ORVOS-TÓTH NOÉMI

- ÖRÖKÖLT SORS

- Bevezetés

- 1. fejezet AHOGY ELKEZDŐDÖTT

- De kár, hogy fiú/lány!

- 2. fejezet TRAUMA

- Kódolt sebek

- A kötődés sebei

- 3. fejezet CSALÁDI TITKOK

- Torzuló valóság

- A TITOK TERHE

- 4.  fejezet CSALÁDI SORSFORMÁLÁS

- Hitünk szerint

- Családi határok

- 5. fejezet ÖRÖKSÉGEK NYOMÁBAN

- Családi kotta

ÖRÖKÖLT SORS

CSALÁDI SEBEK ÉS A GYÓGYULÁS ÚTJAI

Copyright © Orvos-Tóth Noémi, 2018

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Szabó György

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-00-7

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

Tördelés: Jeges Erzsi

Nyomás: AduPrint Kiadó és Nyomda Kft.

Felelős vezető: Dr. Tóth Zoltán

www.kulcslyukkiado.hu

Amikor elkezdjük kutatni elakadásaink, szorongásaink, elhibázott párkapcsolataink, ismétlődő kudarcaink okát, gyakran kiderül, hogy saját életünk történései nem adnak megfelelő magyarázatot. Ilyenkor érdemes a tágabb perspektívát is megvizsgálni, és szüleink, nagyszüleink vagy akár a még korábbi generációk életeseményeit is feltárni.

A legtöbb esetben döbbenten tapasztaljuk majd - amit a modern kutatások eredményei is igazolnak -, hogy felmenőink traumái, feldolgozatlan félelmei, kapcsolati törései még a halálukkal sem enyésznek el, hanem bennünk élnek tovább. Az egykori háborús üldöztetés a mi életünkben depresszió formájában jelentkezik, a kitelepítés traumája állandó bizalmatlanságban, az árván maradt dédmama kötődési vesztesége párkapcsolati kudarcokban, az öngyilkos nagypapa eltitkolt története pánikzavarban - hogy csak néhány lehetséges példát említsek.

Számomra ma már egyértelmű, hogy egyetlen ember sorsa sem érthető meg transzgenerációs szemlélet nélkül. Ha szeretnénk megszabadulni kínzó tüneteinktől, vagy megváltoztatni zavaró viselkedési és érzelmi mintáinkat, fel kell tárnunk családunk múltját.

Ez gyakran nem egyszerű feladat, mert sok titkot, kimondatlan feszültséget hurcolunk magunkkal, és adunk tovább generációról generációra. A tabutémák pedig megakadályozzák, hogy egészségesen és őszintén kapcsolódjunk egymáshoz és önmagunkhoz.

Ebben a könyvben szeretném végigvezetni az olvasót egy transzgenerációs önismereti úton, hogy saját életében tetten érhesse és helyrehozhassa a múltból megörökölt negatív érzelmi viszonyulásokat és viselkedési mintákat.

Bevezetés

1. fejezet AHOGY ELKEZDŐDÖTT

A nem kívánt gyerek drámája

De kár, hogy fiú/lány vagy!

A „funkciógyerekek”

Helyettesítő gyerekek

Testvérsorrend

Ikrek

2. fejezet TRAUMA

A lélek földrengése

Tovagyűrűző traumák

Kódolt sebek

Családban marad

A kötődés sebei

Teremtő gondolatok

3. fejezet CSALÁDI TITOK

A titok születése

Elválasztó titkok

Torzuló valóság

Lerombolt bizalom

A titok terhe

4. fejezet CSALÁDI SORSFORMÁLÁS

Az Én születése

Hitünk szerint

Családi határok

Családtörténetek

5. fejezet ÖRÖKSÉGEK NYOMÁBAN

Családi tudattalan

Családi kotta

A nagy mágus

Bevezetés

Amikor valaki eljön hozzám, és elkezdünk dolgozni az elakadásain vagy élete visszatérő negatív mintázatain, általában hamar felsejlik, hogy csak akkor tudunk előrehaladni, ha előbb visszanyúlunk az időben. Van, akinek ez elsőre furcsának vagy akár értelmetlennek tűnik. Emlékszem egy férfira, aki néhány éve keresett fel, és az óráját igazgatva bizalmatlanul méregetett. Akkor már negyedik alkalommal hívta ki a mentőket vagy vitette magát sürgősségi osztályra a feleségével, mert azt hitte, szívinfarktusa van. Az orvosok minden alkalommal megállapították a téves riasztást, megnyugtatták, majd néhány életmódtanács - kevesebb só, több mozgás - kíséretében hazaküldték. Az utolsó alkalommal azonban az orvos azt mondta neki:

„Figyeljen ide! A maga szíve teljesen rendben van! A bajt ne ott keresse. Menjen inkább pszichológushoz.” Így aztán eljött, és ott ült velem szemben, hogy kiderítsük, mi okozhatta a pánikrohamokat és mit lehet tenni ellenük. Ám még mielőtt elkezdtünk volna beszélgetni, szigorúan kikötötte, hogy a múltat ne bolygassuk. „Én egy optimista ember vagyok, szeretek előre tekinteni, inkább a jövővel foglalkozzunk!”

Sokszor találkozom hasonló fenntartásokkal, és azzal a hozzáállással, hogy „a múlttal felesleges foglalkozni, hiszen azt már úgysem lehet megváltoztatni”. Ez a mondat azt a meggyőződést fejezi ki, hogy a múlttal kapcsolatban az egyetlen esélyünk az lenne, ha meg tudnánk változtatni, de mivel ez lehetetlen, nincs dolgunk vele. Ez azonban tévedés. Azt, ami már megtörtént, tényleg nem tudjuk „visszacsinálni”, ám ha megismerjük, az sokat segíthet abban, hogy a jelenünket és a jövőnket másképpen alakítsuk. Ahogy Winston Churchill mondta: „Minél messzebbre nézel hátra, annál távolabbra látsz előre.” Csak a múlt minél alaposabb ismerete vértezhet fel a jövő kihívásaival szemben. Persze gyakran nem könnyű felismerni az összefüggéseket, és szkeptikusan kérdezhetjük: ugyan mi köze lehet évtizedekkel korábbi történéseknek ahhoz, amitől most szenvedünk? A legtöbb esetben azonban kiderül: nagyon is sok.

Vannak, akik azért vonakodnak attól, hogy szembenézzenek a múlttal, mert úgy érzik, nem bírnák elviselni, ha valami addig ismeretlen, súlyos információ derülne ki, ha a szekrényből egyszer csak kidőlnének a csontvázak. Egyik kliensem például hevesen tiltakozott a módosult tudatállapotban (szándékosan nem a hipnózis kifejezést használom, mert ahhoz rengeteg bulvárbutaság kapcsolódik) végzett terápiás munka ellen, mert attól tartott, hogy „a tudattalanja mélyén valami szörnyűség rejtőzik”. Ez a szorongató félelem azonban sokkal több energiáját emésztette fel, mint amennyi az esetlegesen előbukkanó rettenettel való megküzdéshez kellett volna.

Egy másik jellegzetes fenntartás abból adódik, ahogy egyesek a terápiás munkát elképzelik. Még mindig sokan vannak, akik azt hiszik, a pszichológus legfőbb feladata, hogy megítélje, ki a hibás, ki felel a kialakult helyzetért - és nem szeretnék, ha az derülne ki, hogy éppen ők. (Nemrég egy pár így kezdte a terápiás beszélgetést: azért jöttek el hozzám, hogy hallgassam meg őket, és állapítsam meg, melyikük a hülye. Ki kellett ábrándítanom őket, mert pszichológusként nincs hülyeségdetektorom, és ilyen címkéket amúgy sem szívesen ragasztgatnék senkire.)

Mások ezzel szemben épp azt szeretnék elkerülni, hogy a múlt feltárásával át kelljen értékelniük a hozzátartozóikhoz fűződő viszonyukat. Egy hölgy például már az első beszélgetésünk alkalmával kijelentette: azért tart a pszichológusoktól, mert mi mindent az anyákra kenünk, márpedig neki csodálatos édesanyja van, felejtsem el, hogy róla bármi rosszat fog mondani. A lojalitás, a családunkhoz való hűség olyan erős parancs lehet, ami akár abban is megakadályoz, hogy reálisan lássuk mindazt, ami történt velünk, és képesek legyünk megérteni életünk összefüggéseit. Hadd nyugtassak meg mindenkit: ez a hozzáállás nem csak a laikusokra jellemző. Egy, segítő szakembereknek szervezett csoportban egyik alkalommal a szülőktől elszenvedett gyermekkori sérelmek kerültek terítékre. Felkavaró nap volt. Legközelebb nagy hallgatással indult a csoport, senkinek sem akaródzott megszólalni, míg végül valaki kibökte, mennyire mély bűntudatot élt át, amiért előző alkalommal „kiadta” a szüleit. Felnőttként is képesek vagyunk úgy gondolni, árulást követünk el, ha beszélünk gyerekkori fájdalmainkról, ha előhozakodunk a szülő-gyerek kapcsolatban megélt hiányérzeteinkkel.

Pedig ezeket az aggályainkat érdemes félretenni. Múltunk feltárása nélkül ugyanis csak halvány sejtéseink lehetnek arról, kik vagyunk, és miért pont ezt az életet éljük. Ahhoz, hogy megértsük önmagunkat, megtaláljuk elakadásaink okait, feltárjuk szorongásaink, rosszkedvünk, kudarcaink magyarázatát, vagy megértsük, miért ismételjük újra meg újra boldogtalan párkapcsolati forgatókönyveinket, nem elegendő csak a saját életünket nagyító alá venni. Szüleink, nagyszüleink, soha nem látott őseink tapasztalatai, élményei, félelmei és szenvedései súlyos örökségként befolyásolják sorsunk alakulását.

Ha ezek a családi tudattalan rejtett zugaiban maradnak, megakadályoznak minket abban, hogy szabad életet éljünk. Éppen ezért elengedhetetlen, hogy önmagunkra mint egy kiterjedt családi kapcsolati háló tagjára gondoljunk, és felfedezzük, hány meg hány szállal szövi át jelenünket a múlt. Fel kell ismernünk: attól, hogy valamely történésnek vége szakadt, a hatása még hosszú évek, évtizedek elteltével is érezhető a leszármazottak mindennapjaiban. Mára ez már nem az ezotéria világába tartozó, „hiszem, ha akarom”jellegű vélekedés, hanem megrázó erejű, tudományos kutatások által alátámasztott tény.

Ebben a könyvben egy generációkon átívelő önismereti utazásra invitálom a kedves olvasót. Arra biztatom, legyen bátorsága feltárni családja rég eltemetett történeteit, elindulni a sűrűn benőtt ösvényeken, és szembenézni azokkal az erőkkel, amelyek az életében munkálkodnak. Hiszem, hogy egyetlen ember sorsa sem érthető meg a transzgenerációs (vagyis generációkon átívelő) hatások figyelembevétele nélkül, és a változásnak is az egyik legértékesebb kulcsa lehet, ha feltárjuk őseink történetét.

1. fejezet AHOGY ELKEZDŐDÖTT

A NEM KÍVÁNT GYEREK DRÁMÁJA

Emlékszem, gyerekkoromban rengeteget hallgattuk Koncz Zsuzsa dalait. A lemezjátszón forgott a fekete bakelit, mi meg fennhangon vele együtt énekeltünk. A Mama című szám volt a kedvencem, még ma is lúdbőrös leszek, ha meghallom Bródy zseniális szövegét. Egy nagy művész - költő, író vagy dalszövegíró - ugyanannyit (vagy még többet) tud az emberi lélekről, mint egy pszichológus, csak másfelől közelíti meg azt. A Mama refrénjében például mindannyiunk életének alapkérdése fogalmazódik meg:

Hisz jól tudod, nem kértelek.

Nem kértem tőled az életet.

S még mielőtt majd egyszer meghalok,

Még tudnom kell, miért vagyok.

Miért vagyunk? Mi végre jöttünk a világra? Akarták-e, hogy megszülessünk? A nyolcvanas években még nem sejtettem, pszichológusként milyen sokszor keresem majd a választ erre a kérdésre. Általában már a terápiás munka kezdetén igyekszem feltérképezni, mit tud a páciens a fogantatása körüli eseményekről. Kik voltak a szülei? Milyen volt a kapcsolatuk, hogyan éltek? Várták-e az érkezését, vagy csak „becsúszott” „baleset” volt, nem tervezett terhességből — mert ilyenkor a várandósság valóban inkább teher - született? Egy gyerek ideális esetben két érett személyiségű, egymást szerető ember mély elköteleződéséből és kölcsönös vágyából, megfelelő érzelmi és anyagi körülmények közé érkezne erre a világra - az élet azonban ritkán kényeztet el minket ideális helyzetekkel.

De miért olyan fontos téma a fogantatásunk? Hogyan hat a jövőnkre mindaz, ami a kezdetek kezdetén történik? Fejlődésünk a gének és a környezet kölcsönhatásában zajlik, márpedig a legelső környezet, amellyel kapcsolatba kerülünk, az édesanyánk teste. Sokáig azt hitték, a méhben csak testi növekedés zajlik. Néhány évtizede csupán, hogy — a modern csecsemőkutatásoknak és az ultrahangos technológiának köszönhetően - világossá vált: ebben az addig felderítetlen időszakban nagyon fontos dolgok történnek. A magzat jelen van, figyel, reagál és tanul. Bár idegrendszere még éretlen, tapasztalatait mégis elraktározza. Az anyai test nemcsak táplálékkal látja el, de érzelmi állapotait is átadja neki: ha az anya éppen jól érzi magát, a magzat is boldogsághormonban fürdik, ha feszült, ideges, neki is kijut a stresszhormonokból. Ezek a biokémiai üzenetek emléknyomokká alakulnak át, melyek testi érzések, zsigeri benyomások, sejtszintű emlékek formájában raktározódnak el. Fontos tehát hangsúlyozni, hogy nem tudatos, szavakban megfogalmazható emlékekről van szó, hanem sejtszintű tapasztalatokról.

Az anyai test mint első környezet magzatra gyakorolt hatását vizsgálva, Vivette Glover, a perinatális pszichológia professzora határozottan állítja: az anya érzelmi állapota befolyásolja a magzat idegrendszeri fejlődését. Ha az anya stresszes, a megnövekedett kortizolszint strukturális és funkcionális változásokat hozhat létre magzata agyában. Glover (és mások) kutatásai bizonyították, a depressziós és szorongó anyák gyermekei maguk is nagyobb valószínűséggel szenvednek majd depressziós és szorongásos tünetektől, de figyelemzavar, tanulási nehézségek és kognitív problémák is gyakrabban alakulnak ki náluk. Ezek aztán akár az egész életutat, az ember sorsát is képesek befolyásolni.

Nincs új a nap alatt, gondolhatjuk, hiszen mindazt, amit ma tudományos kutatásokkal bizonyítunk, Arisztotelész már több mint kétezer évvel ezelőtt leírta. Ő ugyanis azzal a megfontolással intette óva a várandós anyákat az aggodalmaskodástól, hogy a bennük fejlődő gyermek ugyanúgy sok mindent átvesz belőlük, mint ahogy a növény is a talajból, amelyben növekszik.

Az anyává válás azonban olyan téma, amelyről ma bizonyos aspektusokból nem illik, gyakran nem is merünk beszélni, mert félő, hogy egyesek felháborítónak, vérlázítónak találják a teljes igazságot. A közmegegyezés szerint ugyanis minden normális nő kitörő örömmel várja gyermeke születését. Ha valaki - akár csak időnként, várandóssága egyes szakaszaiban vagy bizonyos élményei kapcsán - mást érez és mond, az kiteszi magát mások dühödt, megvető ítélkezésének. Pedig e téren is milyen fontos lenne az őszinteség! Popper Péter, aki szerintem az egyik legjózanabb magyar lélekbúvár volt, egy helyütt azt írta: „Igaz, hogy minden apa és minden anya szereti a gyerekét? Már a kérdésen is fel lehet háborodni, de ez még sincs így. Ezért telnek meg a pszichológiai rendelések a félresiklott kapcsolatok tömegeivel, mert az emberek kötelességszerűen megjátsszák, hogy mindig és minden körülmények között szeretik a gyereküket. Ez társadalmi kényszer! Micsoda szörnyeteg anya vagy apa, aki nem szereti a gyerekét! Pedig egy gyerekkel akkor is lehet jól bánni, lehet hozzá kedvesnek lenni — például emberségből, jóindulatból, felelősségérzetből -, ha az ember nem szereti ugyan, de felvállalja a helyzetet: így alakult az élet.”

Hű, milyen igaza volt! A nemzetközi felmérések is rímelnek a szavaira, ezek eredményei szerint ugyanis a pozitív terhességi tesztre százból ötvenhat pár rémülettel reagál. A kezdeti sokk persze a legtöbb esetben oldódik, de még így is több várandósságot kísérnek negatív érzések mint gondolnánk. Amerikai adat: a megszületett gyerekek több mint egyharmada (!) nem kívánt terhességből jön a világra - pedig ma már a nyugati társadalmakban széles körben elérhetők a fogamzásgátló tabletták és gumi óvszerek. Vajon mi lehetett a helyzet az 1960-as évek előtt, amikor jórészt a puszta véletlenen múlt, hogy valaki teherbe esett-e vagy sem...? Azt hiszem, bátran megkockáztathatjuk azt az állítást, hogy minden generációban tömegek jöttek és jönnek a világra úgy, hogy a szüleik egyáltalán nem vágytak rájuk. Egy páciensem jut eszembe, akinek az anyja gyakran vágta a fejéhez: „Ha te nem lennél, az egész életem másként alakul, nem rohadnék ebben a pokoli házasságban az apáddal.” Talán nem csodálkozunk azon, hogy ennek a hölgynek gondjai voltak a kapcsolatteremtéssel, mert egyszerűen nem hitte el, hogy valakinek is kellhet, hogy bárki is szeretettel akarna közeledni felé.

Ferenczi Sándor, a világhírű magyar pszichoanalitikus, aki Freud tanítványa volt, már 1929-ben foglalkozott azzal a kérdéssel, hogyan hat az anyai elutasítás a gyermekre. Irt is egy tanulmányt A nem kívánt gyermek és halálösztöne címmel. Szerinte minden magzatban ott munkál egy romboló ösztön, a „halálösztön”, az anyai szeretet azonban képes megfékezni és elcsitítani ezt a pusztító erőt. Ha anyánk szeretettel gondol ránk, az értéket és értelmet ad a létezésünknek. Ezzel szemben, ha nem öröm a fogantatás híre, ha anyánk felől elutasítás áramlik felénk, és ez a későbbiek folyamán sem változik meg, az nehéz indulást jelent. A halálösztön ellensúly nélkül marad, életünket a bizonytalanság és a bizalmatlanság érzése hatja át. Ezt a helyzetet a későbbiekben árnyalhatja, javíthatja, ha a gyerek környezetében van legalább egyvalaki, akinek a szemében pozitív kép tükröződik vissza róla. De ha egy sincs, az nagyon megnehezíti az igazán mély és harmonikus kapcsolatok kialakításának lehetőségét.

Ferenczi úgy vélte, a nem kívánt gyerekek rosszabbul fejlődnek, túlérzékenyek és pesszimisták, valamint hajlamosabbak a pszichoszomatikus megbetegedésekre. A „nemkívántság” még felnőttkorban is érezteti hatását: gyakoribb az öngyilkossági hajlam és a kriminális késztetések. Mintha az az ember, akinek nem vágytak a létezésére, maga is azon munkálkodna, hogy ártson önmagának, így téve eleget a szülői elvárásnak. Még egyszer a dátum: 1929. Vagyis már közel kilencven éve foglalkoztatja a lélekgyógyászokat, mi lesz a következménye annak, ha életünk legelső kapcsolatából hiányzik a szeretet éltető ereje.

Ludwig Janus és Helga Hasing Ungewollte Kinder (Nem kívánt gyerekek) című 1999-es könyvükben azt írják, hogy ha az anya vágyott a terhességre, a magzat egy „boldog ősállapotban” fejlődik. Ezzel szemben, ha elutasítja, a gyerekben egy nagyon mély, archaikus bűntudat keletkezik. Tudattalanul úgy érzi, a létezésével valami rosszat tesz, ezért igyekszik megsemmisíteni önmagát. Feldmár András A tudatállapotok szivárványa című művében említi azt az érdekes jelenséget, hogy amikor öngyilkossági kísérletet elkövetett fiatalokat vizsgáltak, kiderült, hogy többen is épp azon a napon akartak véget vetni az életüknek, melyen tizennyolc-húsz évvel korábban anyjuk megpróbálta elvetetni őket. Vajon hogyan lehetséges ez a hátborzongató egybeesés, amikor ezek a fiatalok semmilyen információval nem rendelkeztek a hajdani eseményekről? Elképzelhető, hogy valamiképp „emlékeztek” a magzati életük során átélt fenyegető élményekre? Az anya érzései és gondolatai egy láthatatlan kommunikációs csatornán eljutottak hozzájuk? Azonosultak a feléjük irányuló agresszióval, és felnőve megpróbáltak ártani maguknak? Úgy tűnik, ez több mint lehetséges.

Az elmúlt évtizedekben számos vizsgálat foglalkozott azzal, mi történik, ha sérül az anya és gyermeke közötti legkorábbi kötelék. Az egyik leghíresebb talán az úgynevezett Prága-tanulmány (Matejcek és Dytrych). Ebben 220 olyan gyerek életét követték nyomon 35 éves korukig, akiknek az édesanyja 1961 és 1963 között kétszer is megjelent az abortuszbizottság előtt, ám végül mégis megszülettek. A kutatók arra voltak kíváncsiak, hogyan hat ez az egyértelmű és nyílt elutasítás a gyerekek későbbi sorsára. Az eredmények szinte sokkolóak. A nem kívánt gyerekek iskoláskorukban nem sok érdeklődést mutattak a tanulás iránt, és csapnivalóan teljesítettek. Rendszeresen voltak dühkitöréseik, problémás viselkedésüket nehezen tudták kontrollálni. Belőlük lettek a „rossz gyerekek”, a tanárok mumusai és céltáblái, akiket ugyanakkor a kortársaik is előszeretettel szekáltak, olyan szavakkal illetve őket, mint „szemét”, „ellenség”, „nulla”. Mintha az anyával való legelső kapcsolat minősége későbbi emberi viszonyaikban is újrateremtődött volna: az elutasítást alapélményként hurcolták, és sehogy sem tudtak szabadulni tőle. Felnőttként majdnem kétszer annyian lettek alkoholisták, és csaknem háromszor annyian követtek el súlyosabb bűncselekményeket, mint a kontrollcsoport tagjai. A legtöbben úgy érezték, hiába küzdenek az elfogadásért, és akármennyire is igyekeznek jól teljesíteni, valahogy mindig félrecsúsznak a dolgok. „Engem már az anyám sem szeretett, egészen biztosan velem van a baj” - gondolhatták. Ha valakinek a lelkét ez a csökkentértékűség-érzés járja át, nem csoda, hogy felnőve is félve, bizonytalanul lép bele bármilyen emberi kapcsolatba, vagy nem is engedi bele magát az intim közelségbe, hogy a további sérüléseket elkerülje. Az ilyen ember életében a szeretet elérhetetlen délibábbá válik - vagy kétségbeesve kergeti, vagy el sem indul felé. Ezek után talán érthető, hogy a Prága-tanulmányban szereplő nem kívánt gyerekek felnőttként, párkapcsolataikban is sok buktatóval, csalódással, szakadással szembesültek. Első szexuális együttlétükre (ami pedig általában hosszabb távon is meghatározza a későbbi kapcsolatok minőségét) inkább felületes viszonyokban került sor, és később is hajlamosak voltak futó kalandokba keveredni. Mély és tartós kötődéseket nem tudtak kialakítani. Házasságukban is többen érezték magukat boldogtalannak és sokkal gyakrabban váltak el.

A kezdeti szeretethiány mint egy vörös jel vonul végig az életünkön, amitől nagyon nehéz megszabadulni. Ha nem akartak minket erre a világra, nehéz elhinni, hogy van benne helyünk. Ez persze ritkán kerül tudatos szintre, inkább csak azt vesszük észre, hogy ismételten elakadunk, kilátástalannak érezzük az életünket, semmi sem lelkesít vagy éppen önpusztító módon élünk.

Nemrégiben egy hajléktalan férfira lettem figyelmes. Egy padon üldögélt, nem messze a lakásomtól. Ott volt reggel, amikor munkába mentem, és akkor is, amikor hazafelé tartottam. Békésen ücsörgött, hallgatta a rádióját. Másnap reggel aztán, amikor megint ott találtam, megszólítottam. Elmondta, hogy 1994 (!) óta él az utcán. Amikor bezárt a gyár, és elbocsátották, feladta, nem is próbált máshol elhelyezkedni. Egyszerűen feltette a kezét, mert nem hitte, hogy érdemes küzdeni, hogy pozitív eredménye is lehet a tetteinek. Nem ragozom: ez a férfi nem kívánt gyerek volt. „Dehogy akartak engem az anyámék, púp voltam én azoknak a hátán!”- mondta legyintve. Amikor értetlenül állunk egy ember „lustasága”, „motiválatlansága” előtt, érdemes egy pillantást vetni arra az útra is, ami odáig vezette. Vajon hányán mondtak le róla, mire ő is lemondott önmagáról...?

De hogyan fejti ki hatását a „nemkívántság”, akár több generáción keresztül is? Mark Wolyn, az örökölt családi traumák szakértője azt mondja: anyánkon keresztül megkapjuk nagyanyánk anyai gondoskodásának bizonyos aspektusait. Nagyanyánk gyerekkori fájdalmai, nehézségei, szenvedései megjelentek abban, ahogy később anyánkkal bánt, amit aztán anyánk nekünk adott tovább. Az elutasítottság traumáját, ha nem dolgozzuk fel, úgy passzoljuk tovább a gyerekeinknek, ők meg az unokáinknak, mint a forró krumplit.

Csoportfoglalkozáson vagyunk. Ágota halk szavú, háttérbe húzódó, ötvenes nő. Életuntságra, fásultságra panaszkodik, keservesen vonszolja magát egyik napról a másikra. Már nem vár és nem akar semmit. Azt mondja, kimerült a küzdelemben, az állandó megfelelni akarásban. Elveszett a motivációja, nem kíváncsi a jövőre. „Elfogyott belőlem az élet” - fogalmazza meg, és aki ránéz, ebben egy percig sem kételkedik. A teste szinte árulkodik erről az enerváltságról: szája lefelé görbül, vállai erőtlenül esnek előre, tekintetéből fáradt egyhangúság sugárzik. Maga sem érti, miért érzi így magát, hiszen van férje, aki szereti, gyereke, akinek jól mennek a dolgai, munkája, szép háza, virágoskertje. Papírforma szerint minden adott lenne a boldogsághoz. A lélek azonban fütyül a papírformára. Munkám során gyakran megtapasztaltam, hogy az érzések gyakran látszólag indokolatlanul, megmagyarázhatatlanul törnek elő. Hiába keressük a saját életünkben az okokat, ha találunk is valamit, valahogy mégsem érezzük teljesnek a képet. Ilyenkor célszerű kicsit mélyebbre ásni, és felmenőink irányában is kutakodni egy keveset. Ágotával is transzgenerációs szinten kezdünk dolgozni. Összeállítja a családfáját, levéltárakban, egyházi iratokban kutat a megsárgult papírok után. Az egyik templomi anyakönyvben érdekes információra bukkan. Anyja neve mellett a következő megjegyzést találja: törvénytelen. Hát ez hogyan lehetséges? Ő erről korábban semmit nem tudott. Anyja már nem él, őt megkérdezni nem tudja, de nem adja fel. Egy rokon végül elmondja a történetet, amire kíváncsi volt. Nagyszülei még kamaszként lettek szerelmesek egymásba. Elragadta őket a szenvedély, a védekezésről feltehetően fogalmuk sem volt, és a tizenöt éves lány teherbe esett. Mire kiderült a dolog, már mozgott a baba. Hatalmas botrány tört ki a faluban, mindenki a megesett lányról beszélt. Szülei, akik rideg, szeretetlen emberek voltak, csúnyán megszégyenítették és kitagadással fenyegették. Ki kellett költöznie az istállóba, és enni is alig adtak neki. A fiatalok kérvényezték, hogy korkedvezménnyel összeházasodhassanak, ám a baba már az engedély megérkezése előtt megszületett. Innen a törvénytelenség.

Később, amikor összeházasodtak, „törvényesítették” ugyan a gyereket, ám ezzel csak a dolog jogi része lett rendezve. A váratlanul és túlságosan korán érkezett gyerek (Ágota anyja) egész életében az agresszív indulatok céltáblája volt. Jó napnak számított, ha nem verték agyba-főbe, ha nem szidták, kritizálták minden mozdulatát. (Kutatásokból is tudjuk, hogy a nem kívánt gyerekek sokkal több bántalmazást szenvednek el a családjukban, amit később akár saját gyerekeiknek adnak tovább. A transzgenerációs átadás gyakoriságát vizsgálva, több kutatás is megerősítette, hogy az egykor bántalmazott gyerekek egyharmada lesz maga is bántalmazó szülő.) Ágota anyja tehát ebben a traumatizáló környezetben nőtt fel, és sérültségétől soha nem is tudott megszabadulni. A gyerekkori minta makacsul tartotta magát: a bántalmazott kislányból bántalmazó anya lett. Ágota ezért szintén nagyon megszenvedte a gyerekkorát - hol szavakkal verték, hol nadrágszíjjal támadtak neki. Ha visszagondol ezekre az évekre, nem sok vidám pillanatot tud felidézni. Azt mondja, mást sem tett, mint igyekezett megfelelni, próbálta kiengesztelni örökké dühös, érzelmileg rideg, elutasító anyját - nem sok sikerrel. Mosott, takarított, etette az állatokat, nyáron befőzött. Már kislányként szinte teljesen rámaradt a háztartás vezetése. Mindennap rettegve várta, vajon mit hibázott, mibe fog az anyja belekötni. Már ekkor eldöntötte, hogy ha egyszer felnő, messzire menekül, és soha nem lesz olyan, mint az anyja. Fogadalmát nagyrészt sikerült is betartania: tényleg elköltözött az ország másik végébe. Megismerkedett egy nyugodt természetű, érzelmileg intelligens emberrel, akinek elmesélte a gyerekkorát. Ez a férfi megértette, hogy az általa szeretett nő lelkében ott él egy bántalmazott kislány, akivel időnként nagyon finoman, fokozott empátiával kell bánni. Amikor gyerekük született, Ágota érezte, hogy vannak helyzetek, amikor elönti az indulat a síró csecsemővel szemben. Mintha anyja szelleme lépett volna a helyébe. Rettegett, hogy egyszer csak nem lesz képes kontrollálni a helyzetet, és elpusztítja a gyereket. A férjével kötöttek egy egyezséget: ha a férfi látja rajta a feszültség jeleit, azonnal elviszi mellőle a gyereket, hogy ne tudja bántani. Ez volt a „trükk”, hogy ne adja tovább a transzgenerációs mintát, és ne csináljon a saját gyerekéből is áldozatot. A módszer hatásosnak bizonyult, lányuk többnyire harmonikus légkörben nőtt fel. Egy évvel korábban külföldön vállalt munkát, a nagy távolság miatt csak Skype-on tudják tartani a kapcsolatot. És itt egy érdekes dologra derül fény: Ágota levertsége nagyjából akkor kezdődött, amikor világossá vált számára, hogy lánya a jövőben csak látogatóba jön haza. Bár pontosan tudta, hogy a gyerek élete jól alakul, ő belerokkant az elvesztésébe. „Neki sem kellek” — suttogta egy belső hang. „Anyám után most a lányom sem tart rám igényt.” A fájdalom elsöprő erővel tört rá, majd átadta a helyét a fásult, kiábrándult lemondásnak.

A csoportban gyermekkori élményeihez kanyarodunk vissza, és az azóta hordozott elutasítottság élményével kezdünk dolgozni. A belső drámát, ami az anyjához fűződő viszonyában zajlott, kirakjuk a színpadra, és a csoporttagok segítségével eljátssza azokat a szörnyű jeleneteket, amiket kislányként megélt. Ezután kerülhet sor a korrekcióra. Elfogadás, megtartó karok, éltető szeretet - ezek szerepelnek a vágyaiban, mi pedig segítünk neki, hogy átélhesse, ami gyerekkorában kimaradt az életéből.

Tartjuk és öleljük, ő pedig lassan képes lesz beleengedni magát ebbe az ismeretlen érzésbe. Később, amikor anyjához fűződő kapcsolatán gondolkodik, egyszer csak más színben kezdi látni. Rájön, hogy eddig kizárólag az anyjaként tekintett rá, és figyelmen kívül hagyta, hogy az asszony valaha maga is védtelen és kiszolgáltatott gyermek volt, akivel kegyetlenül bántak. Ahogy felismeri és átérzi anyja kislánykori fájdalmát, heves sírás tör rá. Ezt a kislányt ő megsajnálja. Egész életében kereste a szálat, ami az anyjához köthetné, és most végre rábukkan: közös élményük a szeretet hiánya, a bántás és az elutasítottság érzése. Fájdalma és dühe ettől kezdve lassan átadja helyét a megértésnek, majd a megbocsátásnak. A következő hetekben mintha visszaszivárogna belé az életkedv, szinte észre sem veszi, de újra tevékenyebbé, élénkebbé válik. A lánya távozása is más megvilágításba kerül, már nem cserbenhagyásként, hanem gyermeke önállóságaként éli meg, aminek örülni is képes.

És egy másik emlékezetes eset. Negyvenes éveiben járó nő keres fel. Evek óta tartó pánikbetegsége egyre romló tendenciát mutat. A helyzet mostanra odáig fajult, hogy legutóbbi üzleti útját le kellett mondania, mert már a repülőre szállás gondolatától is öklendezve futott a mosdóba. Pedig egyébként minden rendben van körülötte - legalábbis ezt mondja. Olyan karriert futott be, amiről a legtöbb ember álmodni sem mer, budai villában lakik, egzotikus helyeken nyaral. Férjével jónak mondható házasságban él, bár a munka miatt nem sok idejük marad egymásra. Egyetemista lánya külföldön tanul. Azt mondja, ő nem egy érzelgős alkat, neki nincs ideje nyafogni, megszokta, hogy össze kell szorítania a fogát, ha előre akar jutni. Mindig is erős bizonyítási vágy hajtotta, számára már gyerekkorától a teljesítmény volt a legfontosabb. Az élete pontosan meg van tervezve, irányít, kontrollál mindent, amit tud. Csak ez a fránya pánik tör borsot az orra alá. Először a nagy bevásárlóközpontokban érezte furcsán feszültnek magát. Később, ha lehetett, inkább taxival közlekedett, mert már vezetés közben is el-elfogta a megmagyarázhatatlan rettegés. Nehezen kapott levegőt, szédült, rázta a hideg, miközben verejtékben úszott. Hogy elkerülje ezeket a kellemetlen és szorongató élményeket, egyre több helyzetet iktatott ki az életéből, egészen addig, míg a munkája is veszélybe került... Négy hét múlva megint repülnie kell. A nemzetközi konferencián ő lesz a kiemelt előadó, nem teheti meg, hogy itthon marad. Sürgősen szüksége van egy technikára, amellyel kezelni tudja a feszültségét. A múltjáról, a családjáról nem szeretne beszélni, arra nincs idő. „Rakjuk rendbe a tünetet, az bőven elég lesz” - mondja határozottan. Intenzív fokozatra kapcsolunk. Felállítjuk a félelmei hierarchiáját, megtanul relaxálni, majd ebben az ellazult állapotban elképzeli, ahogy csomagol, aztán elindul a reptérre. Minden találkozáskor egy lépéssel közelebb jutunk a legfélelmetesebb pillanathoz, amikor a gép a magasba emelkedik. Az utazás viszonylag jól sikerül, a szorongás kézben tartható szinten maradt. Pipa, gondolja, ennél többre nincs is szüksége, ezért elbúcsúzunk.

Három hét múlva ismét jelentkezik. Nyugtalan, nem tud a munkájára koncentrálni, nem találja a helyét, és megint volt egy komolyabb pánikrohama. Nincs ok, ami megmagyarázná, amire vissza tudná vezetni, miért érzi magát ilyen cudarul. Nehezen haladunk, a figyelmét leginkább az aktuális állapota köti le, alig tud elmozdulni az „itt és most” problémától, bármerre terelném, mindig visszakanyarodik a tüneteihez. Aztán addig-addig beszélgetünk, míg egyik alkalommal kiböki, az apukája mennyire nem örült a születésének. Negyedik gyerekként, váratlanul érkezett a családba, a szülei már nem számítottak újabb babára, és az apja sehogy sem tudta elfogadni, hogy megint kezdődik a kisgyerekes időszak. Nem sok emléke maradt a gyerekkoráról, de azt nem is tudná elfelejteni, hogy ha valamit elrontott vagy rosszabb jegyet vitt haza, az apja csak csóválta a fejét, és annyit mondott, „de kár volt, de kár volt”. Mármint megszületnie. Hogy soha ne kelljen ezt a fájó mondatot hallania, megfeszülve igyekezett a legjobb teljesítményt nyújtani.

Tanult, hajtott, mert be akarta bizonyítani, mennyire nem kár a létezése. A szüleit korán elveszítette, szakmai sikereit már egyikük sem érte meg. Sokáig vitte ezt a teljesítménycentrikus életet, a megjelenő pánikrohamokat a túlterheltség számlájára írta. Amikor rákérdezek, mikor lett először rosszul, nem tudja felidézni. Csak néhány alkalommal később jut eszébe, hogy akkoriban adta el a szülei hosszú évek óta üresen álló vidéki házát. Mielőtt a vevőnek átadta a kulcsokat, még egy napot ott töltött, a régi holmikat pakolászva. Azt mondja, olyan volt, mint egy időutazás. Ott állt a konyhában, mint régen, és hirtelen megint hallotta az apja hangját. A fájdalmas emlékek elsöprő erővel törtek rá. Úgy zokogott, mintha egy gát szakadt volna át benne. Hiába minden siker, minden igyekezet, igazából nem kellett ő erre a világra. Amikor kisírta magát, megint elhessegette a fájó érzéseket, megrázta magát, és úgy csinált, mintha mi sem történt volna. Pár nappal később lett először rosszul. A kiérkező orvos nyugtatta meg, hogy nem fog meghalni, nem infarktusa van, „csak” pánikrohama. Azóta a rohamok egyre nagyobb falatot harapnak ki az életéből, és épp azt veszélyeztetik, amit ő a legnagyobb értéknek tart: a munkáját.

Úgy gondoltam, érdemes áthangolnunk a pánikhoz fűződő viszonyát, és úgy tekinteni rá, mint egy kicsit rigolyás, de jó szándékú barátra, aki újra és újra megbökdösi, ha úgy látja, hogy nem jó úton halad az élete. Amikor a gyerekkorától elfojtott fájdalmát megint vissza akarta zárni a palackba, a pánik jött, és rászólt, hogy ne tegye. Ő azonban nem akart hallgatni rá, ezért a szorongásos tünet makacsul tartotta magát. Hogy miképp tudott megszabadulni tőle? Hogy mi volt a feladata? Szembenézni, kimondani, és helyére tenni azt, hogy nem akarták a világra jövetelét, aztán felismerni, mennyi mindent azért tett meg, hogy szülei belássák: mégis jó, hogy van. Egész addigi életében a bizonyítási vágy hajtotta, fájdalmas érzéseit elnyomva teljesített, hogy a sikerein keresztül helyet csináljon magának a szülei szívében. Ahhoz, hogy végleg megszabaduljon a pánikrohamoktól, neki nemcsak egy jól működő technikára volt szüksége, hanem arra, hogy elkezdje megengedni magának az érzéseit, és egyensúlyt teremtsen értelem és érzelem között. Düh, csalódottság, szégyen, félelem a magánytól és kétségbeesett szeretetvágy - ezek az érzések mind ott kavarogtak benne, ám soha nem mert szembenézni velük. Haragudott a szüleire, amiért elutasították, csalódott volt, és közben szégyenkezett, mert úgy érezte, talán vele nem stimmel valami, ha még azok sem örültek neki, akiknek köszönhetően a világra jött. Amikor végre őszintén szembenézett az addig megtagadott érzéseivel, meglátta, mennyire retteg a magánytól és milyen mélyen vágyik a szeretetre. Rájött, hogy saját lányával és férjével is azért volt inkább távolságtartó, hűvösebb viszonyban, mert így védte magát a csalódástól, ha kiderülne, hogy ők sem szeretik igazán. Az éjszakákba nyúló munka, az állandó pörgés nem annyira öröm volt a számára, mint védekezés az intimitással szemben. A terápia nemcsak benne hozott létre változást, de hatással volt kapcsolatai minőségére is. Hosszan elbeszélgetett lányával és férjével is, akik elmondták, mennyire bántotta őket, hogy a karrierjét helyezte előtérbe. A lánya egyébként épp ezért szintén a kiváló eredményeivel igyekezett elnyerni a szeretetét, így vitte tovább szándéktalanul az ő örökségét. Szerencsére a beszélgetések jelentősen oldották a lány megfelelési kényszerét is.

Kérdések

- Mit tudsz a fogantatásod körülményeiről?

- Vágyott és várt gyerek voltál-e?

- Miként fogadta a tágabb család az érkezésed hírét?

- Hogyan készültek a születésedre?

- Mit tudsz a születésed körülményeiről?

- Ismersz-e történeteket a csecsemőkorodról?

- Őriztek-e a családban fényképeket, emlékeket a csecsemőkorodról?

De kár, hogy fiú/lány!

Boldog szerettem volna lenni,

mint mindenki; vágyam csak ennyi,

aztán már boldog sem. Csak Én.

Boldogtalan, vén, hiú lény,

és az értelmét megkeresni,

hogy mért vagyok egyáltalán,

s mért épp fiú, mért nem leány?

(Petri György)

Életünk bizonyos értelemben már jóval a fizikai fogantatásunk előtt elkezdődik. Amikor leendő szüleink még csak elképzelik a jövőjüket, az sok mindent előrevetít a későbbiekből. Az ő korai fantáziáik ugyanis jövőbe vetített elvárásokat is jelentenek. „Két lányom lesz, Izabellának és Szonjának hívom majd őket”, mondja a kamasz lány teljes meggyőződéssel. „Én is itt fociztam gyerekkoromban, ide hozom majd a fiaimat is”, jelenti ki a fiatal férfi magabiztosan. De mi lesz, ha mégsem így alakul? Ha fiú születik ott, ahol lányt vártak, s lány érkezik oda, ahol fiút? Hogyan hat ez a gyerek sorsára?

Popper Péter Lélekrágcsálók című könyvében saját életéről mesél: „Anyám mindig mindent megtett az érdekemben, jól bánt velem, igazi first class mama volt. Mégse tudtam vele bizalmas lenni, hiába mondta, hogy gyere, Péterkém, beszélgessünk, ülj az ölembe, amíg apád hazajön. Nem ment a dolog, és én nem tudtam, miért nem, valami egyszerűen nem jött össze közöttünk hangulatilag, érzelmileg. Már negyvenfelé jártam, amikor az unokahúgom egy orvosi műhibából kifolyólag halva szülte meg a gyerekét, és anyám a maga módján próbálta vigasztalni. Elmesélte az unokahúgomnak, hogy ő kislánykorától kezdve egyvalamiért imádkozott: hogy fia ne szülessen. Nem szerette a fiúkat. Erre megszülettem én. Nem is vállalt több terhességet. Amikor ezt az unokahúgom visszapletykálta nekem, én abban a pillanatban megértettem a köztünk lévő viszony bizalmi problémáját. Hogy mekkora bajt hoztam én erre a szegény mamára, aki semmiképpen nem szeretett volna fiút! Ezután teljesen feloldódott bennem minden averzió, és attól kezdve haláláig nagyon jóban voltunk. Végtelenül hálás vagyok az unokatestvéremnek, hogy pletykájával megfejtette ezt a titkot, mert addig én csak azt éreztem, hogy valami nem stimmel közöttünk. Kellett ez a pletyka ahhoz, hogy megértsem a saját érzéseimet, hogy miért nem tudtam vele bizalmas lenni, és azt is, hogy később, már felnőttkoromban miért volt a számomra olyan rettenetesen fontos, hogy a nők elfogadjanak.”

Hm. Nem egyedi történet. Annak a gyereknek, akinek valamelyik szülője határozottan csak az egyik vagy másik nemet tudta elfogadni, nem lesz könnyű dolga, ha nem felelt meg a kívánalomnak. Egy lány, ha a feje tetejére áll sem tud fiúvá válni, és ez persze fordítva is igaz.

Elgyötört arcú ötvenes nő keres fel. Elmondja, mennyire üres az élete, párkapcsolata, gyereke nincs, egyedül él. Már a húszas évei közepén elmaradt a menstruációja, az orvosok korai petefészek-kimerülést diagnosztizáltak nála. „Ugrott a nőiességem, bár az korábban sem volt annyira jellemző rám” - mosolyog keserűen. Amikor megkérdezem, vajon miért nem, elmondja, hogy apja fiút várt, és az ő érkezése miatti csalódottságát soha nem tudta feldolgozni. Rendszeresen megjegyezte, hogy a lányok hasznavehetetlenek, csak a baj van velük, mennyivel jobb lett volna, ha fiúnak születik. Úgy is kezelte, mintha az lenne: hiába vágyott pörgős szoknyára és félcipőre, kizárólag nadrágban és edzőcipőben járhatott, ahogy szintén eredménytelenül sóvárgott egy baba után, neki csak fiús játékokat vettek. Apja azt sem engedte, hogy meg növessze a haját, maga vágta egycentisre minden második héten. Először csak a családban ragadt rá az Öcsi becenév, aztán már az osztálytársai és a barátai is így szólították. Egyébként is mindenhol fiúnak nézték, ő meg nem mert szólni (pedig nagyon szeretett volna), hogy „hahó, én lány vagyok!”. A „rossz” neme miatt úgy érezte magát, mint aki bűnt követett el - olyat, amit sehogy sem tud jóvátenni. Utóbbiban igaza is volt: hiába a korai menopauza, ő akkor is nő marad. Abban azonban tévedett, hogy a neme bűn lenne.

Felvetem, hogy tegyünk egy próbát az imagináció technikájával. Az imagináció a latin imágó szóból ered, melynek jelentése: hasonmás, látszat, kép. Az imagináció során a külvilág ingerei elveszítik jelentőségüket, és egy intenzív belső figyelem alakul ki. Ebben a meditatív, relaxált állapotban képeket, érzéseket, szimbólumokat hív elő a páciens. Ezek sokszor fájdalmas múltbeli emlékek lenyomatai, amelyeket az eljárás során gyógyító képekkel helyettesítünk. Agyunk egy idő után ezeket az új képeket fogadja el valóságként, így csökkenthető az egykori traumatikus történések ereje.

Arra kérem, idézze fel a hajvágós emlékképet, engedje, hogy a teste emlékezzen, élje át, mit érzett annak idején. Majd felnőttként is lépjen be a jelenetbe, és tegye meg azt, amit egy kislány még nem tud megtenni: keljen védelmére egykori önmagának. Elképzeli, hogy odamegy az apjához, megfogja a kezét, és megállítja ezt a lelkileg végtelenül fájdalmas hajvágási procedúrát. Elmondja neki, hogy hagyjon fel a kislánya hántásával, mert ez a gyereknek olyan, mintha megcsonkítaná, és megfosztaná nőiessége egyik fontos jelétől. Ezek után kislánykori önmagához fordul, akit magához húz, átölel, és ringatva vigasztal. Arra kéri, nyugodjon meg, és a jövőben legyen bátorsága tiltakozni, ha olyasmi történik vele, amit nem akar. Ez a nagy erejű belső mozi az első, ami kibillenti a „bűnös vagyok, mert nem fiúnak születtem” alapállásból. Persze a terápiának még távolról sincs vége, a tartós és mély változások nem adják magukat egykönnyen. Minél korábbi egy sérülés, általában annál tovább tart, amíg sikerül a zsigerileg kódolt mintákat, viszonyulásokat, hiedelmeket előcsalogatni, majd felülírni.

