„Collins regénye hihetetlenül szórakoztató és gondolatébresztő.”

wired.com

„A rajongók nem fognak csalódni!”

Los Angeles Times

„A Collins-rajongók – ide értve a felnőtteket is – falni fogják a könyvet”

USA Today

„Minden olvasó megtalálja benne a szórakozást. Egyszerűen lebilincselő!”

Publishers Weekly

„A trilógia nagyszerűen egyensúlyoz a komolyság, az akció, a gonosz sötétség a lendületes történetmesélés között, így a könyvek egyszerre felkavarok és szórakoztatók.”

New York Times

SUZANNE COLLINS

A KIVÁLASZTOTT

agave

könyvek

Suzanne Collins: A kiválasztott

Copyright © Suzanne Collins, 2010

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzanne Collins: Mockingjay

Scholastic Press, 2010

Fordította: Totth Benedek

ISBN: 978 61 5S049S3 8

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Olvasószerkesztő: Pluhár Erika

Korrektor: Boncz Éva

Készült: az Aduprint Kft. Nyomdában, Budapesten, 2011-ben

Műfaj: fantasy

Capnek, Charlie-nak és Isabelnek

Első rész

„A hamvak”

1

Lehajtott fejjel bámulom, ahogy a hamu vékony rétegben lerakódik elnyűtt bőrcipőmre. Régen itt állt Primmel közös ágyunk. Amott volt az ebédlőasztal. Az összedőlt kémény kormos téglakupacából kiindulva nagyjából betájolható a ház többi helyisége. Máskülönben hogyan is tudnék eligazodni ebben a végtelen szürkeségben?

A Tizenkettedik Körzetből szinte semmi sem maradt. Egy hónapja a Kapitólium tűzbombái eltörölték a föld színéről a Perem csóró szénbányászainak otthonait, az üzleteket, sőt még a Törvényszék épületét is. Egyedül a Győztesek Faluja vészelte át a tűzvihart. Nem tudom, miért hagyták meg. Talán, hogy a Kapitólium küldöttségeinek rendes szállást tudjanak biztosítani. Meg az iderendelt tudósítóknak. Vagy a szénbányák állapotát felmérő bizottságoknak. És a Békeőr-különítmények tagjainak, akik a vadonból visszaszivárgó menekültek után kutatnak.

De rajtam kívül senki sem tér vissza. Én is csak rövid látogatást teszek. A Tizenharmadik Körzet vezetői nem ájultak el az ötlettől. Költséges, értelmetlen és kockázatos vállalkozásnak tartották, ami igaz is, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy a védelmemet biztosítandó, legalább egy tucat lopakodó légpárnás köröz felettem, ráadásul ezen a helyen már semmi használható információt nem lehet begyűjteni. De nekem akkor is látnom kellett. Ragaszkodtam hozzá. Ez volt az egyik feltétele annak, hogy csatlakozzam a felkelőkhöz, és részt vegyek terveik megvalósításában.

Végül Plutarch Heavensbee, a Főjátékmester, a kapitóliumi lázadók vezetője széttárta a karját, és így szólt:

– Jól van, tőlem aztán oda megy, ahová akar. Inkább vesztegessünk el még egy napot, mint egy újabb hónapot. Talán egy rövid körutazás a Tizenkettedikben elég lesz, hogy Katniss végre elhiggye: ugyanazon az oldalon állunk.

Ugyanazon az oldalon. Fájdalom nyilall a bal halántékomba. Megtapogatom. Johanna Mason itt talált el a huzaltekercs orsójával. Emlékek kavarognak a fejemben, és próbálom kiszűrni, mi igaz és mi nem. Miféle események láncolata vezetett odáig, hogy most itt állok egykori otthonom üszkös romjain? Az ütés miatti agyrázkódás hatása még nem múlt el teljesen, a gondolataim gyakran zavarossá válnak. Ráadásul a fájdalomcsillapítók és hangulatjavítók miatt néha fura dolgokat látok. Legalábbis, azt hiszem. Bár még mindig nem vagyok száz százalékig meggyőződve arról, hogy hallucináltam, amikor egyik éjszaka a kórtermem padlója tekergőző kígyók szőnyegévé változott.

