ez volt az utolsó lecke, amit megtanított az ellenségnek: Nyugodtan üldözőbe vehettek minket. Így fogtok diadalmaskodni.

Ami persze hazugság volt.

Arra, hogy friss sajtot raktak az egérfogóba, elsőként az utalt, hogy a Bellerophon hajtóművének egyedi energiamintázata megváltozott. Egy Donnager-osztályú hadihajó égetett a Laconiától többé-kevésbé a Verity Close irányában. A hajtóműcsóvát még a rendszer felénél távolabbról is ki lehetett venni szabad szemmel, halvány, de mozgó csillagnak tűnt.

Aztán egy pillanatra kihunyt a fény.

A Roci és három kísérőhajó tolóerő nélkül, a Laconia napjának másik oldalán siklottak. Naomi a napkorona pereméhez közelítette őket, amíg a felgyülemlett hő még úgy is az elviselhetőség határáig jutott, hogy pluszvizet pumpáltak a hajó burkolatára, és hagyták elpárologni. Noha a hőmérséklet a megszokott üzem tűréshatárain belül maradt, megsütötte a szigetelőgyantát és a kerámiát. A levegő szaga megváltozott, és ettől Naomi és a legénység többi tagja ingerlékennyé vált, és kényelmetlenül érezte magát. Ám mivel a Laconia csatahajói a bolygó közelében maradtak, vakfoltba kerültek. Láthatatlanná váltak számukra.

Amikor a Bellerophon hajtóműve újra bekapcsolt, koszosan égetett. Fél perccel később ismét ellobbant. Ahogy némelyik csúcsragadozó azzal csalta magához a gyengébb vadászokat, hogy sebesült zsákmány hangját utánozta, a Bellerophon segítséget kért. Naomi flottája pedig válaszolt. A Vihar, az Armstrong, a Carcassone és a többi hajó csaknem negyede égetni kezdett a Bellerophonéval találkozó pályákon. A Bellerophon még félúton sem járt a Verity Close felé, de a fény még így is hetven perc késéssel ért el tőle a Laconiához.

Egy meghibásodott hajó nyilván felkelti Duarte és a főkonzul admirálisainak érdeklődését. A segítségére siető kísérőflotta még inkább magára vonta a figyelmüket. Hibának tűnt. És lehetőségnek.

– Gyerünk! – szólalt meg Naomi.

– Indítsam be? – kérdezte Alex.

– Állíts minket fél g-re! – felelte Naomi. Még ha nem is jön be a terv, már nem bírhatták ki itt sokáig. Kommtisztként Ian adta tovább az utasítást a többi hajónak, és a Roci alulról finoman nekipréselődött Naominak.

Két órával később megmozdult a Forgószél. Erős égetéssel megindult a Bellerophon és a hadihajó köré gyűlő kísérőflotta felé. Bárki számára, aki annak idején látta, ahogy a Förgeteg elpusztítja a Sol egyesített haderejét, mindez ahhoz hasonlított, mint amikor egy cápa megiramodik egy óvodásokkal teli tengeröböl felé.

Három órával később több vadászegység kezdett égetni a helioszféra másik oldaláról a Laconia felé, mire a rombolók elfogó pályára álltak, hogy ők is kivehessék a részüket a diadalból.

Még jóval azelőtt, hogy bármiféle összecsapásra sor kerülhetett volna, nyílt egy időablak, amelyet Naominak ki kellett használnia. Nemcsak azt az időt, amely ahhoz kellett, hogy a Forgószél visszaérjen, hanem azt is, ameddig fékeznie kellett, mielőtt egyáltalán újra csökkenteni kezdhette a távolságát a Laconiától. És ugyanez vonatkozott a rombolókra is. Az időablakot a tömeg és a tehetetlenség, a tolóerő és az emberi test törékenysége határozta meg. Az az idő, amely alatt egy nagy hatótávolságú torpedó eljut hozzájuk. Naomi lefuttatta a számokat, és tudta, mikor fogják meglátni, ahogy a kis haderejével lecsap a nap felől. És hogy akkor már késő lesz.

– Alex?

– Csak a parancsot kell kiadnod – felelte a pilóta.

– Induljunk!

Kegyetlen égetésbe kezdtek, amely órákig tartott. A Laconiát valamivel kevesebb mint egy csillagászati egység választotta el a napjától. Ha végig ilyen erővel égetnek, túl gyorsan száguldottak volna el a bolygó mellett, hogy láthassák. Az átfordulást az út felénél hajtották végre, és a fékező égetést ugyanolyan borzalmasnak érezték. Még rosszabbnak, hiszen mostanra észrevette őket a bolygóvédelem. Torpedók iramodtak meg feléjük, és semmisültek meg a négy hajó PVÁ-inak összehangolt tüzében.

Maga a bolygó gyönyörű volt. Kék és fehér, akár a Föld, a peremén szinte gyöngyházfényben játszó, zöldes színezettel. Naomi ki tudta venni a felhőket. A déli félteke fölött kialakuló ciklont. A tengerpart töredezett, fekete-zöld vonalát, ahol az erdőségek terültek el. Naominak küszködnie kellett, hogy rájuk fókuszálhasson. Az égetés ereje eldeformálta a szemét.

A FORGÓSZÉLÁTFORDULT. FÉKEZŐÉGETÉSBEKEZDETT. NAGYHATÓTÁVOLSÁGÚRAKÉTÁKATLŐKI.

Az üzenet a szenzorvezérléstől jött. Az egyik új embertől. Naomi ennek ellenére maga is megnézte, és egyetértett. Ha most nem sikerül a dolog, később sem fog. Csak egyszer próbálkozhatott. Sajgó ujjakkal üzenetet küldött Iannek, aki a szomszédos ülésben szenvedett. ADDKIAKIÜRÍTÉSIPARANCSOT! MINDENKIAZONNALINDULJONMEGAKAPUFELÉ!

Hallotta, hogy a fiú mordul egyet, és beleegyezésként értelmezte.

Alex felordított, hangját elfojtotta az erőfeszítés és a rájuk nehezedő gyorsulási erők.

– Sínágyútűz. Kapaszkodjatok! Kitérünk.

A Roci megugrott, megtántorodott. Ilyen távolságból még ki lehetett térni a sínágyúlövedékek elől. Minél közelebb érnek, az ilyesmi annál nehezebb lesz. Naomi megnyitotta a célzórendszereket, és a gyönyörű zöld-kék golyóbisból öt vörös vonal sarjadt ki elhajolva, akár egy fa ágai. A platformok. A célpontok.

MINDENFEGYVERRELAPLATFORMOKRACÉLOZZATOK, gépelte be. TŰZ!

Túl korai volt még, de csupán egy kicsit. És akár véletlenül telibe is trafálhatták. Minden másodperc, amit a Laconia tűzvonalában töltöttek, újabb lehetőséget jelentett, hogy meghaljanak. Vagy ami még rosszabb, hogy kudarcot valljanak.

TORPEDÓKÖZELÍTAFÖRGETEGFELŐL. ÉVI: 140 PERC. Naomi kitörölte az üzenetet. Addigra az egésznek vége lesz.

– Állítsd le a fékezést! – kiáltotta. – Most!

A Roci tolóerő nélkül lendült tovább, aztán 180 fokban átfordult, készen arra, hogy újra gyorsítani kezdjen. Hogy elmeneküljön, amint végeztek az ellenséggel. Csak egyszer suhanhatnak el a bolygó mellett. Ha eltévesztik, veszítenek.

A hajó megrándult, Alex újabb sínágyúlövedék útjából tért ki. A PVÁ-k kattogását átvette a Roci teste is, mintha a hajó haragosan beszélgetett volna magában. Naomi állkapcsa sajgott a feszültségtől, a félelemtől és az örömtől. A kis, csipkézett vörös vonalak egy leheletnyivel megnőttek.

– Kapitány! – szólalt meg Ian. – Van itt valami.

– Ezzel nem mondtál igazán sokat – csattant fel Naomi. – Mi az?

– Nem tudom biztosan – felelte Ian, és Naomi képernyőjére irányította át a kommrendszer vezérlését. Üzenet érkezett a Laconia felszínéről, a földalatti mozgalom elavult titkosítási sémájával rejtjelezve. Egy kimentési kérelem.

Amos kimenekítési kérelme.

– Alex – lehelte Naomi, és a hajó megint megugrott, előbb balra, aztán jobbra dobta őt, a présülés pedig ide-oda csapódott, akár egy szellemvasút kocsija. – Alex!

– Látom! – kiáltotta a pilóta. Levegőt is alig kapott. – Mit csináljunk?

Negyvenötödik fejezet: Teresa

A Mammatus elpusztult; két nappal a Teresa születésnapja előtti este átégetett a Laconia-kapun, aztán darabokra szedték az ellenség hajói. Az ünnepséget az egyik kisebb bálteremben tartották, ugyanolyan ízléses és hivalkodásmentes környezetben, mint mindig. Élénk színű mintákkal hímzett selyemszalagokkal, üveggyertyákkal, amelyeket nyolcévesen annyira szeretett, és azóta is elhalmozták velük, valamint a tényleges város hidroponikus gazdaságaiban nevelkedett virágokkal.

Halk zene szólt a rejtett hangszórókból, csupa laconiai szerző és előadó darabjai. A vendégek felét politikusok és kulturális személyiségek tették ki: olyan felnőttek, akik leginkább azért jöttek el, hogy elmondhassák, ott voltak, és hogy kiderítsék, ki tartozik a kegyeltek közé. A másik felét az osztálytársai és az ő rokonaik adták. Merev, hivatalos kéket viseltek, akárcsak Teresa. Egyikük sem tűnt különösebben boldognak, amiért ott lehet. Ezt nem lehetett felróni nekik. Számukra mindez ahhoz hasonlított, mintha valamilyen különfoglalkozáson kellett volna részt venniük. Kedvesek voltak hozzá. Ezt kellett tenniük.

Az erőltetett öröm érzete már-már boldoggá tette Teresát. Minden felnőtt mosolygott, mintha álarcot viselne. Látványosan gratuláltak neki, mintha az, hogy tizenöt egymást követő éven át nem halt meg, olyan eredmény lett volna, amire büszke lehet. Ám miközben úgy tettek, mintha el sem hinnék, Teresából mennyire érett és összeszedett fiatal nő lett, a tekintetük folyton ide-oda járt, az édesapját keresték. Teresának szerepet kellett játszania, de legalább a többieknek is. Senki sem beszélt az invázióról. Még Carrie Fisk sem, aki pezsgőszínű estélyijében és arcára ragasztott mosolyával mintha legszívesebben tüstént megiramodott volna az ajtó felé. Camina Dobos nem jött el, és Teresa kíváncsi lett volna, mi történhetett vele. Vagy már nem ő irányította a Szállítószövetséget, vagy már senkinek se számított, vagy ő is részt vett a rendszer lerohanásának előkészítésében, és ha emiatt maradt távol, szerencsésnek mondhatta magát, hogy nem az elkülönítő cellákba csukták.

Teresát nem érdekelte. Megvolt a maga baja.

Még mindig harminc végtelen perc volt hátra a vacsora felszolgálásáig, amikor Ilich odakísérte őt a szoba végében álló dobogóhoz. A sokaság figyelmeztetés nélkül elhallgatott. Mintha betanították volna őket. Teresát betanították. Tudta, mit kell tennie.

– Szeretnék köszönetet mondani mindenkinek, amiért eljöttek – hazudta mosolyogva. – Megtisztel, hogy a társaságukban lehetek, és hogy ennyi időt tölthettem önök között. Édesanyám, mint tudják, meghalt, amikor még egészen kicsi voltam. Édesapámnak pedig a saját terheit kell cipelnie. Ma este nem lehet velünk, mert a mindannyiunkért végzett feladatai még egy ilyen egyszerű, őszinte élvezetet sem engednek meg neki.

Ezenkívül rohadtul nincs az eszénél. Elveszett a számotokra és számomra is, de egyedül én tudok erről, szerencsétlen pöcsök. Széles mosollyal fogadta az udvarias tapsot, dühödt élvezetét lelte a helyzet durva perverzitásában.

A terem végében megpillantotta Elvi Okoyét. Sárga estélyiben, az oldalán a férjével. Borospoharat tartott ökölbe szoruló ujjai közt, mintha össze próbálta volna roppantani a szárát. Ő is tudta.

– Mindannyian a családomként viselkedtek, miközben felnőttem – folytatta Teresa. Ilich szavai egyáltalán nem olyasminek hangzottak, amit Teresa magától mondott volna, de egyikük sem ismerte őt annyira, hogy ezt észrevegye. – Végtelenül megtiszteltek vele. És hálás vagyok érte.

Újabb udvarias taps következett, aztán Teresa fejet hajtott, mintha valóban hálás lenne. Mintha érdekelte volna, ha a rendszer pereméről befelé égető ellenséges hajók mindannyiukat hamuvá perzselhetik.

Nálad dühösebb emberrel kevésszer találkoztam. Teresa most úgy terítette magára a szavakat, akár egy kendőt, elmosolyodott, és úgy bólogatott, mintha nem a megvetését fejezte volna ki velük.

– Kérem, hogy mind az én, mind az édesapám vendégeiként érezzék jól magukat ma este – mondta, és lelépett a dobogóról. A vendégek újra egymáshoz fordultak, leverten és szorongva, gondolataik nem Teresa, inkább a Közelgő Vihar és a kalózflotta körül jártak. Nem Teresa Duarte gyermekkorát idézték fel, hanem a Förgeteg Mélyének kegyetlen pusztulását.

Teresa átvágott a bálterem túlsó végébe, messziről elkerülte Ilichet, Connort és Murielt. Elvit és a férjét nem messze találta attól a helytől, ahol az imént látta őket. A dobogóról nézve Elvi feszültnek tűnt. Közelről dühösnek.

– Minden rendben van? – kérdezte Teresa.

Elvi megriadt, Teresa hangja visszarángatta a gondolataiból, bármibe merült is el ennyire. Egy pillanatig nem válaszolt, aztán amikor mégis felelt neki, egyáltalán nem tűnt meggyőzőnek.

– Rendben. A legnagyobb rendben.

– Nos – pislantott Teresa. – Kivéve azt.

Elvi bólintott, a mellkasát döntötte kissé előre, mozdulata ezért nem egyetértésnek tűnt, inkább olyasmit sugallt, mint amikor valaki verekedni készül.

– Igen. Kivéve azt – felelte Elvi.

Megszólalt a csengő, mindenkit az ebédlőbe tereltek, mintha a világmindenség legkiváltságosabb gulyája lettek volna. Amikor megindultak, Teresa Elvi mellett maradt. A doktor férje bottal járt, és minden lépésnél megrándult az arca. Semmi gond. Teresa nem akart sietni.

– Mostanában sokat morfondíroztam valamin, dr. Okoye – fordult a nőhöz Teresa. – A Sólyomon.

Újra csak másodpercek kellettek hozzá, hogy Elvi válaszoljon.

– Miért?

– Arra lettem volna kíváncsi, hogy halad a javítás. Így, hogy ennyi minden történt… Úgy értem, tartós több g-s égetéshez építették meg. Belélegezhető folyadékot használó présülésekkel.

Elvi megborzongott.

– Azok eléggé kellemetlenek – jegyezte meg a doktor férje.

– Mégis. Ha túl közel folynának a harcok, használhatnánk arra, hogy elmeneküljünk?

Elvi és a férje sokatmondó pillantást vetett egymásra, amit Teresa nem tudott értelmezni. Mintha egy másik beszélgetés is folyt volna, de ő nem tudta kivenni a szavakat.

– Sajnos a Sólyom nagyon-nagyon súlyosan megsérült – felelte Elvi.

– Én új lábat kaptam, körmökkel meg minden – tette hozzá a férje. – Az a hajó viszont még mindig darabokban van.

– Komolyan kétlem, hogy szükség lenne evakuációra – mondta Elvi. – Azok közül a hajók közül még a bolygó közelébe se juthat el egy sem. Trejo admirális pedig minden bevethető eszközt fel fog használni, hogy garantálja mindannyiunk biztonságát.

– Akkor talán meg kellene sürgetni azt a javítást – javasolta Teresa. Élesebb hangnemet sikerült megütnie, mint szerette volna, de Elvi csak elnevette magát. Ez érdekes volt.

– Talán – sóhajtotta, aztán már az ebédlőben találták magukat, és Teresát odakísérték a főasztalhoz, hogy Ilichcsel és még fél tucat, Elvi Okoyénál többre becsült vendéggel vacsorázzon.

Hatalmas lakomát rendeztek. Friss tésztát tálaltak fel. Valódi homárfarkat. Finoman márványozott marhasültet a legízletesebb darabokból. Az asztalok közepét csupa laconiai virág díszítette – menta, vas és gyanta illatával töltötték meg a levegőt. Senki sem érdeklődött dr. Cortazár holléte iránt. Ez, Teresa mostanra megértette, az íratlan szabályok közé tartozott. Ha valaki eltűnik, ne kérdezzük, miért. Eltűnődött, vajon őt szóba hoznák-e, miután elszökött. Feltéve, hogy módot talál rá.

Odapillantott az asztalra, amelynél Elvi Okoye ült. A férje valamilyen történetet mesélt, és széles kézmozdulatokkal kísérte, amivel teljesen elbűvölte az asztaltársaságot. A doktor a saját gondolataiba merült. Teresa kíváncsi lett volna, hazudtak-e a Sólyommal kapcsolatban. Nem tudta biztosan, és abban sem volt biztos, hogyan fogja kideríteni.

Sajnálatos módon el kellett vetnie a tervet, hogy rávegye őket, szökjenek el a betolakodók elől, és őt is vigyék magával. Valami mást kell majd kieszelnie.

Napok teltek el. Hetek. Az inváziót sokkal nehezebbnek bizonyult megállítani, mint szerették volna. Az állami hírműsor továbbra is lelkesen optimista nézeteket hangoztatott, inkább háborgó idióták okozta bosszúságként kezelte a fenyegetést, nem a birodalomra leselkedő valós veszélyként. Teresa még mindig használni tudta az édesapjától kapott felhatalmazást, hogy betekintsen a magas szintű titkos jelentésekbe és tájékoztatókba, de még ha nem tehette volna, akkor is tudta volna, hogy minden beszámoló humbug.

A társaival közös foglalkozásokon kívül minden más óráját elhanyagolták. Ilichcsel kizárólag az étkezések alkalmával találkozott. Az ezredes nem fenyegette újra meg, hogy ha nem eszik, akkor belétömi az ételt, de nem is kellett. Teresa már megértette a kapcsolatuk feltételeit. Miután oly sok minden felett elveszítette az uralmát, Ilich azzal igyekezett kompenzálni ezt, hogy Teresát irányította. Teresa semmit sem tehetett ez ellen.

– Ezúttal hibát követtek el – jelentette be Ilich. – Pánikba estek. Abban a hatalmas hajójukban megsérült a mágnespalack egy darabja, és most mind azt fogják védelmezni.

– Ez nem tűnik rossz ötletnek – jegyezte meg Teresa, és még egy kanállal a szájába erőltetett a kukoricalevesből. Ízletesnek kellett volna lennie, de Teresa kissé nyálkásnak és túl édesnek találta. Lenyelte, és sikerült nem visszaöklendeznie.

Egy kis belső udvarban ültek, ahol a falakon borostyán kúszott fel, a mesterséges világítás pedig a nap fényét imitálta. Odakint közben hóvihar tombolt, és bokáig érő fehérséggel lepte be a kerteket. Pézsmapocok nem sokkal korábban széles állati vigyorral rohangált benne, és kicsiny jéggombócok csüngtek le a bundájáról. Ilich nem engedte be magukkal a kutyát, amíg ettek, mert lucskos ebszagot árasztott magából.

– Nem lenne az, ha valóban hatékony védelmet tudnának felállítani. Mindeddig azért maradtak életben, mert menekültek. Bármelyik hajójukat megsemmisíthetnénk, ha úgy döntenénk, de Trejo egyelőre vár.

– Mire?

– Erre – felelte Ilich. Kétségtelenül imádta a saját hangját. Ahogy a nyugodt, türelmes oktató feltárja a tudatlan kislány előtt, valójában hogyan működik a világmindenség. Hosszú éveken át kedvességnek tűnt. Most inkább leereszkedésnek. – A három marsi hadihajó alkotja a hevenyészett flottájuk pótolhatatlan magját. És ha valami ennyire fontos, természetes dolog, hogy védelmezzük. De ez érzelmi reakció, nem taktikai. És ezért fognak megfizetni érte.

Pontosan ugyanezeket mondta korábban a reggelinél – tojás, tejberizs hallal, hirtelen kisütött spenótlevelek pirított mandulával –, és Teresa most hagyta, hogy ismételje magát. Semmi, amit Ilich mondott, nem számított már neki.

– A Forgószél úgy fog átgázolni rajtuk, mintha ott se lennének. Utána még szükség lesz egy kis tisztogatásra. Nem fogjuk mindegyiket elkapni. De a nagyobb hajókat… még a Vihart is a tűzvonalba küldik. Kész vérfürdő lesz. Én pedig…

Megszólalt a marokterminálja. Ilich mogorván összevonta a szemöldökét, és fogadta a hívást. Teresa lerakta a kanalát, és ivott egy korty vizet. Egészen tisztán hallotta Trejo hangját, és feszültséget érzett ki belőle.