Páciensem esete korántsem ritka - nem is gondolnánk, valójában milyen hatalmas kiterjedésű problémáról van szó. Az ENSZ egyik becslése szerint például kétszáz-millió lány „hiányzik” a világból — ők azok, akiktől szüleik a nemük miatt szabadultak meg. Számtalan kultúrában, ahol a lányokat még ma is súlyos összegekért „házasítják ki”, a lánygyerek jelentős anyagi terhet jelent a család számára. „Fizess ma ötezer rúpiát, hogy holnap ötvenezret spórolhass!” - így hirdetik magukat egyes indiai orvosok, arra célozva, hogy egy abortusz még mindig kevesebbe kerül, mint a majdani hozomány. A törvény ugyan tiltja a gyerek neme miatt elvégzett beavatkozásokat, de ha kiderül, hogy a magzat lány, bizony nagyon sokan döntenek akár az illegális terhességmegszakítás mellett. (Ennek egyébként katasztrofális társadalmi következményei lesznek: Indiában például 2020-ra körülbelül huszonnyolcmillióval több lesz a nősülésre váró férfi, mint a menyasszonyjelölt, vagyis ezeknek a férfiaknak esélyük sem nyílik arra, hogy feleséget találjanak. Sok helyen a férfiak már úgy élik meg a nőhiányt, mint az éhínséget, ami növekvő társadalmi feszültségeket, elharapózó erőszakot vetít előre.)

Jó lenne azzal távolítani magunktól a problémát, hogy a mi kultúránktól ez idegen, de sajnos nem így van. A jelenség a világ minden táján előfordul. Néhány évvel ezelőtt például Nagy-Britanniában kavart hatalmas indulatokat azoknak a titkos felvételeknek a nyilvánosságra kerülése, melyeken orvosok mesélnek arról, hány esetben végeznek terhességmegszakítást csupán azért, mert a szülőknek nem felel meg a baba neme. Az eset kapcsán néhány kórházban meg is tiltották, hogy elárulják a szülőknek, fiút vagy lányt várnak.

A kérdésre, hogy milyen nemű babát szeretnének, legtöbben azt válaszolják, „teljesen mindegy, csak egészséges legyen”, ám néhány perc beszélgetés után csak előbukkannak a preferenciák. „Mindig lányra vágytam”, „Amikor majd megszületik a fiam...” és így tovább. Ha nyitott szemmel (és füllel) járunk, könnyen észrevehetjük a környezet befolyásoló hatását is. Csak néhány példa. Az apuka a harmadik lányának érkezését jelenti be a társaságban. „Öregem, hát nem irigyellek!”, mondják a haverok néhány együtt érző hátba veregetés kíséretében. Férfiak egymást heccelik: „Az igazi férfi elsőre fiút csinál, aztán majd jöhet a lány is.” Ez egy jellegzetes reakció, iskolázottságtól függetlenül bármilyen közegben elhangozhat. A gyerek nemével kapcsolatos preferencia gyakran nagyon markáns elvárást jelent, és ha ebből a szempontból történetesen nem sikerül megfelelnünk szüleink elképzelésének, akár egész életünkben hadilábon állhatunk nemi identitásunkkal.

Már Czeizel Endrét, a népszerű orvosgenetikust is rendre azzal a kérdéssel bombázták a párok, miként tudják befolyásolni születendő gyermekük nemét, ma pedig cikkek százai ajánlanak technikákat, melyek segítségével nagyobb eséllyel fogan meg a kívánt nemű baba. „Igyál egy csésze kávét húsz perccel a szeretkezés előtt, és fiad lesz”, „Csökkentsd a kalóriabevitelt, és lányod születik” - és még hosszan sorolhatnám a szexuális együttlét időpontjára és a különböző pozitúrákra vonatkozó nagyszerű ötleteket. Miért születik erről ennyi cikk? Mert nagy rá a kereslet. A nyugati világban a szorongó szülő gyakran azt hiszi, hogy ha a kívánt nemű gyereke születik, vele könnyebben alakít majd ki kapcsolatot, őt könnyebben tudja kezelni. „A fiúk vadak, erőszakosak, egyszerűen nem érzem magamban az erőt, hogy kordában tudnám tartani a gyerekemet, ha fiú lesz”, mondja egy várandós anyuka, és láthatjuk, valójában nem a gyerek neme, hanem a szülői alkalmatlanság érzése jelent problémát. „Lánynak tudok majd jó anyja lenni, fiúnak nem.” Egyébként angolszász nyelvterületen már neve is van az érzésnek, ha nem a vágyott nemű gyerek érkezik: gender disappointment, vagyis a baba neme miatt érzett csalódottság. Rengeteg szakcikk, fórum foglalkozik a témával, a szakemberek pedig pszichoterápiával, támogató beszélgetésekkel, felvilágosítással igyekeznek segíteni a szülőknek, hogy elfogadják gyermekük nemét.

Fontos megemlíteni azt a nemzetközi szinten is elismert terápiás módszert, amit két nagyszerű magyar pszichoanalitikus, dr. Raffai Jenő és dr. Hidas György dolgozott ki a kilencvenes évek közepén. Az anya-magzat kapcsolatanalízisnek épp az a lényege, hogy már a fogantatás után közelebb hozza egymáshoz az anyát és a magzatot. A kapcsolatanalízises babák esetében a szüle snél kevesebb komplikáció merül fel, és a későbbi anyagyerek kapcsolat is harmonikusakban alakul. Raffaiék határozott véleménye szerint társadalmi szinten is fontos lenne törődnünk a legkorábbi életélményekkel, hiszen egyrészt mindaz, ami a felnőttvilágban történik - ahogy egymással párkapcsolatban, barátságban, munkahelyen vagy az utcán bánunk a gyerekkorunkra vezethető vissza, másrészt a korai hatások több generáción keresztül is átadódnak, így ami a gyerekeinkkel történik, az még az unokáinkra is hatással lesz.

Kérdések

- Családod fiúnak vagy lánynak várt téged?

- Hogyan viszonyultak a nemedhez?

- Kaptál-e valaha negatív visszajelzést arról, hogy fiú vagy lány vagy?

- Lehetett-e fiús vagy lányos játékokkal játszanod?

A „FUNKCIÓGYEREKEK”

„Semmi sincs lelkileg

erőteljesebb hatással

a gyermekekre, mint a szülők

meg nem élt élete.”

(Jung)

Negyvenkét éves nő fordul hozzám. Egyedül van, magányos, néhány futó viszonynál több nem volt még az életében. Félénk, visszahúzódó alkat, aki idegenek között nehezen enged fel. Önbizalom tekintetében sem áll túl jól, többször utasított már vissza munkahelyi előléptetést, mert nem hitt magában. Bár ő nem hangsúlyozza, felfigyelek arra, hogy ezek az ajánlatok vagy külföldi munkalehetőségek voltak, vagy olyan pozíciók, amelyek rendszeres hosszabb utazásokkal jártak volna. A hölgy egyébként - nevezzük Annának - a felületes szemlélő számára felnőttnek tűnik, van önálló lakása, jó színvonalon eltartja magát, valami mégsem stimmel. Ahogy kicsit belemerülünk a részletekbe, és elmeséli, hogyan telnek a mindennapjai, kiderül, hogy magánéletében megmaradt a szülők kicsi lányának. Szabadidejének nagy részét apa-anya társaságában tölti. Munka után először a szülői házba megy „haza”, együtt vacsoráznak, tévéznek, és csak késő este távozik tőlük, hogy a saját lakásában térjen nyugovóra. Hétvégenként a szüleivel kirándul, rokonokat látogatnak, és nyaralni is csak velük jár. Hogy mi lenne, ha egy kicsit lazítana ezen az összefonódáson? Ezt elképzelni sem tudja! Ahogy erről a lehetőségről beszélünk, egyre nő benne a feszültség, de közben kíváncsivá is válik. A következő hétvégén tesz egy próbát: céges rendezvényre hivatkozik, és lemondja a vasárnapi ebédet. Anyja azonban hallja a hangján, hogy valami nem stimmel, és nem hisz neki. Vasárnap délután kétségbeesett telefonhívás: szülei csúnyán összevesztek, és apja elviharzott, nem lehet tudni, hol van. Anna azonnal autóba ül, és minden sebességkorlátozást áthágva száguld. „Mint egy mentős, akit tömegbalesethez hívtak, és életet kell mentenie” - mondja. Hogy ő mit ment? Hosszan elgondolkodik, mielőtt válaszol. A hangja halk, fakó: a szüleim házasságát, válaszolja. Emlékek, érzések, fájdalmak kerülnek elő. Eszébe jut egy régi apai mondat: „Te voltál az utolsó próbálkozásunk. Ha nem születtél volna meg, már biztosan nem lennénk együtt anyáddal.” Ő tehát eleve kijelölt feladatra jött a világra. Születésétől ezt a szerepet osztották rá, a két felnőtt között ő volt a villámhárító és a kapocs. Tudatosan persze nem volt tisztában vele, mit csinál, de minden idegszálával azt leste, éppen milyen a hangulat. Simította az ellentéteket, terelte a figyelmet a konfliktushelyzetekről.

Negyvenkét évesen még mindig ez élete nagy küldetése, és nem érti, miért nincs párkapcsolata. Mi lenne a szüleivel? - kérdezem tőle, és látom rajta, hogy komolyan gondolkodóba esik. Úgy tűnik, hogy nekem magyaráz, ám leginkább magát győzködi: a szülők hamarosan gondozásra szorulnak, egyedül rá számíthatnak. A gondolatmenet vége megint csak az, hogy csinálni kell tovább, nincs mese, neki az a feladata, hogy ott legyen a szülei mellett.

Amikor felvetem neki, hogy úgy tűnik, most nem mellettük, hanem közöttük van, elcsodálkozik, nem érti, mi a különbség. Hogy jobban átlássa a helyzetét, három széket veszünk elő, melyek őket szimbolizálják. Arra kérem, helyezze el úgy a székeket, ahogy most vannak egymással. A három szék szorosan egymás mellé kerül, övé a középső. Senkinek nincs szabad tere, szülei csak rajta keresztül érhetik el egymást, ő meg hol jobbra, hol balra kell hogy forduljon, ha valamelyiküket látni szeretné (vagy anyámnak, vagy apámnak kell hátat fordítani, mondja). Megkérem, hogy rendezze el úgy a székeket, hogy kellemesebb legyen. A középső széket kihúzza, és kissé távolabb, a szülőkkel szembefordítva teszi le. Így jól látja mindkettejüket, és ők is közvetlenül tudnak kapcsolódni. Aztán fordít még egy kicsit a székén, mert szeretne mást is látni, mint csak a szülőket. Negyvenkét éves korában lassan nyit a világra...

Még mielőtt megszületünk, már sokféle feladatot szánhatnak nekünk a szüleink. Mint Anna esetében például azt, hogy mentsük meg széthulló házasságukat, vagy adjunk értelmet az életüknek, valósítsuk meg az álmaikat, vagy legyünk mellettük, mert olyan magányosak. Figyeljük csak meg, mennyiben van itt szó a szülőről és menynyiben a gyerekről. Minél több elképzelése van a szülőnek arról, mi mindent kell majd tennie a gyerekének, minél több feladatot szán neki, a gyereknek annál inkább csökken a szabad választási lehetősége. A szülők persze általában úgy élik ezt meg, hogy ők csak jót akartak a gyereknek, és ritkán dereng fel bennük, hogy amit ők jónak gondolnak, azt nem feltétlenül érzi annak a gyerek is. Ami az ő életükben a sikert vagy a boldogságot jelenti, a gyerekében jelentheti épp az ellenkezőjét. Döcögő, fásult életek oka sokszor nem más, mint a kényszer, hogy arra kell menni, amerre igazából nem szeretnének.

A szülők, mire gyermekük születik, kazalnyi frusztrációt halmoznak fel az életükben. El nem ért célok, megvalósulatlan álmok, dugába dőlt tervek szegélyezik útjukat. Ha jól is érvényesülnek, ami nem jött össze, az évek múlásával egyre jobban kiszíneződhet, és sokszor értékesebbnek tűnik, mint ami végül megvalósult. Ha mindezt nem dolgozzák fel, ha nem tudatosítják magukban, hogy ezek az ő saját vágyaik és kudarcaik, akkor könnyen használhatják a gyerekeiket arra, hogy rajtuk keresztül mégis megélhessenek valamit abból, ami nekik személyesen nem sikerült. Úgy okoskodnak: „Azért vágytam arra, amire, mert az jó. Ha nekem jó lett volna, akkor a gyerekemnek is jó lesz.” És elkezdik a gyereket - hol gyengédebben, hol meg kifejezetten erőszakosan - a „megfelelő” irányba terelni.

Egy orvosdinasztia tagja mesélte, hogy a maga részéről esze ágában sem lett volna ezt a pályát választani, őt ugyanis a filozófia érdekelte, kamaszkorától arra készült, hogy írni és tanítani fog. Erről persze a család hallani sem akart, hiszen kiskölyök kora óta mondogatták neki: azért született, hogy átvegye a stafétabotot. A családtagok közül ki-ki vérmérséklete szerint próbálta meggyőzni, hogy mégis az orvosi egyetemre felvételizzen. Apja ordított, anyja sűrűn ágynak esett, demonstrálva, mennyire megviseli fia engedetlensége, nagyapja - a dinasztiaalapító - pedig néma elutasításba burkolózott. Ekkora nyomás alatt csak megtörni lehetett. Ez a férfi most ötvenéves, utálja az életét, a kórház gondolatától is kirázza a hideg. Neki nem hivatása, hanem munkája van, életét taposómalomnak érzi, amiből esélye sincs menekülni. Éjszakánként álmatlanul forgolódik, és arról fantáziái, mi lenne most vele, ha mert volna harcolni a vágyaiért. Ahogy hallgattam, az a mondás jutott eszembe, hogy a pokolba vezető út is jó szándékkal van kikövezve. Ennek a férfinak a szülei, nagyszülei teljesen biztosak voltak abban, hogy jót tesznek a gyerekkel. Az ő életükben az orvosi pálya jelentette a kiemelkedést, a kiváló életkörülményeket, a külföldi utazásokat, a kiterjedt kapcsolatrendszert. Ezt próbálták átadni neki is. Az erőszakosság mögött az a meggyőződés állt, hogy „mi tudjuk, neked mire van szükséged, hiszen nekünk már bevált”. Nem bíztak abban, hogy a gyerek belső iránytűje jó felé mutat, és el tudja dönteni, milyen munkát válasszon magának - mint ahogy abban sem hittek, hogy ismeretségeik, kapcsolati hálójuk nélkül is megállja majd a helyét a világban. Görcsösen ragaszkodtak a saját elképzelésükhöz, mert csak így érezték magukat biztonságban, így tűnt számukra kiszámíthatónak és kontrollálhatónak az élet. Ez nem rosszaság. A szülők általában igyekeznek átadni a gyerekeiknek azokat az életstratégiákat, amelyekről úgy gondolják, segíthetnek majd nekik. Ha egy bizonytalan világban - márpedig a XX. század, amelyben az életük nagy részét leélték, bővelkedett bizonytalan helyzetekben - sikerül megtalálni a biztos megélhetés, az egzisztenciateremtés módját, akkor nagy a kísértés, hogy akár erőszakkal is lenyomjuk a gyerekeink torkán, amit jónak gondolunk.

Rábukkantam egy dokumentumsorozatra (Apró szépségek), amely az amerikai gyermekszépségversenyek világát mutatja be. Saját vágyaikat gyerekük életében megvalósítani akaró, megszállott anyukák hurcolják keresztül-kasul az USA államain kicsinyeiket. A legkisebb „versenyzők” még csak pelenkás csecsemők - nem is kérdés, hogy nekik aztán semmilyen hasznuk nem származhat az egész felhajtásból, káruk viszont annál több. Az anyákkal folytatott interjúkból kiderül, hogy vagy ők maguk is jártak egy ideig versenyekre, de aztán kiöregedtek, és nem sikerült a szépségiparban maradniuk, vagy nekik soha nem volt részük ebben, pedig mindig szerettek volna a színpadon tündökölni. Anyák frusztrációja a gyerekeik sorsává válik.

Számomra a legszomorúbb az a rész volt, amelyben egy kisfiút fújtak önbarnítóval, kenték a haját zselével, anyuka pedig boldogtalanul mondta, milyen kár, hogy neki „csak” egy fia van, ezért csupán vele tud versenyekre járni, pedig mennyivel jobb lenne ezt egy kislánnyal megélni.

Nagy kísértést jelenthet, hogy a gyerek sorsát a saját elképzeléseink szerint alakítsuk. Talán még meg sem született, de a fejünkben már alakul a kép, hogy milyennek kellene lennie. Az első gyerekünk valójában ez a fantáziaszülemény, akihez aztán majd megpróbáljuk hozzáilleszteni a világra jött hús-vér embert. Ha ilyenkor jobban ragaszkodunk az elképzelt, mint a valós gyerekünkhöz, ha ő nem tudja átírni a fantáziáinkat, az nem sok jót ígér. Akkor a gyerek sorsa nem szól majd másról, mint a szülők szükségleteinek, vágyainak, elvárásainak a beteljesítéséről.

A világhírű pszichoanalitikus, Alice Miller nem köntörfalaz, egyenesen kimondja, hogy a nevelés nagyon sok esetben nem a gyerekről szól, hanem a felnőttről. A folyamatot a szülő szükségletei irányítják, aki meg van győződve arról, hogy tudja, mi a jó a gyereknek, és abba az irányba tolja. Ez persze olykor lehet tényleg előrevivő is. Az én nagymamám például hiába szeretett volna tanulni, a szülei nem engedték, mert nem akarták, hogy lenézze majd őket iskolázatlanságuk miatt. E félelem okán mondtak nemet a tanítónak is, aki még el is ment hozzájuk, és igyekezett meggyőzni őket: ugyan engedjék már tovább az okos kis Rózsikát a polgári iskolába. A nevelőapja azonban nemes egyszerűséggel kijelentette: egy lánynak csak annyi esze legyen, hogy ha esik, beálljon az eresz alá. Nagyanyámnak ez akkora csalódás volt, hogy ott helyben megfogadta: ha neki egyszer gyereke lesz, akkor abból bizony diplomás embert nevel, mégpedig mérnököt. A tervéből aztán nem is engedett, és nagyjából mindent apám taníttatásának rendelt alá. Ez volt élete nagy missziója. Ebben az esetben a dolgok véletlenül szerencsésen találkoztak, apámnak ugyanis rendkívüli műszaki érzéke van, így a neki megfelelő helyre került. A tanulás, a tudás megszerzése a mai napig hajtja. Még ma, hetvenkét évesen is mindig belekezd valami új dologba, a lakás különböző pontjain felejtett könyveiből lehet tudni, hogy most éppen miben van elmélyülve, a méhészkedés, a vitorlázás vagy a számítógépes tervezés-e az, ami aktuálisan magával ragadja. Az élethosszig tartó tanulás gondolatát ő már a bölcsőben magáévá tette, és persze adta is tovább, hiszen lassan én sem tudom, hány különböző képzésen vettem már részt.

A családban nagyon fontos kérdés a választás szabadsága: mehetek-e arra, amerre szeretnék, élhetem-e a saját életemet, vagy a szülő elképzeléseit kell követnem?

Kérdések?

- Érezted-e, hogy kimondott vagy kimondatlan elvárásoknak kell megfelelned?

- Hogyan fogalmazta meg a család az elvárásokat?

- Emlékszel-e jellegzetes mondatokra a jövőddel kapcsolatban? (Például: „Majd, amikor te is orvos, ügyvéd, katona, színész leszel...)

- Szabadon eldönthetted-e, mit sportolj, milyen hangszeren játssz, milyen szakkörre járj?

- Szabadon eldönthetted-e, hol tanulj tovább?

- Hogyan bátorították a szabad választást a családodban?

Helyettesítő gyerekek

„Meghitt világomat

saját mitológiám

sárkányai védik.”

(Salvador Dali)

Gyermekhalál. Szörnyen nehéz téma. A lelkünk mélyén mindannyian hordozunk egy elképzelést arról, hogy mi a világ rendje, és akkor érezzük magunkat biztonságban, amikor a történések ezt a rendet követik. E szerint a gyermek a jövő ígérete, a leszármazott (milyen beszédes ez a szó, ha elképzelünk egy családfát, ahol a korábbi generációk alatt helyezkednek el az újabbak), aki továbbviszi a szülő életét. A szülő megy elöl, a gyermek pedig követi őt - az életben és a halálban egyaránt. Ha ez a rend felborul, és egy család elveszíti a gyermekét, azt rettenetesen nehéz feldolgozni - épp azért, mert nemcsak egy különlegesen értékes szeretetkapcsolat szakad meg, de egy világkép is összedől. Hát hogyan halhat meg egy gyermek, akinek az lenne a feladata, hogy benne és az ő majdani gyerekeiben éljen a szülő tovább...? Hogyan lehet tovább élni, amikor a gyermek elvesztésével a legalapvetőbb meggyőződéseinket is elveszítjük? Megszűnik a biztonságérzet, a kiszámítható és bejósolható világba vetett hit, de elvész a szülői én egy darabja is. Egy ilyen súlyos trauma az egyéni fájdalom mellett a családtagok közötti kötődésekre is hatással van, és befolyásolja a túlélő vagy a később született gyermek és a szülők közötti kapcsolat érzelmi minőségét is. A kutatók három jellegzetes forgatókönyvet tudtak azonosítani.

Egyes családokban a néma bűntudat lesz az uralkodó érzés. Náluk általában mélyen hallgatnak a veszteségről, a testvér halála tabutémává válik. A feldolgozatlan, letokolt érzések azonban súlyos teherként ülnek meg a családi rendszeren, és az élő gyerek keserves szerepbe kényszerül: olyan mementóvá válik, aki puszta jelenlétével a veszteségre emlékezteti szüleit. Ebből a helyzetből nincs menekvés. Valahányszor ránéznek, az elveszített gyermek jut az eszükbe, ám mivel a fájdalmat nem merik megélni, az düh képében jelenik meg. A düh célpontja pedig a túlélő gyermek lesz: kritizálják, bántják, kérdőre vonják, szeretetlenül bánnak vele. A gyerek lassan elhiszi, hogy ő a rossz, ő tehet mindenről, magára veszi a család bűntudatát, ez pedig későbbi kapcsolataira is katasztrofális hatással lesz.

Kétségbeesett férfi keres fel, akinek éppen a negyedik válását mondták ki, és arra kér, derítsük ki, miért mennek egymás után tönkre a kapcsolatai. Kiderül, hogy hároméves volt, amikor a hatéves bátyját elütötte egy autó. Éppen indultak volna valahová, már az utcán álltak, amikor ő sírni kezdett, hogy a macija a házban maradt. Az anyukájuk visszaszaladt érte, és akkor történt a tragédia: a bátyja kilépett az útra, épp egy teherautó elé. Azonnal szörnyethalt. Az édesanyja teljesen összeomlott és fájdalmában szinte megnémult. Ettől kezdve alig szólt hozzá, akkor is inkább csak kritizálta vagy hibáztatta valamiért. Ez a férfi tehát háromévesen nemcsak a bátyját, de az édesanyját is elveszítette. A szeretet helyébe az elutasítás lépett. Mit tehet egy kicsi gyerek, hogy ezt el tudja viselni? Egy ideig próbálkozik, aztán ha nem jár sikerrel, hátrébb lép. Megtanul távol kerülni a fájdalom forrásától és a saját érzéseitől is. Kerüli az intimitást és elfojtja az érzéseit. Ő is ezt tette. Érzések helyett inkább gondolkodott. Tanult, aztán dolgozott, majd még többet dolgozott, megszállottan, hogy ne legyenek üresjáratok. Amikor valakivel megismerkedett, rövid ideig intenzív lángolást érzett, de néhány hónap múltán megint minden szürkévé vált. Ilyenkor a nőket okolta, akik az elején galád módon becsapták, és elhitették vele, hogy izgalmas, szenvedélyes szerelemre számíthat. A negyedik válása után kezd neki derengeni, hogy talán az ő oldalát is meg kellene vizsgálni, mert lehet, hogy nem a nőkből, hanem belőle múlik el valami. A gyerekkori története világít rá arra, milyen mély sebet hordoz, ami megakadályozza a valódi elköteleződésben. Egy darabig megy a dolog, ám amikor a másik elvesztése már túl nagy fájdalommal járna, akkor szélsebesen visszavonja az érzelmeit, amit úgy él meg, hogy a párja unalmassá vált. Ez egy bombabiztosan működő lelki manőver, ami védi a fájdalomtól. Valójában egész életében mást sem tett, mint menekült a kötődés elől, ami gyerekként annyi szenvedést okozott neki. A legmegrázóbb azonban az a felismerése, hogy a saját gyerekeivel sem mert bensőséges viszonyt kialakítani. Inkább haveri volt a nexus, mert annál közelebb hozzájuk sem mert merészkedni. A nagymamában megszakadó szeretetkapcsolat így hatott még az unokák életére is.

Egy másik esetben egy gyászoló anya keres fel, és így meséli el a történetét: „Hét hónapos terhes voltam, amikor a kétéves kislányom meghalt leukémiában. Azt hittem, beleőrülök a fájdalomba. Amikor megszültem, rá sem tudtam nézni a babára, egyszerűen képtelen voltam rá. Nekem nem az a gyerek kellett, hanem a másik, aki ott feküdt egyedül a temetőben, csak őt akartam vissza, senki mást.” Ha egy gyerek elveszíthető, és az ilyen pokoli fájdalommal jár, akkor a lélek logikája szerint jobban járunk, ha soha többé nem engedünk a szívünkbe senki mást. A túlélő gyerek így kívül reked, és megfosztatik a kapcsolat lehetőségétől. Válaszul sokszor megjelenhet a túlélő bűntudata: „Ha a testvérem meghalt, nekem sincs jogom az élethez.” Ez a gyakran nem is tudatosuló meggyőződés aztán önsorsrontó életvezetésben jelenhet meg.

Más esetekben a gyermek elvesztése olyan bizonytalanná teszi a szülőket, hogy az életben maradt testvérét még a széltől is óvják. Ez a gyakorlatban állandó és masszív korlátozásokat jelent. „Vigyázz, mert a világ veszélyes, bármikor megtörténhet a tragédia!”, üzenik a szülők minden mozdulatukkal. Ezt a saját bőrömön is megtapasztaltam. Anyai nagymamám két babát veszített el, mire édesanyám megszületett. Ő lett az egyetlen gyereke, akit soha nem tudott felszabadultan, félelem nélkül szeretni. Mindig volt miért aggódnia. Amikor aztán én is a világra jöttem, nekem is kijutott a rettegéséből: mezítláb lenni egyszerűen tilos volt, annyira félt, hogy felfázom, begyullad a vesém és meghalok. „Paaaaa-pucs!” - hallom ma is, ahogy elnyújtva kiabál. De hallom magamat is, ahogy ugyanígy nyaggatom a saját gyerekemet. Így adjuk át a félelem stafétabotját generációról generációra.

A feldolgozatlan gyász következtében előálló harmadik forgatókönyvről Salvador Dali és Vincent Van Gogh története jut az eszembe. Azt hihetnénk, azon kívül, hogy mindketten világhírű festők voltak, nem sok közös akadt bennük, életük korai évei azonban rácáfolnak erre.

Dali mindössze kilenc hónappal azután született, hogy ugyancsak Salvador nevű bátyja, aki még a második évét sem töltötte be, egy emésztőszervi betegség következtében elhunyt. Dali szülei meg voltak győződve arról, hogy másodszülött fiuk valójában elhunyt gyermekük reinkarnációja, aki azért jött a világra, hogy a helyébe lépjen. Ötéves korában ki is vitték bátyja sírjához, amin ott állt a saját neve. Dali ettől kezdve élete végéig úgy gondolt magára, mint aki halott testvére életét folytatja tovább. Talán nem puszta spekuláció azt állítani, hogy ennek a történetnek köze lehetett fiatalkori identitáskereséséhez és extrém életvezetéséhez. Önéletrajzi könyvében (Salvador Dali titkos élete) így ír: „Már gyermekkoromtól kezdve mindent »másképp csináltam«, mint a többiek, de ezt szinte észre sem vettem. Kamaszkoromtól kezdve már szándékosan tettem így. Elég volt, ha azt mondták, »fekete«, én azt feleltem, »fehér«; ha tisztelettudón meghajoltak, én köpködtem. Örökös vágyam, hogy másnak érezzem magam, dühödt könnyekre fakasztott. Egyfolytában azt ismételgettem magamban: »Én egyedül! Én egyedül!«” Megrendítő sorok egy embertől, aki már korán megtanulta, hogy soha nem lehet önmaga...

Vincent Van Gogh szintén a bátyja nevét kapta, aki az ő születése előtt egy évvel halva jött világra. Hogy a helyzet még bizarrabb legyen, a templomi nyilvántartásba is elhunyt bátyja sorszáma alatt vezették be, ő is a 29-es szám alatt szerepel. A kis Vincentet is gyakran kivitték a temetőbe, a bátyja sírjához. Nyomasztó elképzelni, milyen élményt jelentettek ezek a látogatások a fejlődő személyiség számára. A zűrzavar azonban itt még nem ért véget. Amikor a festő szeretett testvérének, Theónak fia született, fivére úgy döntött, hogy a csecsemő szintén a Vincent William Van Gogh nevet kapja. Habár ő ezzel a tiszteletét akarta kifejezni, Van Gogh feltehetően úgy érezhette, hogy testvére az ő helyébe állítja a csecsemőt, ahogy korábban szülei tették őt elveszített bátyja helyébe. Egyes elképzelések szerint ez lehetett a végső lökés az amúgy is instabil művész számára, aki fél évvel unokaöccse születése után öngyilkos lett.

A pszichológia helyettesítő gyerekeknek nevezi azokat, akik testvérük halálát követően azzal a feladattal születnek, hogy betöltsék az elhunyt után maradt hatalmas űrt.

A helyettesítő gyerekek nehézségeiről 1964-bcn jelent meg az első tanulmány. A szerzők, Albert és Barbara Cain kutatásaiból és esettanulmányaiból kiderült, hogy ha a szülők gyászfolyamata megreked, ha tagadják a veszteséget, vagy túlságosan gyorsan szeretnének túllépni rajta, az patológiás irányba torzíthatja a később született gyermek személyiségfejlődését. A szülők tudattalanul - de ahogy a fenti két példában láttuk, akár nyíltan kimondva is - azt várhatják tőle, hogy tegye semmissé, törölje el testvére halálát, azonosuljon vele, vigye tovább az ő megszakadt életét.

Ha a szülők szívében az elhunyt testvér helyébe születünk, az meghatározó lehet sorsunk alakulása szempontjából. Ilyen elvárások mellett ugyanis szinte lehetetlen az önálló identitás kialakítása. Amikor a szülők vágya az, hogy ne önmagunk legyünk, hanem azzá váljunk, aki elment, akkor válaszként egy pszeudo- (mintha) vagy álidentitás jön létre, énazonosság hiányában pedig belső bizonytalanság, határozatlanság és befolyásolhatóság jelenik meg. A helyettesítő gyerek eleve vesztes pozícióból indul, a halál ugyanis idealizációs folyamatokat indít el, a veszteség megszépíti és tökéletessé teszi az elhunytat. Az elveszített gyermek képe így hatalmasra nőhet a szülők lelkében, és a később született testvér bármit is tesz, nem tud versenyre kelni vele. Képzeljük el, ha valaki rendre alulmarad „angyali” testvéréhez képest.

Az állandó kudarcélmények megtépázzák az önbecsülését, és kialakul egy indítékszegény, passzív-dependens beállítódás. Ez a „soha nem lehetek elég jó” érzés beépül a személyiségbe, szinte lehetetlenné téve a valódi függetlenedést és felnőtté válást.

Ki ne ismerné Pán Péter, a felnőni nem akaró fiú történetét? Azt azonban talán kevesen tudják, hogy szerzője, J. M. Barrie számára ennek a műnek a megírása valójában traumafeldolgozást jelentett. Mindössze hatéves volt, amikor tizennégy esztendős bátyja egy balesetben életét vesztette, édesanyjuk pedig összeroppant a fájdalomtól. A kis James minden éjjel ott ült gyászoló anyja ágyánál, hogy valamiképp segítsen neki kikapaszkodni mély depressziójából. Kívánságára bátyja ruháit kezdte hordani, és még fütyülni is megtanult a kedvéért, úgy, ahogy korábban a fivére tette. Amikor betöltötte a tizennegyedik évét, növekedése rejtélyes módon leállt. Így lett ő a felnőni soha nem akaró (vagy tudó) fiú. Érdekesség, hogy míg Pán Péter fantáziaországa a magyar fordításban Nekeresdországként szerepel (a franciában pedig Képzeletországként), az eredeti szövegben ez Sohaország, amely - a magyar származású pszichoanalitikus, Kathleen Kelley-Lainé izgalmas észrevétele szerint - sokkal plasztikusabban fejezi ki a mozdulatlanná dermedt idő birodalmát, ahol semmi sem változik, nem halad előre, csak ismétlődik.

Ha olyan családba születünk, ahol korábban már elvesztettek egy gyermeket (vagy már a mi életünkben történik meg a tragédia), az örök lenyomatot hagy a mi lelkünkön is. Túlélővé válunk, aminek pszichés következményét sorsunkban hordozzuk tovább.

Minél inkább megreked a szülő a gyászában, minél nehezebben engedi el halott gyermekét, annál jobban torzul a viszonya az életben maradottakkal is. Egy gyermek elvesztése a család szerkezetét is átformálja, az élők mellett lesz egy hiányzó tag is.

Egy gyermek halálakor elsöprő erővel ébredhet fel a vágy, hogy megszabaduljunk a szenvedéstől. Van, hogy úgy gondoljuk, egy újabb baba születése gyógyír lehet a fájdalmunkra. Ez is a lélek természetes próbálkozása lehet. Sietve menekülni, felülírni, megsemmisíteni a tragédiát! A környezet pedig sokszor szintén ebbe az irányba igyekszik terelni. Egy páciensemnek alig néhány hónappal kislánya elvesztését követően azt tanácsolta jó szándékú, ám a lélek természetét kevéssé ismerő orvosa, hogy ne ragadjon bele a veszteségbe, fiatal még, szüljön minél hamarabb másik gyereket. A gyász azonban megköveteli a maga idejét. Ha tagadjuk, vagy mielőbb szabadulni szeretnénk, előbb vagy utóbb benyújtja a számlát.

A helyettesítő gyerekek sorsa olykor egészen tragikusan alakulhat. Mintha a lélek egy sajátos logikát követne, és újrajátszaná az eseményeket. Hadd meséljek erről egy nagyon szomorú történetet.

Feketébe öltözött nő érkezik hozzám a rendelésre. Teljesen össze van törve, árad belőle a szívet tépő szomorúság. Elmondja, hogy alig egy hónapja veszítette el tizennyolc éves fiát egy autóbalesetben. Születésnapjára a fiú jogosítványt kért, amibe a szülők, bár kissé vonakodva - mert féltették a gyereket - belementek. A fiú járt autós oktatásra, és nagyon várta, hogy a tizennyolcadik születésnapján már kocsival vigye a barátait a buliba. A vizsgán hiba nélkül ment át, madarat lehetett volna fogatni vele, annyira büszke volt magára, de a szülei is nagyon büszkék voltak rá. Aznap szép idő volt, csak estére borult be kicsit az ég, de úgy tűnt, el is oszlanak a felhők, nem lesz eső. A fiú boldogan dudálva indult el otthonról, a szülők a kapuból integettek neki. Az anya még lépett egyet, és utána is kiáltott, hogy vigyázzon magára és nagyon óvatosan vezessen. Húsz perc múlva leszakadt az ég, és zuhogni kezdett az eső. A szülők nem sokra rá hallották a szirénázó mentőt, és egy belső hangtól indíttatva azonnal autóba ültek, száguldottak azon az úton, amerre a fiuk is tartott. Már messziről meglátták az aszfaltról lesodródott és fának ütközött autót. A mentősök már a fiú újraélesztésével próbálkoztak, de fél óra küzdelem után feladták. Tragikus történet, alig lehet utána megszólalni. Itt azonban még nem volt vége. Az anya folytatta. Elmondta, hogy tizenkilenc évvel azelőtt volt neki egy kisbabája, szintén fiú. Az a baba három hónapos korában váratlanul meghalt. Azt hitte, belebolondul a fájdalomba, hogy egyszerűen nem éli túl ezt a veszteséget. A család, a rokonok próbálták vigasztalni, és azt tanácsolták, ne eméssze el magát, inkább azonnal szüljön egy másik gyereket. Így is lett. Még abban a hónapban teherbe esett. A megszülető kisbabára mindenki úgy tekintett, mint aki belép testvére helyére és pótolja a pótolhatatlant. „Nem akartam azt az egyet meggyászolni, most kettőt gyászolhatok.” Nehéz, bűntudattal telt szavak.

Természetesen nem minden gyerekből lesz helyettesítő gyerek, aki halott testvére után született. Ha a szülők képesek voltak szembenézni a gyásszal, ha megfelelően elsiratták, és végül elengedték elvesztett gyermeküket, akkor az életben maradó testvérekhez fűződő kapcsolatukat nem terheli meg a feldolgozatlan veszteség fájdalma.

A kutatásokból mára kiderült, hogy nem csak testvére halála után kerülhet valaki a helyettesítő gyerek szerepébe. Minden olyan esetben, amikor egy gyereknek olyan elvárásoknak kell megfelelnie, vagy olyan vágyakat kell valóra váltania, amelyeket eredetileg egy másik gyerektől vártak volna, kialakul ez a szerep.

Vegyük például az örökbe fogadott gyerekek helyzetét. Ők leggyakrabban azért érkeznek a családba, mert nem született meg a várva várt vér szerinti baba. Ekkorra már hosszú évek alatt egymásra halmozódott csalódások, sikertelen próbálkozások frusztrációi nyomják a szülők lelkét, de rengeteg álmot is szőttek arról, hogy milyen lesz majd a gyerek, ha egyszer mégis világra jön. Az örökbefogadott gyerekek általában ebbe a fantázia által már szépen betöltött, kiszínezett helyre érkeznek, és a legtöbbször - bár tudattalanul - azt várják tőlük, hogy váljanak azonossá az elképzelt gyerek képével. Ez a kimondatlan, de a lélek rejtett regisztereivel pontosan érzékelt nyomás megnehezítheti a valódi Én kibontakoztatását. Ha a „legyél az, aki vagy” helyett a gyerek azzal a kéréssel találja magát szembe, hogy „legyél az, akinek én elképzellek”, két dolgot tehet: vagy lemond a saját identitásáról, és igyekszik megfelelni a vágyott képnek, vagy harcba száll, és erejét az ellenállásra fordítja. Kétféle kimenet, de egyiknek a végén sem ő maga áll.

Természetesen azt is el kell mondanunk, hogy ha a szülőknek sikerült feldolgozniuk, és elfogadniuk, hogy az ő gyermeküknek mindig két születésnapja lesz, az egyik, amikor a világra jött, a másik pedig, amikor a családjukba érkezett, csodálatosan szép egymásra találások jöhetnek létre szülők és örökbefogadott gyerekek között.

Tartósan beteg gyerek van a családban. Ha elképzelünk egy ilyen történetet, valószínűleg elsősorban a beteg gyermek helyzete foglalkoztat minket. Ezzel sokáig a kutatók is így voltak, csak az utóbbi években kezdték vizsgálni, vajon az egészséges testvérrel mi történik, az ő életét hogyan befolyásolja a testvér betegsége. Az eredmények azt mutatják, hogy a betegség olyan mértékben változtatja meg a családi dinamikát, ami az egészséges testvér életére is jelentős hatással lehet. Néhány adat: a krónikusan beteg testvér mellett felnövő gyerekek körében kétszer nagyobb valószínűséggel alakul ki valamilyen pszichés zavar, mint például depresszió, szorongás vagy kényszerbetegség. Ezek a nehézségek pedig akár a teljes életutat is végigkísérhetik, ahogy a bűntudat érzése is, ami a legtöbb egészséges testvér számára alapélménnyé válhat. „Miért vagyok én egészséges, ha a testvérem beteg?” - ez a visszatérő, önmarcangoló kérdés kínozza őket.

Élénken emlékszem például arra a kedves, ötvenes hölgyre, akinek egész életét a mardosó bűntudat irányította. Öccse súlyos genetikai betegséggel jött a világra, az orvosok azt jósolták, maximum két-három évig fog élni. A család összefogott, és otthon ápolták. Az akkor ötéves kislány kétségbeesetten igyekezett segíteni a szüleinek, és állandóan bűnösnek érezte magát, amiért ő olyan szerencsés, hogy futkározhat és játszhat, miközben a testvére magatehetetlenül fekszik. Folyton ostorozta magát, és idővel ezt olyan profi szintre fejlesztette, hogy a bűntudat beépült az önmagáról kialakított képbe. Ha egyetlen mondatban kellett volna kifejeznie, milyen ember is ő, csak annyit felelt volna: bűnös vagyok. Ez a gyötrő érzés még felnőve is úgy működött, mint egy fekete fal, amely elválasztotta a meghitt kapcsolatoktól.

A szülők, ha egyik gyermekük fokozott gondoskodást igényel, akaratlanul is két jellegzetes viszonyulást alakítanak ki. Az egyik esetben az történik, hogy minden figyelmüket, erejüket, testi és lelki kapacitásukat felemészti a beteg gyerek gondozása, gyógykezelése, ezért az egészséges gyerek igényei háttérbe szorulnak. „Várj, tudod, hogy most a testvéredet kell ellátni!”, „Te olyan okos vagy, megérted, hogy neki nagyobb szüksége van a gondoskodásra!”, „Fogadj szépen szót, és menj játszani, ne terhelj még te is!” Az egészséges testvér pedig, hogy kímélje a szülőket, lábujjhegyen közlekedő árnyékká válik, aki fölöslegesnek érzi magát. Az igazi csoda (2017) című film éppen egy ilyen családot mutat be. Ugyan hollywoodi produkció révén a karakterek nincsenek túlcizellálva, de így is összeszorul a szívünk egy-két jelenetnél. Például, amikor az egészséges kislány azt mondja: „Sose kértem anyát, hogy segítsen a házimmal, nem vártam el apámtól, hogy segítsen felkészülni egy dolgozatra. A házimat mindig várókban és kórházakban írtam meg. Anyáék mindig azt mondták, én vagyok a világ legmegértőbb lánya. Hát nem is tudom, csak éreztem, hogy a családom már nem bír el többet.”

De a másik forgatókönyv sem ígér sok jót az egészséges gyerek számára. E szerint - mint a szülők „egyetlen reménysége”- ő kerül a figyelem középpontjába. Az összes lehetséges elvárás a nyakába zúdul, és kettő helyett kell teljesítenie, hogy csökkentse szülei frusztrációját és aggodalmait.

Itt is meg kell jegyeznünk, hogy a fenti forgatókönyvek egyáltalán nincsenek kőbe vésve. Az, hogy egy család hogyan működik, ha tartósan beteg gyereket ápolnak, és az egészséges testvérre mindez milyen hatással lesz, számtalan tényezőtől függ. Ha megfelelő (akár külső, akár belső) erőforrások állnak a rendelkezésükre, az jelentősen képes mérsékelni a negatív hatásokat.

Kérdések

- Volt-e olyan érzésed, hogy számodra érthetetlen módon vagy furcsán viselkednek veled a családban?

- Volt-e olyan testvéred, akit még a születésed előtt veszített el a családod?

- Nyíltan beszéltek róla vagy titkolták?

- Kérdezhettél-e róla, és kaptál-e válaszokat?

- Összehasonlítottak-e elhunyt testvéreddel?

- Van-e (volt-e) tartósan beteg testvéred?

- Milyen kimondott vagy kimondatlan elvárásoknak kellett megfelelned ezzel kapcsolatban?

- Mondták-e, hogy te vagy a család minden reménysége?

- Érezted-e, hogy az indokoltnál jobban féltenek?

- Éreztél-e megmagyarázhatatlan bűntudatot?

Testvérsorrend

Nem kell egyedül élned a világban,

ott van a testvéred.

(Albert Schweitzer)

Gyakran szinte képtelenek vagyunk felfogni, hogyan járhat be két testvér gyökeresen különböző életutakat. Míg az egyik elakad, kudarcot kudarcra halmoz vagy nem tud szabadulni a szenvedélybetegség fogságából, a másik kiegyensúlyozottan, nagyobb döccenők nélkül éli az életét, szép családja van és a szakmájában is halad előre. De hogy a csudába lehetséges ez, amikor mindketten ugyanabban a családban nőttek fel...? A rövid válasz az, hogy nincs két gyerek, aki ugyanabban a családban nőne fel - legalábbis lelki értelemben biztosan nincs. Ahány gyerek születik egy családba, mind más és más kapcsolati, érzelmi közegbe érkezik, és persze különböző veleszületett temperamentumot hoznak magukkal, így aztán igen eltérő tapasztalatokra tesznek szert.

Már Alfred Adler - Freud első követője, majd első hűtlen tanítványa - is foglalkozott azzal, hogy a születési sorrend miként alakítja életutunkat, az ő meggyőződése ugyanis az volt, hogy a családban elfoglalt helyünknek jellemformáló hatása van. Ezt a tézist azóta egyik évben igazolják, míg a következőben cáfolják a különböző kutatócsoportok, de az biztos, hogy szűnni nem akaróan foglalkoztatja a szakembereket, vajon a testvéri konstelláció hogyan hat a sorsunkra. Egyet biztosan leszögezhetünk: életünk leghosszabb kapcsolatai a testvéreinkhez fűznek minket, így a hatásuk - legyen az pozitív vagy negatív — nehezen hagyható figyelmen kívül, amikor azon töprengünk, hogyan lettünk azzá, akivé.

Kevin Leman amerikai pszichológus Születési sor(s)rend című könyvében azt is leszögezi, hogy ezt a tényezőt még számtalan más változó is kiegészíti, amelyeket szintén fontos figyelembe vennünk. Nézzük, mik ezek!

Korkülönbség. Hat évnél nagyobb korkülönbség esetében klasszikus értelemben alig beszélhetünk testvéri kapcsolatról. Ilyenkor a gyerekekre az egykeség jegyei lesznek inkább jellemzők. Mire a kicsi készen állna a kapcsolatra, és a testvérek között elindulhatna az intenzív interakció, a nagyot már a kortásai foglalkoztatják vagy el is került a családból.

Hagyományosan általában a két-három évet tartjuk ideális korkülönbségnek (a családtámogatási rendszer is ezt támogatja).

A gyerek neme. Míg az USA-ban és Nyugat-Európában sok törekvés irányul a nemsemleges bánásmód meghonosítására, hazai környezetünkben továbbra is azt látom-hallom, hogy a szülők érzelmi viszonyulásukban és kommunikációjukban is vastagon aláhúzzák a nemi különbségeket. Nemrégiben például tanúja lehettem egy boltban, amint egy anyuka így szólt kétévesforma, zokogó kisfiához: „A fiúk nem sírnak, a hiszti a lányoknak való.” Szívem szerint megkérdeztem volna tőle, vajon hány alkalommal borult már ki a férje érzelmi elzárkózásán, és hányszor háborodott fel, amikor egy férfi hisztinek nyilvánította az ő fájdalmát vagy szomorúságát. Ha pedig ez egyszer is előfordult, akkor nem ártana erőfeszítéseket tenni, hogy végre megváltoztassuk ezt az ostoba szocializációs gyakorlatot.

Az igazság tehát az, hogy a szülők a mai napig máshogy bánnak a különböző nemű gyerekeikkel. A fiúknál hagyományosan tiltják és a gyengeség jelének tekintik a fájdalom, a félelem és a szomorúság megnyilvánulásait, míg a lányoknál a düh és az önérvényesítő magatartás vált ki belőlük rosszallást.