Az egyik doki javasolt egy módszert. Ha rám tör a bizonytalanság, próbáljam úgy helyrebillenteni a lelki egyensúlyomat, hogy elkezdem felsorolni magamban azokat a dolgokat, amelyekről biztosan tudom, hogy igazak. A legegyszerűbbel kezdem, s haladok az egyre bonyolultabbak felé. És a lista már pörög is a fejemben...

Katniss Everdeennek hívnak. Tizenhét éves vagyok. A Tizenkettedik Körzet az otthonom. Részt vettem az Éhezők Viadalán. Megmenekültem. A Kapitólium gyűlölt ellensége lettem. Peeta fogságba esett. Azt mondják, meghalt. Szinte biztos, hogy meghalt. Talán így a legjobb...

– Katniss. Lejöjjek hozzád? – hallom a fejhallgatóból legjobb barátom, Gale hangját. Gale odafenn ül egy légpárnáson, és árgus szemekkel követi minden mozdulatomat, hogy szükség esetén azonnal a segítségemre siethessen. Most veszem észre, hogy könyökömet a combomra támasztva, arcomat a kezembe temetve kuporgok a földön. Még azt hiszik, hogy megint az ideg-összeroppanás szélén állok. Ez így nem lesz jó. Főleg most, hogy végre-valahára elkezdték csökkenteni a gyógyszeradagomat.

Felállok, és intek Gale-nek, hogy minden rendben, jól vagyok. Hogy mindezt megerősítsem, régi házunk romjaitól a városközpont irányába indulok. Gale velem akar jönni, de amikor megkérem, hogy inkább maradjon a légpárnáson, nem makacskodik. Megérti, hogy ma nincs szükségem társaságra. Rá sem. Vannak séták, amelyeket az embernek egyedül kell megtennie.

A nyár csontszáraz és perzselően forró volt. A támadás után maradt hamuhalmokra csak néhány csepp eső esett. Lépteim nyomán fel-felkavarodik a szürke por. A szél sem fúj, hogy széthordja. A tekintetemet az útra szegezem, vagyis oda, ahol emlékeim szerint egykor az út kanyargott. Amikor kitettek a Rétnél a légpárnásból, nem figyeltem, és kapásból belerúgtam egy kőbe... Amiről kiderült, hogy nem kő, hanem egy emberi koponya. Elgurult, és végül arccal felfelé állt meg. Hosszú másodpercekig képtelen voltam levenni róla a tekintetemet, és azon gondolkodtam, vajon kinek a koponyája lehet. És azon, hogy hasonló körülmények között valószínűleg az én fogsorom is pont ugyanígy nézne ki.

Megszokásból az úton maradok, de hamar rájövök, hogy rosszul döntöttem; az út ugyanis tele van a menekülők földi maradványaival. Sokan szénné égtek. Másoknak sikerült ugyan elmenekülniük a lángok elől, de aztán megfulladtak a sűrű füstben. A szanaszét heverő, bomlásnak indult holttesteket ellepik a legyek. A dögevőket terített asztal várja. Én öltelek meg – gondolom, ahogy elhaladok az egyik rothadó test mellett. Téged is. Meg téged is.

És ez így igaz. Tényleg én tettem. A megtorlás lángtengere az én nyilam miatt söpört végig ezen a városon, a nyíl miatt, amelyet az aréna fölé boruló erőtérkupola résébe lőttem. Ez a nyíl taszította káoszba Panemet.