– Pár szót szeretnék váltani magával a hadműveleti szobában, ezredes.

Ilich nem válaszolt, csupán bólintott, felegyenesedett, és kiment az ajtón. Róla teljesen elfeledkezett. Ami tökéletesen megfelelt Teresának. Amikor Ilich befordult a sarkon, Teresa felállt, és kinyitotta az ajtót Pézsmapocoknak. A kutya halkan fújtatva bekocogott. Teresa elővette a marokterminálját, és megnyitotta a harcászati jelentéseket.

Egy pillanatra elfogta a szomorúság. Időnként előfordult ez vele, de rögtön el is múlt. Felrémlett előtte az édesapja, ahogy közli vele, hogy Teresából válik majd az a vezető, akire szükségük van. Hogy a biztonság kedvéért mindenre meg akarja tanítani, amit tud. Az akkori Teresa sok mindenben különbözött a mostanitól. Ahogy az apja is. Mindkettő hiányzott neki. De a fájdalom gyorsan enyhült, és Teresa semmit sem veszített el azzal, hogy elengedte. Mindig visszatért.

A harcászati jelentések egészen furcsának tűntek, és Teresának másodpercekbe telt, hogy rájöjjön, mit lát. A lerobbant hadihajó valahogy megjavította önmagát. Az ellenséges flotta pedig menekülőre fogta, de nem a rendszer távoli sarkai felé. A kaput célozták meg. Legalábbis a többségük. Szinte mindegyik.

Négy kivételével mindegyik. Az a négy viszont egyenesen a Laconia felé tartott. Öngyilkosság volt. Négy naszád a Forgószél ellen. Hacsak nem volt valamilyen titkos fegyverük, mint a Sol-rendszerben…

De várjunk csak, a Forgószél nem állíthatta meg őket. Már túl messze járt, és még ha fékező égetésbe kezdett volna is, a sebességvektora továbbra is a bolygóval ellentétes irányba mutatott. Úgy küzdött saját tömegével és tehetetlenségével, mint az apály hulláma ellenében kapálózó úszó. A rombolók hasonló helyzetbe kerültek. Bedőltek az ellenség cselének. Elcsalták őket az egyedüli bolygószintű védelem közeléből, amely megvédhette volna őket.

Aminek igazság szerint valószínűleg elegendőnek kell lennie. Négy hajó nem sok. Habár okozhatnak károkat. És csupán egyetlen célpontra kellett összpontosítaniuk. Ő pedig abban ült.

Tudta, hogy rettegnie kellene, mégsem félt. Letette a marokterminálját, megvakargatta Pézsmapocok hátát, és elgondolkodott. Úgy érezte, nem is egy probléma megoldásán töri a fejét, hanem felidézni igyekszik valamit, amit mindig is tudott. Megnyitotta a rendszer térképét, és hozzáadta az ellenséges hajókat, az égetési idejüket. Rengeteg múlott azon, hogyan hajtották végre a fékező égetést, de Ilich már kellően sok harcászati fogást tanított neki ahhoz, hogy megalapozott feltételezéssel álljon elő. Hogy kitaláljon egy tervet. Ha lehívná az ellenséget, megölnék vagy túszul ejtenék. Találnia kellett valamit, amiért cserébe elvinnék innen. Fogalma sem volt, mi lehetne az.

Aztán eszébe jutott.

Pézsmapocok felpillantott rá, amikor Teresa felkacagott. A kutya ritmikusan a padlónak csapódó farka megnyugtatóan hatott. Teresa szórakozottan még egy kanállal evett a levesből, összeráncolta a homlokát, aztán sót szórt a tányérba.

A következő kanál leves már jobban ízlett neki.

Az időzítés nem a legjobban sikerült, de rosszabb is lehetett volna. Teresa az ablakon át surrant ki, mintha újra Timothyhoz akarna kiosonni. Ismerősnek hatott az érzés. Megnyugtatónak. Teresa tudta, hogy utoljára látja a szobáját és a holmiját. Utoljára aludt az ágyban, amelyet kisgyermekkora óta a magáénak mondhatott. De az édesapja már hónapok óta halott volt, és kiderült, hogy Teresa mostanra túljutott a gyászon.

Pézsmapocok felnyüszített, ahogy Teresa kimászott az ablakon, egyik mancsáról a másikra állva toporzékolt.

– Most nem jöhetsz velem – szólt hátra Teresa. – Sajnálom.

A kutya szűkölni kezdett, felvonta őszülő szemöldökét, és reménykedőn csóválta a farkát. Teresa kintről behajolt a szobába, és még egyszer hosszan megölelte Pézsmapockot. Aztán lehuppant az ablakpárkányról, és eltűnt, mielőtt meggondolhatta volna magát.

Az első – voltaképp az egyetlen nehéz – lépésként a cellába kellett eljutnia. Éjszaka volt. A hó még mindig könnyű pelyhekben hullott, de nem ért fel Teresa sípcsontjáig. A kijutás nem okozhatott gondot.

Két őr vigyázta a cellákat, egy férfi és egy nő. Izmaik megfeszültek, amikor Teresa belépett a szobába.

– A fogollyal óhajtok beszélni – közölte.

A két őr összenézett.

– Nem vagyok biztos benne… – kezdte a férfi.

Teresa türelmetlenül fújt egyet.

– Trejo korábban megkért már rá, hogy hallgassam ki. A támadásról van szó. Nincs időnk ilyesmire.

A félelem hatott. A tudat, hogy az ellenség szinte a kapujukat döngeti már, és a bizalom, hogy valaki, aki hatalommal bír hozzá, elintézi a dolgot. Még akkor is, ha a hatalom képviselője nemrég töltötte be a tizenötöt. Odavezették Teresát a cellához. Teresa reszketett az izgalomtól. Úgy érezte magát, mint azok a bátor nők, akiknek a kalandjait a képernyőn szokta nézni, ám ez valóságos volt. Vele történt.

Holden felült, kábán pislogott a hirtelen fénytől. A haja összevissza állt, az arcán rózsaszín csíkok húzódtak végig, ahol a párna kissé megnyomta. Teresa a férfi őrhöz fordult.

– Maga itt marad – utasította. Aztán a nőtől kérdezett: – Van valami, amivel meg lehet fékezni? Valamilyen sokkoló?

– Igen – válaszolta a nő.

Teresa odanyújtotta a kezét, a nő pedig előhúzott egy fekete, fényes fegyvert, teljes hosszában húzódó markolattal. Megégett kukoricacsőhöz hasonlított. Az őr megmutatta Teresának, hol van a biztosítópecek, és hogyan lehet kibiztosítani.

– Erre tényleg nincs szükség – szólalt meg Holden. – Bármi legyen is ez. Nem fogok ellenállni. Erre nem lesz szükség.

– Majd én eldöntöm – jelentette ki Teresa. A fejével intett a nőnek, hogy kimehet. Aztán csak ők hárman maradtak: Teresa, Holden és a férfi őr. Az utolsó esély kínálkozott arra, hogy visszakozzon. Még mindig meggondolhatta magát…

Teresa kibiztosította a sokkolót.

Holden arca megrándult, felkészült a fájdalomra és az áramütésre, Teresa pedig az őr gyomrába döfte a fegyvert, és meghúzta a ravaszt. A férfi mereven elvágódott, még csak kitámasztani sem próbálta magát.

– Jól van – szólalt meg hosszú, döbbent kivárás után Holden. – Ez elég furcsa volt.

– Nincs sok időnk. Jöjjön velem!

– Hm… és ha nem? Úgy értem, egy kicsivel bővebb magyarázatra lenne szükségem, hogy… ah…

Teresát elöntötte a düh, de erre most nem volt ideje. Nekilátott lehúzni az őrről az egyenruháját, széthúzta a cipzárakat, kigombolta a gombokat, lecibálta a ruha ujját.

– Hamarosan megérkeznek a barátai. A régi hajója. Az egész invázió csak átverés volt, hogy idejöhessenek.

– Betörtek a rendszerbe? – képedt el Holden. – Nekem nem sokat árulnak el. Te viszont megmentesz?

– Kihasználom. El kell szöknöm innen. Maga lesz a jegyem azokra a hajókra. Most siessen. Fogytán az időnk.

Holden felhúzta az egyenruhát a börtön kezeslábasára. Bezárva eleget fogyott ahhoz, hogy a pluszréteg úgy-ahogy kitöltse a különbséget. Teresa kivette a sokkolót és a kulcskártyát a földön fekvő őr derékszíjából, és kinyitotta az ajtót. Együtt kivonultak. Az őrhelyen a nőnek még maradt ideje összezavarodni, mielőtt Teresa őt is leterítette.

– Ez most tényleg megtörténik, igaz? – kérdezte Holden, miközben Teresa a kriminalisztikai laboratóriumhoz vezette őt a folyosón. – Mert ha mégsem, hihetetlenül valóságosnak tűnik az álom.

– Megtörténik – felelte Teresa. Ami alatt azt értette, hogy: Tényleg megteszem. – Van bennem egy beültetett nyomkövető. Azonnal utánunk erednek, amint elmegyünk.

– Jól van – mondta Holden.

– Ez az – jelentette ki Teresa. Az ajtó zárva volt, de a kulcskártya nyitotta. Teresa belépett a homályos helyiségbe. Timothy holmija máshová került az azóta eltelt hetekben, hogy itt járt, de nem vitték el. Teresa az egyik asztaltól a másikhoz lépett, az ujjával végigsimított mindent tárolót, amelyik mellett elhaladtak. Itt kellett lennie. Valahol. Ebben a szobában.

– Hé – szólalt meg Holden. – Ez az a… zsebatombomba? Amelyet Amos készített?

– Igen – felelte Teresa.

– És közvetlenül mellette állok?

– Igen.

– És téged abszolút nem érdekel – állapította meg Holden. – Ez tényleg nagyon furcsa egy éjszaka.

Teresa megtalálta, amit keresett. A képernyő felragyogott, amint bekapcsolt a szerkezet. Teresa érezte, hogy peregnek-szaladnak a másodpercek. Valahol magasan a bolygó felett a lázadók hajói már közeledtek. Már lőtt rájuk a bolygószintű védelem. Teresa kikereste a kimenekítési protokoll fájljait, és tétovázás nélkül aktiválta a hívójelet.

– Ez mi volt? – kérdezte Holden.

– Kimenekítést kértem – felelte Teresa, és tetszett neki, mennyire felnőttesen hangzik a szó a szájából. Kimenekítést. Nem kimentést. – Már csak oda kell eljutnunk, ahol felvesznek minket.

– Persze – válaszolta Holden. – Nyilván könnyen fog menni.

Negyvenhatodik fejezet: Elvi

Napokba telt átnéznie Cortazár titkos fájljait. Elborzadt tőlük. Winston Duarte hitt Cortazár képességeiben, de ami még fontosabb, azt feltételezte, hogy a férfi lojális hozzá. És hogy amit Cortazár mond neki, igaz. A kísérlet, hogy Duarte testét megváltoztassa a megszelídített protomolekulával, tudományosan védhetetlen volt – szabályozatlan, etikátlan, bizonytalan és kockázatos. Cortazár eltúlozta Duarte előtt a magabiztosságát, elbagatellizálta a kockázatokat, a Carán és Xanon végzett vizsgálatokból levont félkész következtetések alapján kezelte, és megszállottan gyűjtötte az adatokat. A jegyzetei és a naplója horrortörténetnek hatottak.

Amikor bekövetkeztek az előre nem látott változások – Duarténak már nem kellett aludnia, új érzékek fejlődtek ki benne –, Cortazár megjegyzéseinek jellege megváltozott. Elvi nem tudta biztosan, vajon a férfi észrevette-e, de egyfajta panaszos jelleg hatotta át őket. Irigység érződött ki belőlük, amiért csak másodkézből tapasztalhatja meg az újdonságokat. Cortazárban csillapíthatatlan vágy támadt, amelynek valószínűleg nem volt tudatában.

Elvi próbált többé-kevésbé időrendben haladni benne, de ez nehezebbnek bizonyult, mint amilyennek hangzott. Először a Laconiába betört ellenséges flotta zilálta szét a figyelmét. Trejo megnyugtatta. Nem tűnt el több antianyag, a közönséges nukleáris robbanófejek pedig, amelyek a bolygóra záporoztak, elhanyagolható fenyegetést jelentettek, amit könnyű elhárítani. Elvinek rémálmai támadtak ezzel kapcsolatban, és egyre kevesebbet aludt.

Ráadásul Cortazár nem kronologikusan építette fel a munkáját. A protomolekulával módosított telomerázokkal – a folyamat első lépésével – kapcsolatos jegyzetek és eredmények ugyanazokba a fájlokba kerültek, mint a Teresa Duartéról rögzített előzetes felvételek és adatok. A kezdeti kutatások során Caráról és Xanról készült NIR- és mágnesesrezonancia-felvételekhez a Duarte vérfehérje-szerkezetét illető megjegyzéseket fűzte hozzá, egészen a Cortazár halálát megelőző napig.

Ez persze előnyökkel is járt. Az időben előre-hátra ugrálva Elvi fokozatosan ráérzett nemcsak Cortazár megszállottságának formájára, hanem az általa megtett útra is. A fordulatra. A Teresával kapcsolatos jegyzetei eleinte a Duartét illető tervéhez hasonlítottak kisebb változtatásokkal. A döntést, hogy Teresát inkább megöli, és átadja a javítódroidoknak, csak nem olyan régen hozta meg.

Már-már nem is tűnt jellemzőnek rá. Minden, amit Elvi Cortazárról talált, a törtetésről szólt, arról, hogy újdonságokat próbáljon ki. A lelke mélyén felfedező volt, így amikor elhatározta, hogy visszafogja magát, hogy alaposabban tanulmányozzon valami alapvetőt, az nem vallott rá.

Elvinek hosszú időbe telt rájönnie, ki győzte meg a férfit, hogy változtasson a bevett módszerén.

Amikor kiderítette, egyedül Fayeznek mondta el.

– Holden? – hitetlenkedett a férje. – James Holden vette rá Cortazárt, hogy ölje meg Teresát?

– Nem tudom – felelte Elvi. – Azt hiszem. Talán.

Teresa születésnapi összejövetelére készülődtek. A sárga ruha, amit Elvi megrendelt, jól mutatott a képernyőn, most viszont már nem volt annyira biztos abban, hogy jól választott. Napok óta először találkozott Fayezzel. Korán elindult a laboratóriumba, és későn ment haza. Aznap is ugyanezt tette volna, ha Trejo nem ragaszkodik hozzá, hogy tartsák fenn a látszatot.

– Ennek semmi értelme – csóválta a fejét Fayez, de a hanghordozásából egyértelműnek tűnt, hogy hisz neki. – Miért? Miért tett volna ilyet?

A jegyzetre Elvi nem a titkosítottak között talált rá. Teresa orvosi felvételei és vérképe mellett szerepelt, egyszerű, nyílt emlékeztetőként, mintha csak arra figyelmeztetett volna, hogy vegyen új zoknit. Holden érvelése helyes? Fontolóra kell vennem, hogy új alannyal újrakezdjem az eljárást. Ezután pedig minden feljegyzés, ahol csak bekerült a fájlokba, abból indult ki, hogy Teresa Duarte eleve holtan kezdi meg a folyamatot. Egy másik jegyzet azoknak a témáknak a listája volt, hogyan lehetne közölni a hírt a főkonzullal.

Az ön várható élettartama mellett a lány mindenképp ön előtt halt volna meg.

A legfontosabb, hogy minél többet megtudjunk a lánya halála jelentette áldozatnak köszönhetően.

A gyermekek a természetben is nap mint nap meghalnak. Ez ugyanilyen.

De Elvi egyre csak ahhoz a mondathoz tért vissza, hogy: „Holden érvelése helyes?”

– Teresa volt… még mindig ő a birodalom örököse – jegyezte meg Elvi. – Ha Cortazár kísérleti patkányként használta volna, azzal destabilizálhatta volna a Laconiát. Megszakította volna az egyértelmű utódlási rendet.

– Ez borzalmasan lassú játszma – mondta Fayez, miközben felhúzta a cipőjét. – Megmagyarázná, Holden honnan tudta. Akkor viszont miért figyelmeztetett minket?

– Nem tudta végigcsinálni? – válaszolta Elvi. – Holden rendes ember. A rendes embereknek gondot okoz, hogy gyermekeket kell gyilkolni. Meggondolta magát. Kételyei támadtak. Nem tudom. Már semmit sem értek.

– Ez a jó a földön kívüli életben és a transzdimenzionális szörnyetegekben – sóhajtott fel Fayez. – Azokat legalább nem is muszáj értenünk.

Elvi egyetértőn fújt egyet, aztán megnézte magát a tükörben. A lába mostanra meggyógyult, vagyis nem fájt, de a lyuk körvonalai, amit az idegenek hagytak benne, még mindig meglátszottak. Egy összetöpörödött szélű, halványabb bőrfolt.

– Ideadnád a botomat? – kérdezte Fayez. Aztán, amikor Elvi odanyújtotta, rákérdezett: – Elmondod Trejónak?

– Nem tudom. Nem fogom eltitkolni előtte, de… Cortazár halott, Holdent pedig szigorúan őrzik. Trejónak semmit sem kell tennie ezzel kapcsolatban, és már így is alig bír el a feladataival. Hogy nézek ki? Mint egy szaloncukor? Úgy érzem magam, mintha karamellával töltött csokoládénak öltöztem volna.

– Gyönyörű vagy – egyenesedett fel Fayez. – Mint mindig. Az pedig, hogy érdekel, mit gondol rólad ezek közül bárki is, leírhatatlanul elbűvölő.

– Miből gondolod, hogy érdekel, mit gondolnak? Téged kérdeztelek.

Fayez elnevette magát, és odalépett Elvihez. Elvi a férje mellkasa köré fonta a karját, a vállára hajtotta a fejét, és lehunyta a szemét.

– Utálom ezt – súgta. – Annyira utálom ezt az egészet. Annyira belefáradtam már abba, hogy féljek, és azt se tudjam, hová kapjak.

– Tudom. Egy kicsit nekem is sok volt már az adrenalin. Lehet, hogy el kellene mennünk innen.

Elvi halkan felnevetett.

– Adjam be a lemondásomat? Mondjam, hogy másban is szeretném kipróbálni magam? Esetleg visszamehetnék tanítani.

– Komolyan beszéltem – mondta Fayez. – Még mindig megvannak a Sólyom parancskódjai, vagy nem?

Elvi hátrébb húzódott, hogy a férje szemébe nézhessen. Fayez tényleg nem viccelt. Elvi ismerte a mosolyait, és ez a komolyak közé tartozott.

– Két különböző flotta áll készenlétben, hogy lelőjön minket – válaszolta.

– Talán. Vagy talán disszidálhatnánk. Vagy egyszerűen elszökhetnénk, és a szerencsére bíznánk magunkat. Ennél rosszabb már nem lehet. Ez a hely legalább annyi udvari intrikából és félelemből épül, mint betonból. És ez még azelőtt is igaz volt, hogy lázadók célpontjává váltunk volna, akik üveggé akarják bombázni az egészet. Mondd azt, hogy transzdimenzionális radioaktív ektoplazmamaradványok után kutatsz, vagy valami ilyesmit. Fogalmuk sem lesz semmiről. Amíg dúl a háború, nem fognak két kis öregre vadászni. Megpróbálhatnánk.

Őrültnek hangzott, és ami még rosszabb, csábítónak. Elvi elképzelte, hogy egy másik ég alatt ébred. Egy hegyi kunyhóban, egy névtelen bolygón.

– Azóta ki szeretnél szállni, hogy idekerültünk – jegyezte meg Fayez. – Jó képet vágtál hozzá, és én is. De apránként felőröl.

– Hadd gondoljam át! – kérte Elvi. – Fontolóra fogom venni.

Együtt elballagtak a bálterembe. Ahhoz képest, hogy egy quinceañerát ünnepeltek, nem sok kamaszt lehetett látni odabent. Bármilyen tágas volt is a terem, Elvi nehéznek, áporodottnak, visszalélegzettnek érezte a levegőt. Elvett egy pohár bort, szinte oda sem figyelt, hogy honnan. Mivel nem hagyta nyugodni a kimerültség, az igyekezet, hogy megértse Holdent, a rendszerben zajló háborútól való félelem, és a szépséges álom, hogy elhagyják a Laconiát, olyan érzéssel töltötte el, mintha ködben botorkált volna.

– Minden rendben van?

Teresa Duarte jelent meg mellette. Elvi tudatában volt annak, hogy a lány korábban beszédet intézett a vendégekhez, de nem figyelt oda.

– Rendben. A legnagyobb rendben.

Teresa gúnyosan elmosolyodott.

– Nos. Kivéve azt.

– Igen. Kivéve azt.

Megszólalt a vacsorára hívó csengő, és Elvi megpróbálta otthagyni őt, de Teresa nem tágított mellőle. A lány mondani készült valamit. Erőltetett fesztelenséggel, mintegy mellékesen megjegyezte:

– Mostanában sokat morfondíroztam valamin, dr. Okoye. A Sólyomon.

Elviben megfagyott a vér.

– Miért?

– Arra lettem volna kíváncsi, hogy halad a javítás. Így, hogy ennyi minden történt… – A lány elmosolyodott, a gesztust megnyugtatónak szánta. Ártalmatlannak. – Úgy értem, tartós több g-s égetéshez építették meg. Belélegezhető folyadékot használó présülésekkel.