Szülők helye a saját születési sorukban. Kik lesznek a szülők? Természtesen az egykori gyerekek, akik legkorábbi tapasztalataikat viszik magukkal a szülői szerepbe is. Az elsőszülöttek például, akik a legtöbbször konzervatívabbak és szabálykövetőbbek, szülőként is katonásabban irányítják a családot, de az is előfordulhat, hogy a teljesítmény túlhangsúlyozása miatti egykori negatív tapasztalataikat kompenzálni igyekeznek, és elsőszülöttjükkel elnézőbben, megengedőbben bánnak. Érdekes megfigyelés az is, hogy a szülők általában azzal a gyerekkel találják meg legkönnyebben a hangot, akivel azonos a születési sorrendjük.

Patchwork, mozaik vagy vegyes családok. (Már az is milyen beszédes, hogy ilyen sokféle elnevezést használunk arra az esetre, amikor a válást vagy az egyik szülő halálát követően két családból egy harmadik rendszer alakul ki. Mintha ez is azt jelezné, hogy egy többszörösen összetett, gyakran nehezen átlátható - és főleg kezelhető - érzelmi helyzetről van szó.) Ebben az esetben a gyerek különböző pozícióban lehet az apa, illetve az anya által alapított új családban, ami persze pluszhatást jelent. „Aranka, kérem, a maga gyereke meg az én gyerekem veri a mi gyerekünket”- mondta az anekdota szerint Karinthy második feleségének, Bőhm Arankának, amikor különböző „alomból” származó gyerekeik között kitört a testvérháború.

Eltérő szülői bánásmód. „Mi mindegyik gyerekünket ugyanúgy szeretjük” - nyomatékosítják a szülők, ám ha a testvéreket kérdezzük, ők pontosan meg tudják mondani, ki a kedvenc, ki részesül megkülönböztetett bánásmódban. Hiába az a társadalmi kívánalom - és általában az anya-apa személyes vágya is -, hogy minden gyerek egyenlő legyen a szülők szemében, a legtöbb esetben teljesen akaratlanul is eltérő lesz a kapcsolatok érzelmi minősége. (Van, hogy élethosszig tartó sérüléseket okozva.) Szinte minden testvérrel felnőtt páciensem elmondja, hogyan tettek köztük különbséget a szülők. „A bátyámnak vasárnaponként soha nem kellett korán felkelnie. Ha én mertem volna reggel hét óra után ágyban maradni, megnézhettem volna magam.” „A »Valaki porszívózzon fel a szobában!« mondat után anyám mindig rám mutatott. Ebben a helyzetben én mindig valaki voltam, a nővérem meg senki. Szívesen lettem volna egyszer én is a senki.”

Az eltérő bánásmód sorsformáló erővel bír, hiszen mindaz, amit legkorábbi éveinkben átélünk, ahogy bánnak velünk és reagálnak ránk, személyiségszinten épül be.

Most pedig nézzük meg, mi az, ami nagy általánosságban elmondható a testvérpozíciók hatásáról. (Miközben persze ne felejtsük el a módosító hatásokat is figyelembe venni.)

Amit biztosan állíthatunk: az elsőszülött gyerek avatja be anyját és apját a szülői létbe. Ő az, akivel minden először történik. A várandósság izgalma, az első pelenkázás, a „jön a foga” kínlódása - és a sort a végtelenségig folytathatnánk. Egy ideig a helyzete is kiváltságos, hiszen minden tekintet kizárólag rá irányul, és legtöbbször túl is óvják. Felnőve ők gyakran konzervatív higgadtsággal működnek az életben, és inkább lesznek vezetők, mint formabontó újítók. Inkább védik a hagyományokat, és nagyobb valószínűséggel veszik át a szülők értékrendjét.

A kiemelt helyzetet évszázadokon keresztül az örökösödési szokások is egyértelművé tették. A vagyont az elsőszülött fiú örökölte, de a taníttatásban is ő élvezte az elsőbbséget. Apai nagyapámért, aki második volt a születési sorban, hiába kampányok a tanító, hogy kevésbé tehetséges és motivált bátyja helyett őt küldjék egyetemre, a dédnagyapa hajthatatlan volt. A szokás az szokás: a nagy tanul, a kicsi meg „dogozik”. Nemzetközi kutatásokból tudjuk, hogy az elsőszülöttek általában még ma is magasabb végzettséggel rendelkeznek, több közöttük a vezető beosztású, és a keresetük is magasabb, mint fiatalabb testvéreiknek.

Már Francis Galton, a XIX. század sokoldalú gondolkodója is észrevette, hogy a jelentős tudósok és Nobel-díjasok között többségben vannak az elsőszülöttek. De az amerikai elnökök több mint fele is elsőszülött volt.

Az evolúciós pszichológusok - ezek a minden lila ködtől mentes, pragmatikus figurák, akik szerint modern koponyánkban kőkori elme lakik, és minden emberi viselkedés és jellemvonás csak úgy maradhatott fenn, hogy egykor szelekciós előnnyel járt - úgy gondolják, hogy az elsőszülöttek nem véletlenül élveznek előnyöket a családban. Ha a viselkedés elsődleges célja a faj fennmaradása, akkor ez teljesen érthető. Az elmélet szerint a szülőkben van egy természet által beépített kalkulátor, amely segít eldönteni, mennyi és milyen minőségű szülői ráfordítással érhetik el, hogy génjeik minél nagyobb valószínűséggel átadódjanak a következő generációknak. A szülői ráfordítás elmélete szerint az idősebb gyerek általában már kevésbé sérülékeny, mint a kistesó, hiszen mire a kicsi gyenge újszülöttként a világra jön, a nagy már valamelyest bizonyította túlélési alkalmasságát, ezért „jobban megéri” invesztálni az életébe, és biztosítani számára az erőforrások nagyobb részét, vagyis kiemelten kezelni.

Az elsőszülöttség érdekes módon eltérő neurobiológiai működést is jelent. Majomvizsgálatokból derült ki, hogy ha elsőszülött kis bébiket idegen környezetbe vittek, ők fokozottabb stresszválaszt mutattak, mint fiatalabb testvéreik. Mintha a természet az elsőszülöttet eleve óvatosabbra tervezte volna, hogy ne nagyon keresse a bajt a szeleskedésével, hisz ki tudja, lesz-e még esély következő gyerekre...

Ahogy minden éremnek két oldala van, úgy az elsőszülöttség is jócskán ambivalens helyzet. Ahogy már említettem, a pozitív oldalon ott van a szülő maximális ideje, hozzáférhetősége, erőforrásai. A másik oldalon viszont a tapasztalatlansága, a szorongásai, a görcsössége és az összes elvárása, amit csak egy gyerekkel szemben támasztani lehet.

A régi vicc szerint az első gyereknél, ha leejtjük a földre a cumiját, még sterilizáljuk, háromszor kifőzzük, a másodiknál kapkodva víz alá tartjuk, a harmadiknál megfújjuk kicsit, a negyediknél meg örülünk, ha a kutya visszahozza, és beteszi a gyerek szájába.

Az öcséméknek három gyerekük van, úgyhogy testközelből nézhettem végig ezt a változást. Az első gyereknél még minden szoptatás előtt megmérték a kicsit, feljegyezték az értéket, aztán jöhetett a szoptatás, utána megint mérlegelés, majd ismét feljegyzés. Vagyis minden alkalommal le kellett mérni, hogy megette-e a gyerek a szükséges mennyiséget. Hiába látszott, hogy majd kicsattan, és duplatokája van, a szülők még olyan bizonytalanok voltak, hogy jobban hittek a mérlegnek, mint a saját szemüknek. Mire a harmadik gyerkőc megszületett, már nem maradt idejük a bizonytalankodásra.

Testvér hiányában az elsőszülöttek egykévé válnak. Már a kifejezésben is van valami leértékelő, és ezeket a gyerekeket tényleg sokáig önzőnek, rosszul alkalmazkodónak tartották. Elkényeztetett kis akarnokoknak, akik nem képesek csapatban működni. Ez a téves elképzelés annyira elterjedt, hogy voltak olyan külföldi cégek, akik egyszerűen fel sem vették azokat a munkára jelentkezőket, akikről kiderült, hogy testvér nélkül nőttek fel. (A testvérhelyzet először a családban adja fel nekünk a leckét, felnőve meg társadalmi szinten vagyunk kénytelenek szembenézni a hatásaival.)

Az egyedüli gyereknek magának kell megfelelnie az összes - sokszor akár egymásnak ellentmondó - szülői elvárásnak. Eszembe jut például az egyik ismerősöm, akiből az anyja hol ragyogó színésznőt, hol meg kiváló orvost szeretett volna faragni. Az ambivalens kívánalmak eredménye aztán három félbemaradt egyetem lett, és a mai napig tartó dilemma, hogy igazából mi is szeretne lenni. (Mondhatnánk, hogy legyen önmaga, de neki épp az a problémája, hogy fogalma sincs, ki is ő valójában.)

Egy lassan a negyvenes éveibe lépő nő azzal a problémával keres fel, hogy még sosem volt párkapcsolata, és ez a helyzet egyre nehezebbé válik számára. Vidéken élő anyukája ugyanis szinte személyes sértésnek veszi, hogy nem talál magának társat. Valahányszor beszélnek, mindig elhangzik a rémületes kérdés: „És találtál már végre valakit?” Ő persze igyekszik, már futószalagon randizik, de semmi sem akar összejönni. Mivel egy kifejezetten csinos, intelligens, barátságos nőről van szó, nehezen tudom elképzelni, hogy az elmúlt években egyetlen férfi sem akadt, akinek komolyabban felkeltette volna az érdeklődését. Mi lehet a gond? - kérdezem magamtól, és hamarosan meg is kapom a választ. Mivel megtapasztaltam, hogy az ördög valóban mindig a részletekben rejlik, többnyire akkurátusan kérdezgetem a pácienseimet a hétköznapjaikról: hogyan élnek, mivel telik egy-egy napjuk, mit csinálnak hétvégenként? Ennek a hölgynek az esetében is ezt teszem, ő pedig többek között azt is elmondja - és itt kezdek fülelni -, hogy legalább kéthetente hazautazik a szüleihez. Szeret velük lenni, az anyukája meg kifejezetten igényli, hogy „otthon” legyen. Na, gondolom, ez érdekes. Otthonnak hívja a szülői házat, miközben évek óta van saját otthona, ráadásul igen sok időt tölt a szüleivel. Megkérdezem, hogyan alakulna át az élete, ha lenne egy párkapcsolata. Először kissé értetlenül néz rám, aztán azt feleli, hogy nem szeretne semmi változást. Rendben, akkor nézzük meg, pontosan mi történne! Képzeljük el, mint egy filmet: először a párját viszi magával minden második hétvégén, aztán születik néhány gyerekük, és akkor már velük zarándokolnak haza. Ha esik, ha fuj, ha beteg a gyerek, ha a férj kivételesen más programra vágyna - mindig. Ahogy ezt együtt végiggondoljuk, az arcát gondterhelten a kezébe temeti, és azt kérdezi: atyaég, hogyan fogom én ezt megoldani? Sehogy, válaszolom neki, és úgy tűnik, ezt a lelke mélyén ő is pontosan tudja, ezért valódi esélyt soha nem is ad a férfiaknak. Egyszerűen nem áll készen arra a változásra, amivel egy párkapcsolat és a családalapítás jár. A mai napig extrém lojalitást érez a szülőkkel szemben, ami kizárja, hogy elkezdje élni a saját életét. Ezzel egyetért, és elmondja: az foglalkoztatja a leginkább, hogyan oldja meg szülei időskori gondozását, ami egyedül rá marad majd, hiszen nincs testvére. Megállapodunk abban, hogy ez egy teljesen reális probléma, amit valószínűleg tényleg neki kell megoldania. Ez azonban - mivel a szülők még fiatalosak és makkegészségesek - a jövő feladata lesz, amiért nem teheti parkolópályára az életét. A testvérkérdés - itt például a hiány - ilyen rafinált formában alakíthatja a sorsunkat.

A testvér születése az elsőszülöttet éri a leginkább váratlanul (a később születetteknek egy másik gyerek jelenléte alapélményük). Még akkor is, ha egyébként nagyon vágyott testvérre, a legtöbb változásra biztosan nem volt felkészülve. Alig ismerek olyan családot, ahol az elsőszülött gyerek egy idő után ne döbbent volna rá, hogy „kérem, én nem ilyen lovat akartam”, és ne tett volna javaslatot a testvér minél sürgősebb eltávolítására. „Most már eleget volt itt, vigyük vissza a kórházba”, vagy búcsúzáskor felajánlja a látogatóknak, hogy nyugodtan vigyék magukkal a kistesót is, higgyék el, a család ragyogóan meglesz nélküle.

Én magam saját hatáskörben igyekeztem megszabadulni újszülött öcsémtől, és alig pár napos korában teletömtem a száját Sport szelettel. A mutatványom persze nem aratott osztatlan sikert, amitől csak még biztosabban éreztem, hogy csúnya betolakodóval állok szemben.

Egyébként, ha megint elővesszük az evolúciós szemléletet, mi sem érthetőbb, mint a testvérféltékenység. Az addig kizárólagosan uralt erőforrások, jelen esetben a szülők figyelme, szeretete, gondozása, mostantól csak korlátozottakban lesznek elérhetők. Így aztán nincs mese, küzdeni kell, mert a tét nem más, mint maga az élet - mondja az a bizonyos kőkorszaki elme, az elsőszülött gyerek meg követi a természet parancsát. Ha teheti, nyíltan, ha meg nem, akkor magában forrongva tiltakozik. (Igen, tudom, kivételek persze vannak, de itt most a nagy átlagról beszélünk).

Abban az esetben, ha a kitaszítottság élménye rögzül (és itt most szinte mindegy, hogy a szülők igyekeztek-e enyhíteni az elsőszülött érzését vagy nem tulajdonítottak neki jelentőséget, mert tudjuk, hogy a gyerekek a szülők belső képére, és az általuk megélt szubjektív valóságra, és nem a tényleges eseményekre reagálnak), kapcsolati mintává válhat. Több elsőszülött páciensem is küzd azzal a belső dilemmával, hogy elég értékese, elég jó-e, tényleg akarják-e, szeretik-e. A beszélgetések során kikibuknak a gyerekkorukban fájdalmasan megélt történetek, amikor emlékeik szerint a kistesó több figyelmet, törődést kapott, mint ők. Egy fiatal nő például nemrég jött rá, hogy a családi videófelvételek nemcsak a karácsonyokat és szülinapokat rögzítették, de máig őrzik kétségbeesett próbálkozásait is, hogy végre rá is figyeljenek. A filmeken ugyanis sokáig csak a hangja hallatszik, ahogy kiabál, hogy nézzék meg, milyen magasra mászott a létrán, milyen ügyesen pattogtatja a labdát. A kamera csak hosszú percek után irányul rá. „Nem én voltam a fontos, az érdekes” - mondja ma magának, és lassan ráeszmél, hogy párkapcsolataiban újra és újra megteremti az ismerős helyzetet. Hogyan? Tudatos elhatározása ellenére, eddig kizárólag elköteleződésre képtelen férfiakkal került kapcsolatba, akik mellett a figyelem morzsáival, a törődés jelenlét meg-megszakadó élményével volt kénytelen beérni.

Az elsőszülöttet a testvér taszítja le a kizárólagosság trónjáról. A másodszülött már egy kialakult családi rendszerbe születik, a szülők sok mindent rutinosabban csinálnak, ám ez azt is jelenti, hogy megvannak a szabályok, megszokások. Az ő feladata, hogy feszegesse a határokat, és alakítsa a családi rendszert a saját igényei szerint. A másodszülöttek ezért gyakran formabontók és normaszegők, akiktől nem idegenek a radikális megoldások sem. (De ez általában minden sokadik szülöttre is igaz, nem csak a sorban második helyen állókra. Érdekes adat: a forradalmak kirobbantói között tizennyolcszor valószínűbben voltak sokadik szülöttek, de a tudósok között is inkább ők mertek gyökeresen új elképzeléseket vallani. Kopernikusz, aki 1510-ben elsőként mondta ki azt az akkoriban eretnek gondolatnak számító elképzelést, miszerint a Föld kering a Nap körül, például öt testvér közül a legfiatalabb volt. De Darwin, az anno szintén sokkolónak számító evolúciós elmélet atyja is sokadik gyerekként érkezett a családba.)

Közben a kicsi azért figyeli a nagyot is, aki a legkézenfekvőbb szerepmodell számára: utánozza, mindenhova követi, és próbál részt venni a tevékenységében. És van, hogy ő is féltékeny a nagyra. Egy, még mindig sértődött harmincéves másodszülött mondta egyszer: „A nővéremről háromalbumnyi csecsemőkori fénykép készült, rólam meg pontosan négy darab.” De a második gyerek (és persze a sorban következők) a kifejezetten csak neki szánt időből is kevesebbet kap, hiszen a nagy is mindig ott van valahol a közelben. Ez a legtöbb szülőnek persze nem kevés lelkiismeret-furdalást okoz, amit így vagy úgy próbálnak kompenzálni, legtöbbször talán extra engedményekkel.

Érdekes megfigyelés, hogy a másodszülöttekből gyakrabban válik index páciens, vagyis olyan gyerek, aki valami negatívummal hívja fel magára a figyelmet, akinek gondja-baja, problémás magatartása családon kívüli beavatkozást igényel. Adler úgy gondolta, a második gyerek lesz a rebellis, aki igyekszik a nagyobb testvér hatalmát megdönteni. De a feketebárányok is gyakrabban kerülnek ki a másodszülöttek közül - ne felejtsük el, hogy a bibliai tékozló fiú is második volt a születési sorban. Különösen veszélyeztetett helyzetbe kerül, ha a családi rendszer konfliktusokkal terhelt, és a kicsit nevezik ki bűnbaknak, akin a többi családtag kitöltheti a mérgét.

A másodszülöttek gyakran a családon kívül keresik a kapcsolódásokat, több barátjuk van, könnyebben beilleszkednek a közösségbe. Emlékszem, jómagam is mennyire irigyeltem az öcsémet, aki bárhova mentünk, játszi könnyedséggel verbuvált maga köré társaságot, míg én azon szorongtam, hogy megfelelően viselkedjek és a szüleink büszkék legyenek rám.

Ha komolyabb korkülönbség van az első és a második gyerek között, az idősebb sokszor szülői szerepbe kerül, így rögtön hárman dirigálnak a kicsinek. Ez a szülősített helyzet, ami sokak szerint egész életünkre, pár választásunkra is rányomja a bélyegét. (A parentifikációról később részletesebben is szó lesz). Amikor megszületik a harmadik testvér, a korábbi másodikból „szendvicsgyerek” lesz, aki beszorul a nagy és a kicsi közötti, sokszor eléggé szűkre szabott helyre. Ő aztán tényleg sokszor érzi úgy, hogy a nagy családi zűrzavar közepette rá alig jut idő. „A nagy a legidősebb, a kicsi az a pici, de én ki vagyok?” - tette fel a jogos kérdést egy középső kisfiú, amikor megszületett a testvére. Ez a bizonytalan identitáskeresés, a mellőzöttség érzése felnőttként is elkísérheti a középső gyereket. Kevin Leman, a korábban már említett Születési sor(s)rend szerzője említ egy vicces történetet. Amikor Amerikában megjelent a könyve, több szemrehányó levelet is kapott középső gyerekektől. Az egyik így szólt:

Kedves dr. Leman! Úgy vettem észre, a Születési sor(s)rendben kevesebb oldalt szentelt a középsőknek, mint a születési sor bármely más tagjának. Tudom, mert megszámoltam! Mégis, mire fel? Egy elhanyagolt középső... Leman válasza a következő volt: Na és?Nagy ügy! Nem szokott még hozzá? Dr. Leman később elismerte, hogy a vicc mögött nagyfokú szakmai bizonytalanság húzódott, ezért írt kevesebbet a középső gyerekekről. A kutatók számára ugyanis ők okozzák a legtöbb fejtörést. Ami azonban - megint csak nagy általánosságban — mégis elmondható róluk, az a kompromisszumkészség, a diplomáciai véna és a független gondolkodásra való hajlam.

A harmadik gyerek születése még egy fontos, nem elhanyagolható változással jár: létrejön a kiközösítés lehetősége. Az ember párképzésre van programozva, így három testvér esetén jóformán törvényszerű, hogy valamelyik gyerek kívül reked a kapcsolaton. Egy fiatal páciensemnek ez annyira természetes volt, hogy fel sem tűnt neki. Amikor a gyerekkoráról beszélt, nem tett említést semmiféle konfliktusról, csak nekem kezdett idővel feltűnni, hogy valami nem stimmel. Már hosszabb ideje járt hozzám, mert bántotta, hogy rendre elérhetetlen férfiakkal alakít ki kapcsolatot. Partnerei általában nős férfiak voltak, akiknek eszük ágában sem volt elválni miatta. Hiába boncolgattuk a témát, jó ideig nem sikerült közelebb kerülni az okokhoz. (Ilyenkor azért sejteni lehet, micsoda erőfeszítéseket tesz a lélek, hogy a nagyon nyomasztó tartalmakat elrejtse előlünk...) Ám egyszer csak szemet szúrt, hogy időről időre elutazott az egész családja, szülők a három felnőtt gyerekkel meg az unokákkal, ez a hölgy azonban mindig máshová ment, mint a többiek. Amikor a család síelni volt, ő a tengernél, ha vidéki wellness-szállodába indultak, ő az ellenkező irányba, erdélyi túrára ment. A harmadik ilyen alkalommal aztán rákérdeztem, vajon mi a csuda zajlik itt. Ez a kérdés indított el egy mélyebb munkát, amelynek során végre foglalkozhattunk a gyerekkori kiközösítés életre szóló érzésével. Rádöbbent, hogy a szeretői viszonyaiban sem történik más, mint ami évtizedek óta olyan ismerős élmény a számára: kívül rekedni egy szövetségen, és csak vágyakozva nézni, milyen jó annak a kettőnek, majd reménytelenül megpróbálni beférkőzni közéjük. A cél tehát nem egy válni kész nős pasi megtalálása volt, hanem azon belső meggyőződés kialakítása, hogy neki is lehet helye egy kapcsolatban, nem törvényszerűen jut neki a tartalék játékos pozíció. Ahogy a belső, addig tudattalan elképzelés felszínre került, és így átalakíthattuk a hitrendszerét, meg is jelent a férfi, akivel ma már boldog házasságban él.

A kicsi. Legkisebbnek lenni egy családban sok előnnyel jár. Mire az utolsó gyerek megérkezik, a szülők már „vérprofik”, játszva látják el azokat a rutinfeladatokat, amelyekkel az első gyerek idején még megszenvedtek. Ráadásul addigra már a család is akkorára nő, hogy nincs annyi idő, figyelem és testi-lelki kapacitás a szabályok betartatására, mint korábban, így ők általában nagyobb szabadságban nőnek fel. Ez az általuk felvett szerepekben is gyakran megfigyelhető. Leginkább bohóckodásukkal, mókázásukkal próbálnak kitűnni és figyelemre szert tenni. A legkisebb gyerek a szülők szemében is kitüntetett helyzetben lehet. Ő a „kis cuki”, vele élhetik meg utoljára a babázás örömét. Ezzel az anyák tisztában is vannak, szokták is mondogatni, hogy még utoljára kiélvezik ezt az intenzív kapcsolatot. Ám abban az esetben, ha az anya valamiért beleragad ebbe a viszonyulásba, és a legkisebbhez kizárólag mint „kisbabájához” tud kapcsolódni, akár a gyerek fejlődését is akadályozhatja.

Egyszer azzal keresett fel egy anyuka, hogy a legkisebb, akkor nyolcéves gyereke még mindig nem hajlandó használni a vécét, továbbra is pelenkázni kell. Már minden létező helyen jártak vele, a gyereket keresztbe-kasul vizsgálták, de nem találtak semmit. Pszichológus kollégák ajánlottak ilyen-olyan viselkedésterápiás trükköket, ám azok is csak látszateredményt hoztak, a gyerek két nap után megint követelte a pelenkát. Megkértem az anyukát, hogy meséljen nekem a családról, amit ő csillogó szemmel meg is tett. Ezután arra biztattam, mondja el, mennyiben különbözik ez a család attól, amiről régen álmodott. Kiderült, hogy ő nagy családban nőtt fel, és maga is legalább öt gyereket szeretett volna, a férje azonban háromnál behúzta a kéziféket. Azt mondta neki: „Vége, nincs tovább, ez a gyerek az utolsó, rajta éld még ki minden anyai ösztönödet, aztán befejeztük a gyerekezést.” Ez az anya pedig hallgatott a férjére, és öntudatlanul addig tartotta kisbaba pozícióban az egyébként fejlett, egészséges gyerekét, amíg csak tudta. Két beszélgetés után a pelenkázás befejeződött, a gyerek a legtermészetesebb módon használni kezdte az illemhelyet. Még mielőtt valaki azt gondolná, hogy különleges képességekkel rendelkezem, szeretném megnyugtatni, hogy nem csináltam mást, mint követtem a gyerekterápia alaptézisét, ami kimondja: a gyerek tünete mögött mindig keresd a szülőt. A gyerek „csak” tünethordozó, ha kínja-baja van, tanácsos előbb a felnőttek világát tüzetesebb vizsgálat alá vonni.

Ikrek

Ha valakinek van élménye a szimbiózisról, a másik állandó jelenlétéről, akkor az ikreknek bizonyosan. Ők már a magzati kor élményein is osztoznak. Tudjuk, mert látjuk az ultrahangos felvételeken, milyen intenzíven kommunikálnak egymással, de szinte mindenki találkozott már a közösségi oldalakon is egymás kezét fogó vagy egymást ölelő újszülött ikrekről készült fotókkal.

Az ikrek mindig különleges figyelmet kapnak a környezetüktől. Az egész helyzet érdekes, mert eltér a megszokottól. Ha megjelennek valahol, biztosan kíváncsi tekintetek követik őket, és ezernyi kérdés merül fel velük kapcsolatban. Ez az extra figyelem a személyiségfejlődést sem hagyja érintetlenül: könnyen kialakul bennük a különlegesség érzése, ami életük végéig is elkísérheti őket.

Az ikerpárok külön világa a beszédfejlődésük jellegzetességében is megmutatkozik. Legalább 40%-uknál kialakul egy sajátos nyelv, az úgynevezett „autonóm beszéd”, amit csak ők értenek. Mivel egymást tökéletesen megértik, nincsenek rászorulva, hogy minél gyorsabban megtanulják a külvilág számára is érthető szavakba önteni a gondolataikat, ezért az egyedüli gyerekekhez képest később kezdenek el beszélni.

Az egypetéjű ikerség egyik nehéz hozadéka, hogy problémássá válhat az önálló identitás kialakítása. Gondoljunk bele, mennyire nehéz kitalálni magunkat, ha állandóan ott van a nyakunkban valaki, aki pont úgy néz ki, mint mi, ráadásul még ugyanolyan ruhába is öltöztetik, ugyanazokat a játékokat kapja, mint mi. (Az „öltöztessük az ikreket egyformán” mozgalom mára szerencsére sok követőt veszített, de még nemrégiben is találkoztam olyan anyukával, aki ragaszkodott hozzá, hogy ikergyerekei úgy nézzenek ki, mint két tojás.) Ha az ikrek már korai éveikben nem kapnak segítséget saját egyedi lényük felfedezéséhez, akkor akár egész életükre beszorulhatnak egy kölcsönösen függő kapcsolati rendszerbe.

Ennek szomorú példájával éppen nemrégiben találkoztam. Két fiatal nő. Ikrek. Az idősebb, bár csak né hány perccel született előbb, mindig gondját viselte kis húgának. A környezetük erre csak ráerősített. „Hogy te milyen ügyesen vigyázol Klárikára!” Ez a pátyolgatás olyan kellemes volt, hogy végül Klárika akkor sem akart lemondani róla, amikor felnőtt. Míg a nővére elvégezte az egyetemet, férjhez ment és született két gyereke, ő csak lógott a levegőben, lézengett az életében, és állandóan nővére tutujgatására vágyott. Mindenhova árnyékként követte, mintha képtelen lenne saját életet kialakítani. Ma szinte ott lakik a nővérénél, saját szobája és előjogai vannak, miközben ádáz féltékenységi háborút vív unokahúgaival, akik alig-alig férnek hozzá saját anyukájukhoz. Ezt a leválási képtelenséget nyögi az egész család, most már a következő generáció is.

A testvérsorrend hatása, ahogy ez a fentiekből kiderül, messze nem kötelező érvényű, a különböző elméletek inkább kiindulási pontként szolgálnak, hogy elgondolkodjunk, a mi esetünkben mi érvényesült leginkább. Szülőként pedig talán felhívják a figyelmünket arra, hogy minél tudatosabban vegyünk részt gyermekeink életében.

Kérdések

- Van-e testvéred?

- Hol helyezkedsz el a testvérek sorában?

- Milyen volt a kapcsolatod a testvéreiddel?

- Változott-e az egymáshoz fűződő viszonyotok az évek során? Milyen irányban?

- Volt-e kedvenc gyerek a családban?

- Melyik szülődet érezted magadhoz közelebb? Milyen formában nyilvánult ez meg?

2. fejezet TRAUMA

A LÉLEK FÖLDRENGÉSE

„Ha a múltat töröljük az emlékezetből,

hogy a gyermekeink emlékezetét

ne terheljük ama régi borzalmakkal,

akkor a jövővel szemben követünk el bűnt.”

(L. Ulickaja)

Amikor megrendítő eseményekkel szembesülünk, erős késztetést érzünk arra, hogy elfordítsuk a tekintetünket, bagatellizáljuk a történteket, vagy akár azt gondoljuk, az áldozat valamilyen tulajdonsága, esetleg provokatív viselkedése okozta a bajt. Miért viselkedünk így? Miért próbáljuk tagadni és valamilyen manőverrel kizárni a tudatunkból a fájdalom képeit? Miért mondjuk olyan könnyen, hogy „azt kapta, amit megérdemelt”, ha valakit szerencsétlenség ér? Hogyan vagyunk képesek elhatárolódni, ha szenvedést látunk?

Melvin Lerner szociálpszichológust is mélyen elgondolkodtatták ezek a kérdések, és úgy találta, mindannyiunkban ott él a hit egy igazságos világról. A pszichológiában így is emlegetik ezt a koncepciót: az igazságos világba vetett hit. Lerner szerint pszichés jóllétünk megőrzésének egyik kulcsa az, hogy úgy gondoljuk, a jó végül elnyeri jutalmát, a rossz pedig méltó büntetését. Ez egy kognitív torzítás, amely segít fenntartani a kiszámíthatóság, a biztonság és a kontroll érzését. Ha ugyanis elveszítjük a hitünket egy olyan világban, amelyben csak okkal és joggal történnek szörnyűségek, az végzetes következményekkel járhat: elveszhet a motivációnk, értelmetlennek érezhetjük az életünket és fölöslegesnek minden erőfeszítést. Ezért inkább fenntartjuk az illúziót akkor is, ha a napnál világosabban látszik, mennyire nem fedi a valóságot.

Ez ráadásul nem csak az egyes emberre igaz - egész társadalmak is inkább behunyják a szemüket, amikor az élet sötét oldalával találják szembe magukat. Ez az általánosnak mondható hozzáállás hosszú évtizedekig akadályozta, hogy utánajárjunk és feltárjuk, hogyan hat egész további sorsunkra, sőt a gyerekeink sorsára is a magunkban hordozott szenvedés.

Ahogy Judith Herman Trauma és gyógyulás című könyvében beszámol róla, a szenvedés, a rettegés és a fenyegetettség hatásaival tömegesen először az I. világháború kapcsán szembesült a modern világ. (Ne toljuk nagyon távolra magunktól, mert ez a nagyszüleink, dédszüleink kora!) Amikor 1914. július végén kitört a háború, a férfiak még büszkén, de főleg gyanútlanul indultak a frontra. Korabeli felvételeken ma is látszanak a vidáman integető katonák. II. Vilmos, a Német Birodalom császára akkor még azzal biztatta őket, hogy mire a falevelek lehullanak, már otthon is lesznek. Az ígéret kincstári optimizmusnak bizonyult, hiszen azok a bizonyos falevelek négyszer is lehullottak, mire véget ért a Nagy Háború, és a katonák is hazatérhettek a frontról. Addig azonban korábban elképzelhetetlen borzalmakon mentek keresztül. A modern harcászati technikának köszönhetően tragikusan hatékonnyá vált a gyilkolás. Soha addig nem került sor ilyen mértékű emberi pusztításra. A lövészárkokba szorult csapatoknak esélyük sem volt a menekülésre, kiszolgáltatottan és tehetetlenül viselték a rémisztő eseményeket. Ez pedig olyan megpróbáltatást jelentett számukra, amire sem ők, sem a hadvezetés nem volt felkészülve, de a hátországban maradtak is gyanakvó értetlenséggel fogadták. A férfiak ugyanis olyan tüneteket produkáltak, melyekről korábban azt hitték, kizárólag a gyengébb idegzetű nőkre jellemzők: sírtak, zokogtak, őrjöngve sikoltoztak, vagy mereven bámultak maguk elé. Ahogy teltek a hónapok, olyan sok katona omlott össze lelkileg, hogy már az elhelyezésük is komoly gondot jelentett a hadsereg számára. Helyzetüket pedig csak még tovább nehezítette, hogy mind a közvélemény, mind pedig az orvosok úgy vélték, leginkább a jellemükkel van probléma. A pszichés trauma létezését akkoriban még kerek perec elutasították. A közvélekedés azt tartotta, hogy egy igazi férfi és jó hazafi nem sír, nem omlik össze, akkor sem, ha bombák robbannak mellette, ha szétszaggatott testek hevernek körülötte, ha a bajtársai ott halnak meg a karjaiban. A háborúból visszatérő, meggyötört katonák teljesen magukra maradtak rémálmaikkal, kínzó és kísértő emlékképeikkel. Míg a háborúban a lövészárkok tartották őket fogva, addig a háború után a környezet elutasítása zárta őket néma börtönbe. Márpedig ma már tudjuk, a fájdalmak akkor csúsznak igazán mélyre, ha valakinek nincs lehetősége beszélni a vele történt borzalmakról, ha a környezet elzárkózik a meghallgatásától, netán őt hibáztatják.

A II. világháború idején már fel-és elismerték, hogy lehet valaki bármilyen erős jellem vagy stabil személyiség, nagyjából kétszáz, fronton töltött nap után akkor is minden további nélkül összeomolhat. Nem emberi hitványságról, netán szimulálásról van tehát szó. A pszichés trauma nem más, mint a fenyegetettségre, a halállal és erőszakkal való szembesülésre adott teljesen természetes emberi reakció. A hosszan tartó következményekkel azonban még akkoriban sem számoltak.

Háy János egyik különlegesen megrázó drámájában, A halottemberben a férfiak a fronton harcolnak, az asszonyok és gyerekek pedig otthon várják őket. A háború végén sorra térnek haza a férjek és apák, de valami nem stimmel velük, olyan idegenek és furcsák, valahogy nem képesek visszailleszkedni az élet régi kerékvágásába. És akkor elhangzik egy mondat (emlékezetből idézem), ami nagyon pontosan foglalja össze a trauma lényegét: „Mert azok a férfiak, akik hazajöttek, nem azok voltak, mint akik elmentek.”

Megint egy háború kellett ahhoz, hogy a trauma mint téma előtérbe kerüljön, és végre ne söpörjük szőnyeg alá a tényeket. A Vietnamból hazatérő katonák döntöttek először úgy, hogy nem hagyják magukat elhallgattatni, és tudatosítják a közvéleményben is a háború pusztító hatásait. Megindultak a kutatások is, amelyek minden kétséget kizáróan sorra igazolták, hogy a fronton átélt borzalmak a katonák egész további életére, sőt gyerekeik, családjuk életére is hatással vannak. A pszichés trauma nem elfelejthető, nem kitörölhető és nem tehető semmissé.

A traumák generációk közötti átörökítésére pedig először a holokauszttúlélők gyermekeinek megmagyarázhatatlannak tűnő lelki problémái világítottak rá. Ők, akik sokszor semmit nem tudtak szüleik szenvedéseiről, rejtélyes módon mégis hordozták a rettenet késői lenyomatait, szorongásos zavarok, depresszió, indokolatlannak tűnő félelmek, fóbiák formájában. A meginduló kutatások egyre több bizonyítékot halmoztak fel, amelyek egyértelművé tették: a múlt az utódok zsigereiben él tovább.

1980-ban végül a poszttraumás stresszzavar (PTSD) bekerült a mentális betegségek osztályozási rendszerébe, a DSM III-ba, így hivatalosan is elismerték, hogy a fájdalmas életesemények hatásai hosszú távon is konzerválódhatnak az életünkben.

Manapság olyan gyakran használjuk a trauma kifejezést apró nehézségekre, kellemetlen élethelyzetekre, hogy szinte súlytalanná vált. Sokan szinte bármilyen stresszes szituációra rámondják, hogy traumát éltek át, miközben erről gyakran szó sincs. Bár a trauma minden esetben stresszhelyzetet jelent az ember számára, nem minden stresszes esemény traumatizál. De hol húzódik a határ életnehézség és trauma között? Hogyan tudjuk legpontosabban megragadni a trauma lényegét?

Mindannyiunk életének természetes velejárói a nehézségek, a megpróbáltatások, a krízisek. Csetlünk-botlünk az úton, érnek fájdalmak, csalódunk magunkban és másokban, elszenvedünk veszteségeket - ezek kikerülhetetlen részei annak, amit úgy hívunk: élet. Amikor azonban traumáról beszélünk, akkor valami sokkal mélyebbre ható élményre kell gondolnunk.

Amikor valami fenyegetés ér minket, a szimpatikus idegrendszer izgalmi állapotba kerülve mozgósítja az egész szervezetünket: egyetlen pillanat alatt bekapcsolnak az ősi mechanizmusok, minden egyes szervünk, parányi sejtünk akcióba lép, hogy a maga módján segítse túlélésünket. Megemelkedik az adrenalinszint, nő a vérnyomás, hevesen zakatol a szív, szaporává válik a légzés, az izmok megfeszülnek, kitágul a pupilla, miközben csökken a gyomor és a bél működése. A fenyegetettséggel és a veszéllyel való megküzdésnek általában két útja lehet, helyzete válogatja, melyik nyújt jobb esélyeket: harcolunk vagy menekülünk („fight or flight”). De mi van akkor, ha egyikre sincs lehetőségünk? Ha tehetetlenül, kiszolgáltatottan és védtelenül vagyunk kénytelenek eltűrni, ami történik velünk? Nos, ezekben a beszorult állapotokban alakulnak ki a traumás reakciók - a rémület pillanataiban, amikor az addig ismerős és érthető világ egyszeriben darabjaira hullik. Nem véletlenül vonunk párhuzamot a trauma és a földrengés pusztítása között. A trauma a lélek földrengéseként is felfogható. Képzeljük el, hogy a tévéképernyőkről jól ismert természeti katasztrófa a saját belső világunkban történik meg. Minden, ami korábban ismerős volt, egyszeriben felfordul, elvész, mi pedig hiába kapunk utána. A fenyegetettség hatására a világról kialakított korábbi elképzelésünk, biztosnak hitt tudásunk is semmivé foszlik. Szétesik a keret, amely addig kezelhetővé, bejósolhatóvá és kiszámíthatóvá tette az életet. A korábbi vészforgatókönyvek, megoldási módok ezekben a helyzetekben semmit nem érnek. A traumatikus események bénító rettegéssel töltik el az embert, aki megéli, hogy elveszett a kontrollja a történések felett. De nem csak a világkép, ilyenkor az énkép is darabjaira hullik. „Ki vagyok én, hogy ez megtörténhet velem? Hogyan tekintsek ezek után magamra?” Aki súlyos traumát él át, abban valami nagyon fontos dolog eltörik, ez pedig a biztonságérzet. Ettől kezdve mindig készenléti állapotban van, mert úgy érzi, soha nem lehet tudni, mi történik a következő percben. A világ új, addig ismeretlen sötét színben tűnik fel. Lesni, figyelni kell, honnan jöhet a támadás. Ráadásul ez nem csupán átmeneti állapot. A trauma ökölszabálya ugyanis: attól, hogy valaminek vége van, még nem múlt el. Vagyis hiába hirdetik ki a békét egy háború után, hiába szabadítják ki a koncentrációs táborba zárt foglyokat, hiába menekítik ki az áldozatot egy bántalmazó családból - a félelem réme tovább él.

Ezt nevezték el poszttraumás stresszzavarnak, rövidítve PTSD-nek. Ennek a rendkívül összetett állapotnak egyik jellegzetes tünete, hogy emlékbetörések (flashbackek) kínozzák a trauma túlélőjét. Hiába szeretne felejteni, a fájdalmas képek újra és újra megjelennek lelki szemei előtt, mintha a múlt ismét valósággá válna. Sőt, nemcsak látja a történteket, de a testében, minden egyes sejtjében át is éli a szenvedést. Elég egy, a traumatikus helyzetre akár csak apró részletében emlékeztető körülmény (például egy illat, vagy ha éppen úgy esik a fény valamire, mint akkor), és az illető megint ott találja magát a borzalmak kellős közepén. Egy Vietnamot megjárt katona felesége mesélte, milyen volt ezt testközelből megtapasztalnia. Hosszú évekkel a háború után vidámparkba vitték a gyerekeket. Mindenki izgatottan várta a legnagyobb attrakciót, egy hatalmas hintát, ami le-fel és jobbra-balra mozgott. Miközben a gyerekek és más felnőttek boldogan kacagtak és sikoltoztak, a férje arca falfehérré vált, és összeszorított szájjal csak annyit mondott, hogy azonnal állítsák le a szerkezetet, különben leugrik a magasból. Jóval a háború után ez az egyébként vidám helyzet őt azokra a rettegéssel teli pillanatokra emlékeztette, amelyeket fiatalon, a helikopteres támadások során élt meg, amikor a gép le-fel, jobbra-balra manőverezve repült a dzsungel felett.

Amikor traumatikus helyzetet élünk át, önvédelmi rendszerünk élesíti önmagát, és a veszély elmúltával sem nyugszik meg. Mintha azt mondaná a testünk: vigyázz, mert bármikor újra lesújthat a szörnyűség! Ez az úgynevezett hiperarousal, amikor vegetatív idegrendszerünk beragad a krónikus izgalom állapotába. Ennek persze általában nem vagyunk tudatában, csak valahogy feszültnek, nyugtalannak érezzük magunkat, nehezen alszunk el, vagy éjszakánként gyakran felriadunk és álmatlanul forgolódunk.

Bessel van der Kolk, a világhírű traumakutató több írásában és előadásában is kifejti, hogy az extrém fenyegetettség állapotában valami különös dolog történik az idegrendszerünkben. Gondolkodásunk szétesik, töredezetté válik, az információk kikerülik a magasabb szintű agyi területeket, és egészen mélyre, a szavak nélküli tudattalan szintekre hatolnak, ahol testi érzetek, töredezett képek, érzelmek és emlékfoszlányok formájában vésődnek be. Éppen ezért olyan nehéz, sokszor akár lehetetlen beszélni életünk legfájdalmasabb emlékeiről. Sok áldozat, miközben tehetetlenül tűri a szenvedést, szinte elszakad a történésektől - disszociál, vagyis egy különleges módosult tudatállapotba kerül, hogy kibírja a borzalmakat. Egy páciensem például úgy volt képes elviselni, amikor apja fémcsatos nadrágszíjával ütötte a hátát, hogy egy csillogó buborékba képzelte magát, ahol finom süteményt majszolt, miközben lágy zene szólt. Ma, közel negyven évvel az események után sem tud nadrágszíjat hordani, mert már a látványától is heves szívdobogás tör rá.

A traumatikus emlékek ugyanakkor nemcsak betörő gondolatokban vagy rendszeresen visszatérő rémálmokban bukkannak fel, de cselekvésekben is. Freud ezt ismétlési kényszernek nevezte, és úgy gondolta, a lélek az ismétlések során megpróbálja átírni a történteket, hátha sikerül egy kevésbé rettenetes forgatókönyvet találni. Bántalmazott gyerekeknél például gyakran megfigyelhető, hogy bár tudatosan nem emlékeznek a történtekre, makacsul ismétlődő játékaikban újra és újra megjelenítik a szörnyűségeket. Ez a traumás újrajátszás állhat annak a jelenségnek a hátterében is, amikor egy családban a generációk újra és újra megismétlik a feldolgozatlan traumákat.

Alessandra Cavalli, az olasz származású brit pszicho-terapeuta, aki tavaly Magyarországon tartott előadást a trauma transzgenerációs átadásáról, saját praxisából is ismertetett egy érdekes esetet. A szülők anorexiás kiskamasz lányuk miatt keresték fel, aki hónapok óta csak napi pár falat kenyeret volt hajlandó enni. Csontsoványra fogyott, a családon pedig kezdett elhatalmasodni a rettegés, hogy elveszítik a gyereket. Mire a terapeutához kerültek, már valóban kritikus volt a helyzet. Cavalli, aki a generációkon keresztüli traumaátadás szakértője, sejtette, hogy itt nem csak a lány életében kell kutakodnia. Nem tévedett. A csendes, halk szavú nagymama az egész család bevonásával zajló ülések egyikén egyszer csak mesélni kezdett. Kiderült, hogy Németországban született. A II. világháború alatt deportálták, a lágerből csodával határos módon élve, ám csontsovány emberi roncsként került ki. Szüleit, testvéreit soha nem látta viszont, ők a koncentrációs táborban lelték halálukat. Történetéről, ahogy annyi sorstársa, ő sem beszélt a családjának. Származását, fiatalkorának szörnyű eseményeit mindenki előtt titokban tartotta. A feldolgozatlan trauma azonban visszaköszönt az unoka életében, aki a trauma újrajátszásával próbált szabadulni a feldolgozatlan rettenettől.

„Mi mindannyian traumatizált ősök leszármazottai vagyunk” - hangzott el egyszer egy családterápiás konferencián. Ha ez a kijelentés első hallásra talán túlzónak hat is, ahogy egyre közelebb kerülünk családi múltunk megismeréséhez, annál világosabban látszik, mennyire igaz. Ha vesszük magunknak a bátorságot, hogy szembenézzünk szüleink, nagyszüleink, dédszüleink (vagy még korábbi felmenőink) történetével, ráébredünk, mennyi fájdalom, veszteség, mennyi könny és félelem halmozódott fel az életükben, hogy később a mi sorsunkban jusson kifejezésre. Feldolgozatlan sebek, el nem gyászolt veszteségek, megszakadt szeretetkapcsolatok mind ott kísértenek, arra várva, hogy végre tudatosan is kezdjünk velük valamit. Ennek első és legfontosabb lépése a megismerés. Minél kevesebbet tudunk arról, mi mindenen mentek keresztül a felmenőink, annál nagyobb eséllyel visszük tovább traumáikat a saját életünkben (és adjuk át a gyerekeinknek is).

Most nézzük meg, hány és hány formában találkozhatunk traumatizáló életeseményekkel. Életünk során ugyanis számos módon sebződhetünk: bánthatnak, elutasíthatnak vagy kihasználhatnak az otthonunk falain belül, de megtörténhet, hogy a fenyegetettség a külvilágból érkezik.

Induljunk el a tágabb, történelmi kontextustól, hiszen mindannyiunk sorsát befolyásolja a kor, amelyben élünk. Privát kis életünk a nagy egészbe ágyazódik, így a történelem színpadán zajló eseményektől nem függetleníthetjük magunkat. Ahhoz, hogy feltárjuk családunk traumatörténetét, ismerjük meg a kort, amelyben éltek, és nézzük meg, hogy mindaz, ami számunkra csupán egy fejezet a történelemkönyvekből, milyen formában volt jelen az ő valóságukban. A XX. század — amelyben szüleink, nagyszüleink élték a mindennapjaikat - sajnos nem szűkölködött az egész népeket, népcsoportokat sújtó szenvedésekben. Háborúk, népirtások, a koncentrációs táborok szinte felfoghatatlan kegyetlenségei, kitelepítések, forradalmak utáni kivégzések, üldöztetések - ezek a vérzivataros idők csupán karnyújtásnyira vannak tőlünk. A szakirodalom a traumáknak ezt a formáját nevezi kollektív traumának. Ilyenkor a szenvedő egyén ezrekkel, tízezrekkel, akár milliókkal osztozik a borzalmakban.