A fejemben Snow elnöknek a Győzelmi Körút előtt mondott szavai visszhangoznak: „Katniss Everdeen, a lány, aki lángra lobbant, maga lehet a szikra, amit ha őrizetlenül hagyunk, akár egész Panemet lángra lobbanthatja és elpusztíthatja.” Az már látszik, hogy az elnök egyáltalán nem túlzott, és nem csak azért mondta, hogy rám ijesszen. Lehet, hogy tényleg komolyan számított a segítségemre. De közben már elindítottam valamit, ami felett nincsen hatalmam.

Lángol. Még mindig lángol. A gondolat ledermeszt. A távolban a szénbányák fekete füstöt okádnak az égre. Nem maradt már senki. A körzet lakosságának több mint kilencven százaléka halott. A maradék, nagyjából nyolcszáz túlélőt a Tizenharmadik Körzet fogadta be – ami körülbelül annyit jelent, mintha életük végéig hajléktalanok maradnának.

Tudom, nem kellene így gondolkodnom; tudom, hálásnak kellene lennem, amiért olyan jó szívvel fogadtak bennünket. Betegen, sebesülten, éhezve, üres kézzel érkeztünk. Ezzel együtt mégsem tudom túltenni magam azon a tényen, hogy a Tizenharmadik Körzetnek óriási szerepe volt abban, hogy a Tizenkettediket eltöröljék a föld színéről. Ez persze nem mentesít a felelősség alól; a felelősség oroszlánrésze akkor is az enyém. De nélkülük biztosan nem csöppenek bele a Kapitólium megdöntésére irányuló nagyszabású terv kellős közepébe, nélkülük ugyanis fel sem merült volna semmi ilyesmi.

A Tizenkettedik Körzet lakói nem szerveztek semmiféle ellenállási mozgalmat. Nem volt beleszólásuk a dolgok menetébe. Csak balszerencséjükre pont itt laktam. A túlélők persze úgy gondolják, milyen mázli, hogy végre megszabadulhattak a körzettől. Vége a szüntelen éhezésnek és elnyomásnak, az életveszélyes bányáknak, az utolsó Főbékeőr, Romulus Thread ámokfutásának. Nekik már az is felér egy csodával, hogy új otthonuk van, hiszen röviddel ezelőtt még arról sem tudtak, hogy a Tizenharmadik Körzet egyáltalán létezik még.

A túlélők csakis Gale-nek köszönhetik, hogy sikerült megszökniük a körzetből – bár ő ezt sosem ismerné el. Amint a Nagy Mészárlás véget ért – abban a pillanatban, hogy engem kimenekítettek az arénából –, a Tizenkettedik Körzetben megszűnt az áramellátás, elsötétültek a tévéképernyők, és olyan síri csend állt be a Perem egész területén, hogy az emberek még egymás szívverését is hallották. Senki sem kezdett tiltakozni vagy ünnepelni az arénában zajló különös események miatt. Mégis, alig tizenöt perc múlva megjelentek az égbolton az első légpárnások, és szórni kezdték pusztító bombáikat a városra.

Gale-nek jutott eszébe a Rét, azon kevés területek egyike, ahol nem álltak szénporral belepett öreg faépületek. Akit csak bírt, a Rét irányába terelt, köztük anyát és a húgomat, Primet. Gale irányította azt a néhány fős csapatot is, amelyik átvágta a várost körülvevő szögesdrót kerítést – a kerítést, amelyben akkor már nem folyt halálos erejű áram. Aztán a vadonba vezette az embereket Az egyetlen helyre, ami eszébe jutott: a tóhoz, amit még apám mutatott nekem gyerekkoromban. Onnan nézték, ahogyan a tűz a távolban elemészt mindent, ami valaha az övék volt.