– Azok eléggé kellemetlenek – próbálta más témára terelni a beszélgetést Fayez.

Teresát nem lehetett eltántorítani.

– Mégis. Ha túl közel folynának a harcok, használhatnánk arra, hogy elmeneküljünk?

Elvi a férjére pillantott. Fayez tekintete kifejezéstelenné vált. Tehát ő is ugyanazon tanakodott. A saját lakosztályukban beszélgettek róla, de ez még nem jelentette azt, hogy nincsenek odabent rejtett mikrofonok és kamerák. Vajon Trejo figyelte őket? Ez valamilyen teszt lehetett?

– Sajnos a Sólyom nagyon-nagyon súlyosan megsérült – felelte alaposan megválogatva a szavait Elvi.

Fayez követte a példáját.

– Én új lábat kaptam, körmökkel meg minden. Az a hajó viszont még mindig darabokban van.

Teresa arckifejezése megváltozott, de Elvi nem egészen tudta, milyen irányban. Ennek ellenére folytatta, azt mondta, amit olyasvalakitől lehetne hallani, akinek soha eszébe sem jutott még a szökés.

– Komolyan kétlem, hogy szükség lenne evakuációra. Azok közül a hajók közül még a bolygó közelébe se juthat el egy sem. Trejo admirális pedig minden bevethető eszközt fel fog használni, hogy garantálja mindannyiunk biztonságát.

– Akkor talán meg kellene sürgetni azt a javítást – felelte nyersen Teresa. Mintha lenne bármi, amit ennél jobban szeretnék, gondolta Elvi, és halkan felnevetett.

– Talán – válaszolt, ahogy beléptek az ebédlőbe. Teresának végre ott kellett hagynia őket. Mintha megmenekültek volna valamitől. Fayez átkarolta Elvi derekát, és hagyta odavezetni magát az asztalukhoz.

– Ez elég kínos volt – jegyezte meg.

– Ne magyarázz bele túl sokat! – válaszolta Elvi, miközben megkeresték a helyüket. – Viszont el se feledkezz róla!

Megkezdődött a vacsora, és a társalgás biztonságos témákról folyt. Elvi kiverte a fejéből Holdent és a férfi Cortazár merényletkísérletében játszott szerepét. Jó ideig nem jutott újra az eszébe, és akkorra már irányíthatatlanná vált a helyzet.

– Holden megszökött! – üvöltötte Ilich. Elvi maroktermináljának hangszórója kissé túlterhelődött, letompította az ezredes hangját. Elvi próbált felocsúdni. Alig hitte el, hogy tényleg elszenderedett, de az álom karmai még nem eresztették el teljesen.

– A támadás – mondta.

– Itt vannak. Ebben a pillanatban is folyik a küzdelem, és Holden szabad.

Elvi felült az ágyán. Még mindig az egyenruháját viselte, jóllehet az alvástól gyűrötten. Megdörgölte a tarkóját a tenyerével. Holden ugyanakkor jutott ki a cellájából, amikor a földalatti mozgalom támadó egysége összecsapott a védelmi hálóval. Kizártnak tűnt, hogy ez véletlen egybeesés legyen. Holden valamiképp előre tudott róla. És elszökött, mielőtt a bombák eltalálták volna a Kormányzóság épületét.

Elvi gyomra görcsbe rándult. A félelem, amely azóta érlelődött benne, hogy egyértelművé vált az ellenség húzása, apró gombóccá szorította össze. Meg fogok halni. Fayez is meg fog halni. Nem fogjuk megérni a hajnalt.

– Szóljon Trejónak! – válaszolta. – Szólnia kell Trejónak.

– Őt most a védelem irányítása foglalja le. Holden sokkolóval terítette le az őröket. Még mindig nem tértek magukhoz.

– Jesszusom! – képedt el Elvi. – Mit akar, mit tegyek?

Ilich pár másodpercig csak hebegett.

– Fogalmam sincs, mit kellene tennünk.

– Biztosítsa a zsebatombombát, amelyik ugyanabban az épületben van, aztán küldjön ki egy biztonsági egységet, hogy keressék meg! – tanácsolta Elvi.

– Igen. Rendben – válaszolta Ilich.

Bontotta a kapcsolatot. Fayez az ágy szélén ült elkerekedett szemmel, rémült tekintettel.

– Az a férfi válsághelyzetekben nem áll a helyzet magaslatán – jegyezte meg Elvi. – Kezdem úgy érezni, hogy nem a megfelelő munkát bízták rá.

– Elvi! – mondta Fayez. – Holden. Teresa.

Egyetlen pillanat kellett, hogy összerakja.

– A francba!

Elvi megindult kifelé az ajtón, Fayez szorosan a nyomában. A levegő hideg, nyirkos és csípős volt odakint. Azonnal elzsibbasztotta az arcát. Hópelyhek hullottak kavarogva, mint egy hatalmas tűzből odasodródott pernye. A távolban a felszíni sínágyúk megállás nélkül dübörögtek, a felhők vörösen és narancssárgán villództak északon, ahogy átszáguldottak rajtuk a lövedékek. Magasan a fellegek fölött csata dúlt. Elvi behúzta a fejét, és megiramodott. Fayez hátulról besorolt mellé, a léptei időnként egy ritmusban dobogtak Elviével.

Megszólalt egy riasztó, vijjogása betöltötte a Kormányzóság épületét és a parkot. Elvi nem tudta, vajon a háború, vagy a szökött rab lehetett-e az ok.

Teresa lakosztályához érve az öklével dörömbölt az ajtón, és a lányt szólongatta ordítva, de csak kétségbeesett ugatás válaszolt rá. A bolygószintű védelem egyre hangosabban, szinte fülsiketítőn mennydörgött. Valami borzalmasan fényes történt valahol a felhők felett, és a hólepte fehér tájat három hosszú másodpercig déli verőfény világította be.

– Fedezékbe kell húzódnunk – figyelmeztetett Fayez, és Elvi belerúgott Teresa ajtajába. Aztán Fayez is. Úgy tűnt, ennyi nem lesz elég. A végtelenségig rugdoshatják, mégsem fognak bejutni rajta. Aztán megadta magát a keret, és az ajtó a földhöz csapódott odabent, Teresa kutyája pedig vadul csaholva kirontott az éjszakába.

– Befelé! – ordította Fayez, de Elvi már a kutya után eredt. Pézsmapocok hosszú ugrásokkal vágott át a havon, a jég csak úgy porzott körötte. Sürgetőn ugatott, ezért Elvi tovább szaladt utána. Nem érezte rendesen a lábfejét, sérült combja pedig sajgott és égett, mégis rendületlenül szedte a lábát.

A hótakaró és a csata fényei pokoli látomássá változtatták a kertet. Elvi nem tudta, merre jár, fogalma sem volt, melyik irányban lehet a Kormányzóság épülete, azt sem tudta, hová siet, csak azt, hogy a mancsnyomokat és a hóban vágott csapást követi.

Pisztolyt kellett volna szereznie. Őrnagy volt. Valaki biztosan adott volna neki egyet, ha fegyvert kér. Sőt, még jobb lett volna, ha Ilichet és a biztonságiakat értesíti. Ám ezzel már elkésett. Nem fordulhatott vissza, és hinnie kellett benne, hogy James Holden hallgatni fog rá. Hogy meghallgatja. Hogy feladja, bármilyen tervet eszelt is ki, mielőtt a lánynak baja esne.

Előtte a kutya beleveszett a homályba, csaholt és vonyított. Elvi ostobán viselkedett. Túlhajtotta magát. Duarte és Cortazár, a háború és az időn és téren túlról érkező valamik. Nem tudott megbírkózni ekkora teherrel, és nem figyelt oda a lányra, aki ott volt az orra előtt, sem a férfira, aki végezni készült vele.

A pánik, a félelem és a sürgető vágy, hogy elmeneküljenek, mind ebbe a pillanatba, ebbe a kudarcra ítélt rohanásba, a hóba, a kutya vonításába sűrűsödtek össze.

És a hangokba.

– Állj! – kiáltotta rekedten Elvi. – Holden, megállj!

A csapás csaknem a kerítésig vezetett. Magasan a homályban a Kormányzóság épülete mögötti hegy csúcsa tört fölfelé – hatalmas szürke hullámmá alakította át a hó és a sötétség. És odafent, egy hóval telt vízmosásban James Holden állt fekete őregyenruhában. A haja kócosan lobogott, a bőre fakón fehérlett, kivéve a két élénkpiros foltot az arcán, ahol kicsípte a hideg.

A kutya táncolt és nyüszített körülötte, Holden pedig úgy intett oda neki, mintha váratlanul egy barátját pillantotta volna meg egy koktélpartin. De egy másik hangot is hallani lehetett. Teresa hangját, ahogy a kutyáját dorgálta, hogy maradjon már csendben.

– Holden! – zihálta Elvi. Most, hogy lelassított, úgy szúrt az oldala, mintha tőrt döftek volna bele. – Holden, ne! Ne tegye meg! Nem kell megtennie.

– Mit ne tegyek? – kérdezte Holden. Aztán: – Jól van?

– Engedje el a lányt. Semmit sem old meg azzal, ha bántja.

Holden homloka ráncokba gyűrődött, és Elvi egy pillanatra meglátta benne a fiatalembert, akivel évtizedekkel korábban ismerkedett meg egy másik bolygón. Belekapaszkodott a reménybe, hogy a férfi a lelke mélyén talán még mindig ugyanaz.

– Kit bántanék? – kérdezte Holden, és Teresára mutatott. – Őt?

– Tudom, mit tett – felelte Elvi lihegve. – Tudom, hogy maga bujtotta fel Cortazárt.

– Mennünk kell – jelentette ki Teresa. Elvi most vette csak észre, hogy a lány valamivel foglalatoskodik a vízmosásban. Egy hótorlaszt lapátolt odébb. Holden ruhájának ujjára jégkéreg tapadt, ahol a hó hozzáért a lapátoláskor.

– Még csak gyerek, Holden. Bármi is a terve, ő nem kell, hogy a része legyen.

– Pillanatnyilag inkább én vagyok része az ő tervének – felelte Holden.

– Indulnunk kell! – sürgette Teresa. – Erre most nincs időnk. Pézsmapocok! Csend legyen!

A kutya vidáman csóválta a farkát, ügyet sem vetett az utasításra. Elvi lépteket hallott közeledni a háta mögött. Fayez bukdácsolt a hóban. Északról mély, mennydörgő hang hallatszott. A föld megremegett, és a sínágyúk villogása abbamaradt. A zakatolásuk nélkül furcsán némának tűnt az éjszaka.

– Mi folyik itt? – kérdezte Fayez.

– Elmegyek – felelte Teresa. – A foglyukat ajánlom fel cserébe, és elmegyek innen. A hajója mindjárt idejön értünk, és oda kell érnünk a kimentési ponthoz.

– Megpróbált megöletni! – kiáltotta Elvi. – Nem bízhatsz meg benne.

– Senkiben sem bízhatok – válaszolta Teresa, és a hangjából kiérződő fáradtság és keserűség egy sokkal idősebb nőre vallott.

– Nem – tiltakozott Holden. – Az nem Teresáról szólt. Hanem magáról. Helló, Fayez!

– Helló, Holden! – köszönt vissza Fayez, aztán térdre rogyott Elvi mellett. Hópelyhek szálltak a hajára, és ott maradtak, nem olvadtak el.

– Nem értem.

– Az egész magáról szólt – válaszolta Holden. – Szó szerint attól a perctől fogva, hogy hallottam arról az idegen térszaggató izéről, amelyik megjelent a Förgetegen, azon igyekeztem, hogy kitúrjam Cortazárt, és maga kerüljön a helyére. Ami itt történik – az elcsendesedett égboltra mutatott –, erről semmit se tudok. Senkivel sem érintkeztem. Ehhez az egészhez semmi közöm.

Elvi a fejét ingatta.

– Nem értem.

– Én szereztem magának az állást – magyarázta Holden. – Én meséltem el Duarténak, hogy tanulmányozta azt a valamit, ami elpusztította a protomolekula megalkotóit. Igen, és én vettem rá Cortazárt, hogy keverje bajba önmagát. Aztán megpróbáltam beköpni. Ez volt az egyetlen ok, amiről úgy gondoltam, hogy Duarte megszabadul miatta az ő dédelgetett őrült tudósától. És mivel maga a szakértő, magát nevezték volna ki a helyére.

Az árulás mellbe vágta. Úgy érezte, hogy elárulták. Sagalénak és Travonnak Holden miatt kellett meghalnia. Ő kis híján elveszítette a lábát, a férjét, és mindezt miatta kellett elszenvednie.

– Miért kellett ezt csinálnia velem?

– Azt szerettem volna elérni, hogy egy józan és racionális személy kezébe kerüljenek a döntések, mielőtt Duarte valami visszavonhatatlan baromságot csinál. – Maga elé kapta, aztán hagyta lehanyatlani a kezét, mozdulatával a tehetetlenségét jelezte. – Nem vagyok biztos benne, hogy sikerült, de ennél többet nem tehettem.

Teresa felállt. Fekete pulóvere teljesen fehér lett a jégtől.

– Most már átjuthatunk – közölte Teresa. – Elég széles a rés. De abban a pillanatban, hogy elhagyom a felszínt, a biztonságiak tudni fognak róla. Ha elszöktünk, már nem gondolhatjuk meg magunkat.

Holden bólintott, de a tekintetét Elvin tartotta.

– Sajnálom – mondta.

Kárpótolj minket! Itt vagyunk. Vigyetek minket magatokkal! A gondolatai közben a laboratórium körül forogtak. A Karám körül. A Sólyom és a rengeteg adat körül, amit a hajóval begyűjtött, és még mindig arra várt, hogy átnyálazza az egészet. Vajon Ochida elvégezné helyette a feladatot, ha most elmenne? A férfi jobb lenne Cortazárnál?

Akadt bárhol is bárki, akire inkább rábízta volna ezt, mint önmagára? Az ellenség – a mélyen rejlő ellenség – pedig már megkísérelte, hogy kárt tegyen bennük. Megpróbálta megtalálni a módját. A lába lüktetett, mintha a terek közötti fekete valamikre akarta volna emlékeztetni. Valaki más vajon meg fogja állítani őket?

Elvi Holden arcára nézett. A férfi azok közé tartozott, aki halála napjáig kisfiúsnak fog tűnni. Rohadj meg, amiért ebbe a helyzetbe sodortál!, gondolta. Rohadj meg, amiért elérted, hogy ez legyen a helyes döntés, amit meghozok.

Fennhangon nem ezt mondta.

– Induljanak!

Negyvenhetedik fejezet: Naomi

– Alex!

– Látom! – üvöltötte Alex. – Mit csináljunk?

Naomi egyszerre elveszítette az irányérzékét, mintha újra lebegni kezdett volna anélkül, hogy a súlytalanság előbb megszűnt volna. A hajó ugrált és rázkódott körülötte, miközben megnyitotta és a sajátjával egybevetette az Amos küldetéséről készült feljegyzéseket. A jelzés valódinak tűnt. Ha mégis hamis volt, nem lehetett felfedezni rajta.

Eredetileg azt tervezték, hogy szétlövik a platformokat, aztán erős égetésbe kezdenek, hogy eltűnjenek onnan, mielőtt az ellenség visszaérne. Naomi bőségesen hagyott rá időt. Egy leszállás és kimenekítés viszont…

De ha nem teszi meg, és Amos tényleg odalent várja… Vagy Jim.

– Naomi! – szólalt meg újra Alex. – Mit csináljunk?

– Lőjük szét a platformokat! – felelte. – Először azt. Előbb a platformokat iktatjuk ki.

– Ha le akarunk szállni, muszáj lassítanunk – jegyezte meg Alex.

Naominak időre lett volna szüksége. Nem volt ideje. A Roci hirtelen irányt változtatott, majd megtorpant, a hevedereknek csapta Naomit, ahogy a sínágyú egy lövést adott le.

– Küldd át a beállításvezérlést! – kiáltotta Naomi.

– Már megy is – felelte Alex, és megszólalt a tolóerő-riasztás. Az ellenség zárótüzébe repültek bele, Naomi pedig lelassította őket. – Ian! Szólj a többieknek, hogy álljanak be ugyanerre a pályára! Fékezni fogunk.

Naomi megnyitotta a taktikai képernyőt, és beindult a hajtómű, visszapréselte őt az ülésébe és a gél hűvösségébe. Nem tudta volna megmondani, vajon a lövedékek kerülgetése, a gyorsulás változásai, vagy a közelgő vég érzete miatt tört-e rá a hányinger, de nem számított. Futtatni kezdte a taktikai lehetőségeket a Roci rendszerein, és azért fohászkodott úgy általában a mindenséghez, hogy létezzen megoldás.

A védelmi hálózatról a Szállítószövetségnek a rendszerben járó hajóitól szedegették össze az információt. Öt teljesen fekete, radarjeleknek ellenálló fegyverállás. Magasabb pályán keringtek, mint az idegenek összeszerelő platformjai, és olyan távolságokban helyezkedtek el a bolygó felett, hogy bárhonnan közelített is egy hajó, legalább kettő, de rendszerint három célba vehette. Már folyamatosan tüzeltek Naomi kicsiny csapásmérő egységére, és bármilyen technológiát használtak is, hogy ellentételezzék a lövedékek energiáját, sem hőt, sem csóvát nem lehetett észlelni, amely alapján Naomi célozhatott volna.

Az összeszerelő platformok közelebb helyezkedtek el a felszínhez, a hosszú, ízelt szerkezetekből rostszerű szálak nyúltak ki, mint az üveglapra cseppentett fertőzött vízben a mikroszkóp alatt. Halványan vibráltak. Azokból is öt keringett a bolygó körül, közel egyenlítői pályán.

Eredetileg azt tervezték, hogy a hajók szoros kötelékben repüljenek rájuk, hogy mindegyiket ugyanaz a védelmi egység lője, és a bejövő tűz eloszoljon közöttük. Aztán, amikor már egészen közel kerültek, a Cassius és Az Arc Hercege leváltak volna, hogy körbeszáguldjanak a bolygó forgásirányban lévő oldalán, míg a Roci és a Quinn az ellenkező irányban indult volna el. Aztán mindenki erős égetésbe kezdett volna a gyűrűkapu és a több száz rendszer felé, ahol elrejtőzhettek.

Ez volt a terv. És ugyanez maradt, csak lassabban. Több időt hagyva az ellenségnek, hogy célkeresztbe fogják őket. Csökkentve az esélyt, hogy sértetlenül megússzák.

Ian kiabálta túl a PVÁ-tűz, a hajtómű rezgésének és a fúvókák zúgásának lármáját.

– A Cassius engedélyt kér, hogy leváljon! Készen állnak a körükre.

– Jóváhagyva! – ordította vissza Naomi. – Csináljuk!

– Ha itt hagynak minket, a rosszfiúk több fegyverrel lőhetnek ránk – jegyezte meg Alex. – Mostantól tényleg döcögős lesz.

– Mert eddig mi a fene volt? – kérdezte Ian.

– Könnyű séta a parkban – felelte Alex.

A taktikai kijelzőn a Cassius átpördült, és a hajtóműcsóváját ferdén a bolygó felé irányítva megindult a másik három hajó felé, hogy átsurranjon a sebesen közelgő bolygó másik oldalára. Pár másodperccel később Az Arc Hercege követte a példájukat. Amint eltűntek, a laconiai védelem felől gyorsan mozgó célpontok újabb özöne tört elő.

– Hányat tudunk leszedni azok közül a rakéták közül? – üvöltötte Naomi, és egy számára ismeretlen hang azt ordította vissza, hogy „a PVÁ-k hatvan százalékon állnak!”, mintha ezzel megválaszolta volna a kérdést.

– Hamarosan mi is képesek leszünk kárt tenni bennük. Még nyolcvan másodperc – felelte Alex. – Hetvenkilenc.

– Az összeszerelő platformokra célozzatok! – adta ki az utasítást Naomi. Úgy érezte, hogy a lába mindjárt begörcsöl. A kijelzőjén három alacsony prioritású egészségügyi figyelmeztetés jelent meg. Naomi figyelmen kívül hagyta őket. A hajó keményen elfordult balra, küszködve igyekezett kitérni egy sínágyú tűzgörbéje elől. Lassanként elég közel kerültek ahhoz, hogy nehezen tudjanak kitérni, miután egy sínágyú kilőtte a lövedékeit.

– Megkapom az engedélyt, hogy a fegyvereikre tüzeljek, kapitány?

– Nem – jelentette ki Naomi. – Elsőként az összeszerelő platformoknak kell elpusztulniuk.

Lehet, hogy meg kell halnia. Lehet, hogy mindannyian meghalnak. De még ha nem élik is túl, nem muszáj veszíteniük.

Naominak le kellett küzdenie a késztetést, hogy magához ragadja a fegyverrendszerek vezérlését. A félelemtől és feszültségtől remegtek az izmai, a kikerülő manőverek pedig egyre sűrűbbekké és durvábbakká váltak. Naomi azt szerette volna érezni, hogy ő irányít. Hogy az akaratához igazíthatja a következő perceket. Így, hogy egy olyan legénységre kellett bíznia magát, amelyet alig ismert még, mintha vakon repült volna.

– Az Arc Hercege jelenti, hogy a Cassiust eltalálta egy sínágyú! – kiáltotta Ian.