Ha a szenvedést egymásnak okozzuk, ha ember lesz embernek farkasa, interperszonális traumáról beszélünk. Szintén kollektív traumának, ám annak imperszonális (nem ember által okozott) formájának számítanak a természeti katasztrófák: pusztító földrengések, mindent letaroló szökőár, aszályos időszak utáni éhínség, de a megyén)! területeket elpusztító tüzek is ebbe a sorba tartoznak. Amikor a múlt homályos rétegeiben kutatunk, gondoljuk végig, családunk tagjait milyen kollektív traumák rázták meg, milyen szörnyűségeken mentek keresztül, milyen embertelenségeknek estek áldozatul?

A nagyobb léptékektől most forduljunk a mikrokörnyezetünk felé. Szomorú tény, de a legtöbben nem a külvilágban és nem idegen emberektől sebződünk, hanem azon a helyen, ahol biztonságban és szeretetben kellene élnünk: a családban. Az egyéni traumák egyik elsődleges helyszíne az otthon. Családtörténeteket hallgatva megdöbbentő gyakorisággal bukkannak elő a fizikai vagy érzelmi bántalmazás legkülönbözőbb formái, elhanyagoló, rideg, szeretette képtelen vagy szexuálisan bántalmazó ősök emlékei. A hozzánk közelállóktól elszenvedett interperszonális traumák - melyek legtöbbször folytatólagosan történnek - hatalmas pusztításra képesek. Megmérgezik az egészséges személyiségfejlődést, generációkra szétszaggathatják a bizalom érzését, eltávolíthatják egymástól a családtagokat, sejtszinten kódolhatják a gyanakvás és kötődésképtelenség érzéseit.

Tovagyűrűző traumák

Egy szorongásokkal küzdő fiatal férfi keres fel. Minden vágya, hogy színész legyen, ám akad egy kis bökkenő: ahogy színpadra áll, olyan szorongás tör rá, hogy kiveri a hideg veríték, levegő után kapkod, és egyszerűen nem jutnak eszébe a szavak. Úgy fogalmaz: elfogja a megsemmisüléstől való rettegés. Ennek ellenére mégsem tud lemondani az álmáról, egy amatőr társulatban újra és újra megpróbálkozik a szerepléssel. Maga sem érti, mi hajtja, miért keresi az alkalmat, hogy megint átélje ezt a borzalmas félelmet.

Tudnunk kell, hogy sokszor ezek a megmagyarázhatatlan, irracionálisnak tűnő cselekedeteink visznek igazán közel önmagunk mélyebb megértéséhez. Ami nem hagy nyugodni, azzal általában dolgunk van, bár lehet, hogy nem azon a szinten, mint elsőre gondolnánk. Ennek a férfinak az esetében például a színészet talán nem is olyan fontos, mint elsőre tűnik. Sokkal inkább egy érzés szimbolikus megjelenítése ragadja meg a figyelmemet: rettegve áll ki a színpadra, mint egy kivégzőosztag elé...

Ahogy jobban megismerem, kiderül, hogy a szorongás, a feszültség egyáltalán nem ismeretlen érzés az életében. Sőt! Annyira hétköznapi, hogy már fel sem tűnik neki. Megszokta, és azt hiszi, mindenki úgy él mint ő, állandó fojtogató érzéssel a torkában. Az ő szemében a világ veszélyes hely, ahol mindig résen kell lenni, nehogy valami baj érje az embert. Inkább bizalmatlan, nehezen barátkozó típusnak mondja magát. Gyakran érzi úgy, hogy fáradt, levert, mintha az állandó készenlét kimerítené. Nem tudja, mindez miből fakadhat. Amikor a tüneteink ilyen szervesen az életünk részévé válnak, és egyetlen kiváltó okot sem tudunk megnevezni, akkor érdemes a mélyebb rétegek felé indulni. Ilyenkor a tudatos működésünk helyett a tudattalan szinteket tesszük a fókuszba, azt keressük, hogy a lelkünk rejtett zugaiban milyen emlékek, érzések, elfojtott tartalmak bújnak meg, amelyek a tünetek által jelzik, hogy valami nyomasztó dolog kavarog ott a mélyben.

A tudattalan feltérképezésére van egy nagyszerű technika, a Hanscarl Leuner német pszichiáter által kidolgozott Katatím Imaginációs Pszichoterápia, röviden KIP módszer. Ahogy a nevében is szerepel, az ülések során a képzeletet, az imaginációt hívjuk segítségül. A kliens teljesen ellazult, relaxált állapotban a figyelmét fokozottan a belső világára fókuszálja, miközben a terapeuta által kért képeket hívja elő, idézi belső szemei elé. Ilyenkor az „okos agyunk”, a bal féltekénk pihen, és átadja az irányítást az érzelmi agyunknak, a jobb féltekének. A központi idegrendszerünknek ez a része képek, szimbólumok által kommunikál. Itt érzések, képzetek, látomások, gomolygó, szavakkal alig-alig megfogható összetett élmények rejlenek. A befelé fordított figyelem során kialakuló módosult tudatállapotban igazából a jobb féltekét szólítjuk meg, őt kezdjük faggatni, hogy meséljen nekünk. Leuner javaslata szerint érdemes a munkát a virág hívóképével kezdeni: a virág fajtája, formája, helyzete, állapota sokat elárul az egyén önmagával való kapcsolatáról, személyiségének alapvető jegyeiről és a lelki aktualitásokról.

Ebben az esetben is a virágképpel indítunk. Az ellazulás után arra kérem, képzeljen el egy virágot. Ez egy kagyló - mondja. Hm. Meglepődöm. Virágot mondok és kagyló jelenik meg? Mi lehet ennek az oka? Ilyenkor a terapeutában sok minden felmerül. Talán nem hallotta jól az instrukciót? Félreérthető volt az artikulációm, vagy elkalandoztam volna, és virág helyett kagyló csúszott ki a számon? A másodperc törtrésze alatt kizárom ezeket a lehetőségeket, és megnyugtatom magam, hogy a tudattalan mindig bölcsebb mint gondolnánk, nekem csupán annyi a feladatom, hogy kövessem a képzetáramlást. Így aztán a kagyló képével megyünk tovább. „A tengerben állok. A víz a bokámig ér. Szép tiszta, áttetsző. A talpam alatt fehér homok. A lábaim előtt egy fésűkagyló hever a homokban... Mintha lenne rajta valami. Aha, látom már! Egy sárga kis tengeri csillag tapadt rá.” Furcsa érzések kerítik hatalmába, valami fojtogató a torka körül, és az a feszültség, amit a színpadon szokott tapasztalni. Az arcán könnycseppek gördülnek végig. Aztán a kép hirtelen elmosódik, mintha felkavarodott volna a homok, a kagyló eltűnik a füstben.

Az imagináció után beszélgetünk. Megrendítette, amit látott, de inkább az érzés intenzitása rázza meg, amit nem tud hova tenni, nem képes magyarázatot találni rá. A terápiás módszer részeként ilyenkor otthoni „házi feladat” gyanánt arra kérjük a klienst, rajzolja, fesse vagy gyurmázza meg, amit a lelki szemei előtt látott. Ez is a feldolgozás fontos állomása, hiszen ami addig bent volt, kívülre kerül, így könnyebben, kevésbé megterhelő módon lehet dolgozni vele. Ebben a folyamatban soha nem a művészi érték, az imaginált kép minél tökéletesebb visszaadása számít, hanem a szimbolikus úton megjelenített üzenet. Amikor legközelebb találkozunk, és ránézek a vízfestékkel készült képre, szinte ordít a történet, amellyel a férfinak valójában dolga van. Bár ő készítette, ahogy felemelem, és kicsit távolabb tartom tőle, egészen más szemmel néz rá. Mit lát? - kérdezem. Az arca ekkor már falfehér. A fésűkagyló barázdái ebből a nézőpontból rácsoknak tűnnek, a sárga tengeri csillag pedig félreérthetetlen szimbólumként éktelenkedik rajta. Az egész kép halványszürke festékkel van átkenve - a felkavarodó homokot jelezve —, ez alól derengenek elő a formák. A hangja el-elcsuklik, ahogy beszélni kezd, és feltárul a családi múlt. A nagymamája alig hároméves kicsi lányként élte túl a háborút. Családjának nagy része valamelyik koncentrációs táborban lelte halálát. A részletekről szinte semmit nem tud, soha nem beszéltek róla. A borzalmas történetek tabutémák voltak, ezeket mindig kerülték. Egyetlenegyszer mert a múltról kérdezni, ám olyan elutasítást látott a nagymama szemében, és az anyja is úgy dörrent rá, hogy jobbnak látta, ha a továbbiakban ő is hallgat. „Rég volt, elmúlt, nem kell, hogy beleüssem az orrom, nem az én dolgom, nem az én történetem” - így nyugtatta magát. A trauma azonban, amelyet megörökölt, ott lüktetett az ő életében is.

Amikor ez felszínre kerül, egyrészt megkönnyebbül, mert végre érti, mi van szorongásai mélyén, másrészt viszont ráeszmél, hogy nem kerülheti el a szembenézést és a feldolgozást. A nagyszülei története egyszeriben a sajátja lesz. Elkezd utánajárni, gyűjti a fellelhető információkat, és lassan otthon is megindulnak a beszélgetések. Az addig láthatatlanul kísértő múlt a kimondással veszít erejéből, és nemcsak ő, de az egész családi rendszer felszabadul a nyomás alól. Ettől kezdve érezhetően nyíltabbá, őszintébbé válnak egymással.

A fájdalom, a rettegés, a szenvedés mintázatai tehát azokban a leszármazottakban is felbukkannak, akik közvetlenül nem is voltak részesei az eseményeknek. Vajon hogyan lehetséges ez? 2014-ben a Nature Neuroscience című folyóiratban megjelent egy világszerte nagy szenzációt keltő tanulmány. Az atlantai Emory Egyetem kutatói, miközben cseresznyevirág-illatot permeteztek az egerek ketrecébe, kellemetlen áramütésnek tették ki az állatokat. A kis rágcsálók így hamar megtanulták, hogy félniük kell az egyébként kellemes illattól. Pavlov óta ezen a kondicionálásos eljáráson nem nagyon csodálkozunk, nem is e miatt járta be a hír a világsajtót. A kutatók ugyanis ebben az esetben az egerek utódait is bevonták a vizsgálatba, és azt találták, hogy a cseresznyevirág illatára beinduló félelmi reakciók a második és harmadik generáció esetében is kimutathatók voltak, annak ellenére, hogy ők soha nem kaptak áramütést. Az alaposabb vizsgálatokból kiderült, hogy mind az első generáció, mind az utódok agyának szaglásért felelős régióiban szerkezeti átalakulások jöttek létre. Bizonyítást nyert tehát, hogy az élmények - ebben az esetben a félelem és a fájdalom - biokémiai üzenetekké transzformálódva alakítják át nemcsak az érintettek, de utódaik ideg-rendszerének működését is. Ezt a generációkon átívelő információátadást nevezzük transzgenerációs hatásnak.

Egészen friss tudományos eredmények - de mintha Tóth Árpád már 1923-ban tudta, sejtette volna mindezt, amikor megírta Az ősök ritmusa című versét...

Az ősök ritmusa

Ember vagyok, új élet, új utas,

Ki azt hiszi, friss titkokat kutat,

S szűz ösvényt tör. Ám bennem csöndesen

Ezernyi ős mozgás jár vén utat.

Sok régi ritmus, sűrű és borús

Zajlás a test titkos mélyeiben,

Távol a fénytől s mégis biztosan,

Hibátlanul. S ős híreket izen.

Ó, jaj, ki tudja, hány bús ükapám

Testében élt már ez az idegen

Világ, mely fáradt gesztusok felé

Lankasztja lázadozó idegem.

Mosolyognék egy boldog, új mosolyt,

De a szivem bíbor öbleiből

- Sejt sejtnek adja - csöndesen remeg

Szememig a holt könnyek vödre föl.

Dacolnék új, szép daccal, ám kevély

Szájam körül már gyáva gödröt ás,

Szelíd barázdát, halavány mosolyt

Valami ősi meghunyászkodás.

Én régi, régi jobbágy-őseim,

Hát éltek még? Jaj, hány rossz éven át

Vonszolja még a csüggeteg utód

Sötét parancsok konok csapatát?

Vagy kába álom minden szabad út,

És nem is lehet újat kezdeni?

S csak egy parancs van a földön örök:

Dolgozni s új rabszolgát nemzeni?

Én nem hiszem. Van kicsi gyermekem

Énnékem is! Hátha az ősi sejt

Őbenne tisztul dús örömre, és

Minden homályos, vén bút elfelejt!

Ó, hátha jő a tiszták s boldogok

Szűz birodalma, a szebb, új világ,

S dallá dobognak a szivekben a

Bús, fáradt ritmusok, a holt apák!

Mivel az evolúciós kutatásokból tudhatjuk, hogy minden (vagy szinte minden) emberi működés valamilyen célt szolgál, jogos feltenni a kérdést: annak vajon mi lehet a célja, hogy a megtapasztalt szorongató érzéseket, félelmeket, aggodalmakat a következő generációk számára is átörökítsük? Miért intézte úgy a természet, hogy a szülők és nagyszülők szenvedései a gyerekek életében is megjelenjenek? A válasz mindig a túlélés. A transzgenerációs hatásokat felfoghatjuk úgy is, mint fontos üzenetcsomagokat, amelyeket az előző generációk küldenek az utódoknak, hogy ezzel is segítsék azok sikeres boldogulását. „Nézd, én ezt tapasztaltam a világban, készülj fel te is, hogy semmi ne érjen váratlanul!” Ennek az örökölt alkalmazkodóképességnek azonban van egy hátulütője is. Amikor a környezet békésebbé válik - a háborúk véget érnek, és a nagyszülők bántalmazása, de a régmúlt veszteségek is a múlt homályába vesznek -, a fokozott érzékenység inkább hátrányt, mint előnyt jelent. Ami veszélyek idején segít, az békés körülmények között teherré válik. Ahhoz tehát, hogy megszakítsuk a traumák továbbgyűrűzését, és kezelni tudjuk megmagyarázhatatlan, túlzó vagy indokolatlan feszültségeinket, szembe kell néznünk családunk múltjával, és számba vennünk epigenetikus örökségünket.

Nagyon kedves, mosolygós hölgy keres fel. Amikor beszélgetni kezdünk, kiderül, hogy a derűs közvetlenség álarca mögött sok bánat rejtőzik. Valahányszor esélye lett volna egy komoly párkapcsolat kialakítására, mindig megfutamodott. Maga sem igazán értette, miért, de előbb-utóbb mindig visszakozott, és szinte menekült az alakuló kapcsolatokból. Megkérdezem tőle, mitől fél. „Attól, hogy elárulnak”, válaszolja. Az árulás szó megüti a fülemet, és megkérem, hogy gondolja végig, mit jelenthet ez az ő családjában. Apukája szokta mondogatni, hogy „vigyázz, bárki elárulhat!”, válaszolja. Történte árulás a múltban, van-e ennek a szónak egyedi üzenete náluk, emlékezteti-e őt valamire? Miután csak ingatja a fejét, megkérem, hogy beszéljen az édesapjával, és tegye fel neki ezeket a kérdéseket.

Legközelebb érdekes történettel érkezik. 1944-ben a nagypapája részt vett a polgári ellenállásban, ám egyik társuk elárulta és a nyilasok kezére juttatta a csoportjukat. Elfogásuk után kegyetlenül megkínozták őket. Felesége nyolc hónapos terhesen rettegve várta, hogy élve viszontlátja-e még. Amikor végre elengedték, az erős, jó kiállású férfi már csupán emberi roncs volt. Életereje örökre megtört, csak lézengett a családban, soha többé nem találta hozzájuk az utat. Visszatérő rémálmait, a kínzások gyötrő emlékét alkohollal igyekezett elfojtani. Lassan teljesen lecsúszott emberi roncs lett belőle. Amikor meghalt, a család már csak megkönnyebbülést érzett. A leckét azonban nem felejtették el: vigyázz, mert bárki elárulhat! Ebben nőtt fel a páciensem apukája, és ezt a tudást adta át a lányának is. A sejtszinten örökölt stressz mellett a szavakban is ott volt a transzgenerációs örökség.

Kódolt sebek

De hogyan kapjuk meg őseink üzeneteit?

2000 júniusában hatalmas világszenzációként tálalta a média, hogy a Humán Genom Projekt keretében sikerült szinte teljes hosszában feltérképezniük az emberi genomot (vagyis a teljes genetikai anyagot). Bill Clinton, az Egyesült Államok elnöke és Tony Blair brit miniszterelnök is örömmel vett részt a nagy bejelentésben, ezzel is jelezve, mekkora horderejű dologról van szó. A kutatók akkor még meg voltak győződve arról, hogy életünket a gének szabályozzák. Nemcsak a fizikai kinézetünket határozzák meg, de érzelmeinkért és viselkedésünkért is felelősek, a szervezet hadvezéreiként irányítják, hogy mi történik velünk és milyen sors vár ránk. Egy alapos géntérkép segítségével így pontosan előre lehet vetíteni mindannyiunk jövőjét, meghatározni a lehetséges betegségeink körét, és azt is, hogy miként tudunk ezekkel megbirkózni.

Ma már jól tudjuk, hogy ez ebben a formában nem igaz.

Kiderült, hogy a gének önmagukban csak egy alapkódot jelentenek, és nem sokat árulnak el az egyes ember rendkívül összetett pszichológiai működéséről. Ennek oka viszonylag egyszerű: a gének nem képesek önmagukat ki-és bekapcsolni. A géneket a környezeti hatások, mint például a táplálkozás, a stressz vagy az érzelmek kapcsolják ki és be, vagy ha úgy tetszik, hangosítják fel és hallatják le. Ezt hívjuk epigenetikai hatásnak.

Az epigenetika, napjaink egyik leggyorsabban fejlődő tudományága. Falus András, a nemzetközi hírű immunológus meghatározása szerint „az epigenetika a gének olyan öröklődési formájának vizsgálata, amely nem jár együtt a DNS szekvenciájának megváltozásával. Arra a kérdésre keres választ, hogy a környezeti tényezőknek a szülőkre gyakorolt hatása milyen molekulárisan igazolható változásokat okoz az utódok génkifejeződését tekintve.” Az epi-előtag jelzi, hogy itt valóban a gének felett álló mechanizmusokról van szó.

De mi lehetett a természet célja ezzel a mechanizmussal? Vegyük először a DNS-t. Ez egy rendkívül konzervatív, stabil szerkezet, amelyben ritkán jelennek meg változások. Még az extrém környezeti hatások is nagyrészt érintetlenül hagyják. Ahhoz azonban, hogy az aktuális körülményekre is reagálni tudjon a szervezet, és így segítse az utódokat a jobb alkalmazkodásban, szükség volt egy gyors reagálású hadtestre is. Ezt a kérdést oldotta meg a természet az epigenetikai információkkal.

Rachel Yehuda, a New York-i Mount Sinai Orvosi Egyetem professzora szerint a természet az epigenetikus változások segítségével készít fel minket arra, hogy mi is képesek legyünk majd a szüleink által megtapasztalt traumákkal megbirkózni. Ez a biológiai program teszi számunkra lehetővé, hogy felvértezve nézzünk szembe a várható stresszhelyzetekkel. Ha szüleink mostoha körülmények között éltek, ha üldözték vagy rendszeresen bántották őket, ha nem állt rendelkezésre megfelelő mennyiségű élelem, ez az előhangolt stresszrendszer segít majd nekünk a túlélésben.

Ez eddig nagyon pozitívan hangzik, ám ha rég elmúlt a veszély, ezek az örökölt alkalmazkodási képességek hátránnyá válnak. Aki állandóan háborús övezetben érzi magát, retteg és szorong, miközben körülötte béke és nyugalom honol, annál nagyobb eséllyel fejlődnek ki a különböző stresszbetegségek.

Yehuda és munkatársai éppen ezt mutatták ki holokauszttúlélők leszármazottai esetében, akik sokkal hajlamosabbak a poszttraumás stresszzavarra, és ennek következtében a depresszióra, mint azok, akiknek a felmenői nem voltak érintettek az üldöztetésekben.

Családban marad

Alice Millernek, a nagyszerű pszichoanalitikusnak van egy, a bántalmazás témájában abszolút alapműnek számító könyve. A címe: Kezdetben volt a nevelés. Nem kedélyes olvasmány, érzékenyebb lelkületűeknek nem is feltétlenül ajánlanám. Ez a mű korát megelőző módon mutatja be, hogyan nyilvánul meg a gyermekkorban szerzett sérüléseink, hiányaink hatása egész további életünkben. Miller határozottan kijelenti, hogy ha érzékenyebbé válunk a gyerekkorban elszenvedett, eddig tagadott kegyetlenségekre és ezek következményeire, akkor ez önmagában véget vethet az erőszak nemzedékről nemzedékre való továbbadásának. Ezzel a tétellel mélyen egyet tudok érteni. Igen, világosan és nyíltan kell beszélnünk a témáról, hogy képesek legyünk megszakítani a trauma generációkon tovagyűrűző hatását.

Prof. Dr. Kosa Karolina írja egy tanulmányában, hogy az 1990-es években egy kaliforniai gyermekbántalmazás-konferencián John Briere, a Dél-Kaliforniai Egyetem pszichológus professzora azt találta mondani, hogy ha a gyermekek bántalmazása és elhanyagolása megszűnne, akkor a DSM két generáción belül röpirattá zsugorodna, a börtönök pedig kiürülnének. (A DSM a mentális rendellenességek kórmeghatározó és statisztikai kézikönyve, amely iránymutatást nyújt, hogy milyen tünetek alapján lehet valakit egy mentális betegséggel diagnosztizálni.)

Még mindig sajnálatosan sokan nem ismerik fel, hogy a gyerekkorban történt események milyen alapvető hatással vannak későbbi életünkre. Korai traumáink, mint a búvópatak, újra meg újra felbukkannak felnőttkorunkban is, és ha nem kezdjük el gyógyításukat, nemcsak a mi életünket nehezítik meg, de a gyerekeinkét, sőt, akár unokáinkét is.

Társadalmi szinten sem túlságosan régen ébredtünk rá arra, hogy a gyerekkor mennyire érzékeny és védendő időszak. A kicsikre korábban mint miniatűr felnőttekre tekintettek, és fittyet hánytak sajátos testi-lelki szükségleteikre. A fizikai fenyítés, a kemény bánásmód a világ legtermészetesebb dolga volt, és senkinek eszébe sem jutott ezek negatív hatásain elgondolkodni. „Engem is vert az apám, mégis ember lett belőlem” - halljuk még ma is sokszor, és ilyenkor felmerül a kérdés: jó, de milyen? Ideje lenne végre felismerni: a bántalmazástól nem rendes, hanem sérült ember lesz belőlünk. Mára a kutatási eredmények fényében teljes bizonyossággal kijelenthetjük, hogy a gyerekkorban elszenvedett testi és lelki sebek letörölhetetlenül rányomják a bélyegüket egész életünkre.

Ezzel az 1960-as években kezdtek komolyabban is foglalkozni a kutatók, az első igazán nagy visszhangot kiváltó követéses vizsgálat pedig 1995-ben indult, két kutató, dr. Vincent Felitti és dr. Bob Anda vezetésével. Ennek keretében 17 500 felnőttet kérdeztek ki korai éveikről. Arra voltak kíváncsiak, érték-e őket a kutatók által úgynevezett ártalmas gyerekkori tapasztalatoknak (angolul Adverse Childhood Experiences, rövidítve ACE) nevezett élmények. Ezek közé tartoznak a bántalmazások különböző formái (fizikai, érzelmi, illetve szexuális bántalmazás), valamint a fizikai és érzelmi elhanyagolás. Ezenkívül vizsgálták a diszfunkcionális családi működést is, hogy például szenvedtek-e a szülők drog-vagy alkoholfüggőségben, mentális betegségben, történt-e családon belüli erőszak. De börtönbüntetés, illetve a szülők szétköltözése és válása is szerepelt a listán. A kérdőíven szereplő minden „igen” válaszra egy pontot adtak, így kapták meg az illető ACE pontszámát. Már az adatok első elemzésekor szembetűnő volt, hogy a különböző traumatikus élmények mennyire gyakran fordulnak elő. Tessék elképzelni: a népesség közel 70%-a kapott legalább egy pontot az ACE listán, de minden nyolcadik személynek négy vagy még több pontja lett. A fájdalmas élményekkel teli gyerekkor tehát nem a ritka kivétel, hanem a többség leghétköznapibb valósága. Ám a kutatás legnagyobb érdeme, hogy végre egyértelműen megállapította: letagadhatatlan összefüggés van a gyerekkorban megélt tapasztalatok és a felnőttkori egészségi állapot között: minél magasabb valakinek az ACE pontszáma, annál rosszabb egészségi állapotban van. Test és lélek élethosszig tartóan nyögi a gyermekkori szenvedések és hiányok hatását. Csak néhány adat: ha valakinek az ACE pontszáma magasabb mint 4-, a depresszió valószínűsége 4,5-szeresére emelkedik, a fertőző májgyulladás és az obstruktív tüdőbetegség kockázata 2,5-szeresére, az öngyilkossági hajlam pedig 12-szeresére nő! De a szomorú sor folytatható: 5-nél magasabb ACE pontszámmal rendelkezők esetében a tüdődaganat kialakulásának kockázata háromszor nagyobb volt, mint azoknál, akik nem éltek át gyermekkori traumát. Ugyancsak egyértelmű összefüggést találtak a gyermekkori bántalmazások és a gyakori fejfájások, valamint az alvászavarok között. Nagyon megrázó az is, hogy az 5-nél magasabb ACE pontszámú és tüdődaganatban szenvedő páciensek sokkal fiatalabb korban, átlagosan tizenhárom évvel korábban betegedtek meg, mint a 0 pont számmal rendelkező daganatos sorstársaik. A gyerekkori traumák megkérdőjelezhetetlenül rombolják életünk minőségét és csökkentik a várható élettartamunkat.

Ez pedig makroszinten is lenyomatot hagy. A kutatást vezető Felitti szerint a gyermekbántalmazás az egész társadalom egészségi állapotát meghatározza, így még egy ország gazdasági teljesítőképességét is képes befolyásolni.

Amikor egy kisgyermeket rendszeresen bántanak, megaláznak, elhanyagolnak vagy kihasználnak, az a személyiségfejlődés valamennyi területét károsan befolyásolja. Hatással lesz a testi, szellemi, érzelmi és szociális működésére is. Ma már az agyi képalkotó eljárásoknak köszönhetően elég pontosan látjuk, mi történik a traumatizált gyerekek idegrendszerében. A trauma ugyanis nem csupán testi fájdalmat és gyötrő (sokszor csak zsigeri szinten tárolt) emlékeket jelent. Ezt a legfontosabb megértenünk! A fenyegetettséggel járó félelem és rettegés, a bizonytalanság nem pusztán múló érzelmek. A trauma hosszú távú hatása épp abban rejlik, hogy a gyerek éretlen idegrendszere szinte „bepácolódik” a stresszhormonba, és így eltérő fejlődési pályára áll. Ez azt jelenti, hogy egy traumatizált ember agyának szerkezetileg is más a felépítése, így máshogy is működik, mint szerencsés társaié, akiknek nem volt részük az ártalmas élményekben.

Éppen ezért, amikor értetlenül állunk valakinek a viselkedése előtt, mindig gondoljunk rá: lehet, hogy éppen ennek az eltérő agyi működésnek egyik tünetével találkozunk.

Most nézzük meg, miért van ekkora hordereje a gyermekkori rossz bánásmódnak. Kezdjük egy kis fejlődés-neurológiával. Egy gyermek idegrendszerének érése nem csupán egy automatikus biológiai program alapján megy végbe, hanem meghatározó szerepet játszik benne az úgynevezett tapasztalatfüggő érés. Mit jelent ez pontosan? Azt, hogy minden, ami a gyermekkel érzelmileg és fizikailag történik, hatással lesz idegrendszere fejlődésére, befolyásolja agyának kialakulását. Igen, azok és főleg azok a dolgok, amikre felnőve már nem is emlékszik. Az élet legkorábbi történéseivel foglalkozó perinatális pszichológusok szerint anya és baba egy közös pszichoszomatikus világban, úgynevezett egységvalóságban él. Emiatt a közös testi-lelki tér miatt az anya (és persze az apa) érzelmi állapotai rendkívüli jelentőséggel bírnak, és hatással vannak a gyerek agyának biokémiai folyamataira is. A szülő érzelmi állapota (és nem a szándéka!) formálja a gyermek érzelmi működését, beleértve ebbe az idegrendszeri fejlődést is.

Az úgynevezett homlok-vagy frontális lebeny feladata egyrészt más agyterületek működésének összehangolása, másrészt az érzelmi reakcióink szabályozása. Agyunk mélyebben fekvő részéről, az érzelmi agynak nevezett limbikus rendszerből jön egy érzelem, és a homloklebeny lesz az, ami szépen kordában tartja, visszafogja a túlságosan heves reakciókat. Ez a terület születésünkkor még éretlen, időre van szüksége, hogy képes legyen ellátni a feladatát és csillapítani a feszültségeket. Nézzünk csak meg egy csecsemőt vagy kisgyereket! Ő még minden kontroll nélkül kifejezi az érzéseit, üvölt, ha éhes, zokog, ha szomorú. Bármilyen feszültség éri, még nem képes önmagát megnyugtatni. Ehhez feltétlen szüksége van egy felnőtt - lehetőség szerint - érett idegrendszerére. Úgy szoktam mondani, a szülő a gyerek „kihelyezett agya”, amely átveszi a még fejletlen területek funkcióit. Stresszhelyzetben, legyen szó fájdalomról, éhségről vagy magányról, a szülő jelenléte elengedhetetlen. A magára hagyott gyermek, bár idővel lehet hogy elhallgat, mert feladja a hiábavaló segélykérést, megnyugodni biztosan nem fog. Ha a szülő kibírja, elviseli, elhordozza a gyerek feszültségeit, és képes ringatva, simogatva, testközelben tartva megnyugtatni, akkor idővel a gyermekben is kialakul az érzelmi önszabályozás képessége. De tényleg csak idővel. A szülő kiszámítható, érzékeny, a gyerek igényeire reagáló jelenléte a kulcsa az érzelmek és viselkedés kontrolljának. Idővel aztán, ha szerető és biztonságos közegben cseperedik, behuzalozódik a homloklebeny, és innentől már teszi a dolgát, vagyis fékezi az indulatokat. Most, hogy már értjük, egy fejlődő idegrendszer mennyire érzékeny és kiszolgáltatott a környezeti hatásoknak, talán nem lepődünk meg, azon, a gyermekkori rossz körülményeknek milyen súlyos következményei lehetnek.

A bántalmazás és elhanyagolás legátolják a homloklebeny fejlődését, ezért az érintettek még felnőve sem lesznek képesek megfelelően szabályozni feszültségeiket. Ingerlékenyebbek, lobbanékonyabbak, mások számára jelentéktelen események is extrém módon kibillentik őket az egyensúlyi állapotból.

Ők a „pöccre induló” emberek, akik a legkisebb kellemetlenség esetén is azonnal a plafonon vannak, kiborulnak, veszekednek, felháborodnak, és lenyugodni is csak nehezebben képesek mint mások. Olyanok, mint a túlságosan élesre hangolt autóriasztó, amely akkor is őrült szirénázásba kezd, ha csak egy súlyosabb teherautó megy el mellette.

Hol találkozhatunk ilyen emberekkel? Bárhol és bármikor. Nemrégiben például az autópályán haladva egyszer csak olyan szakaszhoz értem, ahol lezárták az egyik sávot. Az autósok próbáltak besorolni abba a sávba, amin tovább tudtak haladni. Én - mivel a precíz és az autós szabályokra sokat adó németeknél tanultam vezetni - pontosan követtem a cipzárelvet, ami úgy tűnt, hogy egyik sofőrtársamnál kimaradt az oktatásából. Mivel úgy érezte, jogtalan előnyre tettem szert, megállt előttem, kipattant a kocsijából, és válogatott szitkokat kezdett szórni rám. Nem részletezem, de az ősi mesterséget is megemlítette, mint feltételezett foglalkozásomat. Már kezdtem személyemben sértve érezni magam, amikor bevillant, mivel is állok szemben. Heves kitörésére ezért a legnagyobb lelki nyugalommal csak annyit feleltem: értem, uram! Ettől annyira elképedt, hogy tátva maradt a szája, majd egyet legyintve annyit mondott: hülye! Ebben aztán meg is állapodtunk, nem állt szándékomban vitába bonyolódni vele. Hogy miért? Féltem talán? Vagy jogosnak éreztem a felháborodását? Egyik sem. Egyszerűen tisztában voltam vele, hogy ez az ember frontális lebenyi deficittel küzd, vagyis képtelen kordában tartani és lecsillapítani indulatait. Biztos vagyok benne, hogy nem egyedi esetről számoltam be, mert az impulzusok gátlásának képtelensége hétköznapi jelenség.

Vegyünk most észre egy nagyon fontos dolgot! Akinél nem alakult ki az önkontroll képessége, aki nem vált képessé indulatai szabályozására, az szülőként is tehetetlen lesz, amikor a gyermeke feszültségeit kellene csillapítania. Ilyenkor többnyire nem marad más eszköze, mint visszanyúlni saját gyerekkori mintáihoz, ezért ingerülten vagy agresszíven reagál. Az érzelmek, az indulatok így tudnak gátak nélkül hömpölyögni a generációkon át.

A gyermekkorban elszenvedett bántások és elhanyagolás másik tragikus következménye, hogy megakadályozza a társas jelzések helyes értelmezését. Akivel kicsiként durván bántak, annak különösen nehéz elmélyült kapcsolatokat kialakítania, mert a másik embert - gyerekkori tapasztalataira alapozva - kiszámíthatatlannak és megbízhatatlannak tartja, sőt akár teljesen ártatlan helyzetekben is azt feltételezi róla, hogy meg akarja támadni. Tehát nem az számít, hogy a másik ténylegesen hogyan viszonyul hozzá, az ő fejében már előre be van állítva egy negatív kép, amit bárkire ráhúz, aki közel kerül hozzá. Reakciói sokkal inkább szólnak a belső képről (és a belső képhez), mint a vele szemben álló hús-vér emberről.

2013-ban jelent meg Borbély Szilárd Nincstelenek című regénye, mely azonnal az irodalmi toplisták élére került. A gyermeki szemszögből megírt, szinte szenvtelenül hangzó, száraz mondatokban minden bizonnyal rengetegen ismertek rá saját sorsukra, vagy éppenséggel szüleikére, nagyszüleikére.

„Apánk módszeresen ver, ahogy a férfiak szoktak. A zsákolástól nagyon erős a keze, a szívlapáttól megkeményedett. Kézzel ritkán üt. Nadrágszíjjal ver vagy ostorral. Apánktól félünk. Anyánk verése csak hisztéria.

Nem fáj igazán. Közben nagyon kell sírni és kiabálni. Anyám veszekedve üt. Erőtlenül csapkod, mert sír.

A többi fiú is azt mondja, hogy az asszonyok nem tudnak verni. Azt csak ki kell bírni. Húzni az időt, hogy elszálljon a mérgük. Mindig elszáll, mindig megbocsátanak.

Az apák verése más. Annak kiszabott mennyisége van. Előbb nem hagyják abba, megvárják, hogy nagyon fájjon. Akkor jön meg hozzá a kedvük. Addig vernek, amíg már nemcsak a félelemtől sírunk, hanem a fájdalomtól. Hogy megemlegessük. Tudják, mikor jön el az a pillanat. Addig csinálják. (...)

A falubeli fiúkat még veri az apjuk. Főként ha részegek. Amikor hazajönnek a kocsmából. Anyám azt mondta, merthogy őket is verték, ezért hiszik, hogy így kell csinálni.

»Úgy lesz belőled ember«, szokták mondani.

»Meg fogod ezt még köszönni«, ezzel fejezik be a verést.

Amikor hazatérnek, előveszik az előre beáztatott kötelet az udvaron lévő vályúból. Belépnek a házba, és elordítják magukat: »A kurva anyátokat!« Ezt szokták mondani. Akkor az asszony is megijed, és nem mer perelni az urával. Aztán kezdődik a verés. Ha a feleség szól, ő is sorra kerül.”

Gondoljunk bele, akinek gyerekként ez a hétköznapi valósága, milyen nehezen lesz képes bárkiben bízni, és elhinni, hogy a közelítő kéz nem ütni, hanem simogatni szeretne.

Fájóan sok emberrel találkozom, akik generációkon keresztül cipelik ezeket a gyötrelmes sorsokat.

Negyvenes éveiben járó nő keres fel, nevezzük most Edinának. Meggyötört és kétségbeesett, mert hónapok óta alvászavarok kínozzák. Bár könnyen elalszik, két-három óra elteltével felébred, és attól kezdve álmatlanul forgolódik. Reggelenként persze, amikor szól az ébresztőóra, alig tud felkelni. A kialvatlanságtól egyre ingerültebb, ahogy mondja, az „élő fába is beleköt”. Közben utálja magát, amiért elviselhetetlenül hisztis, kötekedő anyja a gyerekeinek, és veszekedős, elutasító felesége a férjének. A tünetek megjelenését nem tudja semmilyen kiváltó eseményhez kötni, nem emlékszik olyan okra, ami akár részben magyarázhatná az ébren töltött éjszakákat. Közben a munkahelyén is gyülekeznek a gondok, leginkább azért, mert egyre érdektelenebbé, fásultabbá válik. Egyszerűen nem lelkesíti, amit csinál, ezért folyton azon igyekszik, hogyan tudna kibújni a feladatok alól. Ez persze a teljesítményén is kezd látszani. A kollégáival rendszeresen súrlódik, szinte mindennap sor kerül valamilyen konfliktushelyzetre. Amikor az okokról kérdezem, azt mondja, valahogy senkivel nem tud kijönni, olyan idegennek érzi magát. Barátai sem nagyon vannak, mert egyenesen kínlódásnak érzi, ha bárkivel beszélgetnie kell. Nem tud feloldódni, nem tudja beleengedni magát a helyzetekbe. Azt mondja, olyan, mintha egy ufó lenne, aki nem beszéli ennek a földi fajnak a nyelvét, mintha egy láthatatlan burok venné körül, amitől nem tud kapcsolódni a világhoz. Látom, ahogy engem is méreget, fürkész a tekintetével, vajon elengedheti-e magát a közelemben, vajon elfogadom-e, nem tartom-e teljesen őrültnek. Nem tartom annak. Amikor a gyerekkoráról kérdezem, alig emlékszik valamire. Nincsenek képei a múltból, legfeljebb kis foszlányok bukkannak fel. Szinte minden kérdésemre „nem emlékszem” a válasz. Rettenetesen nehezen haladunk, mert bármerre indulunk, mindenhol falakba ütközünk. Mintha az élete nem is vele történt volna meg. Ennek ellenére kitartóan jön, sőt egy idő után kifejezetten ragaszkodik a terápia folytatásához. Így aztán beszélgetünk. Eleinte csak aktualitásokról. Meg relaxációs technikákat tanulunk.

Egyszer aztán kétségbeesetten érkezik. Előző nap fogorvosnál volt, ahol rosszul lett a székben. Egy pillanatra elveszítette az eszméletét, utána meg olyan zaklatottságot érzett, mint soha azelőtt. A szíve hevesen kalapált, alig kapott levegőt, miközben jártányi ereje sem volt. Teljesen kiborult, leginkább attól, hogy nem értette, mi történik vele. Próbáljuk lépésről lépésre végigzongorázni, hogyan jutott el a rosszullétig, de nem járunk sikerrel. Egy hét múlva azonban megismétlődik az eset. Akkor már - ahogy megbeszéltük - figyel az apró jelekre, így összeáll a kép, és kiderül, mi áll ennek a furcsa élménynek a hátterében. A kulcs egy illat, a doktornő parfümje, ami kísértetiesen hasonlít arra az illatra, amit évtizedekkel korábban az anyja használt. Az anya - mert ettől kezdve lassan megjelennek az emlékek - sokszor, nagyon sokszor kegyetlenül bánt vele. Nemhogy nem szerette vagy elhanyagolta, de egyenesen gyötörte. Dolgoztatta, feladatokkal látta el, aztán meg számon kérte, ha nem tudta elvégezni mindazt, ami egy felnőttnek is megterhelést jelentett volna. Ha hibázott, súlyos árat fizetett érte - jött a verés. Mikor mivel: fakanállal, papuccsal, sodrófával, seprűnyéllel, ami éppen az anyja keze ügyében volt. Kicsi volt, nem tudott mást tenni, mint tűrni, és miközben verték, azt képzelte, nincs is ott a testében, hanem fentről, a plafonról néz le magára, vagy egy távoli barlangban ücsörög, teljes magányban. Így nem fájt annyira, ami történt.

Hónapokig tart, amíg összerakjuk a fel-felbukkanó múltbéli események darabjait. Rájön, hogy az otthoni bántalmazás mennyire elidegenítette a környezetétől. A kifelé mutatott családi idill olyan messze volt a valóságtól, hogy maga is érezte, nagyon rejtegetnie kell, hogyan élnek. Hozzájuk soha nem mehetett fel egyetlen osztálytársa se, de más vendégeket sem hívtak. A családnak alig voltak kapcsolatai, szinte elszigetelve éltek. A rejtőzködés gyerekkorában vésődött be a zsigereibe.

Az álmatlanságra is megtalálja a magyarázatot. Ahogy újra és újra végiggondolja, rájön, hogy az egész az anyja halálának első évfordulója körül kezdődött. Mielőtt anyja elhunyt, megígérte neki, hogy teljesíti utolsó kívánságát, és egy éven belül elkészítteti az a sírkövet, amit az anya annyira szeretett volna. Vállalta a feladatot, de nem lett kész vele. Halogatta, mert sehogy sem akaródzott nekifognia a dolognak. Amíg az anyja élt, soha nem mert vele szembeszállni. Halála után viszont megengedhette magának az ellenállást, ám közben a benne élő kicsi lány rettegni kezdett a számonkéréstől. Hiába halt meg az anyja, a belsővé tett anyafigura még mindig ott állt, kezében sodrófával.

Sikerül beszélnie egy rokonnal, aki néhány fontos részlettel szolgál. Elmondja, hogy Edina anyukája maga is rettenetes gyerekkorból érkezett gyűlölt kényszerházasságába. Csak azért ment hozzá a nála jóval idősebb alkoholista férfihoz, hogy el tudjon menekülni otthonról, ahol kegyetlenül bántak vele. Ahogy ő verte a gyerekét, úgy verték őt is a szülei. Edinának fájdalmas erről beszélni, de látszik, ahogy lassanként lecsillapodik a feszültség, enyhül a szorító érzés. Először még nagyon dühös a gyerekkora miatt, később azonban elkezdi látni a szülei sorsát is, és megszületik benne az együttérzés.

Ahhoz, hogy szabadulni tudjunk gyermekkorunk kísértő démonaitól, messzebb kell látnunk a szüleinknél. El kell fogadnunk, hogy egykor ők is tehetetlen áldozatok voltak, akik feldolgozatlan sérüléseiket nekünk adták tovább.

Nemrégiben tartottam egy előadást, amelyben érintőlegesen a gyerekkori bántalmazások és azok generációs továbbadásának témája is szóba került. Az előadás végén lehetőség volt kérdezni, így kialakult egy izgalmas beszélgetés. Egy hölgy a hallgatóság soraiból azt mondta, hogy szerinte kár túlhangsúlyozni a bántalmazások jelentőségét, mert nagyon félreviszi a gondolkodásunkat. Véleménye szerint inkább a pozitív dolgokról kellene beszélni, és nem sötét képet festeni a családokról. Ebben a pillanatban szinte a bőrömön éreztem a tagadás, a fájdalom rózsaszínre pingálásának vágyát. A dolgok azonban nem attól léteznek, hogy beszélünk róluk, hanem azért kell róluk beszélnünk, mert léteznek. A tabuk ledöntése lehet a kulcsa annak, hogy a következő generációkat meg tudjuk védeni számos fájdalmas életeseménytől.

Negyvenes éveiben járó nő keres fel. Tizenhárom éves lányát hisztérikusan félti. Mióta a lány nőiesedni kezdett, számára minden nap egy rémálom. Milyen fantáziaképek gyötrik? Éjjel-nappal attól retteg, hogy a lányát megerőszakolják, szexuálisan kihasználják, éretlen kis lényét megalázzák. Sehova nem engedi egyedül, mert csak akkor érzi biztonságban, ha karnyújtásnyira mellette van. Ez már odáig jutott, hogy férjét, akivel egyébként kifejezetten rossz házasságban él, kiköltöztette a nappaliba, a kanapéra, most a gyerek alszik mellette a szülői hálóban. Alig kell kérdezni, már mondja is, mi lehet az oka ennek a szinte paranoiddá váló félelemnek. A szexuális bántalmazás generációsan ismétlődő szívszorító történetét meséli el. Amikor ő maga tizenhárom éves volt, nevelőapja egyszer csak élénk érdeklődést kezdett mutatni iránta. A fokozott figyelem egy ideig neki is imponált, „talán még rivalizáltam is az anyámmal”, jegyzi meg, ám a dolgok hirtelen olyan irányt vettek, amire nem számított. Egyik este, amikor az anyukája rokonlátogatóban volt, nevelőapja bezárta a fürdőszobába, és megerőszakolta. Ez már eddig is rettenetesen hangzik, de itt még nincs vége. Saját fogantatásának történetét meséli el, és kiderül, valójában egy nemi erőszakból született. Édesanyja élete és amit vele tettek, kísértetiesen egybevág az ő tapasztalataival: anyja is nevelőapa mellett nőtt fel, aki tizenhárom éves korától fogdosta, simogatta, aztán egy alkalommal, amikor egyedül voltak otthon, megerőszakolta. A kislány teherbe esett, és mire szólni mert, már csak néhány hét választotta el a szüléstől. Így jött ő a világra, anyja pedig egyik sikertelen kapcsolatból a másikba hurcolta, míg aztán megjelent a bántalmazó férfi. Később, már fiatal nőként még két alkalommal került olyan helyzetbe, ahol csak a szerencsén múlt, hogy nem vált újra nemi erőszak áldozatává. Most pedig remeg, nehogy lányára szálljon tovább ez a kegyetlen örökség. Félti a férjétől és minden más férfitól.

Kutatások újra és újra igazolják, hogy a szexuális bántalmazásokat gyermekkorban elszenvedők későbbi életükben is gyakrabban válnak áldozattá. Mintha lefagyna a védekezőrendszerük, a veszély jeleit sokszor nem érzékelik, így tehetetlenül sodródnak bele az ismerősen rossz helyzetekbe. Önmagukat mint tehetetlen, védekezésre képtelen szereplőt élik meg, így elképzelhetetlenné válik, hogy nemet mondjanak az erőszakra. Aki egyszer áldozattá vált, az elhiszi, hogy az agresszió az emberi kapcsolatok természetes összetevője, szinte szükségszerű ára. Ilyen, így működik, reménytelen bármit is tenni ellene. Sajnos ez az elképzelés a következő generációk életébe is bekúszhat. Több felmérésből is kiderül, hogy a szexuális bántalmazást elszenvedett nők gyermeküket kisebb valószínűséggel képesek hatékonyan megvédeni. Éppen ezért tartják a traumaterápiával foglalkozó szakemberek rendkívül fontosnak, hogy az egykor bántalmazott szülők hatékony segítségben részesüljenek.

De nemcsak erről, hanem gyermekkorunk más testi-lelki sebeiről is sokat kell beszélnünk, hiszen ha nem kezdődik el a gyógyításuk, akkor a gyerekeink és unokáink életére is árnyékot vetnek. Máté Gábor írja a Test lázadása című könyvében: „A gyermeknevelés - röviden - generációk nemzedékről nemzedékre átívelő tánca. Bármi érintette is az egyik generációt, ha nem oldódott meg teljesen, továbbadódik a következő nemzedéknek. Az író és újságíró Lance Morrow igen tömören fejezte ki a stressz többgenerációs természetét Heart (Szív) című könyvében, amely megrázó számadás majdnem végzetes szívbetegségéről és a halandóság érzésének megtapasztalásáról. A generációk dobozok a dobozban: anyám erőszakosságán belül van egy másik doboz, amely nagyapám erőszakosságát tartalmazza, azon belül pedig (gyanítom, de nem tudom) egy újabb, valami sötét titok energiájával - történetek a történeteken belül, visszafelé az időben.”