Hajnalra a bombázók eltűntek, a tűzgócok is kihunytak, és az utolsó menekültek is megérkeztek. Anya és Prim kijelölt egy elsősegélynyújtó helyet, ahol az erdőben hamarjában összegyűjtött gyógynövényekkel megpróbálták ellátni a sebesülteket. Gale-nek volt két íja a hozzávaló nyilakkal, egy vadászkése és egy halászhálója, de a táborban nyolcszáznál is több rettegő ember gyűlt össze, akiket valahogyan el kellett látni élelemmel. Azoknak a segítségével, akik megúszták komolyabb sérülések nélkül, három napig sikerült kitartaniuk. Ekkor jelentek meg a légpárnás repülők, hogy a Tizenharmadik Körzetbe evakuálják a menekülteket, ahol tiszta és világos lakhely, rengeteg ruha és napi háromszori étkezés várta őket. Bár a lakások a föld alá épültek, az ételek íztelenek, a ruhák pedig teljesen egyformák voltak, a Tizenkettedik Körzet túlélői ezzel nem sokat törődtek. Itt ugyanis nem fenyegette őket semmi veszély. Gondoskodtak róluk, vigyáztak rájuk. Életben maradtak, és vendéglátóik örömmel fogadták őket.

A Tizenharmadik Körzet lakóinak lelkesedését mindenki szívélyességként értelmezte. De később egy Dalton nevű fickó – aki néhány éve gyalogszerrel menekült ide a Tizedik Körzetből – elkotyogta nekem, hogy mi volt a menekítési akció valódi célja.

– Szükségük volt rád – mondta. – Meg rám. Mindnyájunkra szükségük van. Nemrég valami himlőjárvány tört ki, rengetegen meghaltak, sokan meddők lettek. Kellenek az új tenyészállatok. Vagyis mi.

Dalton a Tizedik Körzetben egy marhatenyésztő telepen dolgozott, ahol úgy tartották fenn az állatállomány genetikai diverzitását, hogy lefagyasztott tehénembriókat ültettek be az anyaállatok méhébe. Dalton valószínűleg nem beszél hülyeségeket, mert a Tizenharmadik Körzetben tényleg alig látni gyerekeket. Na és ha igaza van? Végül is nem karámokban tartanak bennünket, szakmákat tanulunk, a gyerekek iskolába járnak. Aki betölti a tizennegyedik évét, felveszik a katonasághoz, és attól fogva a megtisztelő „közlegény” megszólítás dukál neki. Ráadásul minden egyes menekült automatikusan megkapja az állampolgárságot a Tizenharmadik Körzettől.

Mégis utálom őket. Mondjuk most mindenkit utálok. A legjobban éppen saját magamat

A hamuszőnyeggel borított talaj keményebbé válik a talpam alatt, már a főteret burkoló köveken taposok. Körbe, a tér peremén, ahol régen az üzletek álltak, most törmelékhalmok sorakoznak. A Törvényszék épületéből is csak egy megfeketedett sittkupac maradt. Odasétálok, ahol nagyjából Peeta családjának a péksége állhatott. A szétolvadt kemence romjait leszámítva semmi sem maradt belőle. Peeta családja odaveszett, sem szülei, sem két bátyja nem jutott el a Tizenharmadik Körzetbe. A Tizenkettedik Körzet tehetősebb polgárai közül alig tucatnyi élte túl a támadást. Ha Peeta hazatérne, senki sem várná. Talán csak én...

A pékségtől továbbindulva nekimegyek valaminek. Elveszítem az egyensúlyom, és egy napfénytől felmelegített fémdarabra huppanok. Megpróbálom kitalálni, mi lehet, aztán eszembe jut, milyen változtatásokat hajtott végre a téren Thread, az utolsó Főbékeőr. Kalodát, szégyenfát és bitófát állíttatott fel. Ez utóbbi maradványaira bukkanhattam rá. Ez rossz jel. Nagyon rossz. Előtörnek a rémképek, amelyek éjjel-nappal gyötörnek. Peetát megkínozzák: fojtogatják, megégetik, szétszaggatják, áramot vezetnek a testébe, megcsonkítják és összeverik. A Kapitólium olyan információkat próbál kiszedni belőle a lázadókkal kapcsolatban, amelyek nincsenek a birtokában, összeszorítom a szemem, rá gondolok, megpróbálok eljutni hozzá – pedig több száz mérföld választ el tőle. El akarom küldeni neki a gondolataimat, tudatni akarom vele, hogy nincs egyedül. Pedig ez nem igaz: Peeta egyedül van. És én nem tudok segíteni neki.