– Mennyire vészes a helyzet? – kérdezte Naomi, de már lehívta az érzékelőrendszerek adatait, hogy saját szemével győződjön meg róla. Mire Ian válaszolt, már tudta.

– A Cassiusnak vége.

Újra át kellett értékelnie az esélyeket. Ha Az Arc Hercege is elvész, nekik kell megkerülniük a Laconiát, hogy kilőjék a megmaradt platformokat. Csupán az imént növelte a kockázatot azzal, hogy lelassított, és már fizetnie kellett érte.

Magához vette a kommunikációs vezérlést, és csatornát nyitott Az Arc Hercegéhez. Amint létrejött a kapcsolat, megszólalt.

– Itt Naomi Nagata a Rocinantéról. Hagyjátok abba a fékező égetést, és térjetek vissza az eredeti haditervhez! Gyorsan csapjatok le, semmisítsétek meg az összeszerelő platformokat, aztán égessetek a kapu felé. Ne lassítsatok tovább! Ne várjatok ránk!

– Reconegut, Rocinante – érkezett a válasz. Hamisítatlan Ceres állomási dialektusban. – Geh cahn Allah, sa sa?

Naomi taktikai képernyőjén kihunyt Az Arc Hercegének hajtóműcsóvája, és a hajó mintha előreszökkent volna, és szélsebes száguldásba kezdett a célpontja felé az égetés csökkentésével.

– Mindjárt lőtávolságba érünk – jelentette Alex.

– Nem érdekel, mennyit kell táncolnod – válaszolta Naomi. – Csak juttass el minket oda!

– Tíz újabb rakéta indult meg felénk a védelmi állásról – szólalt meg Ian. – A PVÁ-k ötvennél járnak.

– Alex?

– Csinálom, amit tudok. Még fél percet kérek.

Naomi csatornát nyitott a Quinnhez.

– Jelentést!

– Bekaptunk néhány találatot a gépteremben és a gépészműhelyben – felelte egy fiatal férfihang. – Egyelőre nincs nagyobb gond.

– A Rocinante célozni készül. Fedezzetek!

– Vettem – válaszolta a Quinn.

A Roci balra csapódott, aztán megint. Naomi présülése kavargott, az ütődések mindig a hátát érték, bármilyen irányból indultak.

– Igazán. Lehetne. Kevesebb. Sínágyújuk – szűrte összeszorított fogai közt Alex.

– Legalább a lövedékeket ki tudjuk kerülni – válaszolta Naomi.

– Egyelőre – jegyezte meg Alex, aztán a Roci megrázkódott Naomi alatt, ahogy a saját sínágyújuk is lövést adott le. Naomi megnyitotta az összeszerelő platform képét, amely még mindig túl távol volt ahhoz, hogy szabad szemmel kivehették volna. A Roci rendszere hiába stabilizálta a képet, az egész ugrált és vibrált. Naomi előrehajolt, a lövedéket szuggerálta, hogy célba találjon. Ebből a távolságból egyetlen időzítési hiba, a legkisebb előre nem látott berezgés elég volt ahhoz, hogy kudarcot valljanak.

A kép egy másodpercre kifehéredett, ahogy egy ellenséges rakéta kellően közel semmisült meg hozzájuk, hogy összezavarja az érzékelőiket. Még időben kitisztult ahhoz, hogy Naomi lássa, amint a platform megremeg és elfordul. Úgy tűnt, mintha az egész bonyolult szerkezet összehúzódott, a sérülés köré görbedt volna. Aztán megrándult, az egészet görcs rázta meg. A vibráló fények a gerince mentén, majd a szerkezet karjai felé táncoltak, végül kiegyenesedtek. Mintha egy vízbe ejtett, szorosan feltekert gombolyag lazult volna ki, hogy szétterjedjen. A merev alakzat megbomlott és önmagába zuhant, szétszóródott a hatalmas laconiai óceán üressége felett. Villámláshoz vagy kihunyó idegi impulzusokhoz hasonló, élénk energiavonalak cikáztak rajta, miközben elsötétedett, és darabokra hullott. A Roci remegett és rázkódott, ahogy a földön kívüli szerkezet finoman, kecsesen elpusztult.

Alex félig megkönnyebbülve, félig ámulva felsóhajtott. Naomi pontosan tudta, mire gondol. Megpróbált csatornát nyitni Az Arc Hercege felé, hogy értesítse őket a célpont megsemmisüléséről, és hogy bejelentkezzen, de a bolygó tömege blokkolta, és itt nem akadtak olyan jelerősítők, amelyeket használhatott volna. Innentől kezdve csak bizakodhatott.

Alex leállította a hajtóművet. Mostanra lefékeztek. Ha tovább égetnek, a Roci ismét távolodni kezdett volna a bolygótól. Keringési pályára álltak. Annak, hogy tolóerő nélkül haladtak, megnyugtatóan kellett volna hatnia. Fenyegetésnek érződött.

– Merre van a következő? – kérdezte Naomi.

– Mindjárt felbukkan – felelte Alex. – Most még a szemhatár mögött van. Nyolc és fél perc múlva már látni fogjuk.

– Addig iktassunk ki néhányat azokból a fegyverekből az állásokon. Hátha lesz egy kis nyugalmunk.

A Roci megint rúgott egyet, és a PVÁ-k kattogásához a kilőtt torpedók mélyebb, nehezebben kivehető dübörgése csatlakozott. Naomi a fájdalom ellenére akaratlanul elmosolyodott.

– Az micsoda? – kérdezte. A bolygó felszínén, az egyik kontinens szívének közelében alulról parázsló fények világították meg a sűrű fellegeket. Egy település fényei. A fővárosé. Laconiáé. És közvetlenül északra tőle élénk, lobogó izzás emelkedett fel a légkörbe, tökéletesen egyenes tűz- és füstcsíkot húzva maga után.

– Huh – hűlt el Alex. – Azok ott felszíni sínágyúk.

– Számítottunk ilyesmire?

– Most először hallok róluk.

– Ez jócskán megnehezíti a leszállást.

– Meg bizony – válaszolta Alex, és félrehúzta a Rocit a bejövő lövedékek útjából. – Így már egy kissé bánom, hogy a kimenekítési pont nincs messzebb a bolygó legjobban védett részétől.

– Elég régen terveztük megcsinálni ezt – mondta erre Naomi. – Úgy tűnik, időközben fejlesztettek.

Naomi egy pillantást vetett a térképekre. A város már csaknem pontosan alattuk terült el. Évek óta nem került ennyire közel Jimhez. Ha Az Arc Hercege tartotta az időt és a célt, akkor mostanra csupán egyetlen platform maradt. A képernyőjén felrobbant az egyik laconiai fegyverállás, megsemmisítette a Quinn sínágyúlövedékének és az utánpótlásból lassanként kifogyó Roci két torpedójának együttes találata.

Annyira egyszerű lett volna elrendelnie a leereszkedést. Keresztülzuhanhatnának a durva laconiai légkörön, felszedhetnék Amost, és kifelé leszedhetnék az utolsó platformot.

Bárcsak biztosra vehette volna, hogy sikerül. Bárcsak annyira szentül hitt volna a túlélésükben, hogy mindent, amit eddig elértek, kockára tehetett volna. De nem így gondolta.

– Tartsd az irányt, Alex! – szólalt meg Naomi.

Hirtelen detonációra emlékeztető csattanás rázta meg a hajót, és süketítette meg egy pillanatra Naomit. Várta a kiszökő levegő sziszegését, a vákuum csendjét, de semmi sem történt.

– Mi volt ez? – ordította.

– Törmeléktalálat – felelte Ian. – Kilyukadt a külső hajótest.

– Figyeld a nyomást! Ha szivárogni kezdünk, azonnal szólj!

– Úgy lesz.

– Megvan az utolsó – jelentette be Alex.

Hátulról gyorsan közelgő célpontok tartanak felénk. A PVÁ-k harminc százalékon állnak. Naomi megnyitotta az optikai követést. Már annyira közel jártak, hogy a teleszkópképen látta a Laconia ívét, a magas légkör tejfehér burkát.

Kapcsolatkérés érkezett. Az Arc Hercege előbukkant a bolygó mögül, és már irányított sugárnyalábbal kommunikálhatott velük. Naomi fogadta a hívást.

– Mondjatok valami jó hírt! – jelentkezett be Naomi.

– Clar y muerte – felelte Az Arc Hercege. – Most te jössz, főnök.

– Köszönet érte – lélegzett fel Naomi.

Újabb sínágyúlövedék a felszínről.

– Újabb micsoda? – kérdezte Az Arc Hercege.

– A felszínről lőnek ránk – válaszolta Naomi. – Semmi gond. Folytassátok a tervek szerint. Tűnjetek el innen! Most rögtön.

– Talán tehetnék etwast – ajánlotta fel Az Arc Hercege, de mielőtt Naomi rákérdezhetett volna, hogy mire gondol, Alex szólalt meg:

– Célpont rögzítve.

– Csináld! – vágta rá Naomi.

A Rocinante megint megbicsaklott. A sínágyúlövedék halványan izzó csíkot húzott maga után, túlhevült a szinte nem létező levegőben, ahogy áthatolt a legfelső rétegeken. Naomi visszafojtotta a lélegzetét. A sínágyúlövedék nekicsapódott a távoli platformnak, és a szenzoraik egyszerre kikapcsoltak. Naomi megnyitotta a hajó helyzetjelentését. Minden érzékelőrendszer biztonsági üzemmódra váltott. Túlterhelődtek.

– Mi… – kérdezte volna, és a hajó abban a pillanatban felvisított. Naomi megragadta eszeveszetten forgó présülése szélét. Irányíthatatlanul bukfenceztek. Lökéshullám söpört végig a ritka gázon a heteroszféra felső határán, de még így is eléggé erősnek bizonyult ahhoz, hogy megpörgesse őket, akár egy kisgyerek felrúgott játékszerét. A világítás vibrálni kezdett, kihunyt, aztán újra bekapcsolt. A hajó csontjai recsegtek, Naomi fülét pedig a manőverezőfúvókák robaja töltötte meg, ahogy Alex azon igyekezett, hogy újra stabilizálja magukat. Az érzékelőrendszerek még mindig nem indultak újra, és Naomi érezte, ahogy a sínágyúlövedékek észrevétlenül pattognak fölfelé a felszínről. Várta, hogy átsüvítsenek a hajón. Lyukat üssenek a reaktorban. Végezzenek velük.

Amikor az érzékelőrendszerek pislogva életre keltek, az összeszerelő platformnak nyomát sem lehetett látni. Egykori helyén túlhevült levegő szétterjedő, izzó korongja táncolt zöld, arany és vörös árnyalatokban.

– Azt hiszem, megint antianyagot állíthattak elő – jegyezte meg szenvtelenül Alex. – Nem biztos, hogy jó ötlet volt.

Naomi nem válaszolt. Valami történt a bolygón. A felszíni védelmi állásokat, ahonnan a sínágyúlövedékek érkeztek, forrónak mutatták a szenzorok. Semmi sem tüzelt rájuk. Naomi megpróbálta összekapcsolni ezt a platform megsemmisülésével, de a darabok sehogy sem illettek egymáshoz. Valami más történhetett.

Kapcsolatkérés érkezett be. Megint Az Arc Hercege. Naomi fogadta a hívást.

– Csináltatok valamit? Mit csináltatok?

– Volt még egy demi-teli rekeszünk plazmatorpedókból, sa sa? – felelte a másik hajó. – Semmi hasznát nem vettük volna. Ledobtuk a sínágyúállásra, que? Hogy megtisztítsuk nektek az utat. Inkább az a kérdés, ti mit csináltatok? Az egy atomtöltet volt?

– Egyáltalán nem ennyire hétköznapi dolog – válaszolta Naomi. – Köszönöm, Herceg. Már elboldogulunk magunk is. Most tűnjetek innen!

– Már itt sem vagyunk – felelte a hajó, és bontotta a kapcsolatot. Naomi irányított sugárnyalábbal üzenetet küldött a Quinn-nek. Azonnal válaszoltak.

– Úgy látjuk, hogy az ellenség összes fegyverállása harcképtelenné vált a hemiszférában – jelentkezett be egy fiatal férfi. – Fél óránk van még, mielőtt bármi átérhet a bolygó innenső oldalára.

– Menjetek! – utasította őket Naomi. – Nekünk még le kell mennünk valakiért a felszínre.

Olyan sokáig némák maradtak, hogy Naomi azt hitte, megszakadt a kapcsolat.

– A kísérőd vagyunk, Rocinante. Csináljátok meg, amit kell, mi itt leszünk! Ha beléphetnénk a légkörbe, veletek tartanánk.

– Szó sem lehet róla, Quinn – felelte Naomi. – Égessetek a kapu felé! Ez parancs.

Egy pillanattal később ragyogó, hatalmas lobbanással felizzott a Quinn hajtóműcsóvája, és a Rocinante magára marad a Laconia széles egén. Füst gomolygott a levegőben, de nem szólaltak meg riasztások. A présülésén zöldbe kúszott vissza az egyik egészségügyi érték, de a kortizolszint és a vérnyomás továbbra is magas maradt. Senki sem lőtt rá, és ezt furcsának érezte.

– Alex! – szólalt meg. – Lemehetünk?

– Most ellenőrzöm – felelte Alex. – Az a törmelékdarab, amelyik eltalált minket, elcseszte az aerodinamikánkat, de… meg tudom csinálni. Iszonyúan zötyögős lesz.

– Engem nem tudsz megijeszteni – válaszolta Naomi. – Vigyél le minket! Amilyen gyorsan csak tudsz.

Alattuk a Laconián éjszaka volt. A maga módján szépnek tűnt. Eltekintve a távoli tengerpartnál parázsló biolumineszcenciától, a szárazföld teljesen sötét maradt. Az egyetlen fényt felhők takarták el. Többé-kevésbé így nézhetett ki a Föld, mielőtt feltalálták a villanyvilágítást. Az első műhold, az első űrsikló előtt. A Mars előtt. A Ceres előtt. Az Öv előtt. Ez volt a galaktikus birodalom központja, mégis csupasznak mutatkozott, akár egy pusztaság. Az Auberon és a Bara Gaon több várossal büszkélkedhetett. A Föld komolyabb történelemmel. Minden hely álmokat dédelgetett arról, mivé szeretne válni.

Az álmok törékeny dolgok voltak. A titán és a kerámia tovább bírták.

– Kapitány!

Naomi odapillantott Ianre. Még kölyök volt. Valószínűleg idősebb, mint Naomi, amikor elpusztult a Canterbury, és először lépett a Rocinante fedélzetére, mégis csak kölyök.

– Kefilwe – válaszolta Naomi.

– Meg lehetne oldani, hogy visszakapjam a kommvezérlést? – kérdezte a fiú. – Ez… ez a feladatom. Ha már nem…

– Elnézést – szabadkozott Naomi, és visszaküldte a vezérlést Ian állomására. – Régi rossz szokás. Nem volt szép tőlem.

– Csak szeretném úgy érezni, hogy hasznomat veszik – magyarázkodott tétova mosollyal Ian.

– Jól van – szólalt meg Alex. – Ennél közelebb nem tudok menni. És ezen az sem segítene, ha több időnk lenne.

– Vigyél le minket! – ismételte meg Naomi. A manőverezőfúvókák csóvát lövelltek, lelassították a hajót, hagyták, hogy finoman ereszkedjen. Aztán Alex a felhőbe burkolózó város felé irányította őket, amit már száz kilométerre sodort tőlük a bolygó forgása, lefelé fordította a hajó orrát, és rákoppintott a vezérlésre. A manőverezőfúvókák újra felbőgtek.

Kevesebb mint egy perccel később a Rocinante a légkörbe ért.

Negyvennyolcadik fejezet: Teresa

Teresa tovább nyomakodott a vízelvezető árok jéghideg sötétjében. A már-már megfagyott vízből és nyálkából összeállt latyak átitatta a cipőjét és a nadrágja alsó szegélyét. A bejárat megtisztításától elzsibbadt a keze, és most már egyre jobban fájtak az ujjai. Az, hogy nem hozott magával kesztyűt, amikor eljött, csupán az utolsó tévedésnek tűnt a borzalmas döntések hosszú sorában.

A háta mögött Pézsmapocok nyüszített.

– Mondtam, hogy menj vissza – dorgálta Teresa, de a kutya ügyet sem vetett rá. Ha lehet, még közelebb húzódott. Pézsmapocok mögött pedig a ziháló James Holden nehézkes léptei cuppogtak.

A latyak egyre sűrűbbé, szilárdabbá vált Teresa lába alatt. Még néhány lépést kellett megtennie, és már tömör jégen állt.

– Mindjárt odaérünk – jelentette ki.

– Oda?

– A vízelvezető árok túlsó végéhez.

– Oda fognak eljönni értünk?

– Nem, el kell jutnunk a hegyhez.

– A hegyhez. Persze – lihegte Holden. – Jól van.

Keskeny, ovális szürkeség úszott elő a homályból, akkora, mint Teresa párnája. Szélfútta hó torlaszolta el a kijáratot, ahhoz azonban nem volt elég, hogy megállítsa. Teresa dobogva megtett pár lépést, letaposta a havat, aztán megint előbbre nyomult, hogy megismételje ugyanezt. Valahol a Kormányzóság épületében megszólalt egy riasztó. A biztonsági erők értesültek a szökéséről. Teresa remélte, a csata eléggé leköti őket, hogy némi időt nyerjen.

– Csuromvizes leszel – jegyezte meg Holden.

– Ki fogok jutni.

Holden ezután nem szólt többet.

Teresa kikászálódott a szabad ég alá. A Kormányzóság épületének fala most már mögé került, előtte a vadon terült el. Holden lassabban mászott elő Pézsmapocokkal az oldalán. A fák mind behúzták már a leveleiket, a jég milliónyi megkülönböztethetetlen álarcként tapadt a törzsükre. Minden átalakult. Ugyanaz volt, és mégsem ugyanolyan. Teresát most először fogta el a bizonytalanság. Ez itt az ő helye volt. Ismerte, és tudta, hogyan juthat keresztül rajta. Mostanáig legalábbis.

Megindult az első ösvényen. A lélegzete fehéren és sűrűn gomolygott, valahányszor kifújta a levegőt, a mozgás segített kordában tartani a hideget. Jobban örült volna neki, ha a csata villanásai és robajai nem maradnak abba, ha másért nem, azért, hogy megvilágítsák neki az utat. Azzal nyugtatta magát, hogy a csend csak azt jelentheti, hogy a mentőhajó valószínűleg közel jár már. Tehát sietnie kellett.

Az erdei út világosabbnak tűnt, mint felettük az ég. A hótakaró itt vastagabb volt, csaknem a térdéig ért. Pézsmapocok fújtatott és nyomult, utat vágott magának Teresa mellett, Holden pedig az általuk vágott csapáson követte őket. Még mindig esett a hó. Kicsi, kemény pelyhek koppantak és olvadtak el Holden arcán, hogy lecsorduljanak rajta, akár a könnyek.

A hóban nyomokat lehetett látni, amerre az állatok elhaladtak, az egyik fa kérgén pedig hosszú, friss hasadás jelezte, hogy valami élelmet keresett, és mélyen belevájt a téli álmát alvó testbe. Teresa elmerengett, vajon az állatok más bolygókon is ugyanezt teszik-e, vagy egyedül itt fordult elő ilyen. Egy pillanatra felrémlett benne, mihez vezethet, amit most csinál, és attól lehetett tartani, hogy lebénítja, de Teresa elhessegette a vészterhes gondolatokat. Most már nem fog visszamenni. Ha rajta múlik, nem fog.

Balra tőle valami megmozdult a fák között, és Teresát hirtelen pánik fogta el. Egy csontvapiti szökkent át az ösvényen, és tűnt el, lábai külső csontpáncélja úgy kopogott, akár a sziklás hegyoldalon legördülő kavicsok. Felesleges lett volna törődnie vele.

Jobbra fordult, ahol helyesnek érezte, és az ösvény meredekebben haladt tovább. A sötétségben felsejlettek a hegy körvonalai. Valójában nem egy hegyé, hanem egy annyira ősrégi szerkezeté, hogy mostanra megkövesedett a kérge. Vagy amit eleve ilyennek készítettek. Olyan ősi múlt hevert itt, hogy erdő nőtte be, és az évszakok úgy múltak el felette, akár a puszta napok.

Teresa benyomult a tisztásra, ahol a kimenekítő hajónak le kellett szállnia. A széles és sík rét egyik oldalán a messzi csúcs felé törő emelkedő kezdődött, a másikról tisztán rá lehetett látni a Kormányzóságra. Halványan parázsló ablakaikkal az épületek távolabbinak tűntek a hóesésben, mint valójában. Teresa mintha Tündérország egy darabját látta volna. A csata mennydörgése és villámlása híján békésnek tűnt. Nem volt az, mégis annak mutatkozott.

Mögötte Holden is kiért a tisztásra. A karját időközben a kabátjába húzta, hogy melegen tartsa, a kabátujjak üresen csüngtek le az oldalán. Holden lekuporodott a hóban.

– Jól érzi magát?

– Kijöttem a formából – felelte Holden. – Legközelebb többet fogok edzeni. A cellám egyik sarkában edzőtermet rendezek be, vagy ilyesmi.