Ezt persze mondhatjuk a biológia nyelvén is: amikor a nagymamánkat bántották, elhanyagolták vagy üldözték, a testében már ott volt az a petesejt is, amiből később anyánk született. Ez a sejt már érzékelte a stresszhormonok megemelkedett szintjét. Ugyanez igaz a várandósság alatt megélt élményekre, ám ilyenkor már három generáció is osztozik az érzésekben. Nemrégiben az egyik közösségi oldalon rengetegen megosztották a következő képet, amin mindez szemléletesen látszik. Nézzük csak meg! A nagymamánk félelmeinek, szorongásainak biokémiai emlékei sejtszinten bennünk is ott élnek. Bármi történt is az őseinkkel, érzéseik nyomát a mi életünkben is fel lehet fedezni.

Drámafoglalkozáson vagyunk. Az aktuális feladat alapján mindenkinek le kell rajzolnia a családfáját, lehetőség szerint három-négy generációra visszamenőleg felkutatni, kik voltak az ősei, majd bemutatni a csoportnak a családi múltat. Egy végtelenül kedves, jó kedélyű hölgyre kerül a sor. Ő nagyon érdekesen oldja meg a feladatot, a teljes családfát az egyik oldalra rendezi, így a másik oldalon egy nagy fehér folt marad. A csoport érdeklődését persze éppen ez a nagy hiány kelti fel. A hölgynek elképzelése sincs arról, hogy mit szimbolizálhat az a rész, ezért úgy döntünk, a pszichodráma módszerhez fordulva, a térben felvázolja a lapon szereplő családfát. A terem egyik oldalán elhelyezi a felmenőket szimbolizáló székeket, míg a másik oldalt üresen hagyja. Egy ideig várakozik, majd elindul a senki földjén, közben figyelve az érzéseit. Egy ponton rettenetes rosszullét tör rá. Émelyeg, szédül, úgy érzi, azonnal elájul. Mi lehet ott, kérdezzük tőle. Valami undorító, piszkos dolog, válaszolja. Olyan, amit ki sem mer mondani az ember, amitől felfordul a gyomra.

A további dramatikus elemek részletezése nélkül álljon itt a családi trauma története: a nagymama mindenórás várandós volt, amikor a front elérte a falujukat. Addigra a lányok, asszonyok már tudták, hogy jobb elrejtőzni egy biztonságos helyre. A nagymama azonban nem járt szerencsével, rátaláltak az orosz katonák. Hiába próbált elfutni, nagy pocakjával esélye sem volt. Miután többen is megerőszakolták, magára hagyták az addigra szinte félőrültté vált nőt. Akkor éjszaka ott egyedül megszülte a babát, de - feltehetően még sokkos állapotban - képtelen volt ellátni és szoptatni a kicsit. Másfél napig csak nézte és hallgatta az egyre halkuló nyöszörgést, míg végül teljes csend lett.

És itt feltárul egy hátborzongatóan izgalmas összefüggés. Az unoka csecsemőotthonban dolgozik, naponta gondozza, ellátja, dédelgeti azokat a babákat, akiket az anyukájuk magukra hagyott. Két vér szerinti gyermeke mellé nemrég egy kislányt fogadott örökbe, mert „így lett teljes az élete”. Úgy tűnik, ez a hölgy, azonosulva nagymamája történetével, saját életével tette jóvá a régmúlt tragédiát.

(Jegyezzük meg, nem egyedi esetről van szó. Becslések szerint nők százezrei estek nemi erőszak áldozatául a II. világháború során. Ezt a témát dolgozta fel Mészáros Márta Töröcsik Mari főszereplésével az Aurora Borealis című filmjében.)

A gyermekkori rossz bánásmód hosszan tartó hatásait az evolúciós pszichológusok is vizsgálták, és egy nagyon érdekes elképzelést dolgoztak ki. Mint tudjuk, az evolúciós pszichológia alaptétele szerint viselkedésünk elsődleges célja a minél sikeresebb alkalmazkodás. Anélkül, hogy tudatában lennénk, folyamatosan keressük a lehető legjobb megoldást a túlélésre és génjeink továbbadására. Az evolúciós kutatók úgy gondolják, ennek érdekében a környezettől függően eltérő életmenet-stratégiákat fejlesztünk ki. Mit jelent ez a traumával összefüggésben? Nagyon leegyszerűsítve: a természet okoskodása szerint, aki gyermekként nehéz körülmények között él, annak a túlélése bizonytalan, így iparkodnia kell a felnőtté válással, hogy minél előbb át tudja adni a génjeit. Ráadásul, ha a körülmények nem éppen ideálisak, az az utódok túlélését is bizonytalanná teszi, ezért jobb, ha minél több van belőlük. Ezt nevezzük gyors életmenet stratégiának. Ezzel szemben, aki nyugodt háttérrel rendelkezik, nem érzi az evolúciós nyomást, így lassabb életmenetet is választhat. És ne feledjük: egy-egy generáció stratégiája mint tudattalan tudás hagyományozódik az utódokra, akik akaratlanul is e szerint szervezik majd az életüket.

Amikor a leszakadó társadalmi rétegek problémájáról és a szegénység generációkon való átörökítéséről gondolkodunk, érdemes ezen az elméleten is morfondíroznunk kicsit. Ezeket az embereket gyakran vádolják felelőtlenséggel, valamint a hosszú távú tervek és kitartás hiányával. Ha azonban evolúciós szempontból vizsgáljuk a segélyt gyorsan, a tartalékolás szándéka nélkül felélő családok magatartását, úgy tűnik, nem tesznek mást, mint követik a gyorsabb életmenet stratégiát. Ez a bölcsesség egyébként mindig is jelen volt az emberek életében, gondoljunk csak a közmondásra: jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok.

A kötődés sebei

Freud, a pszichológia atyamestere azt állította, a lelki egészségnek két kritériuma van: képesség a munkára és képesség a szeretetre. Ezek a képességek azonban nem születnek velünk. Felnövekedésünk során kell beletanulnunk mindabba, hogy kitartóan és motiváltan dolgozzunk, mind pedig abba, hogy képesek legyünk szeretetet adni és kapni is.

De vajon hogyan alakul ki a szeretet lehetőségéből a szeretet képessége? Valahogy úgy van ez a szeretettel is, mint a beszéddel. Minden újszülött elő van huzalozva a saját anyanyelvének hangjaira. Már az anyaméhben is hallja a nyelvet, így amikor megszületik, élénkebben és pozitívabban reagál, ha valaki az ismerős hangokon beszél hozzá. Az idegrendszere már rögzíti az információkat, bár reprodukálni még nem tudja azokat. Viszont állandóan szüksége van arra, hogy hallja, ízlelgesse, próbálgassa a beszédet. Azok a gyerekek, akik valamilyen szomorú helyzet miatt emberi közelség nélkül nevelkedtek, általában soha nem tanulnak meg beszélni. Létezik ugyanis egy idői ablak, amely a születéskor még teljesen nyitva van, majd lassan, fokozatosan elkezd bezáródni. Ha a nyitott időszakban megfelelő ingereket kap, akkor kialakul a beszéd képessége, ha nem, akkor a lehetőség örökre elvész.

A legismertebb eset talán az aveyroni Viktoré, aki 1800-ban bukkant fel egy francia paraszt birtokán. A vad fiú pontosan úgy mozgott, viselkedett, mint valami kis állat, és hiába szólongatták, az emberi beszédre egyáltalán nem reagált. Amikor végül elfogták, és megpróbálkoztak a tanításával, kiderült, hogy hiába minden erőfeszítés, néhány szónál többet nem képes elsajátítani. Hasonló eredményre jutott Joseph Sing észak-indiai misszionárius is, aki 1920-ban talált rá két, öt-hét év körüli, farkasok között nevelkedett kislányra. Hiába próbálta őket tanítgatni, nem sok sikerrel járt, ezek a gyerekek sem voltak már képesek a beszédre. Van tehát egy érzékeny periódus, ami alatt be kell hogy érkezzenek a megfelelő ingerek ahhoz, hogy egy lehetséges képesség ki tudjon bomlani. Impulzusok hiányában a rendszer elsorvad, a képesség pedig örökre elvész.

Ha nem is ennyire sarkosan, de nagyon hasonlóan működik ez a szeretettel, a bensőséges, mély és intim kapcsolatok kialakításának képességével is. Ez persze sokkal nehezebben tetten érhető, mint a beszéd esetében, de a kutatási eredmények elég meggyőzőek. A szeretni tudás a szeretve levés nagyon korai, zsigeri, testi élményéből bomlik ki, amit tudattalanul hordozunk magunkban. Ez köszön vissza a párkapcsolatunkban, de a saját szülői létezésünk mozzanataiban is.

Az anyai (gondozói) törődés minősége egész további életünkre hatással lesz. Ennek bizonyítására a kutatók szívesen használnak patkányokat vagy egereket, mert gyors szaporodásuk miatt több egymást követő generációt is meg tudnak figyelni. Ezeknél a kis rágcsálóknál is pontosan meg lehet mondani, hogy mely állatok számítanak jó anyának: azok, akik fészket építenek a kölykeiknek és sokat nyalogatják őket. A gondoskodó, őket sokat nyalogató anya mellett felnövekvő patkánykölykök számos előnyre tesznek szert. A legfontosabb talán, hogy idegrendszerük ellenállóbbá válik. Stresszhelyzetekben kisebb kilengéseket élnek meg, és könnyebben térnek vissza a nyugalmi állapotba, vagyis kiegyensúlyozottabb lények lesznek. Az sem mellékes, hogy bátrabban indulnak felfedező utakra (ha emberek lennének, azt mondhatnánk, tele vannak önbizalommal), kíváncsibban kutakodnak a környezetükben és még az emlékezeti feladatokban is jobban teljesítenek.

És mi történik azokkal a kölykökkel, amelyek nem elég szerencsések, és nemtörődöm (vagy kevésbé törődő) anyák mellett nőnek fel? Röviden: elmegy a kedvük az élettől. Tudományosan fogalmazva, csökken az explorációs tevékenységük, vagyis nem érdekli őket, mi van körülöttük, nem elég motiváltak, hogy felfedezzék a környezetüket. Stresszhelyzetben inkább passzivitásba húzódnak, nehezen tájékozódnak a labirintusban, de a memóriájuk sem valami fényes.

Ha a gyengéd bánásmód ilyen egyértelmű előnyökkel jár ezeknél a parányi emlősöknél, vajon a mi sorsunkat hogyan befolyásolja, hogy mennyi szeretetben, ölelésben, érzékeny odafordulásban volt részünk gyerekkorunkban?

Először az 1950-es években kezdték tudományos alapossággal vizsgálni, mi történik azokkal a gyerekekkel, akiket elszakítanak a szüleiktől. John Bowlby, a kötődéselmélet atyja és kutatócsapata olyan gyerekekről készített filmfelvételeket, akik valamilyen belgyógyászati betegség miatt kórházba kerültek. Akkoriban még - hiszen fel sem merült, hogy ennek jelentősége lenne — nem engedélyezték a szülőknek, hogy a gyerekeik mellett maradjanak, csak a kijelölt napokon mehettek „beteglátogatóba”. Az egyik első film, az Egy kétéves kórházba megy, egy Laura nevű két és fél éves kislány nyolc kórházi napját mutatja be. A szomorú felvételeken szembeötlő a gyerek átalakulása. Először még kétségbeesetten tiltakozik, amikor az anyukája magára akarja hagyni, később haragszik rá, majd eljut egy lemondó, apatikus állapotba, amikor már sem az anyukája érkezése, sem a távozása nem vált ki belőle különösebb reakciót. De nem csak a szülővel szemben viselkedik így, néhány nap után már senki és semmi nem érdekli. Mintha feladná a kilátástalan küzdelmet az anyukája visszaszerzéséért. A további elhagyatások fájdalma elől visszahúzódik a maga kis világába. Igazából az sem érdekli, amikor a nyolc nap elteltével végre hazaengedik a kórházból. Öt hónappal később, amikor újra megvizsgálják, azt találják, hogy a szeparáció maradandó nyomokat hagyott az anya-gyerek kapcsolaton. A kis Laura egy életre megtanulta: a kapcsolat törékeny dolog, bármikor megszakadhat, ezért mindenhova árnyékként követi az anyukáját.

Páciensem egy fiatal anyuka, négy óvodás és kisiskolás korú gyerekkel. Visszatérő gyomorpanaszaira, hányingerére és pániktüneteire semmiféle szomatikus magyarázatot nem találtak az orvosai. Utolsó lehetőségként jelentkezik be hozzám. Beszélgetésünk közben egy halvány sejtés kezd kibontakozni bennem. Bár négy gyerekkel nem sétagalopp az élet, úgy érzem, a szimpla kimerültségen túl valami mélyebb okot is keresnünk kell. Megkérdezem, mi a legnehezebb az anyaságban. Elgondolkodik, majd azt mondja, legnehezebben azt viseli, hogy a gyerekei állandó anyahiányban szenvednek, hiszen amikor az egyikre figyel, közben a másik háromtól elfordul. A gyerekek örökös kétségbeesett harcot vívnak az öleléséért, az idejéért, amitől teljesen kiborul. Úgy érzi, beleszakad a szíve, hogy nem tud eléggé jelen lenni egyikük számára sem. Ahogy ezt kimondja, már sír is. Úgy döntünk, az anyahiány nyomvonalán haladunk tovább. Volt-e az ő életében anyahiány? Megélte-e, hogy nincs mellette az anyukája? Ó, hogyne, nagyon sokszor, hangzik a válasz. Kiderül, hogy kétéves korától ötéves koráig egy krónikus betegség miatt gyakran ápolták hosszú hetekig a falujuktól távol eső kórházban. A szülei hetente egyszer látogathatták meg néhány órára. Egyetlen képre emlékszik: ahogy az anyukája távolodik a folyosón, ő pedig kétségbeesve néz utána. Mit szeretett volna? Kiabálni, hogy ne hagyják el, hogy vigyék haza! Ne feledjük: egy ilyen korú kisgyerek még az örök jelenben él. Hiába próbálják megnyugtatni, hogy egy hét múlva újra jön a mama, vagy már csak ötöt kell aludni, és hazaviszik, számára ez teljesen megfoghatatlan. Bár páciensem ennek a réges-régi élménynek ma már nem sok jelentőséget tulajdonít, az elszakítottság emléke valójában fájdalmas traumaként rögzült a tudattalanjában. Amikor a gyerekei nyűgösen vagy sírva, egymással versengve követelik a figyelmét, anélkül, hogy tudatában lenne, egy különös időutazásba kezd. A kicsik „itt és most” megjelenő feszültségei egyetlen pillanat alatt előhívják azokat a félelememlékeket, amelyeket a kórházban „ott és akkor” átélt. Hiába áll ott látszólag felnőttként, valójában egyetlen szemvillanás alatt az egykor magára hagyott, szorongással teli kicsi lánnyá változik. A testét, az idegrendszerét megint elönti a feszültség, és már nem képes higgadtan, megnyugtatóan reagálni. Saját anyaságában újraéli gyermekkorának kötődési veszteségét. A kicsik pedig érzékeny kis radarjaikkal letapogatják, és azonnal átveszik az ideges mintázatot. Azt se felejtsük el, hogy kislányként minden kórházi időszak megterhelte a stresszrendszerét, ami végül extrán érzékennyé vált. A stressz feltehetően nem hagyta érintetlenül egyetlen sejtjét sem, így azt petesejtjein keresztül a gyerekeknek is továbbadhatta. Az ő gyerekkori anyahiányának emléke testi-lelki folyamatokon keresztül íródhatott át saját gyerekei életébe is.

Ha egy kisgyereket elszakítanak a számára minden biztonságot jelentő szüleitől, még abban az esetben is komolyan számolnunk kell a traumatizáció lehetőségével, ha életmentő beavatkozás miatt történik a dolog. Itt újra el kell mondanom: nem számít, hogy vannak-e tudatosan előhívható, szavakkal elbeszélhető emlékeink a szülő hiányáról. Ha érzelmi kötelékeink ismétlődően és hosszabb ideig megszakadnak, arra életünk hátralévő éveiben a sejtjeink bizonyosan emlékeznek majd. Amikor Bessel van der Kolk traumaszakértőt egy konferencián kicsit kétkedőn megkérdezték, hogy ezek a helyzetek valóban maradandó nyomot hagyhatnak-e a gyerekek idegrendszerén, és tényleg traumának számítanak-e, gondolkodás nélkül igennel válaszolt.

Megint állatkísérletekre hivatkozom (mert velük lehet ilyen kísérleteket végezni): ha az egérmamákat csupán napi egy órára eltávolították a kölykök közeléből, a kicsinyek szervezetében kimutathatóan és tartósan megnőtt a stresszhormonok szintje. Ha az anya-gyerek egység megbomlik, a természet benyújtja a számlát.

Azt is le kell szögezni, hogy elszakadni egy gyermektől nem csak fizikailag lehetséges. Amikor az anya (gondozó) jelen van, ám érzelmileg többnyire elérhetetlen, mert nem figyel, mert saját problémái, nehézségei foglalkoztatják, az szintén nem marad nyom nélkül. A gyerekek számára a lelki magány nem kevésbé romboló hatású, mint a testi elhagyatottság.

(Vajon az okostelefonok függőségében élő szülők mellett mi történik a gyerekek fejlődő idegrendszerével...? Ők kitől tanulják meg az önmegnyugtatás képességét?)

A Mary Ainsworth nevéhez fűződő kötődési vizsgálatokból világosan kirajzolódik, hogy a fogantatásunktól számított első ezer napnak kiemelkedő jelentősége van az életünkben. Ebben az érzékeny periódusban tanulunk meg bízni, elhinni, hogy elég jók vagyunk másoknak és hogy mások is jók hozzánk. Ha szerencsénk van, és akad valaki a környezetünkben, aki érzékeny receptoraival letapogatja a szükségleteinket és megbízhatóan gondoskodik rólunk, akkor megmerítkezhetünk az ősbizalom csodálatos érzésében. Ez, mint szilárd gránittömb a lábunk alatt, további életünkben is elkísér minket. Korai kapcsolati élményeink nem pusztán tudattalan emlékek formájában hagynak nyomot, de befolyásolják idegrendszerünk fejlődését is. Mint gyurmát a meleg kéz, első tapasztalataink úgy alakítják testi-lelki fejlődésünket, személyiségünket.

Ma már vizsgálati eredmények igazolják, hogy az a kötődési minta, ami gyerekkorunkban kialakul, mély nyomot hagy, és felnőve a párkapcsolatunkban köszön vissza. „Meséld el, hogyan szerettek, és én elmondom, hogyan szeretsz” - mondja Esther Perel, a világhírű belga származású párterapeuta egyik előadásában, és csak bólogatni tudunk, hiszen a gyerekkori minta és a párkapcsolati kötődés 68-75%-os egyezést mutat. Még egyszer: a másfél éves totyogós korunkban mért kötődési minta olyan mélyen vésődik belénk, hogy egész további életünkben nagyrészt ez mozgatja majd legintimebb viszonyainkat. A korai élmények, benyomások, kapcsolati minták belső munkamodellé válnak, és anélkül irányítanak, hogy bármiféle tudatos rálátásunk lenne a működésükre. A racionális agyunkban hiába van sok szép, okos gondolat például arról, hogy milyen szeretetre vágyunk, és mi magunk hogyan akarnánk a szeretetünket kifejezni - ha érzelmi agyunk negatív emlékeket tárol, akkor minden elhatározásunk ellenére is azok irányítják kapcsolataink forgatókönyvét. Felbomló házasságok, törékeny párkapcsolatok, bizalmatlan emberi viszonyok hátterében ott bujkál a legkorábbi tapasztalatok emléke. Amikor valakire azt mondjuk,„szeret ő a maga módján”, akkor valójában erre a kötődési mintára utalunk.

Ráadásul ezek a „módok” előszeretettel öröklődnek át egyik generációról a másikra. Még meg sem született a gyerek, már nagy pontossággal meg tudjuk mondani, hogyan fog egyéves korában kötődni és mennyire érzi majd magát biztonságban a világban, pusztán abból, hogy leendő anyukájával elbeszélgetünk a saját gyerekkoráról. Nem, ez nem szemfényvesztés! Ahogy az anya beszél - szavaiból, elakadásaiból, emlékei szegényességéből vagy részletességéből, apró testi jelzéseiből, történetei összefüggéseiből -, kirajzolódik, milyen tudattalan érzelmi mintákkal rendelkezik. Ezek határozzák majd meg, hogyan nyúl a gyermekéhez, mennyire lesz képes megtartani, elhordozni feszültségeit, mennyire tudja átadni önmagát a kapcsolatnak, de azt is, hogy engedi-e, tudattalanul elősegíti-e gyermeke önálló személyiséggé válását. Gyerekkorának láthatatlan érzelmi miliője lelkének belső magjává válik. Saját hiányai, elakadásai később mind ott élnek majd anyaságában. Ha nem törődik a múltjával és megdolgozatlanul hagyja sérüléseit, azok jó eséllyel megnehezítik a számára, hogy kellően érzékenyen fogadja és kezelje gyermeke szükségleteit. Hiába végez el minden praktikus feladatot a baba körül, ha érzelmileg nem képes vele összehangolódni, a kicsi magára marad.

Most nézzük meg, legkorábbi szeretetélményeink lenyomatai hogyan jelennek meg felnőttkori kapcsolódásainkban. (Ehhez leginkább a Mary Main nevéhez fűződő Felnőtt Kötődési Interjút használják a kutatók.)

Kétségkívül azok a legszerencsésebbek, akik képesek biztonságosan kötődni. Ez két fontos dolgot is lehetővé tesz számukra: elkötelezetten kapcsolódni és közben megélni az önállóságukat. Mivel gyerekkorukban érzékenyen és megbízhatóan reagáltak rájuk, kialakult bennük az ősbizalom érzése, így nem félnek sem átadni magukat egy bensőséges kapcsolatnak, sem megélni az autonómiájukat. Készek az elköteleződésre, de arra is képesek, hogy elviseljék azokat az időszakokat, amikor éppen nincs vagy nem elérhető a párjuk. Kapcsolataik általában hosszabbak és harmonikusabbak. A biztonságosan kötődő felnőtteknek háromszor-négyszer nagyobb valószínűséggel lesznek biztonságosan kötődő gyerekeik. Ezek a szülők feltehetően könnyebben ráhangolódnak gyermekük érzelmi állapotaira, így többnyire azt a törődést nyújtják, amire a gyereknek éppen szüksége van. Szintén fontos, hogy saját jól működő érzelemszabályozó rendszerüknek köszönhetően sikeresebben lecsillapítják gyerekeik feszült állapotait. A ráhangolódás és a sikeres stresszoldás pedig serkenti gyerekeik egészséges idegrendszeri fejlődését. Amikor biztonságosan kötődő emberekkel beszélgettek, kiderült, hogy gyerekkorukból sok és részletes emléket tudnak felidézni, melyek nagyrészt meleg és támogató családról szólnak, ahol a konfliktusokat is meg lehetett beszélni, ahol nyíltan és őszintén lehetett vállalni érzéseket, gondolatokat, vágyakat. A biztonságos kötődés az életnek az az aranytartaléka, amelyet legkorábbi éveinkben a szüleinktől kapunk.

Elgondolkodtató, hogy míg korábbi vizsgálatok szerint nagyjából az emberek fele képes a biztonságos kötődésre, a Hungarostudy 2013 adatai szerint a magyar felnőtteknek csupán 31%-a mondható ilyen szerencsésnek.

Míg a biztonság alapélménye nem sokban tér el a különböző embereknél, addig a bizonytalanság változatos formákban jelenhet meg.

A szorongó-ambivalens kötődési stílusú személyeket visszatérő kétségek gyötrik. Mivel kisgyerekként úgy érezték, a szeretet és odafordulás kiszámíthatatlanul hozzáférhető (vagyis hol megkapták a törődést, hol nem), kifejezetten érzékennyé váltak a közelség-távolság érzékelésére a kapcsolataikban. Ők azok, akiknek nem lehet elégszer mondani, hogy „szeretlek”, mert az ezredik alkalom után is újra bizonytalanul várják a megerősítést. Belső, leginkább tudattalan képük önmagukról tele van negatív elemekkel, önértékelésük elsősorban külső forrásokból táplálkozik, ezért folyamatosan szükségük van mások megerősítésére, figyelmére, támogatására. Ennek érdekében gyakran saját érzéseik elnyomása árán is igyekeznek kapcsolatban maradni. A másikat hajlamosak idealizálni, és sokkal jobb véleménnyel lenni róla, mint önmagukról. Ez a függő viszony szüleikkel való kapcsolatukban is megjelenik. Ha meghallgatjuk őket, kiderül, hogy felnőttként is régi sérelmeiket dédelgetik, miközben érzelmileg még nem sikerült kinőniük a gyermekkorból.

Természetesen olyan emberekkel is találkozhatunk, akik egyáltalán nem törekednek szoros kapcsolatok kialakítására. Hogy velük hogyan bánhattak gyerekkorukban? Érzelmi szükségleteiket a legtöbbször figyelmen kívül hagyták, „ne sírj, katonadolog!” felkiáltással bagatellizálták, vagy éppen ellenkezőleg, túlreagálták, így aztán belső világukba bekódolódott a bizonyosság: az érzelmek kerülendők. Az elutasító kötődés egyik jellemzője a függetlenség előnyben részesítése a kötődéssel szemben. Számukra a túlzott közelség, az elmélyülő intimitás inkább taszítónak, mint vonzónak tűnik. Ezzel szemben a teljesítmény, a munka felértékelődik. Amikor beszélnek, kevés emléket tudnak felidézni, és ritkán látnak összefüggést felnőttéletük és gyermekkori tapasztalataik között.

A félelemteli kötődés egyértelműen a legnehezebb konstelláció. Hátterében ott húzódik a korai élmény, hogy épp az bánt, él vissza a bizalommal, használ ki vagy éppen hanyagol el, akitől szeretetet és gondoskodást kellene kapni. Felnőve ez igencsak megnehezíti a kapcsolódást, hiszen az ilyen személy hiába vágyik a közelségre, ha közben retteg is az újabb sérülésektől. A félelemteli kötődő gyakran él meg érzelmi viharokat, kapcsolatait elhúzódó se vele-se nélküle kötélhúzások jellemzik. Gyermekkori történetei töredezettek, őt hallgatva úgy érezzük, nehéz megérteni, pontosan mi is történt vele.

Ne feledjük: a kötődési mintázat nagyrészt tudattalan elemekből építkezik, így leginkább kapcsolataink visszatérő mintázataiból rajzolódik ki.

Amit azonban nem lehet elégszer hangsúlyozni: minden szülő gyerekként kezdte az életét. Amikor elégedetlenek vagyunk a szüleinkkel, mert úgy érezzük, gyerekkorunkban nem jól bántak velünk, nem kaptunk olyan törődést, odafigyelést, mint amire szükségünk lett volna, túlságosan merevek vagy követelőzőek voltak, ne feledjük, ők is csak a kapott szeretetmintákból tudtak építkezni. Ha ezek a minták hiányosak vagy szegényesek voltak, akkor nem sok lehetőségük volt valami mást adni nekünk. Senki sem azzal az elhatározással indul az életbe, hogy bántó, elutasító, rideg szülő szeretne lenni. Amit szülőként nyújtani tudunk, az nagyrészt annak a következménye, amit saját legkorábbi kapcsolatainkban átéltünk.

Ahhoz, hogy valóban szabad és önálló életet élhessünk, hogy ne a régi sérelmek mágikus ereje határozza meg a sorsunkat, közelebb kell kerülnünk szüleink életéhez. Fel kell tárnunk, mi mindenen mentek keresztül, milyen csomagot cipeltek sokszor már a megszületésük előtti időszaktól kezdődően.

A mélyen bevésődő veszteségek, félelmek, bántalmazások és elutasítottság generációkon keresztül szétzilálhatja a kötődés, a biztonság és a bizalom éltető érzéseit. A traumák közül is a legfájdalmasabb, amikor a hozzánk legközelebb állóktól szenvedünk el sérüléseket. És gyógyulni is ebből a legnehezebb, hiszen éppen attól félünk, ami leginkább a segítségünkre lenne: a másik embertől. Mintha a szomjazó fóbiásan rettegne a víztől.

Egyszer beszélgettem egy fiatal párral, akik rettenetesen nehéznek találták az együttélést. Amíg csak a hétköznapi rutinról volt szó, még minden rendben ment, de feszült helyzetekben (ami, lássuk be, nem olyan ritka) nyilvánvalóvá váltak a gondok. Ilyenkor a férfi visszahúzódó lett, és szinte elmenekült otthonról. Mindegy, hogy épp munkahelyi problémája akadt vagy egy orvosi kivizsgálás eredménye nyugtalanította, képtelen volt a felesége közelében lenni, inkább elment pecázni, amivel érthető módon őrületbe kergette párját. A nő beszélni szeretett volna, a férfi pedig elbújni, és egyedül lenni egy csendes vízparton. Hogy miért így reagált? Gyerekkori emlékeiből kiderült, hogy hasfájós csecsemő volt, aki rengeteget sírt. Amikor szülei már mindent kipróbáltak, de ő még mindig csak ordított, kitették a kert végébe a nagy diófa alá, hadd sírjon kedvére. Ott aztán idővel szépen elhallgatott, mintha megnyugodott volna. Ezt a történetet később nagyokat nevetve mesélték a családban. Senkiben fel sem merült, mi történhetett abban a kisbabában, miközben magára hagyottan igyekezett küzdeni nemcsak a hasfájásával, de az elhagyatottság rémisztő érzésével is. Felmerül a kérdés, vajon egy kegyetlen és a gyerekét nem szerető anyja volt ennek a férfinak? Egyáltalán nem. Az anyából nem a szeretet hiányzott, hanem a biztonságos kötődés képessége, ami segített volna neki kibírni a gyermeke feszültségét. A kisbaba fizikailag nem szenvedett hiányt mellette semmiben, ám anyaként érzelmileg távol maradt a kapcsolatból.

Most, hogy már tudjuk, hogy a biztonságos kötődésnek milyen fontos szerepe van, érdemes megismerkednünk a szülés-születés kiemelkedő jelentőségével a kötődés kialakulásában. A természet gondos tervezőként úgy intézte, hogy ekkor huzalozódjanak be azok az idegi áramkörök, amelyek eltéphetetlen szálakat fűznek anya és gyermeke közé. Minél háborítatlanabb a folyamat, annál nagyobb esélye van a természetnek, hogy tegye a dolgát, és egymásra hangolja a két felet. Ez a háborítatlanság azonban ma már ritka kivételnek számít.

Dr. Varga Katalin pszichológus, az ELTE tanszékvezetője, ez a kitűnő szakember egy érdekes előadásban mutatja be, mi történik, amikor indokolatlanul beleavatkozunk a természetes folyamatokba. Röviden, leegyszerűsítve: a szülés megindulásakor az anya agyában oxitocin szabadul fel. Ennek egy része a testbe kerül, és ott részt vesz a méhösszehúzódások szabályozásában, segít csillapítani a vérzést, illetve beindítja a tejelválasztást. Ezt hívjuk perifériás hatásnak, merthogy kikerül a központból (az agyból) a perifériára (a testbe). A másik része azonban, ami az agyban marad, szinte elönti a kötődésért felelős területeket, hogy minden fájdalom ellenére magával ragadó és felemelő érzés legyen a szülés, a baba felé pedig meginduljanak a gyengédség első hullámai. Ez történik, ha nem avatkozunk be a folyamatba. 1953-ban azonban történt valami, ami alapjaiban alakította át a dolgok természetes rendjét. Ekkor sikerült ugyanis mesterséges oxitocint előállítani. Igen nagy volt az öröm, mert ha erős vérzés alakult ki az anyánál a szülés során, ez az anyag segített azt csillapítani, így sokszor életmentő volt az infúzióban adagolt szer. Sajnos azonban - hogy felgyorsítsák a folyamatokat - az oxitocint elkezdték rutinszerűen alkalmazni a szülőszobákban. Ma így is hívják: gyorsító infúzió. És a témánk szempontjából itt egy lényeges ponthoz érkeztünk. Ha intravénásan kap az anya ebből a szerből, akkor leáll a saját oxitocintermelése. Ez viszont azzal jár, hogy a mesterséges anyag nem képes áthatolni a vér-agy gáton, így nem jut be az agyba, és értelemszerűen a hatása is elmarad. A szeretethormon legelső löketének hiányában döcögősebbé, nehezebbé válik a mama-baba páros egymásra hangolódása, a biztonságos kötődés kialakulása. Ennek pedig hosszú távú következményei lesznek.

Egy izgalmas vizsgálatban anyákat két csoportra osztottak. Az egyik csoportba kerültek a biztonságosan kötődő anyák, a másikba pedig a bizonytalanul kötődők. Miközben agyi képalkotó berendezések segítségével követték, hogy mi történik az agyukban, megmutatták nekik síró babájuk képét. A biztonságosan kötődő anyákban azonnal pozitív folyamatok indultak el, miközben úgy érezték, tenniük kell valamit, hogy lecsillapítsák a sírást. Ezzel szemben a bizonytalanul kötődők esetében a normasértést érzékelő agyi területek és az undor érzésekor aktív részek kezdtek működni, vagyis ha a bizonytalanul kötődő anyukák gyerekei sírnak, az belőlük első körben nem gondoskodást, hanem ellenérzést vált ki. Természetesen ők is ellátják a gyerekeiket, de biztosan érezzük, nekik mennyivel nehezebb lehet az összehangolódás.

Teremtő gondolatok

Pszichodráma foglalkozáson történt a következő eset. Az egykor elhanyagolt és bántalmazott nő az anyukájával való kapcsolatán dolgozott. A hosszú játékot most nem részletezem, de elhangzott benne egy különös mondat: „Anya! Azt sem tudom, ki vagyok! Neked kellett volna megteremtened engem!” Elgondolkodtató felvetés. Mert valóban.

Hogyan lesz belőlünk az, aki vagyunk? Miért éppen úgy gondolkodunk a világról, ahogy? Mi az oka annak, hogy egyesek annyira másképp gondolkodnak, éreznek, reagálnak, mint mi?

Mindannyian csodálatos lehetőségekkel jövünk a világra. Lehetőségekkel és egy tapasztalatokra végtelenül nyitott lelki apparátussal. A környezetünk felől érkező üzeneteket úgy szívjuk magunkba, mint lakmuszpapír a nedvességet. Amikor megszületünk, még sejtésünk sincs arról, kik vagyunk. Ahogy nem tudunk járni, ülni, állni, úgy önmagunkról sincsenek elképzeléseink. Ezt először majd egy másik emberhez (elsősorban az anyánkhoz, mert mifelénk általában vele töltik a gyerekek a legtöbb időt) fűződő kapcsolatunkban kezdjük megtapasztalni. Ahogy Kodály Zoltán írja: „Az anya nem csak a testét adja gyermekének, lelkét is a magáéból építi fel.”

Kodály nem volt pszichológus, de zseniális érzékkel ragadta meg a lényeget. Az anya (és persze az apa is) valóban aktívan alakítja a gyerek érzékeny kis lényét, mégpedig úgy, hogy gondolkodó és érző emberként tekint rá. A gyermek a szülő tükrében kezdi megtanulni, ki is ő valójában, ezért nagyon fontos, mit mutat ez a tükör. Szerencsés esetben a szülő érzékenyen olvas a gyereke gondolataiban, érti, mire vágyik, éppen milyen állapotban van, és ezt a tudást használva dönti el, hogy mit tegyen - vagyis mentalizál.

De mit jelent ez a furcsa szó? Mielőtt belevágnék a magyarázatba, hadd meséljek el egy esetet. Fiatal pár ül nálam. Percek óta ingerülten vitatkoznak, a légkör egyre feszültebb. A férfi szeme sarkában egy könnycsepp jelenik meg. A felesége észre sem veszi, bőszen sorolja a sérelmeit. Megállítom, és megkérdezem tőle, mit lát a férjén, és mit gondol, hogy érzi most magát a párja. Honnan tudjam? - kérdez vissza. Tipikus helyzet. A párkapcsolati konfliktusok java része ilyen meg nem értésekből áll össze, vagyis a mentalizáció hiányából. Sok pár él együtt úgy, hogy a másik belső világa teljesen idegen, ismeretlen terep a számukra. A mentalizáció épp azt a képességet jelenti, hogy átlátom a másik, sajátomtól eltérő gondolatait, érzéseit, szándékait. Aki jól mentalizál, az ritkán teszi fel a kérdést: vajon miért csinálta ezt a párom/anyám/gyerekem, hiszen elég magabiztosan érti-érzi a másik embert, rá tud hangolódni. Ezzel párhuzamosan pedig saját belső világában is otthonosan mozog, képes az érzéseit pontosan megnevezni. Nemcsak annyit mond például, hogy „sík ideg vagyok”, hanem tudja, hogy éppen dühös vagy szorong, netán fél vagy bizonytalan, vagyis képes az árnyalatokat is azonosítani. Ez valódi előnyökkel jár, hiszen ha tudom, mit érzek, akkor nagyobb esélyem van azt megfelelően kommunikálni és szabályozni is. Ha értem önmagam és értem a másik embert is, mert rá tudok csatlakozni az ő mikrokozmoszára, akkor kevesebb konfliktusra kerül sor kívül és belül egyaránt. Vegyük észre: valójában ön-és emberismeretről van itt szó.

A mentalizáció atyamestere, a magyar származású brit pszichológus, Fónagy Péter szerint azonban ez a képesség nem születik velünk, ezt is meg kell tanulnunk, éppen úgy, mint a nyelvet. A gyerekek csak három-négy éves korukban kezdik kapisgálni, hogy ami az ő fejükben van, az nem egyezik meg azzal, amit mások gondolnak. De vegyük észre, hány felnőtt sem képes mentalizálni vagy rosszul csinálja: az „azt hittem, tudod”, „nem gondoltam, hogy ez téged bánt” típusú mondatok erről a hiányról árulkodnak.

Annak vizsgálatára, hogy a kicsik hol tartanak ebben a fejlődési folyamatban, egy jópofa feladatot eszeltek ki a kutatók. A gyerekeknek a következő történetet mesélik el: „Max segít az anyjának kicsomagolni. A csokoládét a ZÖLD szekrénybe rakja. Pontosan megjegyzi, hova tette, hogy később megtalálja. Ezután elmegy játszani. Időközben édesanyjának kell egy kis csokoládé a sütéshez. Kiveszi hát a ZÖLD szekrényből, és elhasznál belőle valamennyit. Majd visszateszi, azonban nem a ZÖLD, hanem a KÉK szekrénybe. Ezután leszalad egy kis tojásért, Max pedig visszatér a játszótérről és éhes.

Tesztkérdés: „Hol fogja keresni Max a csokoládét?”

Azok a gyerekek, akik helyesen oldják meg a feladatot, már értik azt, hogy a bennük zajló folyamatok nem azonosak a másik ember gondolataival, érzéseivel és vágyaival. Ez lesz az alapja a későbbi elmeolvasási képességnek és az egymásra hangolódásnak. El sem tudjuk képzelni, ennek milyen óriási jelentősége van! Ahhoz, hogy harmonikus emberi kapcsolatokat alakítsunk ki, szükségünk van egymás megértésére. Hiába derítjük ki okos tesztekkel a párunk szeretetnyelvét, ha egyébként sejtésünk sincs arról, hogy éppen milyen állapotban van, amikor hazaér.

Most pedig kössük össze a mentalizácót és a kötődést. Mi kell ahhoz, hogy biztonságban érezzük magunkat egy emberi kapcsolatban? Elsősorban az az élmény, hogy akár szavak nélkül is értenek, nem kell állandóan magyaráznunk magunkat. Nagyon fontos, hogy legkorábbi éveinkben ez a szavak nélküli megértettség vegyen körül minket, hiszen így juthatunk el a biztonságos kötődés kialakulásáig. A másik fontos szükségletünk, hogy mi is rá merjünk hangolódni a másik emberre, hogy gondolatai ne rémisszenek el. De mi van, ha nem jó a másikat belülről látni? Ha belső világában pusztító indulat, düh, harag, gyötrő feszültség, agresszió vagy elutasítás, szeretetlenség van? Ilyenkor egy út marad: lekapcsolódni erről a félelmetes élményről, és visszahúzódni a saját kis világunkba. Sok traumatizált, szeretethiányos gyermek védekezik így.

A mentalizáció hiánya ördögi kört indít be a generációk között: a szülő nem képes az elmeolvasásra, a gyerek nem tanulja meg érteni sem önmagát, sem a másik embert, majd felnőve maga sem tud mást továbbadni, mint a hiányt. Egyik generáció a másiknak adja tovább a lelki elszegényedés, elmagányosodás élményét, anélkül, hogy esélyük lenne a tovaterjedő hullámok megállítására.

Amikor vetíteni kezdték a Patrick Melrose című sorozatot, nagyon sok cikk jelent meg a gyermekkori bántalmazással kapcsolatban. A leggyakrabban elhangzó kérdés: hogyan képes valaki bántani, kihasználni egy gyereket? Az elmeolvasást kutató szakemberek véleménye szerint azért, mert nem mentalizál helyesen, így függetleníteni tudja magát áldozata érzéseitől.

A II. világháború után laikusok és szakemberek egyaránt azon gondolkodtak, hogyan történhetett meg a holokauszt rémsége, hogyan voltak képesek emberek más embereket a gázkamrák poklába terelni. Úgy tűnik, a mentalizáció hiánya, az elmevakság kulcstényezője volt a folyamatoknak. Ahogy a Nürnberg című filmben a náci bűnösöket vizsgáló pszichiáter mondja: „Egyszer azt mondtam, hogy a gonosz lényegét keresem. Azt hiszem, közel jutottam hozzá. A beleérzés hiánya, ez az egyetlen közös jellemvonás a vádlottakban. A teljes képtelenség egy másik sors átérzésére. A gonosz szerintem az együttérzés teljes hiánya.”

Talán nem túlzás azt állítani, hogy aligha akad olyan család, ahol a felmenők sorsát vizsgálva ne bukkannánk fájdalmas tapasztalatokra, megrázó kapcsolati veszteségekre, megterhelő élményekre. Igen, mi mindannyian traumatizált ősök leszármazottai vagyunk. Tárjuk hát fel, eredjünk nyomába az eltitkolt vagy elfeledettnek hitt fájdalmaknak, hogy szabadulni tudjunk nyomasztó árnyaiktól.

Kérdések

- Családfádat megvizsgálva találsz-e olyan felmenőket, akik részt vettek háborús eseményekben?

- Mit tudsz ezekről az eseményekről?

(Ha nincs a családi legendáriumban őrzött történet, akkor történelemkönyvek, életrajzi írások, visszaemlékezések segíthetnek a rekonstruálásban.)

- Szüleid, nagyszüleid közül volt-e, aki háborúban, deportálásban, népirtásban vagy más kollektív traumában veszítette el valamelyik hozzátartozóját?

- Történt-e fizikai, érzelmi vagy szexuális bántalmazás a családban?

- Történt-e fizikai vagy érzelmi elhanyagolás a családban?

- Mennyire érezted magad szeretve/elfogadva a családodban?

- Mennyire érezted, hogy szüleid megértenek, ráéreznek a belső világodra?

- Mi volt a (volt-e) feltétele a feléd áramló szeretetnek?

- Képes vagy-e könnyedén ráhangolódni más emberekre, vagy gyakran elgondolkodsz azon, vajon mit éreznek, gondolnak, mi lehet

a szándékuk?

3. fejezet CSALÁDI TITKOK

A TITOK SZÜLETÉSE

Minden történet elmondásának eljön az ideje.

Különben örökre a titkod foglya maradsz.

(Murakami Haruki)

Dosztojevszkij Karamazov testvérek című drámájában hangzik el a következő mondat: „Három erő van csupán a földön, ami képes az embereket örökre legyőzni és rabul ejteni: a csoda, a titok és a tekintély.”

Családterapeuta körökben úgy vélik, minden családnak van titka, csak idő kérdése, mikor derül ki. Olyanok is akadnak, akik úgy gondolják, a családok sokszor épp azért kérnek terápiás segítséget, hogy ezek a nemritkán hosszú évtizedek óta rejtegetett, elhallgatott vagy letagadott, lelkeket rágó történetek végre felszínre kerüljenek. Első körben persze nem ezzel érkeznek, általában van egy fedőtünet, ha tetszik, fedősztori, ami mögött ott rejtőzik a titok. A tünet a beugró, amit fel lehet vállalni annak érdekében, hogy a terápia védett közegében fokozatosan áthelyeződhessen a hangsúly a lényegre: ki lehessen mondani az igazságot, és szembe lehessen nézni vele, ami legtöbbször nagyon izgalmas dinamikákat indít be. Sokszor már önmagában a kimondás, a felvállalás képes megszüntetni az elakadásokat, valahogy úgy, mint amikor kihúzzuk a kádból a dugót, hogy a víz zavartalanul elfolyhasson.

Persze rögtön húzzuk alá, hogy egy családi titok felszínre hozásához kellő érzékenységgel és elővigyázatossággal kell hozzálátni, mert ha nem megfelelő az időzítés, ha túl gyorsan, túlságosan felkészületlenül vagy drasztikusan szembesítjük a titokból addig kizárt családtagokat az igazsággal, akár nemkívánt károkat is okozhatunk. Ahogy egy szupervízorom fogalmazott: „Minden család szekrényében ott lapul legalább egy csontváz, de vigyázz, mikor szeded elő, nehogy kizuhanva agyonüsse a terápiát.” És milyen igaza volt! A léleknek ugyanis megvan a maga terhelhetősége. Ha ez nem elegendő, akkor előbb alkalmassá kell tenni, meg kell erősíteni, hogy el tudja hordozni a felszínre bukkanó titok súlyát. Éppúgy, mint amikor az ember először lemegy az edzőterembe. Indításként biztosan nem tanácsos a nagyobb súlyok felé kapkodni, mert fejlődés helyett brutális húzódások, túlterhelések, izomszakadások lehetnek a túlzott hév következményei. Ahogy az izmokat felkészítjük, és szép fokozatosan tesszük terhelhetővé, úgy a lelket is edzeni kell, hogy kellő erőre tegyen szert, mielőtt szembesítjük a titokkal. A brutálisan nyakunkba zúduló igazság ugyanis éppolyan ártalmas lehet, mint a hazugság maga.

Ez a fejezet a titokról és az elhallgatásról szól. Azokról a ki nem mondott, fel nem vállalt történetekről, élményekről, amelyeket hosszú éveken, gyakran évtizedeken keresztül cipelünk magunkkal.

Ahogy Gabriel García Márquez írja, minden embernek három élete van: egy nyilvános, egy privát és egy titkos. Ezzel a három életünkkel zsonglőrködünk, próbáljuk mindegyiket kézben tartani, és vigyázni, hogy „le ne ejtsük” őket.

A nyilvános életünk az, amit kifelé, a külvilág felé mutatunk. Ez a jólnevelt, jólfésült énünk. Amikor kilépünk a nagyvilágba, elkezdünk viselkedni. Megváltozik a testtartásunk, a mozgásunk, az, ahogy beszélünk, de még a hangunk is. Mások előtt önkéntelenül is vigyázunk arra, hogy rendben legyen az összkép, hogy minden mozdulatunk, megnyilvánulásunk illeszkedjen ahhoz, amit önmagunkról kifelé sugározni szeretnénk. Ezt nevezi Erving Goffman kanadai-amerikai szociológus homlokzatóvásnak - védjük az „imázsunkat”.

A privát élet a magánsztéránk. Amikor a barátainkkal vagy a családunkkal vagyunk, sokkal fesztelenebbül, lazábban viselkedünk, mint mondjuk a munkahelyünkön vagy ismeretlenek körében. Kevésbé kontrolláljuk magunkat, nem vigyázunk annyira a látszatra.