Rohanni kezdek az egyetlen helyre, amelyet nem pusztított el a tűzvihar. Elhagyom a polgármester házának romjait. Itt lakott a barátnőm, Madge. Semmi hírem se róla, se a családjáról. Lehet, hogy az apja magas beosztása miatt a Kapitóliumba evakuálták őket. Vagy ők is a lángokban lelték halálukat? A hamu felkavarodik körülöttem, a pólómat az arcom elé húzom. Nem az zavar, hogy mit lélegzem be, hanem az, hogy kit – és ettől fuldokolni kezdek.

Bár a fű itt is teljesen kiégett, és a szürke hó mindent beborít, a Győztesek Falujának tizenkét remekbe szabott háza sértetlenül átvészelte a támadást. Belépek a házba, amelyikben az elmúlt egy évben éltem, bevágom magam mögött az ajtót, majd nekitámaszkodom. Úgy tűnik, senki sem járt itt. Tisztaság van. Síri csend. Minek jöttem vissza a Tizenkettedikbe? Hogyan segít ez a látogatás abban, hogy megválaszoljam a kérdést, ami nem hagy nyugodni?

– Mi a francot csináljak? – suttogom a falaknak. És tényleg nem tudom a választ.

Egy rakás ember nyaggat egyfolytában. Be nem áll a szájuk, az agyamra mennek. Például Plutarch Heavensbee. És az asszisztense, a számító Fulvia Cardew. A körzetek vezetői. A katonai vezérkar. Egyedül Alma Coin nem, a Tizenharmadik Körzet elnöke, ő nem csinál semmit, csak figyel, ötven körül járhat. Vállig érő, egyenes ősz haja valamiért teljesen lenyűgözött. Sehol egy hullám, fodor vagy töredezett hajszál. Tökéletesen egyenes. A szeme is szürke, de nem olyan árnyalatú, mint a Peremből származó embereké. Nagyon halvány, mintha kiszívtak volna belőle minden színt. Mint a latyakos hó, amelyről az jut az ember eszébe, bárcsak elolvadna már.

Azt akarják, hogy elvállaljam a szerepet, amelyet ők találtak ki nekem. A forradalom jelképe. A Fecsegőposzáta. Nem elég, amit tettem, nem elég, hogy szembeszálltam a Kapitóliummal a viadalon, és megadtam a jelet a körzeteknek, hogy összefogjanak. Most azt várják tőlem, hogy a forradalom valódi vezetője legyek, a forradalom arca, hangja, a forradalom megtestesülése. Egy ember, aki a Kapitóliummal már most nyíltan háborúzó körzetek élére áll, és győzelemre viszi a forradalmat. Persze, nem egyedül kell csinálnom. Egy rakás ember segítené a munkámat: sminkesek, öltöztetők, beszédírók, stylistok. Ez a helyzet már önmagában is hátborzongatóan ismerős. Nekem csak el kellene játszanom az előre megírt szerepet. Beülök ugyan a megbeszélésekre, s néha meghallgatom, mit mondanak, de gyakran Alma Coin tökéletes haját bámulom, és megpróbálom kitalálni, hogy igazi-e vagy paróka. Legtöbbször persze az a vége, hogy fogom magam, és kimegyek a tanácsteremből, mert megfájdul a fejem vagy megéhezem, vagy mert muszáj kijönnöm a föld alól, nehogy becsavarodjak. Ilyenkor arra sem veszem a fáradságot, hogy kitaláljak valami mentséget. Csak felállok és kisétálok.

Tegnap délután, ahogy becsukódott mögöttem az ajtó, hallottam, hogy Coin elnök így szól:

– Megmondtam, hogy a fiút kellett volna elsőnek kimenteni. – Peetára céloz. Tökéletesen egyetértek vele. Peetából elsőrangú szószóló lett volna.