Teresa már elég sokat beszélgetett vele ahhoz, hogy tudja, tréfál, a hangjában hiába nem jelezte semmi, hogy vicc lenne. Teresa ismerősei közül senki sem csinált ilyet, és a szokást valamiért megmagyarázhatatlanul irritálónak találta. Így minden kijelentése és válasza rébusszá vált, amit meg kellett fejtenie, hogy tudja, Holden őszintén mondta-e, vagy sem. Félresöpörte az ingerültséget. Az emberek sok olyan dolgot csináltak, amelyeket sosem kellett eltűrnie. Eljött az ideje, hogy kifejlessze magában ezt a készséget.

– Itt találkoztam vele – közölte Holdennel.

– Találkoztál?

– Timothyval – felelte Teresa. – Amosszal.

– Ó – csodálkozott el Holden, és körbenézett. Pár pillanatig néma maradt. – Gyönyörű. Mármint furcsa. De gyönyörű. Sajnálom, hogy nem láthattam többet a Laconiából! Csak a kerteket.

– Én is – válaszolta Teresa, és az alacsony, szürke égboltra meredt. – Hol késnek már?

Most, hogy a fák nem fogták el a szelet, és nem kellett a hóban gázolniuk, csípősebbé vált a hideg. Úgy tűnt, Holden magába roskadt, a karjával szorosan átfogta magát, az állát a térdére támasztotta. Pézsmapocok odament hozzá, és leült mellé, aggódva nézte őt tágra nyílt barna szemével.

Teresa hallott már a kihűlésről. Ő nem érezte rosszul magát, de Holden idősebb volt, és hosszú ideig börtönben ült. A fogság legyengítette. Arra gondolt, hogy ő is odamehetne, és leülhetne mellé. Eszébe jutottak a történetek a vadonban rekedt emberekről, akik menedéket készítettek a hóból, hogy befogják és megosszák a testük hőjét, de fogalma sem volt, hogy ez miként működött. Azon tűnődött, hogy ha Holden meghal, mire megérkezik a kimenekítő hajó, mit fognak tenni vele…

Fagyos levegő söpört végig a tisztáson a hegyoldal felől, a rövid életű forgószelek felkapták a felső hórétegeket. Teresa egy lépést tett Holden felé. Lehet, hogy el kellene vinnie Timothy barlangjába. Csak amíg megérkezik a hajó. Odavihetné, aztán egyedül visszajöhetne, és elvezethetné hozzá a mentőcsapatot. Ha tényleg érkezik mentőcsapat. Ha bejön a terve.

Éjsötét rettegés szivárgott végig a testén. Be kellett jönnie.

– Sajnálom, hogy így kellett megtudnod – szólalt meg Holden.

Teresa ránézett. Nem emlékezett rá, hogy a kihűlés tünetei közé tartozott-e, ha valaki félrebeszél, de minden jel szerint így lehetett.

– Mit tudtam meg?

– Ezt az egész „meg kell ölni téged” dolgot. Hogy rávettem erre Cortazárt. Nem neked szólt.

Teresa jobban szemügyre vette. Egy szánalmas öreg kuporgott a hóban. Tudta, hogy mérgesnek kellene lennie. Mostanában folyton haragudott, és mindenkire. Megpróbálta előhívni a dühét, de nem ment. Kizárólag sajnálni tudta Holdent.

Holden félreértelmezte a némaságát. Tovább beszélt.

– Nem az volt a cél, hogy bajod essen. Csak az édesapád és Cortazár közé akartam éket verni. Ennyi. Egyedül veled sikerülhetett ez. Mindenki látta, mennyire szeret téged.

– Valóban?

Holden lomhán, nehezen bólintott, mintha lassanként jéggé fagyott volna.

– Ismertem egy nőt. Réges-régen. Ő szokta mondani, hogy senkit sem lehet megítélni arról, amit mond. A tetteit kell figyelni.

– Ezt mondta.

– Tisztában vagyok a dolog iróniájával. De azt is figyeltem, mit csinál. Hogy hogyan érte el, hogy az emberek megkedveljék. Hogy féljenek tőle. A másodikhoz nem értek, de az első elég jól ment.

– Miatta?

– Részben. És figyeltem, hogy az édesapád miket csinál veled. Hogyan bánik veled. És ezt használtam ki. Sajnálom.

– Igen?

– Nem bántam meg. Csak sajnálom.

– Annyira sajnálja, hogy megint ugyanígy megtenné?

– Egy kissé megpróbálnám felgyorsítani, de igen. Sajnálom, hogy ennél jobb húzásom nem lehetett.

Teresa megint felpillantott a felhők felé. A hó kavarogva hullott rájuk. A kezén és a lábán egyre inkább égtek az ujjai. Még mindig semmi jele nem volt hajónak.

– Semmi gond – szólalt meg aztán. – Tudtam, hogy maga az ellenség. Azt tette, amit az ellenség szokott. Sokkal rosszabb, ha valakivel egy barátja tesz ilyet.

– Ez igaz – válaszolta Holden. Aztán hozzátette: – Kocsi érkezik.

Teresa fülelni kezdett, és ő is meghallotta. Egy biztonsági autó elektromos vinnyogását. Mivel a hó letompította a hangokat, már egészen közel járhatott. Teresa körbepillantott, azt kereste, hova bújhatnának, hogyan menekülhetnének el, de a hó mindenképp elárulná, bárhová szökik, Holden pedig már mozogni is alig tudott.

– Nyugalom! – mondta Teresa. – Én majd elintézem.

Egy pillanattal később Holden felegyenesedett, Pézsmapocok pedig aggodalmasan felnézett rá. A kutya tekintetéből azt lehetett kiolvasni, hogy: Talán jobb lenne, ha visszaülnél. Nem úgy tűnik, mintha túlságosan biztosan állnál a lábadon. Holden megvakarta Pézsmapocok füle tövét.

Most már emberi hangokat is lehetett hallani. Kettőt. Talán egy harmadikat is. A Kormányzóság épületébe vezető ösvény mentén táncolni kezdtek a fények. A hóban fürgén haladó kocsi reflektorai. Hangok szólongatták Teresát. A kocsi begurult a tisztásra, és megállt. Három férfi ült benne. Ketten ugyanolyan őregyenruhát viseltek, mint amilyet Holden ellopott. A harmadik Ilich ezredes volt.

Ilich kiugrott, a pisztolyát Holdenre szegezte.

– Kezeket fel! – üvöltötte. – Gyerünk!

– Jól van – válaszolta Holden, és visszadugta a karját a ruhája ujjába, aztán felemelte a kezét. – Nincs nálam fegyver.

– Teresa, ülj be a kocsiba!

– Nem, te ülj be! – felelte Teresa. – Sehová sem megyek veled.

Ilich döbbent tekintettel fordult felé. Teresa nézte, ahogy leesik neki a tantusz, a zavarodottság egyik pillanatról a másikra dühbe csap át.

– Ülj be a kurva kocsiba! – utasította Ilich.

– Vagy lelősz?

A két őr idegesen összenézett, de Ilich megindult Teresa felé. A pisztolyát továbbra is Holdenre szegezte, a tekintetét viszont Teresára.

– Nem, nyilván nem foglak lelőni. De az életed minden hátralévő pillanatát őrök fogják felügyelni.

– Már nem szabhatod meg, mit tegyek! – kiáltotta Teresa, mire Ilich felkacagott.

– Már hogyne szabhatnám? Szó szerint ez a munkám. Gondoskodni arról, hogy a lány egyen. Hogy aludjon. Oktatni őt. Társaságba vinni. Én vagyok a rohadt édesanyád, és megparancsolom, hogy vonszold az elkényeztetett, egoista, önző segged a kibaszott kocsihoz!

– Nem fogom – jelentette ki Teresa, és összefonta maga előtt a karját.

Úgy tűnt, Ilich lelohadt. Teresa egy másodpercig azt hitte, győzött.

– Dehogynem – közölte Ilich –, vagy megölöm a kutyádat.

Egy fokkal lejjebb eresztette a pisztolyát. Mintha a világ lehalkult volna. Teresa még mindig mindent hallott, de távolabbról. Várta, hogy eldördüljön a pisztoly, biztosra vette, hogy ez fog történni. Hogy nem lesz képes megakadályozni. Ne tedd, veled megyek, törtek volna föl a szavak, de teljesen dermedtnek érezte magát. A torka ugyanúgy nem működött, mint a lába. Ilich megrázta a fejét, csupán egy centimétert az egyik irányba, aztán egyet a másikba. Lepillantott, hogy ellenőrizze, pontosan Pézsmapocokra céloz-e, de a dörrenés nem az ő fegyveréből jött.

Hátul a kocsinál történt valami. Teresa először nem tudta, mi az. Az elméje két, egymással viaskodó őrt igyekezett látni, viszont az egyik kibukott a kocsi oldalából, és elterült a havon. Odabent tovább folyt a küzdelem. A szeme sarkából Teresa látta, hogy Holden még mindig felemelt kézzel Pézsmapocok elé lép, de Ilich már nem rájuk figyelt.

– Erder százados! Jelentést! – üvöltötte, de senki sem válaszolt. Ehelyett az őr, aki a kocsiban maradt, feljajdult. Valami egy cuppanós hang kíséretében eltört, és a jajgatás abbamaradt. Minden teljesen mozdulatlanná dermedt. Aztán Ilich egy lépést tett a kocsi felé, majd még egyet.

Timothy rontott elő a kocsi mögötti árnyak közül, tört feléjük a hóban. A szeme fekete volt, a bőre szürke. Ilich rálőtt, és fekete folt jelent meg Timothy csupasz mellkasán. Úgy csapódott neki Ilichnek, mintha hatalmas magasságból zuhant volna rá, és az ezredes lába a magasba repült, ahogy Timothy a hóba teperte.

Túl gyorsan történt az egész. Teresa nem tudta, hogy a pisztoly az egyik őré lehetett-e, vagy Timothy Ilich kezéből csavarta-e ki. Csak annyit tudott, hogy Timothy kezében kisebbnek tűnt. Pézsmapocok vidáman felugatott, és a farkát csóválta, szétszórta a havat.

Holden lassan leeresztette a kezét.

– Amos?

Timothy – Amos – felegyenesedett Ilich mellett, egy pillanatra teljesen mozdulatlanná vált, aztán azt felelte.

– Helló, kapitány! Pocsékul nézel ki.

A lába előtt Ilich levegőért kapott, Timothy rohamának ereje mindet kipréselte a tüdejéből.

– Te is mutattál már jobban olykor-olykor.

– Hát, tudod, hogy van ez. – Amos Teresa felé fordította éjfekete tekintetét, és lefelé bökött a fejével, ahol Ilich hevert a hóban, és még mindig zihált. – Szia, Picur! A fickó a barátod?

Teresa előbb igennel akart felelni, aztán nemmel, majd megértette, hogy Amos mit kérdez tőle.

– Nem – felelte. – Nem az én oldalamon áll.

– Rendben – bólintott Amos, és kétszer elsütötte a pisztolyt. A torkolattűz vakító volt.

– Hogy találtál ránk? – kérdezte némileg meghökkenve Holden.

– Ez a seggfej segített – felelte Amos. – Azóta követem, hogy kijött ide az épületből. Úgy kalkuláltam, hogy előbb-utóbb csak sikerül lelőnöm. Kapóra jött, hogy eltereltétek a figyelmét.

– Muszáj volt megölnöd? – kérdezte Holden.

– Csak a kölcsönt adtam vissza, ennyi. Biztosan jól vagy, kapitány? Elég ramatyul nézel ki.

Tucatnyi kérdés cikázott Teresa fejében – hol bujkáltál eddig, hogyan sikerült életben maradnod a felszerelésed nélkül, mennyire sérültél meg, hogyhogy nem vagy halott –, de csak annyit sikerült kipréselnie a száján, hogy:

– Nem fázol?

Amos ránézett, elgondolkodott a kérdésen. Hópelyhek szálltak a mellkasára, és olvadtak el. A lyuk a bordái közt, ahol meglőtték, nem vérzett. Egy pillanattal később vállat vont.

– Megmaradok.

Mielőtt Teresa bármit mondhatott volna még, magasan felettük erőteljesen, mélyen felmorajlott valami. Az első gondolata az volt, hogy lavinát indítottak el. Elképzelte, ahogy őt és a többieket elsodorja a hegyről lezúduló több tonna hó. Aztán meglátta a fényeket az égen.

Amos megfogta Teresa könyökét, odahajolt hozzá, és a fülébe ordított:

– Vissza kellene húzódnunk a fák vonala mögé!

Teresa hagyta, hogy vezessék, Holden és Pézsmapocok szorosan a sarkukban lépdelt, ahogy a hatalmas hajó leereszkedett. A manőverezőfúvókák csóvái egyetlen pillanat alatt elolvasztották a havat a tisztáson, és odébb gurították a biztonságiak kocsiját. Teresa az alvó fák mögé kuporodott, és befogta a fülét, amíg a mennydörgés abba nem maradt, és Amos meg nem kocogtatta a vállát.

A hajó egy gyors harci naszád volt. Igen régi marsi konstrukció. Az oldalát különféle burkolóanyagokból foldozták össze. Körötte minden gőzölgött, a hűlő fém és szén-szilikát kattogott és pattogott. Teresa az ámulat, öröm és mérhetetlen siker érzetének elegyével indult meg felé. Megcsinálta.

Kinyílt a légzsilip, és egy férfi, aki nem viselt egyenruhát, kémlelt ki a sötétségbe, a ködbe és a hóesésbe.

– Ki van ott? – kérdezte egy férfihang.

– Alex? – kiáltotta Holden.

A hang már-már könnyed hangnemben válaszolt:

– Jóságos ég!

Rozoga fémlépcső ereszkedett le. Elsőként Holden ment fel rajta, eleinte bizonytalan léptekkel, de minél magasabbra jutott, annál határozottabbá vált. Pézsmapocok idegesen járkált a lépcső alján.

– Nem tudom – mondta neki Teresa. – Ezért mondtam, hogy maradj otthon.

– Menj csak fel – noszogatta Amos. – Én majd megoldom.

Teresa megragadta a fényes fémet, és mászni kezdett a feléje nyújtott kezek felé, amelyek igyekeztek őt fölsegíteni a fedélzetre. Mögötte pedig Amos egyensúlyozott, mert két karjában a kutyát tartotta. A bordái közt ejtett fekete seb nem zavarta. A fent várakozó férfi elnevette magát, amikor megpillantotta Pézsmapockot, a kutya pedig eleinte bizonytalanul csóválni kezdte a farkát.

Az öltöző mintha az oldalán hevert volna, Holden és a kopasz, sötét bőrű férfi vigyorogva átölelte egymást. Timothy – nem, Amos – felhúzta magát a létráról, és a légzsilip bezárult Teresa mögött.

Erre a pillanatra gyakorolta a szövegét. Teresa Duarte vagyok, és visszaadom a foglyukat, cserébe azért, hogy elvigyenek a Laconiáról. Most, hogy elérkezett az idő, úgy tűnt, mindez eleve adott.

– Fel kell jönnötök a pilótafülkébe – sürgette őket a sötét bőrű férfi. Alex – Holden így hívta. – Mielőbb ki kell jutnunk innen, de egyikőtöket sem vagyok hajlandó szem elől veszíteni, bitang gazemberek.

Teresa követte őket, nem igazán tudta, mi mást tegyen. Amos kísérte őt az oldalán fekvő felvonóban és a pilótafülkében. Ott egy szép, idősebb nő várta őket, göndör haját szinte teljesen a szemébe húzta. Amikor meglátta Holdent, hosszú, reszkető sóhaj tört elő belőle. A fogoly megfogta a kezét.

– Jól van – szólalt meg Alex. – Mindenki csatolja be magát! Itt hagyjuk ezt a sárgolyót.

Körötte viharos éljenzés fogadta a szavakat, és Teresa maga is meglepődött, hogy együtt kiabál velük. Amos átkarolta a vállát, és egy ősréginek tűnő, abszolút gyalázatos présüléshez vezette.

– Be kell szíjaznod magad, Picur. Van egy ötletem, mit csinálhatnánk vele – mondta, és a hüvelykujjával Pézsmapocokra bökött. – Szóval maradj csak itt Naomival és a kapitánnyal!

– Naomi – ismételte el Teresa. – Mármint Naomi Nagata?

– Ez pedig a Rocinante – felelte Amos. – És fogalmam sincs, hogy a többiek nagy része kicsoda, de hazaértünk.

Aztán elment, Pézsmapockot a hajó gyomrába kísérte, Teresát pedig otthagyta, hogy a felette lévő monitort bámulja. Furcsa érzés volt, mintha álmodott volna, ugyanakkor teljesen hétköznapi is, mintha csak egy kissé ismeretlennek tűnő folyosón járt volna. Feljutott a hajóra. És mindjárt indulnak, elmegy innen.

A hajó megrázkódott, sziszegett, lassan emelkedni kezdett.

– Akarjátok, hogy berúgjam a főhajtóművet? – kiabálta túl Alex a fúvókák dübörgését. – Salakká égethetem az egész helyet, ha gondoljátok.

– Ne – felelte Holden –, hagyd meg! Még vannak barátaink odalent. Például Elvi.

– Ó – hökkent meg Alex. – Elmenjünk érte?

– Felesleges – vágta rá Holden. – Elvi ott van, ahol lennie kell.

A Rocinante egyre emelkedett, belepréselte Teresát az ülés hűvös, kék gélpárnájába. A hajó rázkódott és zúgott közben, aztán amikor már elég magasan jártak a felszíntől, újabb, mélyebb lüktetés hallatszott, és hirtelen megugrottak. Bele az űr sötétjébe. Mindent maguk mögött hagytak. Teresa lehunyta a szemét, próbálta eldönteni, mit érez. Hogy érez-e bármit is, vagy sokfélét egyszerre.

Az otthona, minden, amit mostanáig ismert, lassanként elmaradt mögötte, és egyedül abban volt biztos, hogy többé nem akar visszatérni oda. A hercegnő elhúzott Tündérországból.

Éles riasztás vonta magára Teresa figyelmét ugyanabban a pillanatban, amikor a pilóta – Alex – száján valami trágárság szaladt ki. Teresa odapillantott, és Alex arca hamuszürkének tűnt.

– Alex, mi az? – kérdezte az idős nő.

– Bemértek minket – válaszolta Alex. – Túl sokáig elhúztuk. A Forgószél céloz ránk.

Negyvenkilencedik fejezet: Naomi

Mivel a Rocinantét úgy tervezték meg, hogy a hasán landoljon, Holden a pilótafülke falára lépett rá. Soványnak tűnt. Nem egyszerűen soványnak, hanem mint aki hónapok óta beteg. A szája körüli ráncok mélyebbnek látszottak, mint korábban, széles mosolyából pedig hiányzott a megszokott könnyed derű, inkább csodálkozást sugallt, hogy még tényleg történhetett vele bármi jó. Mintha a lelke sérült volna meg, de nem csak az. Mégsem tört meg. Nem tűnt megtörtnek.

Holden most a szemébe nézett, és Naomi mellkasában ellazult valami, amiről azt sem tudta, hogy ellazulhat. Hosszan, reszketőn levegőt vett. Jim megfogta a kezét. Naomi már azt hitte, ez sosem fog megtörténni, és Holden most mégis itt volt, megérintette őt.

– Szia! – köszönt egészen halkan, hogy Naomin kívül senki más nem hallhatta.

– Szia!

Holden háta mögött Amosszal mintha valami nem stimmelt volna. A bőre szürkének látszott, a szeme teljesen feketének. Naomi a Pallason látott olyan gyerekeket, akik festékkel és szaruhártya-tetoválással érték el, hogy így nézzenek ki, de Amos esetében nem úgy tűnt, mintha a legmenőbb divatot próbálta volna követni.

Ráadásul egy ősz pofájú, rémült tekintetű, nagy fekete kutyát tartott a karjában. A mellette álló lány ismerősnek tűnt, de nem annyira, hogy Naomi azonnal tudta volna, hová tegye. A történetekre később még lesz idő.

Alex szélesen mosolyogva beült a présülésébe.

– Jól van. Mindenki csatolja be magát! Itt hagyjuk ezt a sárgolyót.

A legénység éljenzett, a siker nem részegítette meg teljesen őket, legfeljebb egy kissé becsíptek tőle. Vagy csak ő. Holden becsusszant az egyik szomszédos ülésbe, a lány közelében maradt. Védelmezte.

A hajó lassan átbillent megszokott, függőleges helyzetébe.

– Akarjátok, hogy berúgjam a főhajtóművet? – kérdezte Alex. – Salakká égethetem az egész helyet, ha gondoljátok.

Mielőtt Naomi válaszolhatott volna, Holden megtette helyette.

– Ne, hagyd meg! Még vannak barátaink odalent. Például Elvi.

– Ó! Elmenjünk érte?

Holden a fejét rázta, noha Alex nem nézett felé.

– Felesleges. Elvi ott van, ahol lennie kell.

Még tizenöt perce sem lépett a hajóra, és már úgy válaszolgatott, mintha ő lenne a kapitány. Ha Naomi megjegyezte volna ezt neki, teljesen elszörnyülködne. És szabadkozott volna, és más körülmények között Naomi el is várta volna tőle, hogy bocsánatot kérjen. Végtére is ő volt a földalatti mozgalom feje, a hadjárat és még száz másik bevetés megszervezője. Az örömöt, amiért visszakapta a férfit, amiért érezhette, ahogy ő, Alex és a hajó visszazökken a régi kerékvágásba, szavakkal ki sem tudta volna fejezni. Mintha egy hosszú, rémséges álomból ébredt volna, hogy felocsúdva rájöjjön, valójában meg sem történt, amit átélt.