A harmadik, a legbensőbb réteg, a titkos életünk. Ide csak keveseknek van bejárásuk, sőt bizonyos helyekre talán senkinek. Ez a titkos terület két részre oszlik. Egyrészt vannak dolgok, amiket azért nem osztok meg senkivel, mert nem tartoznak másra, csak rám. Jogom van a határaimhoz, jogom van ahhoz, hogy legyen, amit megtartok magamnak. Ezt nem is szívesen nevezném titkos életnek, sokkal inkább az önállóság egészséges megéléséről van szó. Ez a független, autonóm részem. Beszámolok neked róla, ha igazán bensőséges a kapcsolatunk, de lehet, hogy még akkor sem.

Ám van a lelkünkben egy olyan tartomány is, ahova azokat az emlékeket, gondolatokat, érzéseket száműzzük, amelyeket felvállalhatatlannak tartunk. Ide kerülnek a valódi titkok, amelyeknek napvilágra kerülésétől mélységesen rettegünk. Csak ki ne derüljön, csak meg ne tudják, hogy milyen emberek vagyunk, mert akkor csalódnak bennünk, elfordulnak tőlünk, és végül elhagynak! Semmi sincs szorongatóbb, mint attól tartani, hogy egyszer csak légüres térbe kerülünk, megszakad a kapcsolatunk másokkal, és egyedül maradunk. Ezért rejtegetjük, titkoljuk bizonyos gondolatainkat, érzéseinket, esetleg éppenséggel azt, amit tettünk, vagy velünk tettek. A nagy titkok hátterében mindig szégyen húzódik meg, márpedig a szégyen skarlátbetű, mely a teljes lényünket érinti - mi magunk vagyunk a saját szemünkben rosszak, elfogadhatatlanok. A szégyen pedig generációkon keresztül adódik tovább.

Ez az érzés ugyanis kapcsolatba ágyazottan alakul ki bennünk - mások tanítanak meg minket rá. Kell hozzá a másik ember, aki visszatükröz minket. Ha ez a tükör azt mutatja, hogy valami nem stimmel velünk, hogy hibásak és elfogadhatatlanok vagyunk, akkor egyre mélyebbre íródik belénk a szégyen fájdalma. A legtöbb családban ez a folyamat már igen korán elkezdődik - a megszégyenítő nevelésnek sok generációra visszatekintő tradíciója van.

A gyereket kétségkívül nevelni kell, társadalmi lénnyé formálni, megtanítani viselkedni, szabályokat követni, beilleszkedni a nagyobb közösségekbe. Ám nagy ügybuzgalmunkban gyakran ott is nyesegetjük bontakozó személyiségét, ahol erre nem lenne szükség, vagy olyan mélyen nyisszantunk bele a leikébe, aminek egy életre megmarad a nyoma.

Vegyük rögtön az egyik első és legáltalánosabb jelenséget, ami nagyon sokszor előfordul a kisgyerekesek életében. A gyerek boldogan fedezi fel a világot és benne önmagát, többek között a testét is. Nem tudja, hogy vannak olyan testrészei, amelyekhez nem illik nyúlni, pláne nem úgy, hogy mások is lássák. Ezért aztán nem feszélyezi magát. Lekapja magáról a pelust, boldogan rohangál meztelenül a lakásban, sőt, még a nemi szervéhez is hozzányúl, akár felszabadultan mutogatja is. A szülő, akinek nincs feltétlenül rendben a saját testéhez fűződő viszonya, ettől egyre inkább zavarba jön. Hej, milyen jó volt, amikor még csak feküdt a kiságyban, és nem hozta kínos helyzetebe az embert! - gondolja, és egyre ingerültebben próbálja lebeszélni a kicsit a szemérmetlen viselkedésről. „Fúj, nem szabad, oda nem nyúlunk!” - mondja. A gyerek végül tényleg felhagy a pucérkodással, de közben nemcsak azt tanulja meg, hogy nyilvánosan nem illendő meztelenkedni és a nemi szervet érinteni, hanem a test és a hozzá fűződő érzések, örömök szégyenteljes, bűnös dolgokká válnak számára. Ennek tükrében már nem is olyan meglepő az a szomorú adat, hogy a felnőtt nők 90%-a elégedetlen a testével, szégyelli, takargatja, és ha tehetné, megváltoztatna rajta valamit. Megjegyzem, a férfiak sem állnak sokkal jobban ezen a téren, nekik is bőven vannak kétségeik a testüket és annak működését illetően. És ez is generációról generációra adódik tovább...

A megszégyenítő nevelés a szülők saját gyerekkori élményeiből táplálkozik. Aki gyerekkorában sokat hallotta, hogy „Szégyellő magad!”, „Mit fognak ehhez szólni az emberek?!”, az egy életre megtanulta, hogy vannak dolgok, amiket szégyellnie kell, és hogy a környezete árgus szemmel lesi, méricskéli, megfelelően viselkedik-e. Amikor pedig szülővé válik, felelevenednek a saját gyerekkori emlékei. Most már ugyan a másik oldalon áll, de a szülői szerepben is azt éli meg, hogy ha a gyereke nem megfelelően viselkedik, az az ő szégyene lesz. Ezért aztán üldözi a gyerekben, amit hajdan őbenne üldöztek, mindazt, ami csak szégyenkezésre adhat okot. A korán beégett mintákat sajnos tudattalanul is visszük, ezért hiába fogadkozunk, hogy soha nem leszünk olyanok, mint anyánk vagy apánk, a végén gyakran mégis azon kapjuk magunkat, hogy éppúgy reagálunk, épp azokat a szavakat használjuk, mint amiket tőlük hallottunk.

A megszégyenítő nevelés annyira gyakori, hogy szinte bárhol és bármikor találkozhatunk vele - nemrégiben például éppen sorban állás közben lehettem tanúja. A helyszín egy állateledel bolt, ahova sok gazdi a kutyájával jön vásárolni. Várok a soromra, mögöttem egy kétévesforma kislány áll az anyukájával, meg egy férfi egy helyes kis francia buldog kölyökkel. A kislány lelkesen próbálná simogatni a kutyát. A gazdi engedi, a kiskutya azonban csöppet visszahőköl a gyerek lendületes mozdulataitól. Kölyök még, új neki minden, ezért ijedősen óvatos. Erre anyuka az alig kétévesnek: „Látod, milyen erőszakos vagy! Még a kutya is megijed tőled!” Bumm! Ezt aztán jól megkapta a gyerek. Egyik lábamról a másikra állok, a gyerek pedig már csak tétován néz, nem mozdul. Kellemetlen helyzet. Nem szólalhatok meg, mert itt most én is csak egy vevő vagyok, nem kezdhetek népnevelésbe. Hallgatok hát, pedig úgy szeretném elmondani az anyukának, hogy

1. A kislány nem erőszakos, hanem érdeklődő, kíváncsi emberke, akit úgy hívnak: gyerek. Hála istennek, hogy ilyen!

2. A kölyökkutyák sokszor ijedősek, mert most szokják az életet. Ez is teljesen természetes, nem a kislány hibája. Egyébként, ha a kislánytól ijedt volna meg, akkor sincs semmi baj, ragyogó alkalom arra, hogy megmutassuk a gyereknek, hogyan kell egy állat felé finoman közelíteni.

3. Könyörgök, ne tessék azt mondani a gyereknek (és lehetőleg gondolni se róla!), hogy erőszakos, mert ez mélyen be fog égni a leikébe, és ha sokat ismételgetik neki, akkor a vágyaira, a lelkesedésére szégyenkezéssel fog tekinteni. Elhiszi majd magáról, hogy ha valami érdekli, akkor erőszakos, ezért visszavesz a lendületéből. Így lehet kiirtani belőle az örömet, a spontaneitást, a kezdeményezőkészséget. Ha egy mód van rá, szorongó, szégyenkező felnőttet ne „gyártsunk” már! Hadd örüljön, hadd fedezze fel a világot, hadd legyen felszabadult! Ha úgy érezzük, hogy be kell avatkoznunk, mert veszélyes lehet a helyzet - ahogy ez nem volt az -, akkor se egy teljes személyiséget sárba tipró, megalázó, címkéző regulával tegyük.

Ezt mondtam volna el szívem szerint az anyukának, nem feledve azt, hogy a reakciójában ott van az ő múltja, a saját tapasztalatai. Valamikor régen valószínűleg őt is minősítették, megszégyenítve nevelték. Az üzenet: ne legyél olyan, amilyen lenni szeretnél, mert az rossz, tilos, elítélendő. Így kezdjük egymást titkolózásra nevelni, hiszen a titok mindig kapcsolatba ágyazottan jelenik meg. Azt gondoljuk, hogy a kapcsolat nem bírná el az igazságot. Hogy ezt honnan vesszük? A korábbi tapasztalatainkból. Azokból a sokszor jelentéktelennek tűnő helyzetekből, amikor azt éreztük, hogy a másik nem fogad el minket, hogy bírál, hogy nincs kölcsönösség és támogatás a kapcsolatunkban. Olyankor inkább bezáródunk, és egyre kevesebbet mutatunk meg magunkból. Elindul az a folyamat, amit a szakemberek a titok körfogásának neveznek. Ha ellenségességet, elutasítást, helytelenítést élünk meg, akkor nagyon meggondoljuk, hogy mit merhetünk elmondani a másik embernek. Rideg közegben nincs önfeltárás. Ott szépen visszamászunk a csigaházunkba, mert félünk, hogy megtámadnak, bántanak, elítélnek, pálcát törnek felettünk.

Az, hogy egy család mennyire bátorítja a saját, valódi Én megszületését, az érzelmi légkörből is hamar kiderül - mert minden családnak megvan a maga érzelmi légköre. Hogy ez milyen, azt pontosan érezzük, elég csak belépni az otthonukba. Van, ahol azonnal mellbe vág a feszültség. Mindenki feszeng és mesterkélten viselkedik, még családi körben is a homlokzat őrzésével vannak elfoglalva.

Gyerekkoromban egyszer egy távoli rokonunk meghívott minket vendégségbe. Ők Budapesten éltek, mi voltunk a vidéki rokonok, akiket „illett már” meginvitálni. Kibújni mi sem tudtunk a látogatás alól, talán úgy lehettek vele anyámék, hogy essünk túl rajta, és letudtuk egy életre. Ahogy beléptünk, leesett az állunk. Az előszobai szőnyeget átlátszó nejlonborítás takarta, amit szigetelőszalaggal szabályos közönként a padlóhoz rögzítettek. Azon kellett bearaszolni a nappaliba, ahol a kanapé és a fotelok szintén műanyag huzattal voltak bevonva. Az idősödő házaspár így élte az életét, nekik ez volt a normális. Kihúzott derékkal ültek, és büszkén kínálgatták a kissé szikkadt szendvicseket. Talán hétnyolc éves lehettem, de soha nem fogom elfelejteni azt a légkört, a kényszeredetten akadozó társalgást, anyám kétségbeesett tekintetét, nehogy kiöntsem a narancslevet. Addig még soha nem jártam ilyen helyen, de akkor megtanultam, hogy így is lehet élni, csak éppen nem érdemes.

Hány meg hány családban van még nejlonba csomagolva, eltakarva, elrejtve az igazság! Hány meg hány ember megy úgy haza, hogy esélye sincs megmutatni magát azoknak, akikkel elvileg a legbizalmasabb viszonyban kellene lennie. Milyen sokaknak eszükbe sem jut beszélni a félemeikről, fájdalmaikról, hányan nem tudják megosztani az övéikkel legmélyebb aggodalmaikat sem. Ahogy Virginia Satir, a világhírű családterapeuta mondta, a családok többsége hírből sem ismeri a nyílt kommunikációt. Nem mondják ki azt, amit éreznek vagy gondolnak, ha pedig érzelmileg megterhelő helyzetbe kerülnek, akkor inkább támadnak, védekeznek, okoskodnak vagy kilépnek a helyzetből.

Sok minden válhat titokká, a leggyakoribb azonban az úgynevezett tabutitok. Ezek a társadalmilag tabunak számító témák körül alakulnak ki, tehát az a kulturális és történelmi közeg, amelyben éppen élünk, erősen befolyásolja, hogy mi számít annak. De nem csak a szélesebb társadalom, a család maga is meghatározza, mit tart tabunak. Minden, amiről nehéz, nem illik, nem szokás vagy nem szabad „mifelénk” beszélni, ebbe a kategóriába tartozik. A szégyenteljes, vállalhatatlannak tűnő, megbélyegzéssel fenyegető dolgok.

Sok helyen ilyen például a szexualitás témája. A nagypapa, aki két évtizeddel korábban elhagyta a családját egy férfiért, a család számára megszűnt létezni. Külföldre ment, és pont, mondták az unokáknak, bár közben azért mindenki sejtette az igazságot... Az unoka pedig nem meri bevallani - szorong és a pániktüneteitől lassan már dolgozni sem tud -, hogy ő lány létére egy lányba szerelmes. Ez az ismétlődés nem olyan ritka egyébként. Amikor egy téma generációkon keresztül titok, akkor az érdekes módon újra és újra felbukkan, mintha jelezni akarná a feldolgozatlanságot.

A mentális betegségeket szintén sok család számára nehéz felvállalni, van, hogy még a legszűkebb körben sem merik néven nevezni a dolgot. Egy fiatal páciensem például meddőségi kezelések sora után került terápiába. Csak hosszú idő után merte elmondani, hogy igazából nagyon vegyes érzései vannak a gyerekvállalással kapcsolatban. Az ambivalencia oka húga betegsége volt. A lelke mélyén ugyanis attól rettegett, hogy megszülető gyerekéről is kiderül majd, hogy örökölte a szégyenletesnek tartott kórt. Ugyan végigcsinálta a kellemetlen meddőségi kezeléseket, de belül inkább akadályozta a folyamatokat. Félelmeiről nem szólt senkinek, mert még a családjában sem mondták ki soha teljes nyíltsággal, mi is a testvére valódi baja. Úgy tettek, mintha csak kicsit megbízhatatlan lenne, és több felügyeletet igényelne a lány, miközben a rejtegetett zárójelentéseken mentális retardáció állt. Betegsége a család nagy szégyene volt, amit sehogy sem tudtak beilleszteni az önmagukról alkotott képbe. Emészthetetlen, feldolgozhatatlan dolognak tartották, mintha bizony tehetnének róla. Egymás között sem mertek nyíltan beszélni arról a rengeteg nehéz érzésről, félelemről, ami az évek során összegyűlt bennük. Némán küzdöttek, szó nélkül ellátták a gondozási feladatokat, de nem tudtak megkönnyebbülni a kibeszélésben. A szorongás rátelepedett az egész családi rendszerre, és megakadályozta azt is, hogy segítséget kérjenek, és tehermentesíthessék kicsit magukat.

De titokká válhat egy korábbi házasság, hűtlenség, válás, a gyerek származása, abortusz, az abúzus bármilyen formája, az öngyilkosság, az alkoholizmus, de maga a halál is - vagyis minden olyan esemény, amelyhez bűntudat és szégyen, az elítéléstől, a kirekesztéstől való félelem vagy a feldolgozhatatlannak érzett fájdalom társul. Ez pedig részben egyén-és családfüggő is. Minél kevesebb pszichés erőforrással rendelkezik egy ember vagy egy családi közösség, annál több dolog tűnik kimondhatatlannak. Minél merevebb és zártabb a kapcsolati rendszer, annál nehezebben küzdenek meg olyan eseményekkel, amelyekről azt feltételezik, hogy bármilyen bajuk, nehézségük származhat belőle. A titkok olyasmit jelentenek, hogy vannak elfogadhatatlan események, kezelhetetlen történések, amelyek annyira megterhelőek, hogy egyszerűen nem lehet róluk szót ejteni. Mi lesz, ha kiderül...? Mi lesz, ha megtudják...? Mit mondanak rólunk az emberek...? Ezért inkább hallgatnak, mert az egyszerűbbnek tűnik. A némaság, az elhallgatás, a kibeszéletlenség egy generációsan átörökített megoldási próbálkozás. Így nő a titkolózás családi tradícióvá. Ahogy egyik páciensem mondta: „Nálunk aztán soha semmiről nem lehetett beszélni, legföljebb a húsleves ízéről!” Ezekben a családokban a látszat gyakran mindennél fontosabb, a téma kikerülése és a tagadás arra szolgál, hogy fenntartsa a család tökéletes homlokzatát.

A titok kapcsán persze megkérdezhetjük, hogy jó, jó, de mégis hol a határ a magánügy, a senkire nem tartozó történések, emlékek és az ártalmas, kapcsolatmérgező titkok között? Mi az, amit megtarthatok magamnak, mert kinek mi köze hozzá, és mi az, amit - akármennyire is kínos, kellemetlen, szégyenletes, akármennyire is bánom már, hogy megtörtént - mégis fel kell vállalnom, el kell mondanom?

A legfontosabb különbség talán abban rejlik, hogy amíg a titok aláássa a bizalmat és befolyásolja a családi rendszer működését, addig a magánügynek nincs ilyen hatása, különösen nem több generáción keresztül. És az is lényeges, hogy a titokhoz a szégyen, a bűntudat, a vállalhatatlanság és a kimondhatatlanság érzései társulnak, amelyek a magánügy kapcsán nem jelennek meg.

A titkolózás valójában nem egy aktív cselekvés, hanem a létezés egy sajátos módja. Ezt nem „csináljuk”, hanem mindennap benne élünk. Nem más ez, mint állandósult óvatosság, éber figyelem. Kicsit olyan, mint amikor aknamezőn jár az ember, és egyfolytában kiélesedett érzékszervekkel kell haladnia, mert bármelyik pillanatban megtörténhet a baj. Aki valami fontosat titkol, aminek felszínre kerülése ijesztő lenne a számára, az folyton lesi, kémleli a környezetét, nehogy egy óvatlan elszólás, egy apró kis baki leleplezze. Amikor titkot őrző személyeket kérdeztek a kutatók, kiderült, hogy sokkal többször jutott eszükbe a kényes téma, mint ahányszor valóban aktívan rejtegetniük kellett volna, mert mondjuk tényleg rizikós irányba fordult egy beszélgetés.

Most pedig vegyük sorra, hogyan befolyásolja a titok a kapcsolatainkat!

Elválasztó titkok

Amikor egy családban titkolnak valamit, az átalakítja az egész rendszer működését. A határok ilyenkor a titok mentén alakulnak ki: akik ismerik a titkot, a körön belül vannak, akik elől rejtegetik, azok meg kívül rekednek. Mintha a család külön csapatokra szakadna, a titok alrendszereket alakít ki, elválasztja egymástól azokat, akiknek pedig össze kellene tartozniuk. A titok olyan az emberek között, mint egy szakadék, amelyen még egy vékony palló sem vezet át.

A negyvenes éveiben járó Anna apja halála után fordul hozzám segítségért. Azt mondja, beleőrül a bűntudat, az önvád és a szégyen mardosó fájdalmába. A temetés óta nem eszik, nem alszik, lassan árnyéka önmagának. Az egész történet valamikor nyolcéves korában kezdődött, akkor kezdett atletizálni. Legtöbbször anyja vitte el az edzésekre. Hamar feltűnt a kislánynak (gyerekeknek általában hamar feltűnnek a dolgok), milyen elragadtatott pillantásokkal néz az edzője az ő szép anyukájára. Aztán a felnőttek beszélgetni kezdtek, meg flörtölni. Egyszer pedig azt mondta az anyukája: „Menj, várj meg az autóban!” Attól kezdve - mert ez a helyzet rendszeressé vált - összeszorult gyomorral, torkában dobogó szívvel várt a kocsiban, mert mi lesz, ha kiderül, mit csinál az anyukája meg az edző? Mi lesz, ha megtudják, hogy ő végig tudta? Az egészről soha nem beszéltek, mondani sem kellett neki, hogy tartsa a száját, tudta ő azt magától is. Anna évekig volt az anyja titkos cinkosa. Evekig rettegett, nehogy kiderüljön a titok. Apjától és húgától érzelmileg egyre távolabb került, a család két jól körülhatárolt részre szakadt. Ő és az anyja, a húga és az apja - a titok láthatatlan fallal választotta el őket egymástól. Sokáig úgy érezte, hallgatása valójában áldozat, amelyet a családi élet megőrzéséért vállal. Most, az apja halála után viszont mintha mindez értelmetlen, sőt bűnös árulássá változott volna, amiért már megbocsátást sem lehet remélni. Időbe telik, amíg képes lesz feldolgozni, elfogadni a múltnak ezt a sötét árnyékát, és megbékélni vele. Időbe telik, amíg képes lesz megbocsátani anyjának és magának, hogy a súlyos titok miatt soha nem tudott bensőséges kapcsolatot kialakítani sem az apjával, sem a húgával. Micsoda kapcsolati károk és veszteségek keletkeznek egy ilyen helyzetben! Mekkora, szinte elhordozhatatlan teher ez egy gyerek vállán! Ez a klasszikus lojalitáskonfliktus: ha az egyik szülő pártjára állok, elárulom a másikat. Ez a korai élmény aztán hatással volt Anna párkapcsolati életére is, mert a hűségben igazán bízni már nem tudott. „Áruló vagyok”, ebben a rövid kijelentő mondatban foglalta össze, mit gondol magáról. Mert nem szólt az apjának és nem szólt a húgának.

Gyakran egyetlen családtag hordoz magában olyan emlékeket, történeteket, amiket nem tud, nem mer vagy nem akar a többiekkel megosztani. A titok ebben az esetben is az érzelmi távolság megteremtésével, a határok szigorú meghúzásával tűnik megőrizhetőnek. Az az ember, aki igyekszik múltja egy fontos szeletét elrejteni a családja elől, úgy érezheti, a közelség, az intimitás túlságosan sok veszélyt hordoz magában, hiszen ha elengedi magát, és feloldódik a meghittségben, egy óvatlan pillanatban még kifecsegi, amit titkolni igyekszik. Éppen ezért inkább kerüli a mélyebb beszélgetéseket, elrejtőzik a távolságtartásból gondosan felépített falai mögé. Egyik páciensem úgy fogalmazott az apjával kapcsolatban, hogy „olyan magának való ember volt” - és csak a halála utáni hagyatéki tárgyalás során derült ki, hogy a csendes, visszahúzódó embernek volt egy korábbi házassága is, amiből egy gyermeke is született. Erről azonban a családban senki nem tudott. Az apa a távolság, az elzárkózás segítségével igyekezett biztosítani - mint látjuk, sikertelenül - titkos múltja védelmét. Ki tudja, mennyi felszabadult, meghitt élménytől fosztatott meg így az egész család, mennyivel mélyebb érzelmi emlékeik lehetnének az apáról, és legfőképpen mennyire más apamintát kaptak volna örökül, ha nincs ez a (a kezdeti sokkot leszámítva) könnyen feldolgozható titok. Mert a történethez hozzátartozik, hogy végül a két család egymásra talált, a féltestvérek között pedig egy egészen különleges véd-és dacszövetség alakult ki.

Szintén nem ritka eset, hogy az egész család titkol valamit a külvilág elől. Határaikat szorosra zárják, onnan információ ki nem juthat. Ha egy családnak titka van, akkor az a legbiztonságosabb, ha a tagokat szigorú ellenőrzés alatt tartják. A gyerekek például nem barátkozhatnak senkivel, nem hívhatják át az osztálytársaikat, és jobban teszik, ha ők sem mennek sehova. Kialakul egy zárt világ. Emlékszem, nyolcadikba jártam, amikor az egyik osztálytársnőm egyik napról a másikra eltűnt az iskolából. Mindig nagyon zárkózott, visszahúzódó lány volt, alig tudtunk róla valamit. Osztálykirándulásokra, iskola utáni rendezvényekre soha nem jött, mert nem engedték. Aztán elkezdett terjedni a történet, és kiderült, hogy az apja - az anyja tudtával - évekig szexuálisan bántalmazta őt és a bátyját is. A család szorosra zárt, a megfélemlített gyerekek és az anya sem mert szólni senkinek. Elhitték, hogy abból nekik csak bajuk lehet, és némán szenvedtek.

Minden családnak megvannak a kommunikációra vonatkozó saját szabályai. Egy egészségesen működő családi rendszerben többnyire nem kell óvatoskodni, nem kell azon gondolkodni, apunak mit lehet mondani, anyutól mit szabad kérdezni, a nagyi előtt miről kell hallgatni. Ezzel szemben a titkot őrző családokban vannak olyan tabutémák, amelyeket nagy ívben kerülni kell, és mindenki vigyáz, nehogy tiltott területre tévedjen. Hogy hol húzódik a határ a „még szabad” és a „már tilos” között, azt általában könnyrí érzékelni, mert amint felmerül a kényes téma, mintha egy sötét árny szállna alá, megváltozik a családtagok viselkedése. Ezt akár kimondott szavak nélkül is érezni lehet - a hirtelen elhallgatás, a hangszín megváltozása, a mimika (mondjuk, egy arcra fagyó mosoly), a gesztusok, de még a légzés mélysége és tempója is képes üzeneteket közvetíteni, jelezve, hogy jobb másfelé kanyarodni a beszélgetésben.

Ha ilyen családi rendszerben nőttünk fel, akkor korán megtanultuk, hogy kordában kell tartani az érdeklődésünket, és jobb elfelejteni a spontán megnyilvánulásainkat. Gyerekként természetes és szabad kíváncsiságunkra szüleink rosszallóan vagy ellenségesen reagáltak. Talán ránk förmedtek, hogy törődjünk a magunk dolgával, de az is lehet, hogy csak egy fagyos pillantással jelezték: jobban járunk, ha befogjuk a szánkat.

A tabusító, titkokat őrző családi rendszerekben, ahol a nyílt közléseket rendre letiltják, az ismétlődő tapasztalatok végül egy hitrendszerré formálódnak, mely szerint az életben vannak dolgok, amikről egyszerűen nem lehet beszélni. Bár az eredeti titkot sokszor nem is ismerjük, a témája mégis tiltás alá kerül. Az alábbi példa talán jól szemlélteti, mire is gondolok.

Zita gyerekkorában a börtönviselt nagybácsiról nem lehetett említést tenni. Ezt a gyerekek anélkül is tudták, hogy valaha rájuk kellett volna szólni. „Egyszerűen csak világos volt, hogy tilos a szánkra venni a nevét”, mondja a ma már harmincas évei derekán járó nő. A férfi fiatalon közlekedési balesetet okozott, amelyben három ember életét vesztette. A család képtelen volt megemészteni a történteket, a baleset lemoshatatlan szégyenfolt volt az önmagukról alkotott, addig makulátlan képen. A nagybácsi és minden közlekedési baleset témája tiltólistára került. Csak homályos utalások, célzások hangzottak el, a feketebárány rokont pedig „a tudodki” fedőnév alatt emlegették. Ha a tévében balesetről volt szó, azonnal elkapcsoltak, mintha a rossz szellem a készüleken keresztül beférkőzhetett volna az otthon falai közé. Zita csak felnőve, egy távoli ismerőstől tudta meg, mi történt valójában, és kiderült, hogy a nagybácsi csak részben volt felelős a balesetért, ezért nem is volt olyan súlyos az ítélet, mint azt ő gyerekként gondolta. Ebben a családi légkörben felnőve két dolog örökre beleégett a leikébe: hogy a hibák nem megbocsáthatok és nem lehet beszélni róluk. Elég mérgező hitrendszer ez, hiszen nem teszi lehetővé a tévedést (amit pedig nehéz egy életen át elkerülni), ráadásul, ha megtörténik a hiba, nincs feloldozás, nem lehet a lebeszélés által megkönnyebbülni. Talán nem lepődünk meg azon, hogy Zita és testvére is túlteljesítő emberekké váltak, akiknek nehezükre esik tökéletlenségeik elfogadása. Maximalizmusuk mellé állandó szorongás is társul, nehogy valamit elrontsanak. A végzetes hibától való rettegés pedig már a saját kis családjukban is megjelent, és rányomta bélyegét a párjukkal és gyerekeikkel való kapcsolatukra is. A gyerekként ellesett minták így kúsznak át a következő generációk életébe is. Zita ma is foggal-körömmel igyekszik fenntartani a tökéletesség látszatát: férje és gyerekei felé is elutasítással és érzelmi lezárással reagál, ha gyengéikkel kell szembesülnie.

Torzuló valóság

A szülő bizonyos dolgokat megenged, míg másokat tilt, van, amiért megdicséri a gyereket, másért meg leszidja - és mindezzel a gyerek valóságát alakítja. Amikor egyes eseményeknek jelentőséget tulajdonít, míg másokat észre sem vesz, akkor szintén azt mutatja meg, mi a fontos az életben és mi nem az. A gyerek pedig olyan, mint egy tölcsér, amelybe öntik az információt: mindenre nyitott, mindent befogad. A környezeti hatások úgy alakítják, mint meleg kéz a viaszt. Beépíti, elfogadja a szülő látásmódját, azonosul viszonyulásaival, átveszi reakcióit, és így alakítja ki saját világképét. Éppen ezért nagyon nem mindegy, mennyi és milyen horderejű titok lappang a családban. A minden figyelmével a szülőn csüngő gyerek ugyanis egyszerűen beleütközik a titokba, megakad rajta. Ahogy érzékeny kis receptoraival letapogatja a körülötte lévő világot, úgy letapogatja a hamisságot is. Ha úgy teszünk, mintha a hazugság lenne az igazság, ha elhallgatunk fontos és őt is érintő tényeket, akkor egy alternatív valóságot kreálunk számára, amihez csak nagy áldozatok árán tud úgy-ahogy alkalmazkodni.

A fiatal házaspár ötéves kislánya újabban minden éjszaka felriad. Keservesen sír, alig lehet megnyugtatni. A szülőket egyre jobban megviseli a tehetetlenségük, szeretnének segíteni a gyereknek, és a végére járni, mi lehet a tünet hátterében. Magyarázatra és megoldásra vágynak. Családi életük rendezett, a kislányt mindketten rajongva szeretik, és egyáltalán nem értik, mi történhetett az addig kiegyensúlyozott, jókedélyű gyerekkel. Amikor a szakember arra kéri a kislányt, rajzolja le a családját, a gyerek elmélyülten lát munkához. Szeret rajzolni, ezért nem okoz neki semmi problémát a feladat. Már úgy tűnik, elkészült a mű, ott van minden családtag, amikor megfordítja a lapot, és egy pluszalakot rajzol a kép hátoldalára. „Hát ez meg ki?”, kérdezik tőle. „Nem tudom, de van”, válaszolja határozottan, és a szülőkben megáll az ütő. Igen, mondják, vagy inkább suttogják, valóban van még valaki, aki az ő családjukhoz tartozik, illetve tartozott. A kislány születése előtt volt már egy gyermekük, akit ötévesen veszítettek el. Annak a kislánynak leukémiája volt, a szülők pedig a lelkük mélyén rettegnek, nehogy megismétlődjön a tragédia. „Még egymás között sem beszélünk róla, nem akarjuk az ördögöt a falra festeni. Inkább kerüljük a témát, éppen ezért hihetetlen, hogy ez most kiderült”, mondja az anyuka.

Ahogy ebből az esetből is látszik, az ördög nem attól van a falon, ha beszélünk a fájdalmas veszteségeinkről, ha ki merjük mondani a félelmeinket. Éppen ellenkezőleg. Az elfeledni, elfojtani próbált emlékek, az eltagadni igyekezett rettegés terheli meg a kapcsolatainkat. Amikor egy ilyen jelentős veszteséget titkolni próbálunk a családban, amikor azt hisszük, hogy ha nem beszélünk róla, akkor meg nem történté tudjuk tenni az eseményeket, vagy el tudjuk kerülni, hogy újra megtörténjenek, hatalmasat tévedünk. Egy gyermek elvesztése nem kitörölhető a család történetéből. A később születettek számára sem. Ennek a kislánynak is joga volt tudni, hogy nem ő az elsőszülött, hogy neki volt egy testvére, akit elveszítettek. Ez az információ nem megterheli, hanem felszabadítja a kimondatlan titok terhe alól. Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy ha egy szeretett személynek nem mondunk el valami fájdalmasat, akkor a hallgatással megvédjük őt a szenvedéstől. A fenti esetben is a védelem volt a szülők célja. Védeni önmagukat a félelemtől, és védeni a lányukat attól a gondolattól, hogy egy kisgyerek is meghalhat. A valóság eltorzítása azonban a legritkább esetben tölthet be védő funkciót, mégis újra és újra megpróbálkozunk vele. Ami megterhelő, arról inkább nem beszélünk, ami fájdalmas, azt inkább nem bolygatjuk.

Bár a mesterségesen fájdalommentessé tett élet elsőre vonzónak tűnhet, valójában roppant veszélyes lehet. Erről egy különleges és ritka betegség jut az eszembe. Aki ebben a genetikai rendellenességben szenved, semmiféle fájdalmat nem érez, hiába szenved akár súlyos sérüléseket, észre sem veszi. Az ilyen emberek állandó felügyeletet igényelnek. Valakinek mindig ügyelnie kell rájuk, különben előfordulhat, hogy mondjuk, megvágják magukat, és elvéreznek anélkül, hogy észrevennék, mi történik. A fájdalommentesség szabadsága paradox módon az állandó veszély és fokozott óvatosság börtönébe zárja őket. Amit az egyik oldalon megspórolnak, annak duplán fizetik meg az árát a másikon.

Hasonlóan van ez a lélekkel is. Ha kitartunk az alternatív valóság mellett, ha rögzül a titok a családi legendáriumban, abba a gyerek fejlődő személyisége is beletorzulhat. A hamisan kreált vagy hiányos családi történetek csak arra várnak, hogy átírják, igazzá és teljessé tegyék őket.

Talán az egyik leggyakoribb és csontig, pontosabban identitásig ható titok a gyerek származására vonatkozik. Hosszú évtizedekig bevett gyakorlat volt, hogy az örökbe fogadott gyerekek elől eltitkolták életük alaptörténetét. Egyszerűen nem mondták el nekik, hogy valójában nem vér szerinti gyerekek. Az örökbefogadó szülők gyakran hamis születéstörténeteket kreáltak, de sokan még el is költöztek egy másik városba, hogy csökkentsék a „lebukás” veszélyét. Ha valami alternatív valóság, akkor ez biztosan az! Képzeljük csak el, hogy ez az egyetlen titok szükségszerűen mennyi újabb titkot, valótlan állítást, félrevezető információt szül. Először „csak” azt nem mondjuk el a gyereknek, hogy nem mi vagyunk a szülei, aztán kitalálunk egy történetet a születéséről, aztán arról, hogy miért nem hasonlít ránk olyan nagyon -és így tovább. Ahogy a tóba hajított kő egyre terjedő koncentrikus köröket rajzol a víz felszínére, úgy terjed a származási titok is egyre távolabbi területekre. Ez a titok burjánzása. Gondoljunk bele, mennyire megterhelő lehet ez a szülők számára, hiszen folyamatosan észben kell tartaniuk hazugságaik teljes hálózatát. Ez pedig alapjaiban torzítja el a köztük és a gyerek közötti kapcsolatot. Az egész családi életet eluralja a titok elrejtésére tett sokszor kétségbeesett kísérlet, az igazság felszínre kerülésétől való rettegés.

Emlékszem, négy-öt éves koromban az egyik kis ovis-társamról azt suttogták, hogy „nem igazi” gyereke a szüleinek. Hetekig más sem járt a fejemben, csak ez. Teljesen lenyűgözött ez az addig ismeretlen lehetőség, hogy valakinek nem az anyukája az anyukája és nem az apukája az apukája. Hát akkor ki? És akkor ki ő valójában? A bűvölet mellett persze a félelem is egyre nagyobbra nőtt bennem. Mi van, ha engem is csak valahonnan hoztak, és nem is ez az igazi családom? Elkezdtem kérdezgetni a szüleimet, hogy biztosan ők-e a vér szerintiek. Szegények türelmesen magyaráztak, mesélték a történeteket, mutogatták anyám nagy pocakos várandós képeit meg a kórházi felvételeket, ám engem semmi sem győzött meg. Egyre szilárdabb meggyőződésemmé vált, hogy nekem nem ők a szüleim. Amikor egyszer megint ezzel a témával hozakodtam elő - szerencsémre a családomban elő lehetett hozakodni ilyen témával, akár többször is -, apám így szólt: „Noémi, tedd már ide a hüvelykujjadat az enyém mellé!” Odatettem. Pont mint az övé, csak kicsiben, ez a napnál is világosabban látszott. „Hát csak látod, hogy én vagyok az apád!”, mondta, és én láttam. Ettől kezdve megnyugodtam. Azóta is sokszor előfordul, hogy az ujjamra nézve elmosolyodom apám ötletes és hatásos genetikai bizonyításán, ami életre szóló biztonságélményt adott nekem. És azt is megtanultam, hogy a felnőtteknek mennyire nincs fogalmuk a gyerekek fantázia-és félelemvilágáról.

A másik, származással kapcsolatos titok, amikor az apa nem a biológiai apa. Végtelenül kényes, nehéz téma, de a családi hatásokat vizsgálva nem mehetünk el mellette.

A gyakoriságra vonatkozó statisztikai adatok igen ellentmondásosak. Korábban úgy gondolták, akár a gyerekek húsz százalékát is érinti, ma ennél azért sokkal kisebb százalékokról beszélnek. Van, hogy az anya viszi egyedül a titok terhét, máshol az apa vagy akár több családtag is tud róla. Akár így, akár úgy, a gyerek fejlődő identitására, alakuló személyiségére hatni fog származásának titka.

Klárival egy pszichodrámacsoportban találkozom. Aki járt már ilyen csoportba, az tudja, sokszor mennyire mély emberi érzésekkel, fájdalmakkal, csalódásokkal, megrázó traumákkal vagy vállalhatatlannak tűnő viszonyulásokkal dolgozunk. Ez a hölgy minden alkalommal arra panaszkodik, hogy őt rendkívüli módon megterheli, ami a csoportban zajlik. „Ez nekem túl sok”, vagy „szabályosan rosszul lettem, ahogy néztem a játékot”, mondogatja rendszeresen, és látszik rajta, hogy tényleg nehezen éli meg a szembesülést az áradó érzelmekkel. Különösen a szexualitással kapcsolatos témákra reagál érzékenyen, azokat a legnehezebb megemésztenie. Többször elmondja, szerinte nem biztos, hogy ilyen szintekre kell leásni, talán üdvözítőbb lenne az óvatosság. Egyszer aztán a következő történettel érkezik: szülei kisebb házba költöztek, ő pedig segített nekik a pakolásban. Ahogy a padláson rendezkedett, egyszer csak a kezébe akadt egy gondosan elrejtett doboz, benne szülei házassági kivonatával és az ő eredeti születési papírjaival. Az egész teste beleremegett, ahogy meglátta a dokumentumokat. A neve ugyanis nem stimmelt, ahogy szülei házasságkötésének dátuma sem. Első ijedtségében gyorsan bezárta a dobozt, mint aki a kiszabadult szellemet próbálja visszagyömöszölni a palackba, de aztán csak erőt vett magán, hogy szembenézzen az igazsággal. Szerencséje volt, mert a szülei nem zárkóztak el, talán már nekik is megkönnyebbülést jelentett a titok lelepleződése. Halkan, de nyugodt hangon mesélték el, hogy Klári biológiai apukája valaki más. Akit ő apának szólít, csak másfél éves korában került az életébe. Az anyuka egy ígéretesnek induló, de aztán tiszavirág-életű kapcsolatban lett várandós. Amikor kiderült, hogy gyermeket vár, a fiú eltűnt, és azóta sem hallottak róla. „Megesett” fiatal lányként nem volt egyszerű az élet, bár a szülők segítették, azért mindennap megkapta a megjegyzéseket. Aztán megismerkedett azzal a férfival, akinek nem voltak előítéletei, és összeházasodtak. Akkor legyen ez egy új élet kezdete, ne bolygassuk a múltat, a gyereknek sem kell semmit tudnia - így okoskodtak, és azt hitték, a legjobbat teszik a kislánnyal. Szinte biztos, hogy nem is voltak tudatában annak, mennyi falat húztak fel ennek érdekében. Érzésekről, vágyakról, félelmekről egyszerűen nem esett szó az otthonukban, leginkább a hétköznapi praktikus dolgokról beszéltek, kinek mi a feladata, mikor mit kell csinálni. A szexualitás különösen komoly tabunak számított, mert az anyja mindig rettegett, nehogy Klári is hasonló sorsra jusson mint ő. A nőiességre, a testi örömökre a „bűnös és tisztátalan” stigma került, ezeket otthon úgy állították be, mint amiket tanácsos nagy ívben elkerülni. Ezt Klári meg is tette. Prűd és fanyalgó, sőt elítélő volt mindennel kapcsolatban, ami ezeket a témákat érintette. Ezek után érthető, hogy annyira megterhelődött a drámacsoportban, ahol egyszerűen szétrobbantak a számára biztonságot adó keretek. Ahogy a titok szertefoszlott, úgy kerültek a helyére élete darabkái. Végre lehetőséget kapott, hogy újradefiniálja mindazt, amit önmagáról, a családjáról és a világról gondolt. Azt is megértette, miért érezte magát sokszor kirekesztve az apa-anya kettősből. Miközben a közös titok védelme szorosra fűzte a szálat a szülők között, őt eltávolította tőlük.

Lerombolt bizalom

A bizalom alkotási folyamat, építkezés. Tapasztalatok, ismétlődések révén alakul ki. Szükség van hozzá kiszámíthatóságra és érzékenységre. A legfontosabb pedig talán a hitelesség. Abban bízunk, aki őszinte és nyílt, akinél összhang van a szavak és az érzelmek között. A hiteles közlések alakítják ki a hidat két ember között. Aki önazonos mer lenni, amellett jól érezzük magunkat, mert mi is önmagunkká merünk válni. Azok a családok segítik leginkább a tagjaik önmegvalósítását, fejlődését és érett személyiséggé válását, akiknek sikerül megteremteniük a bizalom légkörét. Ahol ki lehet mondani, fel lehet vállalni a bennük lakozó érzéseket. Ahol nem kell óvatoskodni, elhallgatni, rejtegetni a történeteket. A növekedés motorja a biztonság. Bizonytalanságban a túlélésre és nem a fejlődésre fordítódik minden erőforrás.

A páciensről, aki felkeres, nemrég derült ki, hogy daganatos beteg. Megrázó hír, feje tetejére állt a világa. Két kisgyerekét egyedül neveli, és fogalma sincs, kire számíthatna. Szüksége lenne a családjára, arra a megnyugtató érzésre, hogy ha vele bármi történne, az anyukája és a testvérei ott lesznek, rájuk számíthat majd. A családjában azonban nem bízik, még abban sem biztos, elmondhatja-e nekik, hogy beteg. Hova tűnt a bizalom? Miért nem egyértelmű, hogy a segítségüket kéri? Miért próbál magányosan küzdeni? Ezekre a kérdésekre az élettörténete ad választ. Három testvér közül ő a legfiatalabb. Tízéves volt, amikor a nagymamája váratlanul meghalt. Nekik azt mondták, hogy szívinfarktusban, ám a nővére kihallgatta a bátyjuk és az anyjuk beszélgetését, amiből kiderült, hogy a nagymama felakasztotta magát. A két lány soha nem kérdezett rá, úgy tettek, mintha semmiről nem tudnának. A család ebben az esetben is kettévált. Ő és a nővére, valamint anyjuk és a bátyjuk között alakult ki szorosabb kapcsolat. Pár évvel később a nagynénjük is öngyilkos lett, amiről persze megint nem szabadott tudniuk. Tabu, tabu, tabu. Mindenki úgy tett, mintha a nagynéninek is súlyos szívelégtelensége lett volna, ami végzett vele. A titkolózás családi szokássá vált, már senki nem bízott senkiben, hiszen mindenki pontosan tudta, hogy becsapja a másikat. „Te nem mondod el az igazat, én meg nem mondom el, hogy tudom az igazat.”

Amikor pedig előáll egy ilyen súlyos helyzet, mint a daganatos betegség, páciensem úgy érzi, nincs kihez fordulnia. Végül sikerül meggyőznie a családját, hogy menjenek el vele egy családterápiás alkalomra, ami nagyon szerencsésen alakul. Végre el meri mondani, hogy beteg, és fél a jövőtől. A családtagokat annyira megrázza a hír, hogy úgy döntenek, néhány alkalommal még visszamennek a terapeutához, és rendbe teszik rendezetlen ügyeiket. Nos, ilyen is van...

Ha megkérdeznénk az embereket, fontosnak tartják-e az őszinteséget egy kapcsolatban, a legtöbben határozott igennel válaszolnának. Általános elvárásunk, hogy a másik mondjon nekünk igazat, ne legyenek kimondatlanságok, elhallgatások, amelyek bizonytalanságot visznek a kapcsolatba. Ám ha ugyanezeket az embereket arról kérdeznénk, mindent őszintén megosztanak-e a párjukkal, már egészen más képet kapnánk. Kiderülne, hogy azok, akik elvárják, és általában véve fontosnak tartják az őszinteséget, számtalan dologról nem mernek, nem tudnak vagy nem akarnak beszélni a kapcsolataikban.

Anita apja, a jó nevű ügyvéd minden este öntudatlan részegre itta magát. A zárt ajtók mögött az anya őrjöngött, gyakran brutálisan bántalmazta is a férjét, miközben kifelé évekig ment a színjáték: mi vagyunk a mintacsalád, a városi elit tagjai. Egy idő után Anita is rászokott a hazudozásra - ha bekerült egy új közösségbe, mindenféle kitalált történetet adott elő Amerikában élő anyáról, a nappaliban tartott kismajomról és még ki tudja, miről. Mire felnőtt, senkiben sem bízott, és benne sem bízhatott senki. Nem ment neki a valódi elköteleződés, állandó színjátékban tetszelgett, de érzelmileg nem volt jelen. Az intimitás, a másik ember előtti őszinte kinyílás még csak szóba sem jöhetett.

A TITOK TERHE

Legtöbbször nem is vagyunk tudatában, hogy a nyelv sokszor a megfoghatatlan, testi, zsigeri megéléseinkről is árulkodik, emberi tapasztalataink egész tárházát mutatja meg. A titokra például azt mondjuk, hogy súlyos és nehéz, sötét és mérgező. Vagyis kifejezzük azt, ahogy a testünkre, illetve az egész létezésünkre hat. A titok ugyanis tényleg súly, amit cipelni kell.

Képzeld csak el, hogy úgy jársz-kelsz az életedben, hogy szüntelenül mondjuk, egy másfél kilós súly van a testedre erősítve. Egy idő után persze megszokod, már nem tűnik fel, de közben a tested mégiscsak beledeformálódik ennek az extra tehernek a cipelésébe. A titok tényleg így hat, és hogy ne csak én mondjam, hadd osszak meg rögtön két érdekes kísérletet. Az egyikben a résztvevők egyik csoportját arra kérték, hogy gondoljanak egy nagy és jelentős titkukra. A másik csoport tagjainak egy kis füllentésüket kellett magukban felidézniük. A következő lépésben egy hegy meredekségét, illetve egy útszakasz hosszúságát kellett megbecsülniük. Azok, akiket a nagy titkaikra emlékeztettek, a hegyet rendre meredekebbnek, az útvonalat pedig hosszabbnak becsülték, mint a kis füllentéseket felidézők. Aki tehát titkot cipel, annak nehezebben megy, megterhelőbbnek tűnik minden fizikai aktivitás. A másik kísérletben ugyancsak a titkaikra emlékeztették az alanyokat, és megint kiderült, hogy a súlyosabbnak megélt történetekre a test is fokozottabban reagált. A résztvevőknek egy labdával kellett beletalálniuk egy dobozba. Akik a nagy titkaikra gondoltak, rendre túldobtak a célon, extra erőt fejtettek ki, mintha nehezebb súllyal vagy nagyobb távolsággal dolgoztak volna. Vagyis nincs olyan, hogy a test ne lenne érintett a titkolózás folyamatában. Érzi és megterheli.