Egész hosszú életének alighanem ez lehetett a legcsodálatosabb pillanata.

Nem tarthatott sokáig.

Érezte, hogy Alex a Laconia légkörén belül repül a hajóval, a táj felett siklott és emelkedett, amíg a hajtóműcsóva már senkire sem jelenthetett veszélyt. Amikor beindultak a főhajtóművek, hirtelen meglódultak fölfelé, áttörtek a légkör legmagasabb rétegein a Laconia napjának fényébe. Miközben Alex betáplálta a gyűrűkapuhoz vezető utat, Naomi a taktikai képernyőn ellenőrizte a flottája helyzetét. Mindannyian kegyetlenül égettek. Az emberi test tűréshatárán gyorsítva annak esélyét csökkentették, hogy a laconiai hajók beérjék őket. És az ellenség hajói is ezt tették…

Megnyitott egy fedő térképet, amely a rombolók és a Magnetár-osztályú hadihajó helyzetét mutatta. Úgy érezte, mintha lepillantva egy százlábút talált volna a karján. Megszólalt a bemérési riasztás, a hangja szikeként hasított bele a vidámságba.

– Alex, mi az?

– Bemértek minket. Túl sokáig elhúztuk. A Forgószél céloz ránk.

Naomi a szenzorképeket hívta le a taktikai kijelzőre. A Forgószél még mindig szinte semminek tűnt nagyítás nélkül. Alig többnek, mint egy halvány, sötétebb pont a hajtóműcsóva állócsillagának közepén. Némi nagyítással viszont ugyanolyan félelmetes, már-már organikus alakzatnak mutatkozott, mint a Förgeteg. Egy felfoghatatlanul hatalmas állat csontfehér csigolyáinak. Egy ilyen hajó korábban két flottát kényszerített térdre. Egyetlen fregattnak, ráadásul szinte kifogyott készletekkel, esélye sem lehetett ellene. Naomi minden öröme hamuként omlott szét. Eltűnődött, vajon Duarte megengedné-e, hogy meglátogassa Jimet, amikor mindketten börtönbe kerülnek. Egyáltalán lehetőséget kapnának-e arra, hogy megadják magukat? Négy hajó kellett hozzá, hogy lefelé áttörjenek a bolygószintű védelmen, és az egyik odaveszett. Vagy – a következő néhány perc kimenetelétől függően – talán kettő.

De legalább a Forgószél volt az utolsó Magnetár, amely valaha megépült. Naomi tönkretette az összeszerelő platformokat, így legalább ezt sikerként könyvelhette el. Ha bevetés közben meghal – ha mindannyian odavesznek –, Bobbie még azt is elfogadta volna. Néha megéri áldozatot hozni.

– A Forgószél irányított sugárnyalábbal kapcsolatot kezdeményez – jelentette Ian. A hangja csupán egy kissé remegett.

– Fogadjuk! – felelte Naomi, és Ian odapillantott rá. Egyértelműen bizonytalanságot lehetett kiolvasni a tekintetéből. Nem tudta, vajon Naomi megadja magát, vagy mindannyiukat a halálba vezeti. Naomi maga sem volt teljesen biztos magában. – Most, Kefilwe! Semmit sem használ, ha várunk.

Ian minden kijelzőre kirakta a bejövő üzenetet, habár egyedül Naomi képernyője sugárzott. Naomi nem tudta, a fiú nyomást próbál-e gyakorolni rá azzal, hogy az egész legénység láthatja a párbeszédet, vagy csak idegességében cseszte el a dolgot. Nem számított.

A képernyőn megjelenő nő fiatal volt, sötét bőrű, egészen rövidre nyírt haja egyenes. A laconiaiak kék egyenruháját és admirálisi rendfokozatot viselt, ahhoz hasonlót, amilyet egykor a Marson használtak. A tekintetéből sugárzó düh nem sok reménnyel kecsegtette Naomit.

– Itt Sandrine Gujarat admirális, a Forgószél Zúgása laconiai hadihajó parancsnoka. Harminc másodpercük van, hogy kivessék a reaktormagot, kikapcsolják a fegyverrendszereiket, és kinyissák a légzsilipet, hogy átszállhassunk. Amennyiben nem követi pontosan az utasításaimat, kénytelenek leszünk elpusztítani a hajót.

Harminc másodperc. Naomi dacosan felszegte az állát. Ha elkapnák, végül mindent kiszednének belőle, amit tudott. A többtucatnyi rendszer hálózatairól és kapcsolattartóiról. A hosszú távú tervekről és stratégiákról. Mindenről, amit az alatt a hosszú időszak alatt felépített, amíg Sabával együtt dolgozott, majd átvette a helyét. Mindez tökéletes zsákmánnyá tette őt az ellenség szemében. Az embereivel teli hajó lélegzet-visszafojtva várta, hogy eldöntse, mindannyiukat átadja-e, vagy hagyja őket meghalni. Mintha egyszerre száz g zúzta volna szét, és lebegett volna súlytalanul.

A hang, amely válaszolt, nem a sajátja volt. Még csak nem is ismerte.

– Nem, Gujarat admirális. Itt senki sem fog elpusztulni. Azonnal tegye le a fegyvert!

A képernyőn az admirális szeme elkerekedett dühében, de értetlenségében is. Naomi a nyakát nyújtogatta, hogy szemügyre vegye a lányt, aki megszólalt. Egy présülésben ült, és integetett, hogy irányítsák át neki a kommvezérlést. Naomi egy pillanatig habozott, aztán belement. Amikor a Roci képén megjelent a lány arca, a laconiai admirális elsápadt.

– Tudja, ki vagyok, admirális?

– Nem… A főkonzul…

– Igen, a főkonzul lánya és utódja – felelte a lány. – Most már érti. Remek. Édesapám kérésére vagyok a Rocinantén. A fenyegetőzése nevetséges, és azonnal vissza kell térnie a kijelölt feladatához, hogy az anyabolygót védje.

A lány még tizenhat sem lehetett, de a hangjából könnyed arrogancia érződött ki. Naomi Jim felé fordult, és némán az „Igaz ez?” szavakat formálta meg a szájával. Holden övbéli bólintással felemelte a kezét.

– Kisasszony – hebegett az admirális, és közben ösztönösen meghajtotta a fejét –, nem tudtam… Ez felettébb szabálytalan, kisasszony. Attól tartok, nem engedhetem meg, hogy a hajó bárhova távozzon.

A lány látványosan az égre emelte a tekintetét.

– Van erre valamilyen előírás? Biztonsági protokoll?

– Hogy érti?

– Ha bajba kerültem volna, akaratom ellenére fogva tartanának. Fenyegetnének. Bármi. Valamilyen kifejezéssel kellene jeleznem? Pár szót kellene észrevétlenül becsempésznem a társalgásba anélkül, hogy a fogva tartóim tudnának róla?

– Én… Vagyis…

– Ez egy egyszerű eldöntendő kérdés, admirális. Nem annyira nehéz felelni rá.

Ha így megy tovább, a Forgószél atomot fog dobni rájuk, hogy megszabadulhassanak a lánytól.

– Igen, van, kisasszony – válaszolta Gujarat admirális.

– És kimondtam?

– Nem.

– Akkor adottnak vehetjük, hogy nem kényszerítenek arra, hogy itt legyek. Hogy történik valami a főkonzul és a földalatti mozgalom vezetősége között… amivel engem bíztak meg, és nem magát. Ennek tudatában. Menjen. Vissza. A. Szolgálati. Helyére.

A képernyőn a nő kihúzta magát.

– Trejo admirális parancsba adta, hogy…

– Állj! – szakította félbe a lány. – Mi a neve?

– Kié?

– Anton Trejo admirálisé. Mi a vezetékneve?

– Trejo?

– Így van – válaszolta a lány, aztán közelebb hajolt a kamerához, hogy az arca betöltse a képernyőt. Halkan, és hangjában izzó dühhel folytatta. – Az enyém pedig Duarte.

– Sajnálom, kisasszony – erősködött az admirális. – Nem hagyhatom, hogy távozzon a hajója.

– Nem? – vonta fel a szemöldökét a lány. – Akkor lőjön le, a kurva életbe! – Bontotta a kapcsolatot, aztán Alexhez fordult, aki tátott szájjal bámult rá. – Mehetünk. Az a nő egyelőre halálra van rémülve.

– Erős égetésre felkészülni! – jelentette be Alex a hajószintű csatornán, a lány pedig kurtán bólintott, és hátradőlt az ülésébe.

– Jim? – szólalt meg Naomi.

– Tudom – felelte Holden. – Egészen furcsa volt ez a nap.

– Már azt hittük, meghaltál – mondta Naomi, amikor belépett a liftbe.

Amos pislantott nyugtalanítóan fekete szemével, és vállat vont.

– Igen, megértem, főnök. Mit mondhatnék erre? Sajnálom.

Nyolcórányi erős égetés kijuttatta őket a Forgószél aktív lőtávolából. Tizenöt annyira megnövelte a távolságot ahhoz, hogy Naomi már-már biztonságban érezze magát. Nem biztonságos biztonságban, de ahhoz eléggé, hogy Naomi úgy képzelje, lejöhet a vezérlőfedélzetről, és megpróbálhat értelmet keresni abban, ami történt, és végighallgassa, hogyan került vissza Jim és Amos. És hogy Teresa Duarte hogyan illett a képbe.

És hogy azt is elmondja nekik, mi történt hosszú és magányos zarándokútjaik alatt. Hogy mit veszítettek el. Most, hogy mind a négyen együtt voltak, Alex arra kérte, hogy tartsák meg a szertartást. Mintha a világmindenség esélyt kínált volna nekik, és Alex attól félt volna, hogy ha most nem használja ki a lehetőséget, valamiképp kicsúszik a keze közül. Így aztán Naomi és Amos megint együtt indultak el a légzsiliphez, mintha visszatértek volna a régi idők. De mintha megváltozva tértek volna vissza.

Amos furcsán átalakult. A bőre egyszerre tűnt sápadtnak és sötétnek, mint amikor vékony fehér festékréteget húznak rá a feketére. A szeme sötétséggel telt meg, és volt valami különös abban, ahogyan mozgott. De ennyi idő után a puszta tény, hogy nem gyásszal és aggodalommal kellett gondolni rá, egyszerűen érdekessé halványították a változásokat. Naomi sokkal jobbnak érezte, mint amit magával cipelt Amosról. Az elvesztéséről.

– Előbb is hívtalak volna, de… Nos, még nem álltam készen. Türelmesen kivártam.

– Mi történt?

Amos vállat vont.

– Egy és más. De jó újra itt lenni.

A lift megállt, és Naomi kilépett belőle. Amos csupán egy lépéssel lemaradva követte.

– Megváltoztál.

– Aha – felelte barátságos mosollyal Amos. Ez annyira Amoshoz illő válasz volt. Annyira megnyugtatóan ismerős, ahogy kimondta.

– Nem működött a bomba? – kérdezte Naomi.

– Dehogyis, semmi baj nem volt vele.

– Akkor miért nem teljesítetted a küldetést? Nem hibáztatni akarlak, csak… Mi járt a fejedben?

Amos egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, mintha olyasmire figyelne, amit Naomi nem hallott.

– Megismerkedtem a kölyökkel – felelte Amos. – Eléggé szemét dolognak tűnt végezni vele. Úgy gondoltam, rossz döntés lenne.

Vállat vont.

Naomi közelebb lépett hozzá, és a karjába zárta. Mintha egy fémoszlopot ölelt volna meg.

– Örülök, hogy újra itt vagy.

Alex és Holden a légzsilip belső ajtajánál várta őket. Alex átöltözött a MEKH egyenruhájába. Egy másik korból itt maradt emlékbe. Jim a fehér ünnepi ingét vette fel. Megmosta és hátrafésülte a haját. Előkelőnek és komornak tűnt.

A légzsilipben lévő koporsó csupán burok volt, alig több egy kissé megerősített oldalú hullazsáknál. És üres.

– Mindig így csináltuk – szólalt meg Alex most, hogy mind összegyűltek. – Amikor elveszítettünk valakit, és nem tudtuk visszahozni a holttestet. Ennek ellenére megemlékeztünk róla.

A tekintetét leszegte a fedélzetre. Jim ugyanezt tette. Amos az efféle alkalmakkor megszokott komor arckifejezést öltötte magára. Naomin összetett érzések áradata zúdult keresztül. Szomorúság és öröm, megkönnyebbülés, és egy olyan hiány miatti üresség, amit többé sosem lehet kipótolni.

Alex megköszörülte a torkát, és a kézfejével megtörölte a szemét.

– Bobbie Draper a legjobb barátaim egyike volt. Vérbeli tengerészgyalogos. Minden más, amit csinált, erre az alapra épült fel. Bátor volt, becsületes, és erős. Irtózatosan jó kapitány. Emlékszem, amikor annak idején Fred Johnson nagykövetet próbált faragni belőle, Bobbie pedig folyamatosan a saját belátása szerint döntött ahelyett, hogy a politikus szerepét játszotta volna. Mindig ilyen volt. Felvállalta a lehetetlent, és elérte, hogy működjön.

Mély levegőt vett, kinyitotta a száját, mintha még folytatni akarná, aztán becsukta, és a fejét csóválta. Jimnek mostanra eleredtek a könnyei. Ahogy Naominak is. Amos nemrégiben befeketedett szeme ide-oda járt, mintha a levegőben olvasna valamit, aztán felszegte az állát.

– Kőkemény nő volt – szólalt meg, aztán elhallgatott, és elégedetten bólintott.

– Hiányozni fog – tette hozzá Naomi. – Mostantól. És örökké.

Egy percig néma csendben álltak, aztán Jim előrelépett, és kinyitotta a külső ajtót. Amint kitárult, a kis vegyi gyorsítórakéták a zsilip szélére csúsztatták a koporsót. Aztán eltűnt. Jim visszazárta az ajtót, megfordult, és belépett, átkarolta Alex vállát. Pár pillanattal később Amos tömör karjának tömege nehezedett kettejükre. Mind a négyen összekapaszkodtak, és csak a Rocinante duruzsolása és dörmögése vette őket körül. Hosszú ideig így maradtak.

Kicsiny, szedett-vedett flottájának darabjai, amelyek a legközelebb jártak már a kapuhoz, jóval azelőtt átkeltek, hogy a Roci átszelte a rendszer felét. Alex végig kíméletlenül égetett, a még megmaradt reaktív tömeggel és a Gossner-rendszerben lévő baráti készletutánpótlás-raktárig hátralévő távolsággal egyensúlyozott. Csupán azért tartottak valamivel gyakrabban szüneteket, mint a rendszer központja felé tartva, és égettek egy kissé kevésbé erősen, hogy takarékoskodjanak a tömeggel, és mert a Forgószél és rombolókból álló csapata a Laconia közelében állt pályára, és még mindig azokat a torpedókat és ívben lehulló köveket semmisítették meg, amelyekkel Naomi emberei szórták meg a bolygót. Három napja égettek a kapu felé, amikor valaki összeszedte a bátorságát, és kiadta a parancsot, hogy fél tucat torpedót lőjenek ki a távolodó Rocira. A PVÁ-k mindegyiket leszedték, és több nem követte ezeket.

Amikor égettek, Naomi arra használta ki az időt, hogy összeállítson egy biztonságos átkelési rendet, és irányított sugárnyalábbal elküldje azt a többi hajónak. A hadjárat kezdetétől a lezárultáig harminckét hajót és csaknem kétszáz embert veszítettek el. Kimenekítették Jimet és Amost, magukkal hozták Teresa Duartét, és elpusztították a szerkezetet, amely nélkülözhetetlen lett volna a Laconia nagy erejű flottájának megépítéséhez. A Forgószél továbbra is gigászi gyilkológépként hajthatta uralma alá bármelyik rendszert. De csupán egyetlen hajó volt. Egyetlen gyűrűkapun átlépve sem indíthatott támadást anélkül, hogy védtelenül hagyta volna a Laconiát. Nem mozdulhatott a helyéről.

A Vihar a kapuhoz ért, és hivatalos tisztelgő üzenetet küldött Naominak, mielőtt átkelt. Jillian Houston visszatér a hajójával a Draper Állomásra, és az újabb parancsot várja. Furcsának tűnt belegondolni. Naomi mostanáig annyi mentális energiáját és figyelmét szentelte a győzelemre, hogy szinte elfeledkezett róla, minden csak ezután következik. A Laconiától való függetlenség nem jelentette – nem jelenthette –, hogy a de facto irányítás automatikusan visszakerül a Szállítószövetség kezébe. Egyrészt a Medina Állomás már nem létezett, és többé senki sem fog állandó bázist létesíteni a gyűrűtérben. Másrészt a Laconia a sajátjára cserélte le a kereskedelem és az irányítás struktúráit.

Mégis meg lehetett oldani. Nem lesz olyan fojtópont a gyűrűtérben, mint régebben, de olcsó, könnyen cserélhető jelerősítőkből kiépíthetnek egy olyan rendszert, amely előre bejelenti a bejövő és kimenő forgalmat. A hajók legalább azt tudhatnák, mekkora az esélye, hogy eltűnjenek átkelés közben. Nem sokan döntenének amellett, hogy áthaladjanak valamelyik gyűrűkapun, ha tudnák, hogy nem lépnének ki a másik oldalán. Ha az embereket elegendő információval látják el, maguk is képesek lesznek meghozni a helyes döntéseket. Ezzel azonban később is elég lesz foglalkozni. Pillanatnyilag annyit tehetett, hogy nézi, amint a Laconia uralmát megtörő hajók egymás után a kapuhoz érnek és kiszöknek, és magában megállapíthatta, hogy: Nem esett bajuk. Nem esett bajuk. Nem esett bajuk.

A kemény égetések közötti szünetekben a legénység ünnepelt, és sajnos veszekedett. A támadás előtti feszült hangulatban Ian Kefilwe és egy másik fiatalember – egy Safwan Cork nevű gépész – együtt zuhantak ágyba, és most a túlélés bonyolult romantikus terepén igyekeztek eligazodni. Naomi próbált kimaradni belőle, de egyszer látta, ahogy Jim Iannel együtt üldögél az egyik üres torpedókamrában, és kihallgatta, ahogy a fiatal férfi sír. Helyesnek tűnt.

A hajót már csak nagyjából háromszázezer kilométer választhatta el a gyűrűkaputól, és a hátralévő égetések mindegyike a fékezéshez kellett, hogy amikor átkelnek, a másik oldalon legyen idejük a manőverezéshez, és ne csapódjanak bele a gömb túlsó oldalába, és tűnjenek el. A laconiai haderő nem eredt utánuk. Még nagy hatótávolságú torpedókat sem próbáltak kilőni rájuk.

Teresa Duarte elképesztő emberi fenevad volt. Naomi megkísérelt kapcsolatot teremteni vele, de csupán egyszer. Az egyik égetési szünetben Alex könnyű negyed g-re lassított, Naomi pedig vacsoráért ment. Furcsának érezte a látványt, hogy megtelt a hajókonyha. A fejében még mindig csak hatfős legénység dolgozott a Rocin.

Teresa egymagában állt, a falnak támaszkodva, az egyik kezében egy tányér kínai tésztával, a másikban evőpálcikával. A haját hátul összefonta, és ettől az arca a megszokottnál nyersebbnek tűnt. Senki sem ült le mellé. Senki sem beszélgetett vele. Talán azért, mert fogalmuk sem volt, mit mondhatnának.

Naomi kivett magának egy tányér fehér darát, és leült a lánnyal szemben. Teresa felpillantott rá, és tekintetében felháborodás villant, mielőtt megzabolázta magát.

– Nem bánod? – kérdezte Naomi.

– A maga hajója. Oda ül, ahová akar.

– Egy kicsit furcsa lehet egy ilyen helyen lenned, igaz?

Teresa bólintott. Naomi evett egy falatot a darából, és azon tűnődött, vajon mindvégig néma csendben fognak-e ülni. Teresa megrázta a fejét.

– Minden tele van emberekkel. És sehová sem tudok elvonulni. Odahaza bármikor egyedül maradhattam. Itt soha senki sincs egyedül.

– Meg lehet találni a módját – felelte Naomi, és a teherkonténerre gondolt. – De általában kevesebben vagyunk itt. Most kicsit zsúfolt a hajó.

– Huszonkét fős legénység kellene a hajóra.

– Általában hatan elboldogulunk. Időnként négyen.

– Nem tetszik itt – egyenesedett fel Teresa. – Valami más helyet szeretnék találni, amint kijutottunk innen.

Aztán szó nélkül otthagyta őt. Nem dobta a félig teli tányért a visszaforgatóba, ezért amikor Naomi végzett a sajátjával, mindkettejük után leszedte az asztalt, aztán visszasétált a folyosón a kabinjába.

A kabinjukba.

Jim a présülésben ült. A melegítőjén verejtékfoltok sötétlettek a hónalja alatt és a hátán. Ránézett Naomira, és megrázta a fejét.

– Soha, de soha többé nem jöhetek ki ennyire a formámból – jelentette ki. – Ez borzalmas.

– Majd jobban leszel – felelte Naomi, aztán leheveredett mellé. Az ülés elmozdult, hogy hozzáigazodjon a pluszsúlyhoz. Valahányszor Naomi ránézett Jimre, úgy érezte, nem igazán bízhat az érzékeiben. Nem engedheti meg, hogy elhiggye, Jim tényleg visszatért, hátha az egész csupán álom, vagy álnok haladék. Mintha a világmindenség újra el akarta volna venni őt tőle. Mostanra javult valamit a helyzet, de Naomi nem tudta biztosan, hogy valaha teljesen elmúlik-e.

– Összefutottam a barátoddal a hajókonyhán – közölte. – Gondjai vannak a beilleszkedéssel, azt hiszem.

– Egy galaktikus istencsászár egyetlen gyermeke volt, most pedig zabkását kell ennie egy ócska naszádon. Ez nehéz váltás lehet.

– Mit fogunk csinálni vele, amikor az utánpótlásraktárba érünk? Tudod, hogy túl fontos ahhoz, hogy egyszerűen elengedjük, igaz?

– Nem hinném, hogy rábírhatjuk a maradásra. Hacsak nem arról beszélünk, hogy börtönbe csukjuk. De más megoldást is találhatunk.

– Igen?

– Rengeteg az olyan marsi, aki annak idején nem lépett meg Duartéval. Néhány egészen biztosan rokona Teresának. Ha szerencsénk van, akad köztük pszichológus vagy terapeuta. Vagy… nem tudom. Rehabilitációs központot vezet.

– És ha nem?

– Ha nem, el lehet intézni. Mindenki rokona mindenkinek, ha eléggé visszamegyünk az időben. Szóval addig keresgélünk a múltban, amíg nem találunk valakit.

– Úgy beszélsz, mint Avasarala – jegyezte meg Naomi.

– Rengeteget gondoltam rá mostanában. Úgy érzem, mintha egy parányi mása alakult volna ki a fejemben. Előfordult már veled ilyesmi?

– Ismerem az érzést – felelte Naomi. – Teresának nem csak valamilyen hely kell, ahol megállapodhat, és távoli rokonok. Szeretetre van szüksége.

– Kapott szeretetet. Az édesapja szerette őt. Tényleg. Inkább az arányérzék hiányzott belőle.

– Aztán te idehoztad.

– A saját döntéséből került ide – válaszolta Holden. – Ahogy mindannyian. És rohadtul elviselhetetlen mindannyiunknak, amikor ilyesmi történik. Az, hogy kinőjük a családunkat, még a legjobb esetben is komoly munka. És most közel sem a legjobb esetről beszélünk.

Naomi bebújt Holden karjai közé. Holden testét verejték borította, de Naomit nem zavarta. Az ujjbegyével végigsimította a férfi homlokát, aztán az arcát. Holden odafordult felé, a tenyeréhez szorította a fejét, akár egy simogatásra vágyó macska.

– Szerinted rendbe fog jönni? – kérdezte Naomi.

– Fogalmam sincs. Vagy igen, vagy nem. Bárhogy is, tőle függ majd. Abban viszont egészen biztos vagyok, hogy közben önmaga marad. Ez már valamiféle győzelem lesz a számára. Mi pedig segítünk neki, ha tudunk. Ha hagyja.

Megszólalt a figyelmeztetés. Öt perc múlva átkelnek a gyűrűn. Jim felsóhajtott, felállt, és vetkőzni kezdett, hogy tiszta ruhába öltözzön át.

– Na és te? – kérdezte Naomi.

– Mi van velem?

– Rendbe fogsz jönni?

Jim elmosolyodott, és csak egy kis fáradtságot lehetett felfedezni a tekintetében. Csak egy kis szomorúságot.

– Hosszú, borzalmas, pocsék játszmába fogtam, és győztem. Aztán, miután győztem, hazajutottam. Reggelente melletted ébredek. Jobban nem is lehetnék.

Ötvenedik fejezet: Elvi

Teresa szökésének másnapján Elvi a hírműsorokat nézte a hajnal előtti órákban. Amint véget ért a küzdelem, még mielőtt szétválogatták volna a halottakat és a sebesülteket, lassanként alakot öltöttek a történetek. Az állami hírcsatornák és az összecsapás után Elvi számára hozzáférhető biztonsági jelentések közti különbségekből úgy tűnt, mintha két eltérő csata zajlott volna. A szakadár terroristák hajóit, amelyek mindegyikét nyomon követték, ahogy kimenekültek a gyűrűkapun, visszaverte a laconiai hadiflotta túlereje. Avagy az ellenség megvalósította látszólagos céljait, és önszántából visszavonult. A bolygó körül keringő fegyverállások hálózata és a felszíni sínágyúk sikeresen megvédték a Laconiát az ellenség kétségbeesett, öngyilkos támadásával szemben. Avagy a ki nem mondott feltételezést, hogy a keringő állások és a bázis elegendő támogatást biztosíthat a flottának, semmibe vették. És bár az ellenség valóban veszteségeket szenvedett, azok nem tűntek katasztrofálisnak. Az ellenség elmenekült, és a Laconia elleni fenyegetés nem kívánt többet némi tisztogatásnál. Avagy a Forgószél a belátható jövőben a bolygó mellett ragadt, miközben a maroknyi romboló az eltévedt torpedókat és köveket semmisítette meg, amelyek bármelyike továbbra is jelentős pusztítást okozhatott.

A legpofátlanabb hazugság – amelyik minden másikat messze túlszárnyalta – az volt, hogy az összeszerelő platformokat azelőtt leszerelték, hogy a támadók odaérhettek volna, és egy titkos helyszínen helyezik üzembe ismét azokat, hogy megelőzzék a további támadásokat. A csatáról szóló többi történetet akár a tényleges szöveg szélsőséges olvasataként is fel lehetett fogni, de az összeszerelő platformok teljesen megsemmisültek. A valóságnak semmilyen verziója nem támasztotta alá a kormányzat állítását, miszerint épen túlélték az ütközetet. A Laconia korábbi hajógyáraiból csupán a bolygó körül keringő űrszemét maradt, és hiába akárhány ló, akárhány katona, nem rakják már össze ezeket soha.

Ehhez jöttek még azok a tények, amelyeket a híradások egyszerűen nem említettek: hogy egy gyorsnaszád kőhajításnyi távolságra szállt le a Kormányzóság épületétől. Hogy a főkonzul lánya elmenekült az ellenséggel, és ezzel alighanem a kamaszlázadás mindenkori rekordját döntötte meg. Hogy a Kormányzóság épületében fogva tartott rab szintén megszökött.

Vagy hogy egyáltalán tartottak ott egy rabot.

– Őrnagy! – szólította meg egy fiatal férfi. – Trejo admirális most már fogadja.

A széles előcsarnokot homokkő oszlopok szegélyezték, köztük száz embernek elegendő kanapé és szék sorakozott. Elvi egyedül várakozott benne.

– Doktor – javította ki a férfit Elvi.

A fiatalember zavarodottnak tűnt.

– Tessék?

– Jobban szeretném, ha doktornak szólítana. Az őrnagy csupán tiszteletbeli rang. A doktorátusomat magam szereztem.

– Igenis, dr. Okoye. Természetesen. Az admirális…

– Most már fogad – egyenesedett fel Elvi, és kiegyengette a zubbonyát. – Kérem, vezessen hozzá!

A megbeszélést nem a megszokott termek egyikében tartották. Sem hivatalos íróasztalt, sem volumetrikus kijelzőt, sem az államhatalom előtt hajlongó és oda beférkőzni igyekvő férfiak kisebb csoportját nem lehetett látni odabent. Kizárólag Elvi és Trejo találkozott egy ebédlő különtermében. Trejo egyszerű reggelit rendelt magának: kávét és gyümölcsöt cukormázzal borított péksüteménnyel, és Elvinek is ugyanezt tették félre. A szinte a teljes falat befedő ablakból a parkra és mögötte a szemhatárig húzódó tájra lehetett kilátni. Egy kissé illetlennek tűnt a harcokra gondolni, amelyek megrázták az egészet. Az, hogy nem a föld alá, egy biztonságos óvóhelyre húzódtak be, csupán a hazugságok egy másik fajtáját képviselte.

– Admirális! – köszönt Elvi, amint leült. A fiatalember azonnal magukra hagyta őket. Trejo maga öntött kávét Elvi csészéjébe.

– Megtaláltuk Ilichet – közölte üdvözlés helyett Trejo. – Vagyis a holttestét. Őt és két őrt gyilkoltak meg a szakadárok.

Elvi várta, hogy valamit érezzen a hír hallatán. Az ismerős, mindig szakszerű és komoly férfi, akivel együtt dolgozott, meghalt. Többé nem fogja látni. Nem először veszítette el munkatársát. Annak idején, mielőtt bárki őrnagynak szólította volna, egy felső egyetemen tanított, ahol három tanszéki kollégája halt meg ugyanabban a szemeszterben. A Sólyom tudományos csapatának nagy részét elveszítette, és teljesen megrázta őt a csapás. Ez nem. A döbbenet és szomorúság helyett csupán mélységes neheztelés áradt szét benne. Még azt sem tudta egészen, kinek a nevéhez kellene kapcsolnia. Duartééhoz. Trejóéhoz. Holdenéhez. Mindnyájukéhoz.

– Sajnálom – mondta, mert úgy érezte, mondani kell valamit.

– Hűségesen szolgálta a birodalmat – válaszolta Trejo. – Minden hibája ellenére ezt elmondhatjuk róla.

Elvi nem tudta, mit felelhetne erre, ezért semmit se mondott.

– Ismét változott a helyzetünk – folytatta Trejo, és egy pillanatra elhallgatott, hogy megfújja a kávéját. Nem egyszerűen kimerültnek tűnt. Tíz évvel idősebbnek annál, amilyennek az ideérkezésekor látszott, és már akkor minden végérvényesen tönkrement. Még néhány ilyen év, és Trejo lesz a legidősebb élő ember, függetlenül a valós életkorától. Elvinek eszébe jutott a mítosz, amelyben valaki örök életet kívánt, de elfelejtett örök fiatalságot kérni hozzá. A mesében addig töpörödött és fonnyadt, amíg kabócává nem változott. Kíváncsi lett volna, vajon Fayez tudja-e, kiről szólt a történet.

Megint arra eszmélt, hogy Trejo a válaszára vár. Elképzelni sem tudta, az admirális mit vár tőle, mit mondjon, és nem is különösebben érdekelte.

– Jól érzi magát, őrnagy?

– Doktor – helyesbített Elvi. – Azt hiszem, a legjobb az lenne, ha doktornak szólítana. És jól vagyok. Mostanában rengeteg teendőm volt. Biztosan megérti.

– Igen. Határozottan megértem – felelte Trejo. – Az összeszerelő platformok. A pálcikaholdak, ahogy nevezték őket. Eleve ezek keltették fel a főkonzul figyelmét. Tudott róla? A kapuk megnyitása után visszaérkező első szondaképeken fedezte fel őket. Az egyiken egy félig megépült hajó… valami hajóféle volt.

– Hallottam – válaszolta Elvi. A kávé ízlett neki. A péksüteményt egy kissé édesnek találta.

– Ezek a Laconia hatalmának alappillérei.

Jesszusom, gondolta Elvi. Trejo vajon mindig is ennyire kenetteljesen beszélt, és csak ő nem vette észre? Vagy csak most viselkedett ennyire idegesítően?

– Ügyesen berúgtak egy gólt nekünk – folytatta. – Ennyit el kell ismernem. Kieszeltek egy disznó cselt, és mi bedőltünk nekik. Egyszer. Még egyszer nem fog megtörténni ilyesmi. Szeretném, ha félretenné minden egyéb munkáját. Egyelőre. Tudom, hogy mit fog mondani. „Újabb halaszthatatlan feladat.”

– Ezzel kezdtem volna, igen – ismerte el Elvi.

– A platformok elvesztésével a legütőképesebb hajókat veszítettük el, amelyeket az emberiség valaha megépített. Az antianyag előállításának lehetőségét. A regeneratív tartályokét. Ezek nélkül képtelenek vagyunk kiterjeszteni a hatalmunkat a rendszeren kívülre. Akár a terroristákkal harcolunk, akár a gyűrűkapuk mögött rejtőző valamikkel, szükségünk van erre a képességre.

– Vagyis bármivé változott is a főkonzul, félretesszük – állapította meg Elvi. – Az ellenség természetének és a különös rendszerszintű támadások mikéntjének kiderítését félretesszük. A halhatatlanság titkának megfejtését félretesszük.

– Kihallom a hangjából a csalódottságot, és osztozom benne, de ettől még tény, hogy…

– Nem, ezt elfogadom. De nem lehet mindennél előbbre való, hogy még több fegyvert készíthessünk – jelentette ki. Elővette a marokterminálját, megnyitotta a jegyzeteit, és átnyújtotta Trejónak. – Az ott. Nekem ez az, ami mindennél előbbre való.

Trejo úgy fintorgott a kijelzőre, mintha Elvi valamilyen különösen undorító férget nyomott volna a kezébe.

– Az Adro-rendszer?

– A nagy zöld gyémánt, amelyikben minden jel szerint az egész protomolekula-civilizáció történelmét rögzítették. A felemelkedését és bukását. Valószínűleg úgy érhetném el a legjobb eredményt, ha megjavítanák a Sólyomot, és egy kifejezetten ehhez a projekthez kiválogatott tudományos csapattal repülhetnék oda. Már összeállítottam egy névsort. Át fogom küldeni önnek.

– Dr. Okoye…

– Értem, hogy nem vagyok olyan helyzetben, hogy bármire kényszeríthessem. De határozott meggyőződésem, hogy minden probléma, amit itt megoldani igyekszünk, összefügg, és hogy… – a gigantikus gyémánt szerkezetvázlatára bökött – sokkal inkább hasonlít a rosette-i kőhöz, mint bármi más. Épp ezért minden erőfeszítésemet erre akarom összpontosítani. Szakmai megítélésem szerint sokkal több az értelme, mint még nagyobbakat robbantani, vagy az örök fiatalság forrását keresni.

Trejo lerakta a kézi terminált. A kávéja átlöttyent a csészéje peremén, foltot hagyott a fehér abroszon.

– Háborút folytatunk…

– Igen, ezen is segíteni kellene.

– Tessék?

– Be kellene fejezni a háborúskodást. Küldhetne a földalatti mozgalomnak egy gyümölcskosarat, vagy ilyesmi. Béketárgyalásokat kezdhetne. Nem tudom. Ahogy ezt csinálni szokták. Már ajánlottam ezt, és komolyan gondoltam. Ha békét akar, veszítsen elegánsan. Ennél nagyobb gondjaink vannak.

Bekapta az utolsó falat péksüteményt, és leöblítette a maradék kávéjával. Jobb íze volt, hogy a keserű követte az édeset. Trejo tekintete semmilyen érzelemről nem árulkodott. Elvi felállt.

– Tegye, amit tennie kell! – mondta. – Én előkészülök a munkámhoz, aztán a laboratóriumban leszek az egyetemen. Ha börtönbe akar csukatni parancsmegtagadásért, vagy bármi legyen is a hivatalos katonai kifejezés, ott megtalál. Ha megoldást akar találni erre, üzenjen, mikor áll útra készen a Sólyom, és beszámolok mindenről, amit találok.

Trejo nem válaszolt. Elvi kurtán bólintott, és kiment. Remélte, hogy jobban fogja érezni magát, mégsem sikerült. Csak egy kicsit.

Laconia kiterjedt égboltja mostanra kitisztult. A hófelhők eltűntek, a levegő csípős és friss volt, a nemrégiben fölásott laconiai föld enyhén mentolos illatát lehetett érezni benne. Egy raj madár – vagy rovar – repült el a magasban, tűnt el a napkorong előtt, majd bukkant elő újra déli irányban. Valamilyen élőlény követte a hőmérséklet vagy a táplálékbőség változását, vagy engedelmeskedett valamilyen más, egzotikus késztetésnek, amiről Elvi nem tudott. Amiről senki sem tudott. Még nem.

Habár egy nap majd fognak. Ha sikerül megoldania ezt az egészet.

Fayez ébren volt, amikor Elvi visszaért a lakosztályukba. Az ágyuk szélén üldögélt puha pamutpizsamájában, amelyet ingyenesen biztosított nekik a Laconiai Birodalom. Az új lábfejét masszírozta, ahogyan az orvos tanácsolta neki. Aggódva felpillantott Elvire. Az előző éjjel sem aludt. Fázósan és kimerülten értek vissza, egy másféle sokk hatása alatt. Kiderült, hogy Elvi csak egy gyalog volt Holden sakkjátszmájában. Aztán Holden behúzta őt az alapsorba, és vezérré léptette elő.

– Nos? Hogy van Trejo? – kérdezte csípős és reményteli hangon Fayez. – Száműznek minket?

– Nincs ekkora szerencséd – felelte Elvi. – Talán később.

– Még mindig elmehetnénk – jegyezte meg, csupán félig tréfálkozva. Elvi elképzelte, milyen lenne. Ha visszakapnák a Sólyomot. Vagy valójában bármilyen hajót. Ha kijutnának a Laconiáról, bárhova mehetnének. Trejónak nem lenne elég erőforrása ahhoz, hogy üldöztesse őket. Most nem. Visszamehetnének a Solba, vagy a Bara Gaonba, vagy valamelyik új, küszködő kolóniára. Itt hagyhatnák ezt az egész baromságot.

Mindössze az volt a gond, hogy valami megpróbálta kioltani az elméjüket. És ez ellen a valami ellen innen lehetett a leghatékonyabban küzdeni. Nem a Laconia volt a börtöne. A börtönőre pedig nem Trejo. Az fosztotta meg őket bármely más választás lehetőségétől, hogy ezt a rejtélyt annyira egyértelműen meg kellett oldani, és hogy annyira egyértelműen ő volt erre a legalkalmasabb személy.

Finoman megcsókolta a férjét, de nem a száján. Amikor Elvi hátrébb húzta a fejét, a humor teljesen eltűnt Fayez tekintetéből. Olyan régóta éltek együtt. Olyan sokféle ember szerepét játszották már el együtt. Elvi megint érezte a közelgő változást. Az életének egy újabb szakaszába lépett most át. Mindez azt jelentette, hogy el kell felednie az összes történetet arról, hogy kizárólag a hatóságoktól való félelem tartotta itt. A hatóságok tehetetlenül vergődtek. Azért volt itt, mert így döntött, és ez mindent megváltoztatott.

– Sajnálom – mondta. – Tudom, hogy azt reméltük, úriember módjára visszavonulhatunk valahová, és mindkettőnket véglegesítenek.

– Vagy legalább az egyikünket – jegyezte meg Fayez. – Nem vagyok telhetetlen.

– Ilyesmire már nem számíthatunk. És tényleg sajnálom.

Fayez felsóhajtott, keresztbe tette a lábát.

– Ha nem, hát nem. Te még mindig itt leszel nekem.

– Mindig.

– Ezzel kiegyezem – felelte Fayez, és megpaskolta maga mellett a matracot.

– Mennem kell.

– Nem jeleztél egyértelműen – jegyezte meg Fayez.

– Munka után visszajövök.

– Most ezt mondod, de ismerlek. Majd rábukkansz valami érdekes problémára, és éjfélig fent maradsz, hogy utánajárj, és mire hazaérsz, már megint indulhatsz is.

– Alighanem igazad van.

– Ezért van szüksége mindenkinek rád – hümmögött Fayez. – Nekem is. Amikor visszaérsz, itt leszek.

– Köszönöm – válaszolta Elvi.

– Sajnálom, hogy nem tudtunk együtt elszökni.

– Talán a következő életünkben.

A világmindenség mindig furcsább, mint gondolnánk.

Nem számított, mennyire határtalan a képzelete, mennyire cinikus, mennyire vidám és nyitott, mennyire alaposan kutatott vagy csapongó. A világmindenség mindig furcsábbnak bizonyult. Minden álom, minden ötlet, bármennyire pazarnak és valószerűtlennek tűnt is, elkerülhetetlenül alulmaradt az igazsággal szemben.

Elvi egy olyan rendszerben született, ahol maroknyi bolygó keringett egyetlen csillag körül. Exobiológiát tanult, amikor a tudomány még pusztán elméletinek számított. Amikor megkapta a doktori fokozatot, legmerészebb álma abban merült ki, hogy kutatói állást kaphat a Marson, és talán – és ez legvadabb ábrándjainak kicsúcsosodását jelentette – cáfolhatatlan bizonyítékot talál arra, hogy az élet máshol is kifejlődhetett. Ennél elképesztőbb, fontosabb dolgot elgondolni sem tudott. Akként a nőként kerülne be a tudomány történetébe, aki olyan eleven organizmusokra lelt, amelyek nem a Földről származtak.

Mai szemmel az álma hihetetlenül jelentéktelennek hatott.

A laboratóriumban hosszasan elbeszélgetett dr. Ochidával. Vázlatos összefoglalót kért minden, folyamatban lévő kutatásról: hogyan állnak vele, ki vezette a projektet, mi volt a véleménye a kísérleti konstrukciókról. Elvi még Cortazár halála után sem tette meg ezt. Nem viselkedett úgy, mintha ő lenne a laboratórium vezetője. Most megtette, és Ochida nem ellenkezett. Ettől valószínűleg igazzá vált.