Aki nem meri vagy nem tudja őszintén kimondani élete jelentős történeteit, annak csökken a pszichés jólléte is. Egy idő után egyszerűen nem érzi jól magát a bőrében. Egy ideig azt hitték, a titok elsősorban azért okoz lelki problémákat, mert általában negatív dolgokat igyekszünk elrejteni, így akárhányszor eszünkbe jut, valami rosszal kell szembesülnünk. Ám van egy másik fontos tényező is, ami nem más, mint az önazonosság. A titkok csorbát ejtenek a hitelességünkön. Ilyenkor a valódi énünk egy szeletéről úgy gondoljuk, nem vállalható, ezért elkezdjük rejtegetni. Valahogy úgy csinálunk, mint a kamaszok, akik hirtelen beálló, még idegennek érzett testi változásaikat bő ruhákkal szeretnék láthatatlanná tenni. Ez egy végtelenül energiaigényes és frusztráló folyamat. Ennek következtében pedig csökken az élettel való elégedettség, szorongás, magas vérnyomás, depresszió, csökkent immunrendszeri aktivitás alakul ki. De a magányosság, az izolációba menekülés is lehet a következménye annak, ha valaki úgy érzi, nem lehet őszinte.

Ma már rengeteg olyan anonim internetes felület létezik, ahol bárki megoszthatja a titkait. Karinthy szavait idézve: „Nem mondhatom el senkinek, elmondom hát mindenkinek.” Hogy csak néhány népszerű oldalt említsek: postsecret.com, mysecretpost.com, whisper.com, tellmy-secret.com, e-admit.com, de van már telefonos applikáció is, így ha bárhol ránk tör a megosztási vágy, azonnal meg tudjuk tenni.

Ahogy Carl Rogers írta: „Ami a legmélyebben személyes, az egyben a legáltalánosabb is.” A legintimebbnek hitt érzéseinkkel, a legszégyenteljesebbnek érzett történeteinkkel sem vagyunk egyedül. Csodálatosan felszabadító, amikor erre végre van lehetőségünk rálátni. Eszembe jut az a csoport, ahol az volt a feladat, hogy a tagok név nélkül írják le egy kis cetlire a legféltettebb érzéseiket, azokat, amiket biztosan nem mernének névvel vállalni. A lapok egy dobozba kerültek, majd szépen egyenként felolvastuk őket. Hűtlenség miatt érzett bűntudat, alkoholista apa gyűlölete, munkahelyi alkalmatlanság érzése, szerethetetlenség érzése, önbizalomhiány, anyával való ambivalens viszony - nagyjából ilyen témájú önfeltárások álltak a lapokon (amiket aztán, hogy maximálisan védjük az anonimitást, közösen megsemmisítettünk). Ez az élmény egyszerre volt megdöbbentő és felszabadító, mert kiderült, sokkal több dolog van, ami közös bennünk, mint ami elválaszt. Erre pedig kifejezetten jó néha rálátni.

Kérdések

- Milyen volt a családod érzelmi légköre? Meleg, nyílt, őszinte vagy hűvös, zárt, távolságtartó?

- Mennyire beszélhettél, kérdezhettél szabadon a családodban?

- Hogyan bátorították a nyílt kommunikációt?

- Hogyan korlátozták azt?

- Erezted-e, hogy vannak témák, amelyekről jobb ha nem beszélsz vagy kérdezel?

- Hogyan jelezték a családodban, ha tabutémát érintettél?

- Ismersz-e nagy titkot, ami a családodban akár a korábbi generációkban felbukkant?

- Előfordult-e, hogy megszégyenítettek akár téged, akár más családtagot a családban?

- Voltak-e benned kételyek a származásoddal kapcsolatban? Mertél-e ezekről bárkivel beszélni?

4. fejezet CSALÁDI SORSFORMÁLÁS

Az Én születése

A múlt tovább él bennünk,

a mozdulatainkban, a beszédünkben,

ahogy a hajunkba túrunk, az ősök ideje ott bujkál a génekben,

és telik tovább.

(Grecsó Krisztián)

Ma, amikor folyton előtérbe tolakszik az ÉN, egyre nehezebb önmagunkat egy nagy családi egység részeként látni, pláne arra gondolni, hogy nagyapánknak vagy üknagyanyánknak az élete bármilyen szerepet is játszhat a sorsunk alakulásában. Az európai ember első körben önmagát látja. Meg a másodikban is. A saját szükségletei, a kielégítetlen vágyai foglalkoztatják. A hiányok mágneses terében él, amiből úgy próbál kiszakadni, hogy még több figyelmet szentel nekik. „Nem vagyok boldog, nincs párkapcsolatom, elmúlt a szerelem, nincs motivációm, nincs jövőképem, nincs hitem” - és sokan mondják, hogy „nincs családom sem, szakítottam velük, mert nem jöttünk ki egymással”. Ezért aztán - ahogy Csányi Vilmos rámutat - egyszemélyes csoportokban élünk, így keressük azokra a problémákra a megoldásokat, amelyekre egyébként csak emberi kapcsolódásokban találhatnánk rá. Párkapcsolatban, családban.

Család. Ha kimondom ezt a szót, teljesen más kép jelenik meg előtted, mint amit az én belső mozim vetít elém. Én apámat látom, ahogy ül az asztalfőn, éppen valami nagy sztorit mesél, jóízűen kacagva, dőlünk a röhögéstől mi is, aztán egymás szavába vágva beszélünk, harsog tőlünk a ház. Igazi olaszos hangulat. Érzés is kapcsolódik a képhez: biztonság, összetartozás, öröm. A család messze nemcsak a vérségi vagy törvényi alapon összetartozó emberek közössége, hanem érzések, emlékek, élmények lenyomata, amelyeket sejtszinten őrzünk.

Amikor elkezdek valakivel dolgozni, meg szoktam kérni, hogy hunyja le a szemét, és idézzen fel egy képet a családjáról. Figyelje meg, hány éves ő a képen, mi a helyszín, kik vannak jelen, mi történik, milyen a hangulata az emléknek. Ez jó kiindulási pont szokott lenni, hogy elkezdjünk élete legkorábbi kapcsolati hálójával, a családdal és annak belső leképeződésével dolgozni.

Pál Feri mesélte egyszer, hogy egy baráti családnál vacsorázott, aztán még ott maradt náluk beszélgetni. A gyerekeket már lefektették, de az egyik kislány egyszer csak megjelent a konyhában. Az anyuka kissé felháborodva megkérdezte tőle: „Te mit csinálsz itt?!” Erre a kislány teljes természetességgel azt válaszolta: „Itt lakom.” A család ez az érzés. Itt lakom, és nem máshol, hozzátok tartozom, és nem máshova, s mindez megkérdőjelezhetetlen. A családtagjainkkal ez az érzés köt össze. Mindannyian pontosan el tudjuk dönteni, hogy valakit a családunk tagjának tekintünk vagy sem. Mintha létezne egy láthatatlan határ a családunk és a külvilág között. Ez akkor is így van, ha - mondjuk - már két évtizede nem beszéltünk a testvérünkkel, mert teljesen magunkra hagyott minden kötelezettséggel, amikor anyánk haldoklott. Ő akkor is a családunk része, csak éppen nem tartjuk vele a kapcsolatot.

A családban éljük át először a MI érzést. Vagyunk mi, Kovácsék, Szabóék, és vannak ŐK, akik nem tartoznak hozzánk, nem részei a családunknak. Ezt az elkülönülést, a család körüli határokat az alig kétéves gyerek már érzékeli. Már felfogja, hogy anya, apa, a testvérek és a nagyszülők nemcsak különálló emberek, hanem egy egység részei. „Te nem tartozol ide!”, mondta a barátnőm hároméves kisfia, amikor átmentem hozzájuk vacsorára. Pontosan érzékelte, hogy a megszokott családi felállásban megjelent egy ismeretlen elem, valaki, nevezetesen én, „betolakodott” a MI területére, és úgy gondolta, visszaállítja a rendet. Szerencsére a szülei átlátták a helyzetet, és ahelyett, hogy ráförmedtek volna, hogy azonnal kérjen bocsánatot, mert vendéggel így nem beszélünk, elmondták neki, hogy igaza van, én valóban nem tartozom a családhoz, a család barátja vagyok, és mint ilyen, időnként együtt vacsorázunk. Most én náluk, és olyan is lesz majd, hogy ők jönnek át hozzám.

Családi élményeinken keresztül látunk rá először arra is, hogy mennyire különböző világokban élünk. Emlékszem, a lányom nagycsoportos óvodás volt, amikor kikönyörögte, hogy a legjobb barátnőjénél alhasson. Nagyon készülődött, a végére talán kicsit inába is szállt a bátorsága, de nem gondolta meg magát. Másnap, amikor érte mentem, szokatlanul csöndes volt, csak akkor szólalt meg, amikor beültünk az autóba. „Mama, ez egy nagyon furcsa család! Nincs esti mese és reggelire csak müzlit esznek!” Azt hiszem, a lányomban ekkor tudatosult, mennyire más szokások, szabályok vagy éppen napirend jellemzi a különböző családokat. Amikor benne élünk egy családi közösségben, természetessé válik, ahogy mi viselkedünk, ahogy egymáshoz viszonyulunk. Ezt a működésmódot tekintjük magától értetődőnek, és ha valaki müzlit reggelizik, miközben mi kakaós csigát szoktunk, akkor furcsának, idegennek érezzük.

Önazonosságunk élménye is a családban kezd kibontakozni. A családtagok állandó tükörfelületet jelentenek: belenézünk a szemükbe, és meglátjuk önmagunkat. Minthogy Én önmagában nem létezik, csak kapcsolataiban értelmezhető, ezért óriási jelentősége van annak, hogy legkorábbi élményeink szerint a családtagjaink milyennek láttak minket. Szerencsés esetben egy szerethető és értékes ember képét tükrözték vissza. Ha a szeretet és elfogadás az alapélményünk, az erős lelki páncélt von körénk éltünk hátralevő részére. Amikor viszont kérdéses az elfogadás, és feltétele van a szeretetnek, már nehezebb dolgunk lesz az önbecsülésünk felépítésével.

Hitünk szerint

Minden család egy miniatűr társadalom, amelynek megvannak a maga részben tudatos, részben tudattalan vélekedései az élet alapkérdéseiről. Ilyen például, hogy értelmes vagy értelmetlen-e a létezés? Van-e lehetőségünk irányítani az életünket, vagy nagyrészt rajtunk kívül álló erők határozzák meg, mi történik velünk? Van-e biztonság az otthon falain túl is, vagy a világ veszélyes, netán ellenséges hely? Ezeket a hiedelmeket az anyatejjel szívjuk magunkba, így annyira természetessé válnak, hogy fel sem merül bennünk az igazságtartalmuk megkérdőjelezése. Feldmár András úgy fogalmaz, hogy a szülők tulajdonképpen hipnotizálják a gyerekeiket. Ők szűrik meg nekünk a valóságot, legelső tapasztalataink, élményeink rajtuk keresztül jutnak el hozzánk. Ahogy ők a dolgokhoz viszonyulnak, az lesz az első mintánk, ami alapján majd felépítjük saját világképünket.

Talán még soha nem gondoltunk bele mélyebben, mekkora hatása van az életünkre annak a hiedelem-rendszernek, amelyben felnövünk. Volt egy páciensem, szép, értelmes fiatal nő, aki nagyon sikeresen boldogult a munkájában, csak éppen a párkapcsolat hiányzott neki. Ahogy beszélgettünk, és mesélt a gyerekkoráról, lassan kirajzolódott, milyen mélyen bevésődött hiedelmeket hordoz magában. „Jobb gyanakodni, mint pórul járni!” - ez volt a szülők visszatérő figyelmeztetése, és nem csak mondogatták, tényleg így is éltek: bizalmatlanul, barátok és rokoni kapcsolatok nélkül. Otthon, a zárt falak mögött akolmeleg, biztonság, kint pedig a zord valóság, az irigy és másokat kihasználó emberek hordái. Amikor felnőtt, ez az alaphiedelem úgy működött, mint egy fékrendszer: ahogy valakihez közel került, azonnal bekapcsolt, és megakadályozta, hogy elmélyüljön a kapcsolat. Hiába szeretett volna a felszínen társat találni, a sejtszinten kódolt bizalmatlanság mindig erősebb volt. Igen, a legmélyebb hiedelmeink a biztonságról, a külvilágról, a másik emberről: tudattalanok. Ezekre csak a visszatérő kapcsolati mintázatokon, jellemző reakciókon keresztül láthatunk rá.

Ha a család meggyőződése szerint félni kell a „kint"-től, és kimondva vagy kimondatlanul is azt közvetítik felénk, hogy a világ egy kiszámíthatatlan, veszélyes hely, ha az életet végeláthatatlan harcnak érzik, akkor nem csodálkozhatunk, ha a mi zsigeri reakciónk is inkább az óvatosság lesz. Valószínűleg igyekszünk majd a jól megszokott környezetünkben maradni, és nem mi leszünk azok, akik körbehajózzuk a Földet. Ezzel szemben, ha a szülők nyitottak és érdeklődőek, akkor jó eséllyel mi is kíváncsisággal közelítünk majd az új helyzetekhez.

Ez a hitrendszer kisgyerekkortól észrevétlenül kúszik be a bőrünk alá, és meghatározza, hogyan éljük majd az életünket. Eszembe jut például az a fiatal lány, aki igen szoros családi-rokoni kötelékben nőtt fel. Otthon ugyan jó volt lenni, de közben a világról elég sötét képe alakult ki. A szülők mindentől féltették, a reális veszélyt jóval túlértékelve próbálták visszatartani az új helyzetektől. Amikor felső tagozatban az osztálya kétnapos kirándulásra ment, ő volt az egyetlen, akit nem engedtek el a szülei. Aztán csak eljött az idő, amikor ezt az egyébként ragyogóan tehetséges lányt már nem lehetett a család biztonságos falai között tartani. Amikor felvették az egyetemre, még maga sem gondolta, milyen nehéz lesz leküzdenie az ismeretlentől való félelmeit, amiket úgy szívott magába, mint az anyatejet. Sokáig tartott, amíg rájött, hogy az otthonról hozott világkép nincs kőbe vésve, azt át is lehet alakítani, felül is lehet bírálni.

Más családok meggyőződése szerint a világ alapvetően jó hely, tele izgalmas és vonzó dolgokkal, nekünk pedig lehetőségünk van az életünket kézben tartani. Ezzel a viszonyulással még a nehéz élethelyzetek is könnyebben elviselhetők, és a növekedés irányába fordíthatók. Hadd meséljem itt el egy nagyon kedves barátnőm, Pásztory Dóri történetét. Dóri 1984-ben hiányosan fejlett karokkal jött a világra. A család az első sokkból felocsúdva úgy döntött, hogy ebben a kislányban bizony nem a hiányt fogják erősíteni. Bátorították, támogatták, és közben hagyták, hogy megtalálja a saját megoldásait: hogyan kell összesen öt ujjal cipőfűzőt bekötni, ollót használni - de főleg olyan életet élni, ami inkább szól a lehetőségekről, mint a korlátokról. Dóri kreatív, életrevaló kis ember lett, majd kitartásának köszönhetően kétszeres paralimpikon úszó, Sydney és Athén aranyérmese, egy ország büszkesége, ma pedig boldog családanya és nem mellesleg nagyszerű újságíró. Ezzel az indulással az 1980-as évek derekán, egy apró magyar faluban, lehetett volna az élete hiányok, lemondások, megalkuvások végtelen sorozata. De nem az lett, mert a család hitrendszere segített megküzdeni a helyzettel.

Családi határok

Ha a családunkra úgy tekintünk, mint egy rendszerre, és így kezdjük el elemezni a történéseket, sok értékes és érdekes dolgot vehetünk észre. Kezdjük a határok kérdésével, melyek fontos szerepet töltenek be az életünkben. Az emberi test külső határa például a bőr. Egészen elképesztő belegondolni, hogy bőrünk ugyanabból az ektodermális csíraplazmából differenciálódik, mint az idegrendszerünk, ezért is mondják rá, hogy valójában egy kifordított idegrendszer. Azt hiszem, ha az anyatermészet úgy rendezte, hogy ugyanabból a kis sejtcsoportból növessze ki az idegrendszerünket, mint a bőrünket, akkor úgy „okoskodott”, hogy nagyon fontos szerepe van a külső határunknak.

A határok egyszerre látnak el védőfunkciót és segítenek kapcsolódni a környezetünkhöz. A családok is rendelkeznek határral, sőt rögtön kettővel is. Az egyik egy fizikai határ, amit az otthon falai jelentenek, a másik pedig egy láthatatlan, lélektani határ, amin belül vagyunk MI, és amin kívül vannak ŐK, akik nem tartoznak a családunkhoz. „Az én házam, az én váram”, tartja a mondás, erre a kétféle határra utalva. Egyrészt kifejezi, hogy nincs szabad átjárás az otthon és a külvilág között, minden család eldöntheti, kit enged be magához. Mivel a vár falai erősek, csak az léphet be, akinek kinyitják a kaput. Másrészt azt is világossá teszi, hogy az otthonunkon belül a mi rendünk, a mi szabályaink, szokásaink érvényesülnek. A fizikai határok kezelése is attól függ, milyenek a család lélektani határai, hogyan gondolkodnak tagjai a világról.

Emlékszem, általános iskola felső tagozatába jártam, amikor az osztályfőnököm megkért, hogy az egyik társamnak, aki beteg volt azon a héten, vigyem el a leckét. Én annak rendje s módja szerint, az illemet ismerve, egy tábla csokit is vittem, ne menjek üres kézzel, mert nálunk az nem volt szokás. Becsengettem és vártam. Hosszú percek teltek el, mire az osztálytársam végül kinyitotta az ajtót - de csak résnyire. Korábban még soha nem láttam ilyennek: rémülten pislogott, hogy mit akarok. Akkor már én is elég rosszul éreztem magam, mert arra számítottam, hogy megörül nekem, behív, és egy jót beszélgetünk. Ehelyett úgy állt ott, hogy fel sem merülhetett bennem, hogy beléphetek a lakásukba. Zavartan odaadtam a csokit meg a házi feladatokat, és leforrázva eloldalogtam. Evekkel később, amikor egyszer összetalálkoztam vele, mesélte el, hogy hozzájuk soha senki nem mehetett be, mert az apukája egyszerűen nem viselte el az idegeneket.

A zárt, merev határok mögött bizalmatlanság húzódik. A külvilág felől fenyegetés, veszély érkezhet, ezért jobb, ha vigyázunk, és senkit nem eresztünk magunk közé. Valamelyik tematikus csatornán ment néhány évvel ezelőtt egy sorozat, amely a „világvégére” készülő amerikai családokat mutatott be. Ezek az emberek komoly összegeket ruháztak be víz-és élelemkészletek felhalmozásába, de a legtöbbet a szuperbiztonságos bunkerek kialakításába fektették. Ezek arra kellenek, magyarázták, hogy megóvják majd őket a világvégétől megvadult éhezők hordáitól. A legtöbben feszültek voltak, gesztusrendszerük és szóhasználatuk nagyfokú félelmet fejezett ki, de védelmi erőfeszítéseikről roppant büszkén, szinte önelégülten beszéltek. Ez nyilvánvalóan egy extrémitás, de ha fizikai bunkere kevés embernek van is, sok család él afféle lelki bunkerben, ahova nem ereszt be senkit. „Jobb nekünk elzárva, mert csak így lehetünk biztonságban”, gondolják, és a gyerekek is ebbe nőnek bele. Az ilyen család nagyon sérülékeny, mert ha a családtagok közül bárki bajba kerül, nem lesznek képesek segítséget kérni, és igénybe venni a külső támogatási rendszereket, a védőhálókat.

Határok azonban nemcsak a család és a külvilág között húzódnak, de a családtagok között is.

Ezek ideális esetben világosak és tiszták, nem kell gondolkodni, hogy ott vannak-e vagy sem. A családtagok tudják, meddig mehetnek el, és tiszteletben is tartják, hogy azon túl már a másik ember magánszférája kezdődik. A jó határok ugyanakkor rugalmasak is - ha a körülmények úgy kívánják, akkor a szokásosnál közelebb is mehetünk a másikhoz. Egy betegség például tipikusan olyan élethelyzet, amikor akár a fizikai határoknak is átjárhatóbbaknak kell lenniük. Amikor, mondjuk, egy nehezen mozgó családtagunkat lefürdetjük, akkor átlépjük azt a testi határt, amit egyébként nem szoktunk. Jó, ha ezt meg tudjuk tenni, ha kellően rugalmasak vagyunk ahhoz, hogy alkalmazkodjunk az új helyzethez - és persze vissza is kell tudunk térni az eredeti állapotba, amikor már megoldódott a nehézség.

Sok családban azonban merevek a határok. Amikor vigyázni kell, mit mondunk és főleg mit teszünk, amikor nem nyúlhatunk apa íróasztalához, mert „fővesztés” jár érte, akkor minden bizonnyal erről van szó. Egyik ismerősöm például csak úgy tud a magas pozícióban levő apukájával beszélni, ha előre egyeztet egy időpontot a titkárnőjével - éppúgy, mint egy vadidegen. A túlságosan merev határok megakadályozzák az intimitás létrejöttét a családtagok között. Végül is kinek lenne kedve feltárni önmagát a kedves papának a beosztottjával előre egyeztetett időpontban...?

A túlságosan merev határok kommunikációs gátat is képeznek. „El ne mondd, meg ne kérdezd, nehogy beszélj róla!” - nagyjából ezt üzenik. Aki ilyen családban nő fel, annak nem lesz könnyű közel kerülni a saját érzelmeihez. Ha ugyanis gyerekkorban nem tanuljuk meg, hogy bármiről, így akár az érzéseinkről is beszélhetünk, akkor felnőve nehezen jutunk el odáig, hogy szavakba öntsük azokat. Ám ha mi nem beszélünk, akkor majd a testünk teszi meg helyettünk, tünetek, betegségek formájában...

Amikor nagyon beszabályozott egy család működése, amikor nagy a pszichés távolság a tagok között, akkor gyengül a család támogató funkciója. Egészséges esetben természetesnek vesszük, hogy ha bajban vagyunk, akkor a családunk az első, ahova bátran fordulhatunk. Felhívjuk őket vigasztalásért vagy konkrét segítséget kérünk, mert tudjuk, hogy megtehetjük. Ha azonban azt szoktuk meg, hogy három lépés távolságot kell tartanunk egymástól, akkor a legnagyobb bajban is magányosak leszünk.

Máshol éppenséggel a diffúz, elmosódott határok jelentenek nehézséget. Mindenki nyakig belemászik a többiek életébe, ha valamelyik családtaggal történik valami, arra mind egy emberként reagálnak. Érdekes egyébként, hogy a modern technika hogyan segíti elő az ilyen működések fenntartását. Mostanában visszatérően hallok történeteket családi Viber-csoportokról, amelyekben naponta több alkalommal is tájékoztatják az egész csapatot, hogy éppen mi történik velük. Ha csak a konkrét eseményekről szólnak az üzenetek - hol voltunk, mit csináltunk -, az még hagyján, de a közlések általában nem állnak meg ezen a szinten. Azonnal megírják azt is, ha éppen összevesztek a párjukkal, ha nem sikerült olyan jól az este a barátaikkal - vagyis a feldolgozatlan érzéseiket átfolyatják az egész családi rendszeren. Az egyik, ilyen csoportot működtető családban minden héten előállt egy krízis. Hol az anyuka írt be a „csopiba”, hogy a válást fontolgatja, mert apa megint későn ért haza, hol valamelyik gyerek lépett ki a rendszerből felháborodásában, amiért testvére nem „lájkolta be” egy képét, mire mindenki nekiesett a nem lájkoló bűnösnek. Ugye világos, hogy ez már nem a merev határú családok esetében hiányolt támogató funkció biztosítása, hanem a túlságosan is átjárható határok jelensége? És egyre többször találkozom ezzel.

Szerencsés esetben a családban megtanuljuk, hogy az érzéseink megoszthatók, de azt a tudást is átadják nekünk, hogy miként kell önállóan kibírni azokat. Ez az érzelmi önszabályozás: hogy képes vagyok legalább időlegesen megnyugtatni magam, és nem kell egy rosszul sikerült tárgyalás után azonnal felhívni az anyukámat, mert különben megbolondulok. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy ne meséljünk, ne kérjünk vigasztalást, de nem mindegy, hogy azért tesszük-e, mert úgy jobban érezzük magunkat, vagy azért, mert különben elsodornak az érzéseink, mint egy cunami. Egyébként, ha csecsemő-és kisgyerekkorunkban anyánk, apánk és a körülöttünk élő felnőttek jó példát mutattak arra nézve, hogy az érzelmeket el lehet viselni, hogy nem kell kikészülni minden stresszhelyzetben és a mi érzéseinket is képesek voltak szabályozni, akkor felnőve nekünk is menni fog. Az érzelmi terhek elviselésének képességére is a családban teszünk (vagy nem teszünk) szert.

A diffúz határok az autonóm személyiség kialakulását is nagyon megnehezítik. Egyik páciensem mesélte, hogy volt már vagy huszonöt éves, amikor először vett magának ruhát anélkül, hogy az édesanyja áldását adta volna rá. Ott állt, kezében egy kikericssárga pólóval, és szinte megijedt a saját bátorságától. Akkor kezdett el azon gondolkodni, hogy addig eszébe sem jutott önálló döntéseket hozni, azt sem tudta, hogy ez lehetséges. Anya intézett mindent, ő meg elfogadta a döntéseit, mint egy báb. Azt hitte, az a világ rendje, hogy neki semmi beleszólása sem lehet a saját életébe. A póló azóta is ott lapul a fiókjában, és néha, amikor elbizonytalanodva megerősítésre vágyik, előveszi, mint a szabad akarat örök mementóját.

Ebben az esetben a szülő és gyerek közötti alrendszer annyira diffúz és átjárható volt, hogy a gyerek nem tudott az életkorának megfelelően elkülönülni az anyjától. De nézzünk erre egy másik példát is. Jó pár évvel ezelőtt fogorvosi kezelésre jártam. Akkoriban még sok olyan rendelő volt, amelyet a lakás egyik felében alakítottak ki - az én fogorvosom például az anyukája otthonában praktizált. Egyik alkalommal kezelés közben be is nyitott az idős hölgy, és a lehető legtermészetesebb hangon azt kérdezte: „Kisfiam, mostál kezet?!” Azt hittem, lenyelem a fúrót a röhögéstől, a doki arcát elnézve azonban úgy tűnt, neki nem sok kedve van nevetni. Ez például egy igencsak diffúz határ: a szülő nem ismeri fel, hogy az ő kis Lacikája már a harmincas évei közepén jár, és másoknak doktor úr. Feltehetően mindig is úgy kezelte a fiát, mint saját kiterjesztett énjét, és nem úgy, mint egy önálló embert, akitől egyre nagyobb távolságot kellene venni, ahogy növekszik. A történethez hozzátartozik, hogy a doki - bár volt két rövidebb házassága - végül vett egy lakást az anyukájától nem messze, és most ott él egyedül.

Ma láthatunk egy érdekes társadalmi változást is. Azok a szülők, akiket még a merev szabályok és a tekintélytisztelet szellemében neveltek, a saját gyerekeiknek nem akarnak határokat húzni: „hadd legyenek sokkal szabadabbak, ne korlátozza őket semmi kényszer”. A gyerekre már csecsemőkorától partnerként tekintenek, mindenben kikérik a véleményét. Ez a generációs határok hiányát jelzi. A gyerek ugyanis nem rendelkezhet felnőtt kérdésekben - azt nekünk kell megtennünk, ehhez pedig ki kell jelölni a határokat. Ahogy Salvador Minuchin, a családterápia egyik atyamestere írja: „Gyermekek, szülők és néha terapeuták is gyakran festik le demokráciaként az ideális családot. Tévesen azt feltételezik, hogy a demokratikus társadalomban nincs vezető, vagy hogy a család egy haveri társulat. Ezzel szemben a család hatékony működésének az a feltétele, hogy mind a szülők, mind a gyerekek elfogadják: a szülői alrendszer szükséges összetevője a tekintély differenciált használata.” Mindenkit megnyugtatok: a gyerek nem fog belerokkanni, ha nem ő dönti el háromévesen, melyik szállodában nyaraljon a család. A megfelelő és rugalmas határok a biztonság érzését közvetítik felé.

A családi határokkal kapcsolatban szintén Minuchin említ egy veszélyes, ám igen gyakori helyzetet. A gyermek, megérezve, hogy a szülő nem képes maradéktalanul ellátni a feladatait, átlép a szülőket körülvevő láthatatlan, ám annál fontosabb szülői alrendszer határán, és szinte a szülei szülőjévé lép elő. De az sem ritka, hogy a szülő maga kezdeményezi ezt a szerepcserét, és mondhatni áthúzza a felnőtt körbe a gyereket. Nézzük meg, hogyan érhető ez tetten egy élettörténetben.

Kedves, ám szomorú tekintetű nővel beszélgetek, teljesen kimerült ágyhoz kötött beteg anyja ápolásában. Segítséget nem akar igénybe venni, minden feladatot maga lát el. Ráadásul férje megelégelte, hogy rá kevesebb figyelem jut, ezért ultimátumot adott neki: ha továbbra is elhanyagolja, elválik. „Pedig én annyira igyekszem, mégsem tudok mindenkinek jó lenni”- mondja, és kiábrándultan legyint. Úgy döntök, ezt az igyekvést vesszük górcső alá. Honnan eredhet az az elképzelése, hogy ezt kell tennie? Mi lehet az oka az erőn felüli vállalásoknak? Én mindig ilyen voltam, mondja. A gyerekkoráról kezd beszélni, az alkoholista apáról, akitől vagy féltek, vagy őt féltették, nehogy elüsse egy autó, amikor magáról alig tudva botorkált haza. Az elcsigázott anyjáról, akinek ő volt minden támasza. Alig volt ötéves, amikor már besegített a ház körüli munkákba. Pontosan emlékszik, hogyan leste, kereste, mivel tudná tehermentesíteni szegény anyját. Ha kellett főzött, takarított, de bevásárolni is egyedül járt, a földön rángatva hazáig a nehéz kosarakat. A fizikai munka mellett lelkileg is próbálta támogatni az anyját. Ha az asszony sírt, ölelte, vigasztalta, kérlelte, vagy biztatta, hogy minden jó lesz, ne adja fel, tartson ki. A segítés a vérévé vált. Később ápolónő lett, a kórház őrangyala, aki mindig észrevette, ha valaki nincs jó passzban vagy segítségre szorul. Neki van erre egy „radarja”, az elesetteket akkor is észreveszi, ha másoknak fel sem tűnik, hogy szükséget szenvednek. Közben persze magával alig törődik, hiszen akkor érzi jól magát, ha a gyerekkorából ismerős formában működhet, és mások szolgálatába állíthatja minden erőforrását. Anyját korábban is napi rendszerességgel látogatta, miközben férjét és felnőtt fiát is maximálisan ellátta. Ez a végtelenül kimerítő, mégis egyensúlyi állapot akkor borult fel, amikor anyja beteg lett, és az otthoniakra kevesebb ideje jutott. Ahogy szóba kerül a családtörténete, kiderül, már három generáción keresztül húzódik a korán felnőtté váló, környezetüket kiszolgáló nők története. Más forgatókönyvet nem is ismernek, anya adja lányának a követendő mintát.

Parentifikáció vagy szülősítés. Így hívjuk azokat a helyzeteket, amikor a gondozás, a támogatás, a biztonságnyújtás iránya megfordul, és a gyerek a saját szülője szerepében kezd működni. Ez a gyermekkor fájdalmasan korai végét jelenti, hiszen a gyerekre egyszerűen rázúdul a felnőttvilág, és olyan terheket kap a vállára, amelyek elhordozására még alig képes. Családterápiás szakirodalomból tudjuk, hogy ez kétféle módon történhet meg.

A fizikai parentifikáció esetében a gyerekek olyan feladatokat látnak el, amelyek életkorukból és testi erejükből adódóan még nagyon megterhelőek a számukra: főznek, mosnak, bevásárolnak, beteg hozzátartozót ápolnak, ellátják az állatokat, kisebb testvérüket gondozzák, óvodába, iskolába kísérik.

Érzelmi parentifikációról abban az esetben beszélünk, ha a gyerek lelki társsá, bizalmassá, érzelmi mankóvá lép elő. A szülő vele beszéli meg anyagi, párkapcsolati konfliktusait, neki sírja el a bánatát, tőle várja el, hogy közvetítsen a házastársa és közte vagy más felnőttek között. A „Mondd meg apádnak/anyádnak, hogy...” kezdetű mondatok pontosan jelzik ezeket az elvárásokat.

A túl korán érkező és túlságosan megterhelő testi-lelki feladatok torzítják a személyiség egészséges fejlődését. A gyerekben kettős érzések kezdenek munkálni: egyrészt próbál megfelelni a kimondott vagy kimondatlan elvárásoknak, másrészt viszont a lelke mélyén maga is tisztában van vele, hogy képtelen maradéktalanul ellátni a felnőttre méretezett feladatokat. Ennek nyomán a koraérettnek és talpraesettnek tűnő gyerekekben mély ön-értékelési zavarok alakulnak ki. Miközben kifelé magabiztos képet sugároznak, belül a „soha nem lehetek elég jó” érzése kínozza őket. A parentifikált, védelmező, támogató működés személyiségszinten is rögzül, ezért későbbi életükben is gyakran előfordul, hogy saját igényeikről lemondva helyezik előtérbe mások szükségleteit. A segítő szakmákban nagyon gyakran találkozunk egykori parentifikált gyerekekkel, akik korán megtanultak mások szükségleteire, igényeire figyelni, és önfeláldozóan támogatni az elesettnek vagy sérültnek tűnő embereket.

A parentifikáció nem egy látványos, könnyen szembeötlő jelenség, és veszélyei is alig ismertek. A környezet általában még meg is erősíti a gyereket a korán vállalt felnőttszerepben, mondván, „milyen kis ügyes vagy”, „anyukád biztosan büszke rád, hogy egyedül is el tudod intézni” - és így tovább.

Családi működéseket vizsgálva jól látszik, milyen intenzitással adódik át ez a szereptévesztés egyik generációról a másikra. A szülők, ha gyerekként parentifikált helyzetben voltak, gyakran elvárják, hogy saját gyerekük is már korán segítse, támogassa őket. Böszörményi-Nagy Iván magyar származású családterapeuta szerint ennek hátterében az áll, hogy úgy érzik, azzal, hogy szüleik megfosztották őket a felhőtlen gyermekkortól, voltaképpen adósaik maradtak, és most a saját gyerekeiktől várják a számla rendezését. Ugyanakkor olyan szülők is vannak, akik egy sanyarú gyermekkor után elhatározzák, saját gyerekeiket mindenáron megkímélik ettől a sorstól. Érdekes módon gyerekeik nagyon sokszor ennek ellenére is követik a mintát, és igyekeznek gondoskodni róluk. A tudattalan minták makacsabbak, mint a tudatos elhatározások...

Családtörténetek

Az embernek az életben maradáshoz néha az ételnél is nagyobb szüksége van történetekre, állítja Barry Lopez, a neves amerikai író. Már őseink is ott üldögéltek esténként a tűznél, és történeteket meséltek. Így adták át a tapasztalataikat a törzs többi tagjának, így sajátította el a következő generáció is a túléléshez szükséges tudást. Az elbeszéléseken keresztül erősödött a törzsben az összetartozás érzése is, formálódott a csoport identitása.

Ahogy Csányi Vilmos Íme, az ember című könyvében írja, az elbeszélések fontos szociális információkat hordoznak - valójában élettérképek, amelyek segítenek eligazodni és megmutatják a helyes utat. Richard Borsay Lee kanadai antropológus megfigyelését is idézi, aki éveket töltött a zord körülmények között élő busmanok között. Lakóterületükön, a Kalahári-sivatagban mostoha körülmények uralkodnak, a napi élelemadag megszerzése is komoly kihívást jelent a törzs tagjai számára. Azt gondolhatnánk, mást se tesznek, mint a betevő falat után járnak. Érdekes módon azonban kiderült, hogy hetente csupán két napot fordítanak az ennivaló előteremtésére, a legtöbb időt, hatvan százalékot, beszélgetéssel töltik. Persze nem tudományos eszmecseréket vagy elvi vitákat folytatnak, hanem egyszerűen csak arról mesélnek, hogy mi történt velük, amíg a másik távol volt, hogy ő is képben legyen. A busmanoknál ugyanis az összetartó közösség tudja biztosítani az egyén túlélését, ahhoz pedig, hogy szoros kapcsolatunk legyen egymással, ismernünk kell a másikat, tudnunk kell, mi történik vele, milyen élményeken megy keresztül. A beszélgetések a közösségi kohézió forrásai, a csoport kötőanyagai.

A történetek a családok életében is fontos szerepet játszanak. Az akár három-négy generáción keresztül is átörökített családi történetek nemcsak a tagok közötti kapcsolatokat szilárdítják meg, de fontos üzentértékkel is bírnak. Valójában a hol érdekes, hol vicces, hol tragikus elbeszélések egy egész hitrendszer közvetítői. Rajtuk keresztül bepillantást nyerhetünk a család értékrendjébe, a világhoz való viszonyulásába vagy éppen a családtagok közötti kapcsolati mintákba. A családtörténet útikalauz az élethez: megmutatja lehetőségeinket, problémamegoldási kulcsokat ad a kezünkbe, de arról is beszél, milyen elvárásoknak kell megfelelnünk. A történetek mederbe terelik az életünket, mert rajtuk keresztül észrevétlenül tanuljuk meg, mit tehetünk, és mi az, amire nincs lehetőségünk. Még a leghétköznapibb epizódok felidézése is fontos momentum lehet, hiszen azokban is megjelenik és átadódik a család sajátos világszemlélete. A történet a család nyelve, amin keresztül lefordítja tagjainak a világot. Egy gyereknek még fogalma sincs, milyen a világ, azt a szülei, nagyszülei elbeszélésein, reakcióin keresztül ismeri meg. Persze nem minden kerül be a családi kánonba. Amit újra és újra elmesélnek, azt valamiért fontosnak tartják, a rendszeres felidézéssel szinte aláhúzzák a jelentőségét.

Ha azt hisszük - mert a családban kismilliószor meghallgattuk -, hogy az élet nem más, mint próbatételek és csapások egymásra következő sora, akkor nehezen tudjuk majd elképzelni, hogy ez ne így lenne. Akkor történhet bármilyen jó dolog az életünkben, nem tudunk majd felhőtlenül örülni, mert mindig azt várjuk, hogy beüssön a krach. Ha a gyerekkori történetek végkicsengése szerint jobban járunk, ha nem bízunk senkiben, mert az emberek csak a saját önös érdekeiket veszik figyelembe, akkor hiába minden ellenkező tapasztalat, azt legfeljebb a kivételt erősítő szabályként fogjuk elkönyvelni. Ami nem illik a világról alkotott elképzelésünkbe, azt nemes egyszerűséggel kukába hajítjuk.

A családi történetek egyik generációról a másikra szállva masszívan befolyásolják akár a leghétköznapibb élethelyzeteket is. Erre ragyogó példa annak a hölgynek az esete, aki mindig azzal az érzéssel küzdött, hogy megrövidítik, nem kapja meg, ami jogszerűen járna neki. Amikor étterembe ment, mindig akadt valami reklamálni valója, mert hol az adag nem volt elegendő, hol többet akartak felszámolni, mint amennyit fogyasztott. A munkahelyén szintén állandóan konfliktusba keveredett a főnökével, aki szerinte nem jól számolta el a ledolgozott óráit, vagy aránytalanul több feladatot osztott rá, mint a kollégáira, és még csak nem is honorálta. A párkapcsolatában is sokszor mérlegre tette, amit adott és kapott, és láss csodát, ott is mindig úgy érezte, többet invesztált, mint a partnere. Amikor egy probléma rendszeresen visszatér a terápiás beszélgetések során, arra érdemes időt szánni, hiszen valamilyen lényeges lelki működésre, alapvető elakadásra vagy jellegzetesen torzult valóságészlelésre hívja fel a figyelmünket. Ez a kisemmizettségérzés annyira ordító volt, annyira áthatotta minden élményét, hogy úgy döntöttem, érdemes megnézni, mi rejtőzik az egyéni élettörténete mögött, mi van a transzgenerációs hátizsákjában. Amikor elkezdtünk a családfájával foglalkozni, hamar feltárult ennek a negatív beállítódásnak a gyökere. A nagyszülei vagyonát a II. világháború után államosították. Elvettek tőlük mindent, amiért egész életükben keményen dolgoztak. Elveszett a birtok, a szőlő, odalett az árnyas fákkal körülvett kúria, de még a nagypapa kedves vizslája is. Amikor kitessékelték őket az otthonukból, csak annyi holmit vihettek magukkal, amennyi egy kis szekérre felfért. Ez a veszteség - egyáltalán az a tény, hogy ilyesmi megtörténhet - örökre elvette a család biztonságérzetét. A páciensem, aki gyerekkorában sok időt töltött a nagyszüleinél, mindennap végighallgatta, ahogy az idős emberek könnyezve emlékeztek ezekre a fájdalmas eseményekre. Újra és újra elmesélték, milyen rettenetesen nehéz volt összecsomagolni, és mennyire érzéketlenül bántak velük azok az emberek, akik a költöztetésüket levezényelték. Ezt különösen sokszor emlegették. „Tetvek az emberek. Tetvek!” — ez volt a nagypapa summázata a történtekről. A tetű emberekkel pedig jobb vigyázni, mert soha nem lehet tudni, mikor vesznek el tőlük megint mindent. A nagyszülők élményeit az unoka megkérdőjelezhetetlen igazságként fogadta el, és építette be a saját hitrendszerébe. A hitrendszereknek pedig az egyik legfontosabb tulajdonságuk, hogy megszűrik a külvilág információit, és csak azt engedik be, amik megerősítik a létezésüket. Ez a valóság önkényes torzítása: ami megfelel annak, amit gondolunk, azt elfogadjuk, ami viszont ellentmond a világról kialakított képünknek, azt észre sem vesszük, vagy letagadjuk a létezését. Ha ugyanis azt hiszszük, hogy ismerjük a világot, az biztonságot ad, ez a biztonság pedig legtöbbször fontosabbnak tűnik, mint az a nyereség, amire a negatív, visszahúzó hitrendszerünk átírásával tehetnénk szert. Páciensemnél így a mérleg mindig a mínusz irányába billent. Ez az életszemlélet persze nagyon kevés ember számára volt vonzó, ezért aki csak tehette, kerülte a társaságát. Lassan egy besavanyodott, magányos nővé vált, akivel hosszan dolgoztunk, mire repedezni kezdtek hitrendszerének alapjai. Ez a példa nagyon szépen megmutatja, hogy egy, több generációval korábbi veszteségélmény és az arról szóló, keserűséggel átitatott családi történet hogyan befolyásolja mindazt, ami itt és most történik velünk.

Van egy izgalmas kutatási módszer, amelyet mostanában egyre gyakrabban használnak a társadalomtudományokkal foglalkozó szakemberek - ez pedig a tartalomelemzés. A kutatók ennek keretében azt vizsgálják, hogy egy adott szövegben milyen szavak milyen összefüggésben fordulnak elő a leggyakrabban. Így fel lehet fedni a szöveg rejtett üzenetét, ami egyértelműen nincs ugyan kimondva, de megbújik a sorok között. Egy ilyen tartalomelemzési kutatás során mutatták ki például, hogy a kétezres évek óta ugrásszerűen megnőtt az önmagunkra vonatkozó szavak száma a különböző szövegekben, például reklámokban, könyvekben vagy újságcikkekben. Ma érzékelhetően gyakrabban használjuk az én, nekem, rólam, értem szavakat, mint azokat, amelyek kapcsolódást, összetartozást fejeznek ki, mint például a mi, nekünk vagy együtt. Ma, amikor a kutatók a nárcisztikus, önző és egoista életszemlélet világméretű terjedéséről beszélnek, érdekes elgondolkodni ezen az eredményen, mert a szövegekben az egész társadalom életérzése, hangulata, az emberek egymáshoz való viszonyulása is kifejezésre jut.

Ahogy egy helyzetről beszélünk, már önmagában meghatározza, hogyan viszonyulunk hozzá. Például egészen mást jelent egy kihívással találkozni az életünkben, mint egy problémával. Bár maga a történés lehet ugyanaz, mégis máshogy érezzük magunkat pusztán attól, hogy milyen címkét ragasztunk rá. Ha kihívás, akkor mozgósítjuk az erőforrásainkat, és keressük a megoldásokat, ezzel szemben, ha problémának látjuk, akkor vonakodva, feszülten vagy lemondóan állunk hozzá. A kihívás inkább vonz (különösen, ha elhisszük, hogy képesek vagyunk megfelelni neki), míg a probléma taszít, és inkább távolodni szeretnénk a helyzettől. A kimondott szavak az idegrendszerünkre is hatnak. A kihívás sejtszinten is serkent, felvillanyoz, míg a probléma szó használata inkább a stressz-szintet emeli meg.

beszélni, hogy melyek voltak a jellegzetesen használt szavak, mondatok a származási családjában, nagyon szemléletesen kirajzolódik az a kapcsolati miliő és érzelmi klíma, amelyben felnőttek. Időnként tényleg megdöbbentő felismerések születnek.

A fiatal hölgy, aki felkeres, már évek óta egyedül él. Azt kéri, segítsek megtalálni erre a magyarázatot, mert amit ő eddig hangoztatott - A tartalomelemzés mint technika az egyéni terápiákban is ragyogóan alkalmazható, ma már többféle módszer is létezik. Amikor egy pácienssel elkezdünk arról hogy azért nincs párja, mert a férfiak hülyék-, már a maga számára sem hihető. (A változáshoz vezető úton éppen ez az első lépés: felismerni, hogy a korábbi magyarázataink, ítéleteink nem biztos, hogy megállják a helyüket.) Kiderül, hogy az ismerkedési szakasszal semmi gondja nincs - ő mindig akkor gondolja meg magát, amikor komolyra fordulnának a dolgok. Olyankor azt érzi, jobb, ha kiszáll a kapcsolatból, mert végül a férfi csak teher lesz a nyakán. Nála is előkerül a származási család témája, beszélgetünk a szülei kapcsolatáról, arról, hogy milyennek látta őket gyerekként, hogyan beszéltek, viszonyultak egymáshoz. Amikor megemlítem neki a tartalomelemzés módszerét, amelynek segítségével elég pontos képet kaphatunk családunk rejtett üzeneteiről, annyira fellelkesedik, hogy hazaérve azonnal előszedi a családi videókat. Napokig mást sem tesz, mint nézi a filmeket a régi karácsonyokról, születésnapokról, nyaralásokról, és jegyzeteli, milyen érzelmi töltetű mondatok hangzottak el. Amikor a következő alkalommal belép, csak annyit mond: „Már mindent értek!” Kislánykorában fel sem tűnt neki, hogy az anyukája mennyit kritizálta, szapulta az apukáját, mennyi lekicsinylő, leértékelő megjegyzéssel illette őt. Akkoriban ezt tartotta természetesnek, sőt egy idő után maga is úgy kezelte az apját, mint egy tutyimutyi alakot, akinek mindent a szájába kell rágni, akire semmit nem lehet nyugodt szívvel rábízni. Az apa, aki egyébként egy introvertált, csendes fickó volt, labdába sem rúghatott a két nő mellett, míg végül a házból is kiköltözött, és a kert végében álló kis műhelyében éldegélt a családjától elszigetelve. Páciensem gyerekként ezt szintén olyan természetesnek találta, hogy el sem gondolkodott a helyzet mélyebb értelmén. „Apám ott lakik a műhelyben, hát ott lakik!” Persze voltak magyarázatok, hogy a férfi esténként dohányzik, az anya meg nem szereti a füstöt, és apa sokáig tévézik, ami szintén zavarja az anyukát, de soha nem gondolt bele, valójában milyen kapcsolati dinamika zajlott a két szülő között, és ez milyen összefüggésbe hozható az ő elakadásával. A kis házi feladat során jött rá, hogy egy az egyben átvette édesanyja élményvilágát, és éppúgy viszonyult a férfiakhoz, ahogy tőle látta. Ez a „lelki copy-paste”, amikor változatlanul illesztem be a szüleim vagy más fontos személyek látásmódját a sajátomba. Ennek a fiatal hölgynek a férfiakkal kapcsolatos érzései sokkal inkább tükrözték az anyai tapasztalatokat, mint a saját élményeit.