– Néhány változtatásra lesz szükségünk – közölte. – Be fogjuk zárni a Karámot.

Ochida ténylegesen megtorpant. Elvi akár azt is mondhatta volna, hogy mostantól a tudományos csapatok tagjainak kézen kell járniuk, és Ochida nem képedt volna el jobban.

– De a protomolekula… A készlet…

– Van belőle elég – jelentette ki Elvi. – A platformok megsemmisülésével megszűnt az ok, hogy többet gyűjtsünk be.

– De hát… a foglyok. Velük mi legyen?

– Nem hóhérok vagyunk. Sosem lett volna szabad azok módjára viselkednünk. Amikor megérkeznek az őrök, közölje velük, hogy nem fogadjuk az áthelyezett foglyokat. Ha Trejo falhoz akarja állíttatni és le akarja lövetni őket, az ellen semmit sem tehetek. Azt azonban mondhatom, hogy nem fogjuk támogatni a kivégzéseket. És hogy nem fogjuk erre alapozni a kutatást. Mostantól kizárólag részletes tájékoztatás után, az alanyok beleegyezésével, vagy élesztőgombákon végezhetünk kísérleteket.

– Ez… Ez…

– A haladásnak nem csak a sebesség lehet a mértéke, doktor – válaszolta Elvi. De Ochida tekintetéből ki tudta olvasni, hogy a férfi nem érti, mire gondol. – Csak intézkedjen! Rendben?

– Igenis, dr. Okoye. Ahogy jónak ítéli.

Kis híján meghajolt, ahogy elhátrált.

A világmindenség mindig különösebb, mint gondolnánk. Elvi átment a magánlaboratóriumába. Annyi mindent meg kellett csinálnia, olyan sokféle kutatási irányt követhetett. Titokban tarthatta Duarte állapotát, vagy saját kutatócsoportot hozhatott létre a Laconia legkiválóbb elméiből válogatva. Trejo cinkosainak köréből amúgy is csak ők ketten és Kelly maradtak meg. És most, hogy Teresa elszökött a rohadt James Holdennel, még nevetségesebbnek tűnt államtitokként kezelni az ügyet.

A szék mintha kényelmesebbé vált volna most, hogy a magáénak mondhatta. Tudta, hogy valójában nem változott, ő ellenben igen. Megnyitotta az olvasatlan üzenetek listáját, és végigfutott rajta. A legutóbbi az egyik hajógyárból érkezett, a Sólyom állapotáról küldött egy be nem ütemezett jelentést. Elvi ezt Trejo békülési szándékának jeleként értelmezte.

Ahogy sorra elolvasta az üzeneteket, érezte, hogy lassanként megnyugszik. Céltudatosabbá válik. A politika és intrikák bonyolult, homályos világa megszűnt létezni, és a kutatási protokollok és földön kívüli biológia bonyolult, homályos világa vette át a helyét. Mintha hazatért volna. Fayeznek igaza volt. Reggelig bent fog maradni, ha nem figyel oda. De bármit tett is, bármelyik utat választotta is, az első lépés csak ugyanaz lehetett. Még ha rossz ötletnek tartotta is, meg kellett tennie.

A fekete szemű gyermekek végignézték, ahogy a kalitkájukhoz lép. Cara felállt, odament hozzá, ahogy oly sokszor megtette már. Amikor Elvi kinyitotta a zárat, és félrecsúsztatta a ketrec ajtaját, Cara zavarodottan bámult rá. A kisöccse odaballagott mellé, a lány kezébe csúsztatta a kezét. Elvi felállt, odabiccentett nekik. A két gyerek évtizedek óta először szabadon kiléphetett a zárkájukból. Xan kicsiny mellkasa ki-be járt elérzékenyülésében. Cara szürkés arcán egy könnycsepp gördült le.

– Tényleg? – suttogta Cara. Úgy értette: Tényleg szabadok vagyunk?

– Van néhány dolog, amit szeretnék kideríteni – felelte Elvi, és az ő hangja is reszketett. – Azt reméltem, ha nincs ellenetekre, hogy segítetek nekem.

Epilógus: Holden

Holden az autodokiba szíjazva feküdt lehunyt szemmel. A hajó tolóerő nélkül repült, megmaradt reaktív tömegüket tartogatták. Holdent ez cseppet sem zavarta. A súlytalanság zsigeri szinten emlékeztette arra, hogy immár nem a Laconián van. Pontosan ezt szerette benne.

A szerkezet egy kissé rosszallóan kattogott és zúgott, mintha azt magyarázta volna neki, hogy többet kellene edzenie, és kevesebb sót kellene ennie. Manapság mindig hangokat lehetett hallani a háttérben. Miután oly sok éven át a minimálisan szükséges legénységgel repült, a teljes létszám úgy hatott, mintha bulit rendeztek volna, és arra túl sokan jöttek el, és senki sem akart távozni.

Egy tű csusszant be a bal karjába, és az autodoki magában pöfögött, onkocidokból, öregedésgátlókból és vérnyomás-stabilizálókból kikevert sajátos koktélját pumpálta belé. És valószínűleg a pszichés feszültség csökkentésére is hozzáadott valamit. Persze számíthatott rá. A hűvösségtől bizseregni kezdett az ajka, és olyasféle ízt érzett, amit az agya földimogyoróként igyekezett érzékelni. Amikor végzett, a tű hátrahúzódott, majd egy armatúrára erősített, keskeny letapogató kúszott elő, és akár egy varázspálca, végigsuhintott az arca előtt. A képernyőn Holden koponyájának és ajkának képe jelent meg, és zöld szín mutatta a frissen kifejlődött részeket.

– Minden darab a helyén van? – kérdezte Naomi az ajtóból.

– A többségük – felelte Holden, mire a letapogató rosszallón rácsipogott. Holden mozdulatlan maradt, amíg a szerkezet nem végzett. Amikor az armatúra visszahúzódott, Holden újra megszólalt:

– Rohadtul nevetséges, hogy ennyi idősen új fogaim nőnek.

– De hát kiverték a régieket – válaszolta Naomi. Gyengéden mondta, de Holden kiérezte belőle a gyilkos indulatot. Hiába bagatellizálta el, Naomi akkor is tudta. Amíg laconiai felügyelet alatt maradt, mindvégig semmiségnek tüntette fel a gondokat. Szabályokat állított fel önmagának, hogy a tehetetlensége ne csapjon át elkeseredésbe. Tervezgetett és cseleket eszelt ki, és a kínálkozó lehetőségekre figyelt. Most, hogy véget ért, és minden, amire gondosan odafigyelt, hogy ne érezzen, még mindig rá várt.

– Apám sokszor mondogatott valamit, amikor utazott – jegyezte meg Holden, amint az autodoki végzett.

– Melyik?

– Caesar apa. Azt szokta mondani, hogy ha túl gyorsan túl messze mentél, a lelkednek idő kell ahhoz, hogy utolérjen.

Naomi értetlenül ráncolta a homlokát.

– Azt hittem, hogy a vallási fanatikusok érveltek így, hogy bebizonyítsák, az övbélieknek nincs lelkük.

– Lehet, hogy ezzel kapcsolatban is mondtak ilyet– válaszolta Holden. – Caesar apa a repülés miatti időeltolódásról beszélt. A lényeg, hogy ez jutott eszembe az egyszerű… változásról. Tudod?

Nem sokat beszélt még arról a napról, amikor letartóztatták. Olyankor nem, amikor Naomin kívül más is hallhatta. A Medina Állomáson vették őrizetbe, hogy kihallgassák. Nem tudta biztosan, vajon élete végéig egy ablaktalan zárkában fogják-e tartani, vagy a többieknek szánt figyelmeztetésként kivégzik. Aztán Singh kormányzó elküldte a Laconiára, hogy kifaggassák az idegenekről, akik a gyűrűket megalkották, és a másik idegenekről, akik elpusztították őket. És az elején, aztán időről időre később is, az az érzése támadt, hogy ez az egész valójában meg sem történik. Vagy ha mégis, hát nem vele. Valaki mássá változott. A rabléttől egy időre egy kissé megtébolyodott, és még mindig nem jött rendbe. Nem teljesen. De minden nappal, amikor Naomi mellett ébredt, és Alexet látta a pilótaülésben, egy kissé közelebb érezte magát az épelméjűséghez. A lelke egyre jobban beérte őt egyfajta tág és képletes értelemben.

Naomi ellökte magát, odalebegett Holdenhez, és az ebbe beleszületettek ösztönös kecsességével kapaszkodott meg. Megfogta Holden kezét. Mostanában gyakran megtette ezt. Holdennek is jólesett. Különösen olyankor, amikor éjszaka az álomtól túl kábán ébredt ahhoz, hogy tudja, hol lehet, és hirtelen pánikba esett, hogy az őrök jöttek érte, és megint megverik. Naomi hangja lenyugtatta, de a keze még gyorsabban elérte ezt.

– Negyven perc múlva megkezdjük a fékező égetést – közölte vele Naomi.

– Kemény lesz?

– Alex azt mondja, háromnegyed g-s. Semmi elviselhetetlen. De gondoltam, azért szólok.

– Nem fogunk órákon át ugyanabban az ülésben ragadni.

– Legalábbis nem emiatt – válaszolta Naomi. Holden nem tudta, hogy őszinte-e a hamiskás szexuális évődés, vagy Naomi csak azt akarta-e megerősíteni benne, hogy otthon van. Bárhogy volt is, megnyugtatta Holdent.

– Csak mi ketten? – kérdezte. – Örülni fogok neki, amikor megint csak ketten maradunk. Ezek az újak kedves emberek, de nem a családunk, tudod?

– Tudom – felelte Naomi. – Viszont… viszont meg kellene beszélnünk, hogy valakit felvegyünk. Most, hogy már Clarissa és Bobbie sincs velünk.

– Igen – válaszolta Holden. – Majd átgondoljuk.

Úgy értette: De nem most. Később. Amikor már menni fog ez nekem. Naomi mindezt kihallotta a szavaiból.

– Megyek, és ellenőrzöm a hűtőfolyadék-tápvezetékeket – jelentette be. – Ezek a gyerekek mind korszerűbb hajókon nőttek fel. Nem a mi hőtűrésünkhöz szoktak.

– Rendben – felelte Holden. – Még befejezem ezt, aztán felmegyek a pilótafülkébe.

– Jól hangzik – tolta el magát hátrafelé Naomi, hogy Holdenen tarthassa a szemét, ahogy odaúszott az ajtóhoz, aztán anélkül megkapaszkodott, hogy oda kellett volna néznie.

Miután Naomi kiment, jelzett az autodoki, engedélyt adott Holdennek, hogy kicsatolja magát. Nem azért mozgott lassan, mert bármije fájt volna, hanem mert élvezte az érzést, hogy kiszabadíthatja magát. A jelentés már kikerült a képernyőre, amikor odaért. Összességében elég szupernek tűnt. Megnyitotta az azóta rögzített adatokat, hogy visszatért a Rocira, és minden tendenciagörbe a megfelelő irányba tartott. Vagyis egyértelmű, ragyogó vonalak igazolták: a lelke lassanként visszatért.

Jó lesz újra önmagának éreznie magát. Naomi megmaradt az ellenállás központi irányítójának, ahogy a mozgalom fokozatosan átalakult. Ugyanakkor egyértelművé tette, hogy a harci naszád kapitányaként egyetlen hadjárat egy élet tapasztalatánál többet ért neki. A Rocinante kapitányi széke Holdent illette. Habár mivel még mindig Naomi maradt az ellenállás flottájának admirálisa, Holden kapitánysága egy kissé az emeritusi címekhez hasonlított. Ennek ellenére el kellett látnia bizonyos feladatokat. Ha most talán nem is, később mindenképp.

Egy keveset tanakodott, aztán megnyitotta Amos orvosi kartonját. Nem talált benne semmilyen adatot. Egy pillanatig elgondolkozott ezen. Semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy elbeszélgessenek, de előbb-utóbb meg kellett tennie. Ha újra ő lesz a kapitány, akkor újra kapitányként kell cselekednie.

Előbb benézett még a hajókonyhára, hogy megigyon egy ivógumó kávét, és kivett egy darab tárgynyomtatott valamit, amit a rendszer gombás baconszalonnának nevezett. Az új legénység három tagja lebegett az egyik asztalnál, és Holden érezte, hogy őt figyelik, ahogy néha a bárokban, folyosókon vagy állomásokon szokták. Az ott James Holden? Mindeddig sikerült észrevétlennek maradnia. Most olyannak érezte a figyelmüket, mintha egy pisztolyt szegeztek volna rá. Úgy tett, mintha nem vette volna észre érdeklődő tekintetüket, és továbbindult a gépterembe.

Pézsmapocok a terem közepén lebegett, a farán bonyolult pelenkát viselt egy lyukkal a farkának. Azonnal csóválni kezdte, amint Holden beúszott. Ettől nyomban pörögni kezdett a súlypontja körül, amelyet nagyobb és leginkább mozdulatlan teste, valamint könnyebb és gyorsan mozgó farka határozott meg. Holden a kutya szájához dobott egy ujjnyi darabot a szalonnából, Pézsmapocok pedig elkapta.

– Egyre jobban megy ez neked – mondta a kutyának, miközben Pézsmapocok hangosan csámcsogott.

A gépterem a megszokott arcát mutatta. A legjobb minőségű kenőolajok szaga és a gépnyomtatók hátramaradt hője érződött benne, a régi feliratot pedig még mindig a helyén találta: VIGYÁZ RÁD, TE IS VIGYÁZZ RÁ!

A fedélzetről kalapálást lehetett hallani, két éles, kopogó kondulást, majd egy nyögést. Egy test siklott előre a kúszótérben.

– Helló, kapitány! – köszönt oda neki a valami, ami egykor Amos volt, miközben kihúzta magát a hajópadló alól. Az egyik kezében villáskulcsot tartott, a másikban egy légszűrőt. A bőre még mindig betegesen szürkének látszott, és olyan benyomást keltett, mint aki kihűlt. Mint aki nemrég fúlt vízbe.

– Minden rendben megy? – érdeklődött Holden, és erőltetett mosollyal a kutyára mutatott.

– Eddig igen. Kiderült, hogy sokan gondolkoztak már rajta, hogyan lehetne kutyát tartani egy hajón. Utánanéztem, milyen megoldásokkal álltak elő.

Elengedte, hagyta lebegni a szerszámokat, és megvakarta a kutya fülét, a másik kezével pedig a pofáját ragadta meg, nehogy elsodródjon.

– Nehéznek látszik – jegyezte meg Holden.

– Nem feltétlenül fennkölt dolog. Úti felszerelést rakok össze Picurnak. Úgy gondoltam, bárhova megy is, ezt magával viheti. A legproblémásabbak a szűrők. Kiderült, hogy ezek a kutyák folyton vedlenek. A gumi és a hagyományos légszűrők gyorsan eldugulnak, ha előtte nem sikerül begyűjteni a szőrt.

Holden megkapaszkodott egy fogantyúban. Pézsmapocok megpróbált odafordulni felé, de semmit sem talált, amiről elrugaszkodhatott volna.

– Hallottad, hogy Teresa tervez valamit? – kérdezte Holden, hogy ne kelljen arról beszélgetnie, amiért idejött.

A gépész fogta a szűrőt, és végighúzta a hüvelykujját a peremén, tapintással vizsgálgatta. Szemének feketesége miatt nehezen lehetett megállapítani, pontosan mire néz.

– Nem. Amikor legutóbb láttam, Alexszel meg az új fiúk egyikével beszélgettek a marsi szórakoztató műsorokról. Úgy tűnik, hogy az egyiket, amelyikért teljesen odavan, ennyi idős korában Kit is nézte. Szerintem Picurnak tetszik, hogy közös témát talált másokkal, még ha csak filmeket is, amiket néztek.

– Tudod, a gyengélkedőről jövök – vágott végül bele Holden. – Észrevettem, hogy még nem jártál ott.

– Hát, ja. Az autodoki mostanában nem igazán tud mit kezdeni velem.

– Igen. Erről akartalak kérdezni.

Vacillált. Nem tudta, hogyan kérdezzen rá, hogy az a valami, ami most előtte lebeg, még mindig valóban Amos-e.

– Min töprengsz?

– Még mindig valóban Amos vagy?

– Aha.

– Mármint, érted. Amos… meghalt. Megölték. Aztán a javítódroidok fogták a tetemét, és… Tudnom kell, hogy valóban Amos Burton vagy-e. Az az Amos, akit ismertem.

– Hát persze. Ki más lennék?

Holden bólintott, inkább magának, mint bárki másnak. Pézsmapocok felnyüszített, és a levegőben kapálózó mancsokkal megpróbált odaúszni hozzá. Holden érte nyúlt, és magához húzta, és a térdéhez szorította a kutyát, majd megveregette a hátát.

– Csak úgy gondoltam, ez fontos.

– Úgy tűnik, elég nehezen fogadod el az a választ, hogy igen, kapitány. Elmondom, hogyan látom a dolgot. Igen, elég furcsa volt, amin átmentem. Olyanokat tudok, amiket korábban nem tudtam.

– Például micsodát? – kérdezte Holden, de Amos csak legyintett.

– Az a helyzet, hogy te is furcsa dolgokon mentél át. Megváltoztál. Olyanokat tudsz, amiket előtte nem tudtál. Naomival és Alexszel ugyanez a helyzet. Az ördögbe is, Picurnak szinte alig van köze ahhoz a kislányhoz, akivel megismerkedtem. Ilyen az élet. – Amos vállat vont. – Gondolom, a kutya nem sokat változott, legfeljebb kissé megőszült a szőr a pofáján.

Pézsmapocok megcsóválta a farkát.

– Ha filozófiai kérdést akarsz csinálni belőle, hát jól van – folytatta Amos. – De ha arra vagy kíváncsi, még mindig én vagyok-e itt? Igen.

Holden bólintott.

– Rendben. Meg kellett kérdeznem.

– Semmi gond – felelte Amos.

Holden még egyszer utoljára megvakarta Pézsmapocok füle tövét. Egy kis szőrpamacs lebegett le róla, a szálak bonyolult hálózatokká tapadtak össze, majd továbbszálltak a légvisszaforgató felé.

– Látom, mire gondoltál. Alex huszonöt-harminc perc múlva kezdi a fékező égetést.

– Addigra kipucolom – válaszolta Amos.

Holden az ajtóhoz húzta magát. Már épp kiúszott volna rajta, amikor Amos hangja visszarántotta.

– Egyvalamit még.

Holden megkapaszkodott az ajtókeretben. Amos rászegezte hátborzongató fekete tekintetét.

– Mondd csak!

– Azok az izék, amiket Duarte felbosszantott… amik felfalták a Medinát…

– Tudom, mire gondolsz – mondta Holden.

– Az egyik dolog, amit most már tudok, az, hogy mindenkit el fognak pusztítani.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak.

– Igen – válaszolta Holden. – Ezt én is tudom.

Köszönetnyilvánítás

Noha bármely könyv megalkotása kevésbé magányos tevékenység, mint a látszat sugallja, az elmúlt néhány évben jelentősen gyarapodott A Térség sorozat különféle inkarnációival, többek között az ezzel a változattal foglalkozók száma. E regény nem születhetett volna meg Danny és Heather Baror, Bradley Englert, Tim Holman, Anne Clarke, Ellen Wright, Alex Lencicki és az Orbit kiadó teljes zseniális gárdájának kemény munkája és odaadása nélkül. Külön köszönet illeti Carrie Vaughnt béta-olvasókénti szolgálataiért, valamint a Sakeriver csapatát: Tomot, Sake Mike-ot, Nem-Sake Mike-ot, Jim-met, Portert, Scottot, Raját, Jeffet, Markot, Dant, Joe-t és Eric Slaine-t, akik továbbgörgették ezt az egészet.

A Térség háttérbrigádja szintén gyarapodott, és mostanra tagja lett az Alcon Entertainment, valamint a The Expanse sorozat szereplőgárdája és stábja. Hálával tartozunk még Alex Cabrera-Aragonnak, Glanton Richardsnak és Julianna Damewoodnak.

Különösen mély hálával tartozunk Jeff Bezosnak és az Amazon csapatának, amiért minden megjelenési formájában támogatták e vállalkozásunkat.

És mindez továbbra sem jöhetett volna létre Jayné, Kat és Scarlet támogatása és társasága nélkül.

A Fumax kiadó egyéb sci-fi regényei

James Swallow:

Deus Ex – Ikarosz-hatás

Dan Wells: RÉSZLEGESEK-TRILÓGIA

Partials – Részben ember

Fragments – Töredékek

Ruins – Romok

Szellemváros

Ann Aguirre: RAZORLAND-TRILÓGIA

Menedék

Helyőrség

Horda

Andy Weir:

A marsi

Artemis

George R. R. Martin:

Zsiványok

Neal Stephenson:

Seveneves – A hét Éva

Neal Stephenson és Nicole Galland:

A DODO felemelkedése és bukása

Matthew J. Kirby:

An Assassin’s Creed series – Last Descendants:

A New York-i felkelés

A kán sírja

Az istenek végzete

Christie Golden:

Assassin’s Creed-filmregény

Assassin’s Creed: Heresy – Eretnekség

Adrian Tchaikovsky:

Az idő gyermekei

Hadállat

Martha Wells:

Kritikus rendszerhiba

Mesterséges sors

M. Aranth:

Oculus (javított, bővített kiadás)

Propheta