A kapcsolati minták, amelyekbe gyerekként belenövünk (ahogy a szüleink egymással és egymásról beszélnek), előrevetítik, hogy felnőve mit tartunk majd természetesnek, normálisnak, magától értetődőnek egy kapcsolaton belül. Amíg ezeket nem vizsgáljuk meg alaposan, amíg nem is kezdjük el megkérdőjelezni az igazságukat, vakon követjük őket, és nem értjük, mi történik velünk.

A családtörténetek mentőövek és értékes erőforrások is lehetnek egy nehéz élethelyzetben.

Dr. Kádár Annamária Mesepszichológia a gyakorlatban című könyvében említ egy igazán érdekes kutatást. Marschall Duke, az amerikai Emory Egyetem pszichológus professzora, a családi rítusok és mítoszok szakértője, és munkatársa, Robyn Fivush arra voltak kíváncsiak, milyen előnnyel jár, ha egy gyerek ismeri a családja történetét, ha rendelkezik úgynevezett intergenerációs identitással, vagyis azzal az érzéssel, hogy nemcsak úgy lóg a levegőben, hanem egy nagyobb, generációkat átfogó családi közösség része.

A kutatóknak első körben azt kellett felmérniük, mit tudnak a gyerekek a családjukról, mennyire vannak tisztában a rokoni viszonyokkal, milyen régi történeteket ismernek, mennyire mozognak otthonosan a családi legendáriumban. Ehhez kidolgoztak egy húsz tételből álló kérdéssort, amit „Tudod-e” (Do you know) skálának neveztek el. Ebben olyan kérdések szerepeltek, mint „Tudod-e, hol ismerkedtek meg a szüleid?”, „Tudod-e, miért ezt a nevet kaptad?”, „Tudsz-e néhány tanulságot, amit a szüleid vontak le a jó vagy rossz tapasztalataikból?”. A felmérést 2001-ben ötven New York-i család bevonásával végezték el, akiket az otthonukban is felkerestek, hogy lássák, hogyan viselkednek a természetes közegükben, miről és hogyan beszélgetnek a vacsora-asztalnál. (Csak zárójelben jegyzem meg, Magyarországon egyre nehezebb olyan családokat találni, akik még együtt, egymásra figyelve vacsoráznak. A közös étkezések lassan kimennek a divatból, mert nincs idő leülni, nincs energia megteríteni, nehéz a családtagok napirendjét összehangolni, így aki éhes, az kivesz valamit a hűtőből, amikor éppen úgy gondolja. Pedig a rendszeres közös étkezések fontos lelki védelmet jelentenek felnőttnek és gyereknek egyaránt.)

Az eredmények értékelése után érdekes összefüggésekre bukkantak. Kiderült például, hogy minél magasabb egy gyerek pontszáma a „Tudod-e” skálán, vagyis minél több részletet ismer a családja történetéből, annál magasabb az önbecsülése. Ez tényleg nem elhanyagolható előnyt jelent, hiszen az önbecsülés olyan egy ember életében, mint a ház alapja: ha erős és stabil, akkor terhelhető és ellenálló lesz a személyiség. Akinek magas az önbecsülése, az derűs elfogadással viseltet saját személye és mások iránt is, kozmetikázatlanul is vállalja önmagát és nem szorong a gyengeségei miatt.

„Tudod-e” skála

1. Tudod-e, hol ismerkedtek meg a szüleid?

2. Tudod-e, hol nőtt fel az anyukád?

3. Tudod-e, hol nőtt fel az apukád?

4. Tudod-e, hol nőtt fel valamelyik nagyszülőd?

5. Tudod-e, hol ismerkedtek meg egymással a nagyszüleid?

6. Tudod-e, hol kötöttek házasságot a szüleid?

7. Tudod-e, milyen körülmények között születtél?

8. Tudod-e, miért ezt a nevet kaptad?

9. Tudsz-e valamit a testvéreid születésének körülményeiről?

10. Tudod-e, külsőre kire hasonlítasz leginkább a családban?

11. Tudod-e, hogy a viselkedésed alapján kire hasonlítasz leginkább a családban?

12. Tudsz-e olyan betegségekről vagy sérülésekről, amiket a szüleid megéltek, amikor fiatalabbak voltak?

13. Tudsz-e olyan tanulságokról, amelyeket

a szüleid a jó és a rossz eseményekből szűrtek le?

14. Tudsz-e olyan eseményekről, amelyek anyukáddal vagy apukáddal történtek, amikor iskolások voltak?

15. Tudod-e, milyen származású a családod?

16. Tudod-e, mit dolgoztak a szüleid, amikor fiatalabbak voltak?

17. Tudsz-e olyan kitüntetésről, amit a szüleid fiatal korukban kaptak meg?

18. Tudod-e, hogy hívták azt az iskolát, ahova az anyukád járt?

19. Tudod-e, hogy hívták azt az iskolát, ahova az apukád járt?

20. Tudsz-e olyan rokonról, akinek morcossá vált az arca, mert nem mosolygott eleget?

Minél több történetet ismer egy gyerek a családjáról, annál stabilabban áll a lábán, annál védettebb lesz a nehéz időszakokban. Ahogy Babits Mihály mondja: „Múlt nélkül nincs jövő, s mennél gazdagabb a múltad, annál több fonálon kapaszkodhatsz a jövőbe.’’ Nagyon szép gondolat, amit érdemes megszívlelnünk! Azt is kimutatták, hogy a családi múltat ismerő gyerekek körében ritkábban fordultak elő magatartási és szorongásos zavarok. Ezek a gyerekek úgy érezték, képesek megküzdeni a rájuk váró kihívásokkal, nemcsak tehetetlenül sodródnak az életükben, hanem maguk is hatékonyan irányítják, ami velük történik. A kontroll érzése pedig elengedhetetlenül fontos a pszichés jóllét élményéhez. Lássuk be, ez már eddig sem kevés, ám a pozitív hatás nemcsak egyéni, de családi szinten is kimutatható volt. Azok a családok, akik beszélnek a múltról, mesélnek a régi időkről, harmonikusabban és egészségesebben működnek, könnyebben veszik az akadályokat és a konfliktuskezelésben is eredményesebbek.

Két hónappal a Duke és Fivush kutatás eredményeinek elemzése után történt a New York-i ikertornyok elleni támadás. A vizsgált családok életében ez a trauma lett a közös pont. A kutatók újra felkeresték őket, hogy kiderítsék, hogyan hatottak az események a gyerekekre. Azt találták, hogy a családi történetek ismerete ebben a helyzetben is hatalmas előnnyel járt. Azok a gyerekek, akik ismerték a gyökereiket, gyorsabban regenerálódtak, kevesebb poszttraumatikus élménytől szenvedtek. A történetek úgy működtek az életükben, mint a vitorlások pufferei: megóvták őket az erős ütközések romboló hatásaitól.

Ám még mielőtt valaki azt gondolná, hogy nosza rajta, az angol, a matek meg a biológia mellé töltsünk egy kis családi sztorit is a gyerek fejébe, hogy kellően fél legyen vértezve az élet kihívásaival szemben, gyorsan ki kell ábrándítanom. A két kutató arra is rájött, hogy nem önmagukban a tényszerű adatok ismerete számít, hanem az a folyamat, ahogy a gyerek megismeri azokat. A családi történeteket nem egy alkalommal adjuk át egy szépen csomagolt dobozban, hanem újra és újra meséljük, számtalan alkalommal megismételjük ezeket. Leül például a család vacsorázni, és közben nem a telefonjukat nyomkodják vagy a tévét bámulják, hanem egymásra figyelnek. Ebben az összehangolt közegben aztán minden erőlködés nélkül, spontán módon kezdenek történeteteket mesélni, emlegetni mondjuk a nagyi gyerekkorát, vagy azt, ahogy az apa először randira hívta az anyukát, a gyerek születésének emlékeit... A lényeg tehát a felszabadultan együtt töltött idő, az egymásra figyelés, az oldott hangulatú beszélgetés, amibe a történetmesélés szinte észrevétlenül ágyazódik be. Amikor így van együtt a család, az idegrendszerünket elárasztja az oxitocin nevű anyag, ami többek között a szülő-gyerek, de a párkapcsolati kötődés kialakulásáért is felelős hormon. Ahogy felszabadul, szinte azonnal megnyugszunk, ellazulunk, mert csökken a szervezetünkben keringő stresszhormonok szintje. Az oxitocin igazi kémiai kötőanyag az emberek között, ami segíti a bizalom érzésének kialakulását és serkenti a társas együttműködést is. A recept tehát a következő: tölts a családoddal minél több időt, minél oldottabb hangulatban, meséljetek, beszélgessetek, és hamarosan jobban érzed majd magad a bőrödben. Bár viccesen hangzik, de ez tudományosan igazolt tény!

Fontos megjegyezni, hogy ha nem ismerjük a családi múlt egyes részleteit, akkor eszünkbe ne jusson szerkeszteni egy kitalált történetet, csak azért, hogy legyen mit átadni a gyereknek - ettől a kutatók is óva intenek. A hamis történetek biztosan nem tudják betölteni azt a szerepet, amit a valódiak, viszont aláássák a bizalmat a családtagok között.

A terápiás beszélgetések elején gyakran kérem meg a hozzám fordulókat, hogy írjanak egy családmesét, amelyből kiderül, honnan jöttek, milyen emlékek, tapasztalatok, élmények vannak a puttonyukban. Sok érdekes önismereti téma szokott így felszínre kerülni. A történeteket több szempont szerint is elemezni szoktuk. Az első ezek közül, hogy megnézzük, milyen ívet írnak le az elbeszélések. Ahogy Duke és Fivush megállapítja, a történeteket vizsgálva három jellegzetes séma figyelhető meg.

Vannak felfelé ívelő, felemelkedő narratívák. Ezek nagyjából arról szólnak, hogy a nincstelen család keményen dolgozott, kitartóan, nem csüggedve ment előre, míg végül felküzdötték magukat egy jó életszínvonalra. Persze voltak nehézségeik, de valahogy mindig megoldották ezeket.

A lefelé tartó, lecsúszó történeti ívek épp ellenkezőleg, azt beszélik el, hogyan „űzetett ki a család a paradicsomból”. A jellegzetes forgatókönyv általában a következő: a család egykor tehetős volt, ám jött a háború, a kitelepítés, a gazdasági válság vagy más csapás, és elveszítették mindenüket. Az egykori jólét ma már csak elérhetetlen délibáb.

Duke és Fivush szerint a harmadik és talán legszerencsésebb verzió, ha a történetek az oszcilláló (váltakozó) ívet követik, vagyis arról szólnak, hogy voltak napsütéses és kevésbé derűs vagy akár kifejezetten viharos időszakok is a család életében, aztán megint minden jóra fordult. A fent és a lent hullámzása azt üzeni, hogy van remény, a nehézségek leküzdhetők, a padlóról is fel lehet állni. Aki ilyen narratívába nő bele, abban sejtszinten rögzül a remény, amit erőfeszítéssel képes kombinálni. A „teszem, mert hiszem, hogy értelme és eredménye lesz”, az egyik legegészségesebb hozzáállás az élethez, ami sok sanyarú helyzetből kisegíthet minket.

Azt is megvizsgálhatjuk, hogyan jelennek meg a kapcsolatok ezekben a családmesékben. Milyen szerepet játszik bennük a másik ember? Segítő és barát, akire lehet számítani, aki támogat, aki mellettünk áll? Vagy éppen ellenkezőleg, veszélyt jelent, kihasznál, és akadályoz a céljaink elérésében? A történetek kapcsolati elemei mutatják meg, hogyan viszonyulunk a körülöttünk élő emberekhez: merünk-e bennük bízni, vagy inkább fenntartásokkal kezeljük őket. Egész életünkre meghatározó lehet, amit a legkorábbi éveinkben ezen a téren magunkba szívtunk.

Egy alkalommal részt vettem egy izgalmasnak ígérkező irodalmi előadáson. Klassz téma, klassz előadó, gondoltam, és örömmel vártam a kezdést. Ahogy azonban telt az idő, egyre tompábbnak és kedvetlenebbnek éreztem magam. Az előadó ugyanis újra meg újra visszatért azokra a nehézségekre, amelyeket a pályafutása során megélt. Szóba hozott más írókat, akik lenyúlták az ötleteit, és a sajátjukként adták el azokat, irodalmi ítészeket, akik mindig kisebb tehetségű pályatársainak ítélték oda a díjakat, és nem neki. Egyik sérelem követte a másikat, míg végül úgy döntöttem, nem figyelek tovább, mert a végén még elhiszem neki, hogy ennyire rossz a világ. Azt hiszem, Márai az ilyen emberekre mondta, hogy energiavámpírok, akik leszívnak, mert az életből mindig a rosszat veszik észre, és arról próbálnak meggyőzni, hogy te se lásd másként a világot.

Érdemes azon is elgondolkodni, hogyan viszonyul a családi narratíva például a változás és a folytonosság kérdéséhez. Támogatja a fejlődést, vagy inkább arra int, hogy ne akarjunk változni, maradjunk a jól ismert keretrendszerben? A gyökerek mellé vajon megkapjuk-e a szárnyakat is? Amikor például egyik ismerősöm külföldi munkát szeretett volna vállalni, hatalmas erővel ütközött bele a visszahúzó családi hitrendszerbe. Otthon lelkesen mesélte, hogy milyen nagyszerű ajánlatot kapott a cége németországi részlegétől, ám erre óriási balhé tört ki. A szülei mindent bevetettek, hogy lebeszéljék, sőt a helyzet odáig fajult, hogy a kapcsolat teljes megszakítását is kilátásba helyzeték, ha mégis elutazik. Ellenállásuk egy tragikus eseményre vezethető vissza, ami a családi legendáriumban sajátos értelmezést nyert. 1956-ban a vidéki kistelepülésen élő család egyik tagja úgy döntött, elhagyja az országot. Korábban egyetlen költözés sem történt náluk, mindenki ott élt, több generációra visszamenőleg. „Nálunk nincsenek csavargók” - ez a mondás járta a családban, amire büszkék is voltak. Aztán jött ’56, amikor „megkergültek a népek, és mindenki ment, amerre látott”. A fiatal fiú is útra kelt, ám néhány hónap múlva Németországban egy autóbalesetben életét vesztette. A családi narratíva szerint: „Ha maradt volna a fenekén, még ma is élne!” A tragédia csak még inkább megerősítette a család meggyőződését, hogy aki elmegy, az pórul fog járni. A történet végül visszavonulással zárult, az ismerősöm megadta magát a családi nyomásnak, és „maradt a fenekén”.

A sokszor elmondott, fontos üzeneteket közvetítő elbeszélésekből idővel mítoszok lesznek. Réges-rég, az írással nem rendelkező kultúrákban az ősök tudása a mítoszokon keresztül adódott át a következő generáció számára. Ezek szólhatnak a család hősies tagjairól éppúgy, mint a feketebárányokról, akik viselkedésükkel kilógtak a sorból, és magukra vonták a közösség rosszallását. Ezek a történetek jelzik az előttünk álló választási lehetőségeket, de a következményekről is tájékoztatnak: „vigyáz, hogyan döntesz, mert így járhatsz”.

De vannak eredettörténetek is, amelyek a család legrégebbi időkig visszavezethető múltját mesélik el, azt, hogy honnan származunk, milyen gyökerekkel rendelkezünk. Tőlem például gyakran megkérdezik, hogyan „tettem szert” a családnevemre. Általában úgy gondolják, a ma szokásos, házasságkötés utáni dupla vezetéknévről van szó, vagyis a férjem nevét vettem fel a sajátom mellé. Nekem azonban a születési nevem az Orvos-Tóth. A családi mitológia és persze a régi dokumentumok szerint egyik ősünk valamikor az 1700-as évek derekán kapta a bécsi udvartól az Orvos előnevet, amit hozzá is kapcsoltak az eredeti Tóth családnévhez. A fáma úgy szól, hogy akkoriban egy nagyon súlyos marhavész tombolt az országban, hulltak az állatok halomra, már mindenki attól tartott, hogy az egész állomány kipusztul. Ez a felmenőnk pedig fáradhatatlanul járta a vidéket, és mindenféle főzeteivel és intézkedéseivel segített a jár vány megfékezésében. A hír aztán eljutott az udvarig, ahol úgy döntöttek, ez a derék tett nem merülhet a feledés homályába, ezért az Orvos előnevet adományozták neki, amit ettől kezdve az utódai is viseltek. Az elismeréssel vagyon ugyan nem járt, de ennek a több mint háromszáz évvel ezelőtti történetnek generációk óta nagyon sokat köszönhetünk. A családomban például soha nem volt kérdés, hogy képesek vagyunk a leglehetetlenebb helyzeteket is kezelni, ahogy az sem, hogy segíteni, ha szükség van ránk, a világ legtermészetesebb dolga. Ez a helytállástörténet a családi és személyes identitásunk fontos építőkövévé vált.

A mítoszok a családi identitás kialakulását és megszilárdulását segítik. Feltárják és érthetővé teszik az élet nagy igazságait, alapértékeket közvetítenek és értelmet visznek az életünkbe. Amikor valaki a családi mítoszokról kezd beszélni, sokkal többet árul el magáról, mint gondolná. „Mesélj a családod mítoszairól, és megmondom, hogyan boldogulsz a világban!” - mondhatnánk, és ez cseppet sem lenne nagyképűsködés. A kutatások szerint tényleg sorsformáló erővel bír, hogy gyerekkorunktól milyen történetek vesznek körül minket, és rajtuk keresztül milyen világkép alakul ki bennünk.

Ennek egyik elgondolkodtató példájáról dr. Koltai Mária, a transzgenerációs átadások jelentős hazai szakértője számol be. Kutatásaiban azt találta, hogy azok a családok, ahol az öngyilkosság több generációban is előfordult, nagyon gyakran pusztító, destruktív elemeket tartalmazó mítoszokat adnak tovább. Az elbeszélésekben szembeötlően kirajzolódik a változásra való képtelenség és az elkerülhetetlen tragikus vég. Mintha az ősök azt üzennék, ebben a világban nincs választási lehetőség, a problémák megoldhatatlanok, ha nehéz helyzetbe kerülsz, az önpusztítás az út.

Úgy tűnik, a történetek maguk is hozzájárulhatnak a lelki zavarok kialakulásához. Péley Bernadett professzor asszony a narratív pszichológia szakértőjeként azt mondja, hogy ha például a ténylegesen megélt és az elbeszélt múlt között túl nagy a különbség, az össze nem illés, vagyis a történetben sok valótlan elem szerepel, az jelentősen hozzájárul a mentális zavarok kialakulásához. Ezt úgy is összefoglalhatnánk: ha a beszéd csal, a lélek belebetegszik.

Feladatok, kérdések

1. Gyújtsd össze a családodban gyakran hallott történeteket!

2. Figyeld meg, milyen ívet írnak le a történetek! Lefelé vagy felfelé tartanak, esetleg oszcillálnak (hullámzanak)?

3. Milyen nagy életigazságokat közvetítenek?

4. Milyen történetek vannak túlsúlyban?

5. Milyen értékeket közvetítenek?

6. Mit mondanak el a család önmeghatározásáról?

7. Mit mondanak el a változásról?

Van-e lehetőség a változásra, vagy a változási képtelenség a hangsúlyos?

8. Mennyire elfogadó a családi narratívum a földrajzi mobilitással kapcsolatban? A költözések jók, előrevivők vagy csak kényszerből történnek?

9. Milyen életpályákat tart lehetségesnek a családi történetmesélés? (Például:

„Nálunk minden fiú jogász, te is az leszel.”)

10. A családi történetekben értéknek tartják-e a tanulást?

11. A történetek mit mesélnek a boldogulás módjáról? „Tanulj, mert az visz előre”, „dolgozz keményen, mert csak így lehet az életben helytállni”, vagy „csak az él túl, aki ügyeskedik?”

5. fejezet ÖRÖKSÉGEK NYOMÁBAN

Családi tudattalan

kaptam fillért fényeset vihart vértől ékeset halántékomra kék eret halottaimhoz könnyeket virágom hétszer hétszínű

kenyerem föld-és vérízű

hazug hangok közt élezek acélcsengésű éneket

halált dalolok szerelmet vétkes ősöknek kegyelmet zúgó szavaim harangok koldus kezében aranybot (Birtalan Ferenc: Örökség) Mindegy, hogy mennyi idősek vagyunk, hogy milyen távol élünk a családunktól vagy mit tudunk róluk, ők mindig jelen vannak az életünkben. Láthatatlanul fogják a kezünket, és húznak magukkal az általuk kijelölt úton. Ezt sokan úgy élik meg, hogy velük csak megtörténik az élet, hiába minden próbálkozás, nem tudják irányítani az eseményeket. Sodródnak az árral, napjaikban kevés az öröm, ám annál több a feszültség, bosszúság, frusztráció. Az életük közepe táján fásultan néznek körül: megszürkült szerelmek, érdektelen munka, megterhelő robot, betegségek vagy pótszerekkel oldott hiányérzet. Számtalan esetben ez a feldolgozatlan nehézségek, az el nem gyászolt veszteségek, a fájdalmas traumák előző generációkból átörökített kifejeződése. Amíg a múlt feltáratlanul marad, nekünk sincs más lehetőségünk, mint tehetetlenül szenvedni, és azzal nyugtatni magunkat, hogy ilyen az élet. Pedig az élet sokkal nagyobb játékteret ad számunkra, mint gondolnánk. Ehhez azonban arra van szükségünk, hogy megismerjük családi múltunk történeteit, és mint egy puzzle-t összerakjuk a darabkákat. Saját sorsunk teljességéhez hozzátartoznak őseink életdarabjai is.

Éppen ezért sokunk életében egyszer csak eljön az a pillanat, amikor sürgető késztetést érzünk arra, hogy megértsük, hogyan formálódott a sorsunk úgy, ahogy, miért épp azokat a döntéseket hoztuk meg, amiket, milyen belső iránytűt követve haladtunk előre. Ilyenkor általában azon is elgondolgodunk, mennyiben volt „előre megírva” a történetünk, volt-e lehetőségünk a szabad választásra.

Ezek a kérdések foglalkoztatták Szondi Lipótot, a világhírű magyar származású idegorvost és pszichiátert is, amikor megalkotta sorsanalízis elméletét. Ő úgy vélte, hogy sorsunk valójában nem más, mint választások végeláthatatlan sora: választunk magunknak párt, barátot, foglalkozást, de betegséget, sőt halált is. Az volt az elképzelése, hogy e döntéseinket egy láthatatlan erő, a családi tudattalan irányítja. (Míg Freud a személyes, Jung pedig a kollektív tudattalan elképzelésével gazdagította a lélektan tudományát, Szondi a családi rendszer mélyén meghúzódó tudattalan késztetésekre irányította rá a figyelmünket.) Úgy vélte, őseink sokféle sorslehetőséget kínálnak fel számunkra, amelyek közül mi magunk választjuk ki, hogy mire mondunk igent, mit teszünk az életünk részévé és mit utasítunk el. Ám ahhoz, hogy ezt tudatosan és szabadon tehessük, elő kell hívnunk az ismeretlenség homályából családi örökségeinket, és ennek a tudásnak a birtokában dönteni arról, mit szeretnénk továbbvinni és mit engedünk el. Sorsunkat a maga teljességében csak a családtörténetünk, a transzgenerációs örökségeink feltárásával érthetjük meg, és így vehetjük saját kezünkbe életünk kormányzását.

Hadd meséljem el, hogy az én életemben miként vált egyértelművé, hogy a családomtól átvett érzelmi tapasztalatok milyen megdöbbentő hatással vannak rám is. Ez a számomra katartikus felismerés a lányom születéséhez kötődik. Tél volt, fagyos januári szombat, amikor az alig egyhetes szuszogó kis csomaggal hazaértünk a kórházból. Ahogy betettem a kiságyába, egy pillanatra megálltam fölötte, és gyönyörködve néztem, figyeltem a légzését, ahogy békésen szendergett. És akkor ebbe az idilli képbe belehasított egy rettenetes érzés: ez a gyerek elveszíthető. Olyan volt, mint egy eszelősen fájdalmas áramütés. Letaglózott. Akkoriban kezdtem meg tanulmányaimat az ELTE pszichológia szakán, valamit már kapiskáltam arról, hogy a szülés utáni hirtelen hormonális változások sok nőnél depresszív hangulatot okoznak, ám közben világosan éreztem: itt valami többről van szó. Egyszerűen tudtam, hogy ennek a félelemnek a legnagyobb része nem az enyém. Nem rólam szól. Ott és akkor persze még nem állt össze a kép, de attól kezdve nem hagyott nyugodni, mi történhetett. Elkezdtem kutatni, olvasni, képzésekre járni, míg végül érthetővé vált az a heves érzelmi reakció, amit újszülött lányom kiságya fölött éreztem.

Nálunk a szeretet és a halál közé egyenlőségjelet rajzolt a sors. A családtörténetemen végigvonul a veszteség mintázata. Anyai nagymamám kilencéves korára teljesen árva lett, egyik rokontól dobták a másikig, fiatalasszonyként két babáját is elveszítette, majd nagyapám korai halála igazolta a tételt, hogy őt mindenki elhagyja. Az apai oldal sem volt szerencsésebb ebben a tekintetben. Dédapám 1882. december 24-én született, három nappal apja halála után, felnőtt bátyja pedig éppen halálos ágyán feküdt. Anyja félőrült volt a fájdalomtól, nem sok esély volt rá, hogy képes lesz ellátni a kisbabát. A bábaasszony ezért úgy döntött, befekteti a kicsit a beteg testvér mellé, hátha elkapja a halálos kórt, és az megoldja a kilátástalan helyzetet. Apai nagymamámat szülei válása miatt egyik napról a másikra szakították el két bátyjától és az apjától, évekig nem is találkoztak, élete nagy szerelme pedig fél évvel az esküvő után hunyt el tüdőgyulladásban. Második házasságából két fia született, egyiküket másfél éves korában veszítette el. Bármerre indulok a családfán, veszteségbe botlom. De nemcsak emberek szerepelnek ezen a szomorú listán, hanem föld, vagyon és sikeres vállalkozás is odalett az évek során.

Hogy ez az én életemben mit jelentett? Azt, hogy tartottam minden elköteleződéstől, óvatos voltam, nehogy megsérüljek. Féltem, hogy akit megszeretek, azt nagyon hamar el is veszítem. Sok terápiás beszélgetés kellett ahhoz, hogy a régi traumák visszhangjai végre elhalkuljanak, és felismerjem, hogy nem kell tovább cipelnem azokat a szorongásokat, amelyeket az őseim hagytak rám. Ehhez azonban előbb foglalkoznom kellett a történetükkel.

Családi kotta

Ahhoz, hogy minél pontosabb rálátásunk legyen őseink örökségére, érdemes elkészítenünk családunk genogramját. A genogram több mint egy családfa. Míg a családfa általában a száraz adatokat tartalmazza, mint a nevek, a születési és halálozási időpontok, a genogram feltárja a családi múlt rejtett mélyrétegeit. Megjelennek a családtagok közötti érzelmi viszonyok, kirajzolódnak az ismétlődő mintázatok, felszínre kerülnek a családi tudattalan megnyilvánulásai. Segítségével feltárhatjuk, hogyan jelenik meg saját sorsunkban egy talán soha nem ismert ősünk tapasztalata vagy fájdalmas traumája.

A genogramon megjelenő kapcsolati hálóra persze ne felejtsük el „ráfésülni” a történelmi összefüggéseket sem. Ahhoz, hogy minél pontosabban feltárjuk, milyen erők formálták felmenőink életét, fontos átlátnunk, hogy életük során milyen történelmi vagy nagy gazdasági változások mentek végbe. Az ezekre adott reakciók sokat elárulnak arról, mi hogyan viselkedünk, amikor hirtelen változásokhoz kell alkalmazkodnunk azokban az időszakokban, amelyek alkalmazkodást igényelnek.

A genogram készítésekor hagyományosan a következő információkat gyűjtjük össze és jelöljük az ábrán: - családtagok vezeték-, kereszt-és becenevei (figyeljünk az ismétlődésekre, a nevek jelentésére, a becenevek „beszédességére”) - névváltoztatások (milyen okból történtek, hogyan érintette a családot) - párválasztás

- házasságkötések, élettársi kapcsolatok létesítésének és megszűnésének időpontjai - születési időpontok

- halálozások időpontjai

- örökbefogadás

- kapcsolatok érzelmi minősége (szoros, konfliktusokkal terhelt, megszakadt) - családból kizárt, elutasított tagok

- betegségek

- balesetek és azok következményei

- spontán, illetve művi abortuszok

- nemzetiség

- földrajzi elhelyezkedés - költözés, kitelepítés

- vallás, esetleges változások a vallásban (mikor és miért került rá sor) - iskolai végzettség (milyen elvárások kapcsolódtak a tanuláshoz) - foglalkozás

- gazdasági, vagyoni helyzet (a bekövetkező változások időpontja, oka) - külföldi munkavállalás

- katonai szolgálat

- nyugdíjazás, nyugdíj melletti munkavállalás - összeütközés a törvénnyel, büntetett előélet, börtönbüntetés (a bűncselekmény jellege) - családtagok közötti fizikai erőszak, vérfertőző kapcsolat, elhanyagolás - dohányzás, alkohol-és drogproblémák

- családtagok jelenlegi tartózkodási helye

- külső személyek, akik fontos szerepet töltöttek be a család életében (szomszéd, barát, orvos, tanár stb.) - fontos események, amelyek hatottak a család életére vagy jelentős változást idéztek elő

Ha az egyes események időpontjai fellelhetők, azokat is jelöljük. Próbáljunk az okoknak is utánajárni, például miért került sor kivándorlásra, a vallás megváltoztatására, milyen ok miatt váltak el a családtagok.

Az adatgyűjtés és a grafikus ábrázolás után pedig tegyük fel magunknak a következő kérdéseket: - Mit éreztünk, milyen gondolatok bukkantak fel, miközben elkészítettük családunk genogramját?

- Milyen kérdések, bizonytalanságok merültek fel bennünk?

- Volt-e valaki a családban, akivel ezeket meg tudtuk vitatni?

- Hogyan reagáltak a családtagok az adatgyűjtésre? Volt-e, aki elzárkózott vagy negatív érzéseket fogalmazott meg?

- Ki támogatta leginkább a genogram elkészítését?

- Mutatkoznak-e vakfoltok a család történetében?

- Hogyan küzdött meg a család a nehézségekkel?

- Milyen erőforrásokkal rendelkezik a család?

- Mik a visszatérő problémák a család életében?

- Mi lehetne a család egy mondatban összefoglalható üzenete, iránymutatása a következő nemzedéknek?

- Mit üzennek az egyes családtagok az életükkel?

- Melyik családtagunk sorsa volt ránk a legnagyobb hatással?

- Milyen összefüggések rajzolódtak ki?

- Láthatók-e ismétlődések, jellegzetesen visszaköszönő mintázatok a családunkban, akár a párkapcsolatok, életutak, hivatás tekintetében?

- Volt-e bármilyen tárgyi dolog, ami fontos szerepet töltött/tölt be a család életében? (Például ház, szőlőbirtok, dédmama brossa, nagypapa órája vagy egy festmény.) A nagy mágus

Példaként most pillantsunk be egy világhírű és korántsem hétköznapi ember életébe. Tehetjük ezt annál is inkább, mert mindig elmondta, az életével kapcsolatban nincsenek tabutémák, kérdezhetik bármiről, elmondja az igazságot. Miközben életének történetét olvassuk, gondolkodjunk el azon, hogy vajon családi örökségében mik voltak azok az erők, amelyek egyszerre jelentettek hatalmas felhajtóerőt, ám közben önsorsrontó, végül tragikus döntések felé vitték.

Steven Paul Jobs - a nagyvilágnak csak Steve Jobs - az elmúlt évtizedek egyik legizgalmasabb figurája volt. Az Apple egykori elnökét nevezték a számítástechnika fenegyerekének, zseniális újítónak, kreatív gondolkodású vezetőnek, arrogáns seggfejnek, kegyetlen, nárcisztikus, öntörvényű, másokat kihasználó embernek is. De ki volt ő valójában? Honnan jött, hogyan nevelkedett az az ember, aki okoskütyüinken keresztül ma is része a mindennapjainknak? Nézzük meg, mit tudunk az életéről, és közben az eddig olvasottak motoszkáljanak a fejünkben!

Steve Jobs anyja, Joanne Carol Schieble német származású katolikus bevándorló család gyermeke volt. Apja, Abdulfattah „John” Jandali gazdag szír muzulmán család fia, aki politikai menekültként érkezett az Egyesült Államokba. A szülők a Wisconsini Egyetemen találkoztak és szerettek egymásba, ahol Jandali tanársegéd, míg Schieble utolsó éves logopédus hallgató volt. A kapcsolatnak Schieble szigorú katolikus szülei nagyon nem örültek, sőt, amikor kiderült, hogy a huszonhárom éves lány várandós, apja azzal fenyegette meg, hogy ha hozzámegy a férfihoz, kitagadja. A lány ezért úgy döntött, hogy a megszülető babát inkább örökbe adja. Egyetlen kikötése az volt, hogy a leendő szülők diplomás emberek legyenek. Az előzetes választás egy ügyvédre és feleségére esett, ők azonban visszaléptek, amikor megtudták, hogy a vágyott kislány helyett 1955. február 24-én fiú született. Így a várólistán soron következő házaspár kapta meg a lehetőséget - ezzel azonban volt egy kis bökkenő. Ez a pár még középiskolai végzettséggel sem rendelkezett. Joanne Schieble heteken keresztül tépelődött, mitévő legyen, és halogatta a hivatalos örökbeadó nyilatkozat aláírását. Végül azzal a kikötéssel volt hajlandó lemondani a gyermekéről, hogy a leendő szülők mindent megtesznek taníttatása érdekében, már a legelső időszaktól kezdve egy elkülönített bankszámlán gyűjtik majd az egyetemi tanulmányok díját a gyerek számára. Ezt az örökbefogadó szülők meg is tették, ám a pénz kárba veszett, hiszen Jobs még az első évet sem fejezte be az egyetemen, annyira unalmasnak találta az órák nagy részét. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy tanárai, mivel tisztában voltak kimagasló képességeivel, engedélyezték számára, hogy szabadon látogassa azokat az órákat, amelyek érdekelték. Jobs, mint annyi mindenben, ebben is formabontó volt, aki fittyet hányt a szabályokra.

Itt álljunk meg egy pillanatra, és képzeljük magunkat Joanne Schieble helyébe. Szerelmes volt, boldog, aztán kiderült, hogy ennek a szerelemnek nemsokára kézzelfogható bizonyítéka is lesz. Talán a reggeli émelygésekből jött rá, talán más jelek tették nyilvánvalóvá, hogy egy nem várt kis élet növekszik a szíve alatt. Apja rideg és hajthatatlan reakciójából kiindulva, azt hiszem, feltételezhetjük, hogy sokáig szorongva igyekezett titkolni a várandósságát. Amikor kiderült a dolog, és egyértelművé vált, hogy döntenie kell a gyermeke és a családja között, ez a feszültség csak fokozódhatott. Az anyai stressz, az anya lelkében gyökeret eresztő kétségbeesés egészen biztosan hatott a magzatra, fizikailag és lelkileg egyaránt. Mint azt a könyv első fejezetében kifejtettem, az anya szervezetében keringő stresszhormonok befolyásolják a baba agyának fejlődését, ami feltehetően Jobs esetében is így történt. Indulatos, ellentmondást nem tűrő személyisége kialakulásához valószínűleg masszívan hozzájárulhatott ez is.

Vegyünk észre egy másik fontos motívumot is: Steve Jobsról, még alig jött a világra, már két család is lemondott. Vér szerinti anyja, bár láthatóan igyekezett a lehető legjobb jövőt biztosítani számára, mégiscsak elengedte a kezét. Az ügyvéd házaspár pedig a nemével nem volt elégedett, ezért utasították vissza. Bár ezek az információk tényszerűen természetesen nem jutnak el egy újszülött babához, a feszültséget, ami körülveszi, mégis érzékeli. Jobs későbbi barátnője egy nyilatkozatban elmondta: úgy véli, a férfinak soha nem sikerült túltennie magát az elutasítottság élményén, ami alapmotívumként kódolódott belső világába.

Jobs már az iskolában is beilleszkedési problémákkal küzdött, gyakran vált csúfolások, szekálások és kiközösítés áldozatává. Ez - tudjuk már - szintén a nem kívánt gyerekekre jellemző kortárs kapcsolati dinamika. Mintha a társak valamiféle tudattalan csatornákon keresztül ráéreznének az alapsérülésre.

Szintén izgalmas párhuzamot vonhatunk Jobs természetének néhány furcsasága és az elutasítottság között. Fiatal éveiben olyan mértékben elhanyagolta a testi higiéniát, hogy kollégái megkérték: lehetőség szerint éjszaka járjon be dolgozni, mert az orrfacsaró bűz miatt nappal nem bírtak vele egy légtérben tartózkodni. Ebben a tekintetben az is érdekes információ, hogy Jobs fiatalon egy igen szigorú, korlátozó diétába kezdett, étrendjében alig néhányféle étel szerepelt.

Vajon milyen viszonya lehetett ennek a nagyon korán elutasított, nem kívánt embernek a saját testéhez? Aki jóban van önmagával, az feltehetően jóban van a testével is, amelyet ápol, gondoz, szeretettel táplál, nem pedig elhanyagol és sanyargat. Ugyancsak el kell gondolkodnunk azon a tényen is, hogy Jobs, amikor 2003-ban megtudta, hogy egy ritka, nem operálható daganatos betegségben szenved, hónapokig visszautasította a hagyományos kezeléseket, amelyek pedig jó eséllyel ígértek gyógyulást. Indoka az volt, hogy nem hisz a nyugati orvoslásban. Vajon miért bánt így magával? Talán a döntéseiben szerepet játszhatott egy tudattalan önpusztító szándék is, mint annyi nemkívánt gyerek esetében? Apró kis epizód: Jobs már nagyon rossz állapotban volt, immunrendszere annyira legyengült, hogy a legkisebb fertőzéstől is védeni kellett. Amikor az orvosa kérte, hogy vegyen fel egy maszkot, azzal utasította vissza, hogy nem tetszik neki a maszk dizájnja...

Az Apple-vezér örökbefogadó apja, Paul Reinhold Jobs ragyogó kézügyességű ezermester volt. Jobs később gyakran elmondta, hogy apró részletekre is ügyelő perfekcionizmusát apja mellett szívta magába, akinek kisfiúként gyakran segített bütykölni a garázsban kialakított műhelyben. A perfekcionizmus mögött azonban általában ott rejtőzik az az érzés is, hogy igazából soha nem tudunk elég jók lenni és megfelelni az elvárásoknak. Aki perfekcionista, az a majdnem jóval, a 99,9%-kal is elégedetlen. Neki még a hibátlan is csak éppen elfogadható. Talán a korai elutasítottság köszönt vissza Jobs híres tökéletességmániájában is? Lehet, hogy tudattalanul hajtotta a vágy, hogy bebizonyítsa, mennyire jó, és így végre átírja az elutasítottság élményét? Biztosan persze nem tudhatjuk, de valószínűleg így volt.

Ám az kétségtelen, hogy az egész modern világ lenyűgözve figyelte minden új Mac és iPhone piacra dobását, és a legtöbb vásárló mély, szinte intim kötődést érzett (és érez) a cég termékei iránt. Jobs, akinél a kötődés már élete kezdetekor megszakadt, szinte odaláncolta az embereket cége termékeihez. Egyszer azt mondta nekem valaki, amikor értetlenkedve kérdeztem erről a szinte mágneses vonzalomról: „Tudod, egy almát birtokolni az több, mint hogy az embernek van egy számítógépe. Az azt is jelenti, hogy egy családhoz tartozol. Az almás gépek tulajdonosai, bárhol jársz a világban, széles mosollyal vigyorognak rád, mint egy testvérre." Igencsak elgondolkodtató. Egy férfi, aki nem kellett a vér szerinti családjának, akit leendő nagyapja már a születése előtt száműzött, létrehoz egy olyan terméket, ami az informatikai piacon korábban soha nem tapasztalt módon mély, szinte archaikus összetartozás-élményeket ébreszt a tulajdonosokban...

Egyébként Jobs vér szerinti szülei, miután Joanne Schieble apja elhunyt, összeházasodtak, és hamarosan megszületett második gyermekük, Mona Simpson. Így Jobsnak lett egy vér szerinti testvére, akiről azonban csak felnőttként szerzett tudomást, amikor végre anyja nyomára bukkant. Mona, akit apjuk addigra szintén elhagyott, kérte, hogy keressék meg a férfit, ám Jobs erre nemet mondott, és semmilyen információra nem volt kíváncsi, amit húga kiderített. Érdekes, hogy apa és fia anélkül találkoztak, hogy tudatában lettek volna, valójában kivel állnak szemben. Akkoriban Jandali egy éttermet üzemeltetett, ahova Jobs már ismert emberként tért be. Apja később örömmel újságolta, milyen prominens vendége volt, nem sejtve, hogy valójában saját fiát szolgálta ki.

Jobs huszonhárom évesen - pontosan annyi idősen, mint a szülei - apa lett. A megszülető gyermeket azonban csak sok esztendő múltán, egy DNS-teszt megkérdőjelezhetetlen eredményét követően volt hajlandó a nevére venni. A kapcsolatot évekig nem tartotta vele, és lánya mai napig is az elutasítottság fájó emlékét hordozza magában. Jobs, akit elhagytak, felnőve maga is elhagyó lett. Mintha a sors ismételné önmagát...

Gyermekéhez fűződő ambivalens viszonyát jelzi, hogy bár sokáig tagadta, később elismerte, hogy első számítógépét a Lisa nevű kislányról nevezte el.

1990-ben találkozott későbbi feleségével, Laureen Powellel, a Standford Egyetem hallgatójával, és 1991-ben össze is házasodtak. Három gyermekük született.

Munkájában Steve Jobs rendkívülit alkotott. Kollégái, akik sokszor kétségbeesetten győzködték, hogy egy-egy ötlete megvalósíthatatlan, azt mondták róla, hogy különleges „valóságtorzító mezővel” rendelkezett. Miután beszéltek vele, az addig lehetetlennek tűnő műszaki megoldás egyszerű technikai problémává változott.

Jobs több interjúban is tagadta, hogy életében bármilyen törést okozott volna az örökbeadás, és felháborodottan tiltakozott az ellen, hogy szüleit „örökbe fogadó szülőknek” nevezzék: „Ők 1000%-ig a szüleim voltak!” Vér szerinti szüleiről pedig így nyilatkozott: „Ők voltak az én petesejt-és spermabankom. Ez nem durvaság, egyszerűen csak ennyi volt, semmi több.” Vajon ez a merev elzárkózás, a vér szerinti szülők és így a transzgenerációs örökség elutasítása, megtagadása milyen szerepet játszhatott Steve Jobs sorsának alakulásában? Azzal, hogy élete végéig sem enyhült meg annyira, hogy rendezze az apjával való viszonyát, egyrészt védte magát a lehetséges újabb fájdalomtól és csalódástól, másrészt viszont megfosztotta magát a feloldozás lehetőségétől. Lelke rejtett zugaiban vajon mennyi éltető energiát köthetett le ez a feldolgozatlan érzelmi viszonyrendszer?

A merev gondolkodás egyébként, úgy tűnik, örökölt minta volt, hiszen apja, amikor már tudomást szerzett fia kilétéről, szintén nem igyekezett kapcsolatba lépni vele. Furcsa öntudatossággal úgy vélte, fiának kellene megtennie az első lépést felé, mert ahogy mondta: „a bennem élő szír büszkeség nem engedi meg, hogy valaha is azt higgye rólam, a vagyonára pályázom”. Micsoda félelem az érzelmektől! Inkább az elzárkózás, mint a szembenézés és a sebezhetőség vállalása. Így azonban esély sincs a tisztázásra, a nyomasztó érzelmek feloldására.

Persze az apa történetének feltárása nélkül még korántsem teljes a kép, hiszen az ő viselkedésének, fiához fűződő érzelmi viszonyulásainak is megvannak a maga gyökerei. Amit tudunk: szigorú apa mellett nőtt fel, aki nem sokat törődött a lélek dolgaival. Kapcsolatukat sokkal inkább irányították a merev tradíciók, mint a mély emberi érzelmek.

Jobs egész életében dacolt a valósággal, ám míg a gépek rideg világában többnyire sikereket aratott, saját valóságát, örökölt sorsát nem volt képes megváltoztatni. Családi örökségünket ugyanis csak elfogadni és feldolgozni lehet, megváltoztatni biztosan nem.

„Szeretem azt hinni, hogy valami megmarad a halál után... De az is lehet, hogy ez olyan, mint a kikapcsoló-gomb. Csak egy kattintás, és már itt sem vagy. Lehet, hogy ezért nem akartam soha ki-be kapcsoló gombot tenni az Apple-eszközökre. Most már tudom... más dolgokat kellene, amelyeknek nincs közük a vagyonhoz. Valami sokkal fontosabbat. Talán kapcsolatokat, talán művészetet, talán a fiatalabb korunk álmait... Az életben nincsenek határok! Menj, ahova akarsz. Érd el a magasságot, amit el akarsz érni! Minden ott van a szívedben és a kezedben!” - nyilatkozta halála előtt.

Hogy mikor van készen egy könyv? Mikor dőlhetünk hátra, hogy elmondtunk mindent, amit a témával kapcsolatban fontosnak tartottunk? Azt hiszem, ez a pillanat soha nem jön el. A téma szinte kimeríthetetlen, bármerre indulunk, újabb lehetőségeket kínál, újabb összefüggések feltárásához segít hozzá. Ahogy nincs kész önismeret, úgy be kell látnom, kész könyv sincs - csak pillanatnyi lezárás, és a remény, hogy az olvasó talál egy szálat, amin elindulva végre elkezdheti letenni a feldolgozatlan múlt terheit, és sorsát tudatosan, szabadon alakíthatja.

Steve Jobs genogramja

www.genopro.com alapján

Néhány könyv, amelyeket jó szívvel ajánlok a téma iránt érdeklődő olvasónak: Winnicott, D. W.: Kisgyermek, család, külvilág.

Animula Kiadó, Budapest (2000)

Gondelberg, H. and I.: Áttekintés a családról.

Animula Kiadó, Budapest (2008)

Satir, W.: A család együttélésének művészete.

Animula Kiadó, Budapest (1999)

Wolynn, M.: Örökölt családminták.

Édesvíz Kiadó, Budapest (2017)

Herman, J.: Trauma és gyógyulás.

Háttér Kiadó-IMANE Egyesület, Budapest (2011) Miller, A.: A test kiáltása.

Ursus Libris Kft (2017)

Schützenberger, A.A.: Ős-szindróma.

Medicina Könyvkiadó Zrt., Budapest (2016)

Máté Gábor: A test lázadása.

Libri Kiadó, Budapest (2011)

Máté Gábor: A sóvárgás démona.

Libri Kiadó, Budapest (2012)

Bauer, J.: A testünk nem felejt.

Ursus Libris Kft (2011)

Kádár Annamária: Mesepszichológia a gyakorlatban.

Kulcslyuk Kiadó, Budapest (2017)

Leman, K.: Születési sor(s)rend.

Harmat Kiadó, Budapest (2018)

Table of Contents

ÖRÖKÖLT SORS

Bevezetés

1. fejezet AHOGY ELKEZDŐDÖTT

De kár, hogy fiú/lány!

2. fejezet TRAUMA

Kódolt sebek

A kötődés sebei

3. fejezet CSALÁDI TITKOK

Torzuló valóság

A TITOK TERHE

4. fejezet CSALÁDI SORSFORMÁLÁS

Hitünk szerint

Családi határok

5. fejezet ÖRÖKSÉGEK NYOMÁBAN

Családi kotta