Erre kit halásztak ki az Éhezők Viadalának arénájából? Engem, aki nem hajlandó együttműködni. Meg Beeteet, az idős feltalálót a Harmadik Körzetből, akivel a Viadal óta alig találkoztam, mert amint fel tudott ülni a kórházi ágyban, rögtön átszállították a fegyverfejlesztési központba. Nem hülyéskedem, ez tényleg így történt: a kórházi ágyát áttolták az egyik szigorúan titkos katonai épületbe, és azóta csak elvétve bukkan fel Beetee a kajáldában. Baromi okos fickó, és a forradalom lelkes támogatója, de nem az a kimondott vezéregyéniség. Aztán ott van még Finnick Odair, a szexszimbólum a halászok körzetéből, aki megmentette Peeta életét, amikor én már nem tudtam segíteni rajta. Finnickből is vezért akarnak faragni, de előbb azt kell elérniük, hogy képes legyen öt percnél hosszabb ideig egyhuzamban ébren maradni. Még amikor magánál van, akkor is mindent háromszor kell elmondani neki, hogy felfogja. Az orvosok szerint ez annak az áramütésnek az utóhatása, ami az arénában érte; de én tudom, hogy a dolog nem ilyen egyszerű. Tudom, hogy Finnick azért nem képes semmire sem odafigyelni, ami a Tizenharmadik Körzetben történik, mert egyfolytában azon pörög, hogy mit csinálnak Annie-vel – az egyetlen emberrel a földön, akit Finnick igazán szeret – a Kapitóliumban.

Komoly fenntartásokkal ugyan, de megbocsátottam neki, hogy részt vett az összeesküvésben, aminek következtében idekerültem. Neki legalább van valami halvány fogalma arról, min megyek most keresztül. Meg különben is, baromi nehéz haragot tartani valakivel, aki ennyit sír.

Lábujjhegyen osonva járom végig a ház földszintjét, nem akarok zajt csapni. Néha kezembe veszek egy-egy emléktárgyat: a szüleim esküvői fényképét, Prim kék hajszalagját, a könyvet az ehető és gyógynövényekről. A könyv egy sárga virágnál nyílik ki, de gyorsan be is csukom, mert eszembe jut, hogy ezt a képet Peeta festette.

Mi a francot csináljak?

Egyáltalán, van-e értelme bármit is csinálni? Anya, a húgom, Gale és a családja végre biztonságban van. Ami a Tizenkettedik Körzet többi lakosát illeti, ők vagy meghaltak – amin már nem lehet változtatni –, vagy a Tizenharmadik Körzet védelmét élvezik. Így aztán csak a körzetek lázadói maradnak. Én is gyűlölöm a Kapitóliumot, de nem vagyok meggyőződve róla, hogy ha Fecsegőposzátává lépek elő, az javára válik azoknak, akik le akarják győzni. Hogyan is tudnék segíteni a körzeteknek? Hiszen bármit tettem eddig, annak mindig szenvedés és halál lett az eredménye. A Tizenegyedik Körzetben kivégeztek egy öreg bácsit, csak mert elfütyült egy dalt a tiszteletemre rendezett ünnepség végén. Amikor megpróbáltam megakadályozni, hogy halálra korbácsolják Gale-t, a Főbékeőr megtorló akciókat indított a Tizenkettedikben. Cinnát, a stylistomat a viadal kezdetekor a szemem láttára verték félholtra, aztán véres testét kivonszolták az indítószobából, és Plutarch biztos forrásból tudja, hogy a kihallgatások végeztével megölték. A zseniális, rejtélyes és elragadó Cinna is miattam halt meg. Megpróbálom gyorsan kiverni a fejemből ezt a nyomasztó és túlságosan fájdalmas gondolatot, különben biztosan elmegy a maradék józan eszem is.

Mi a francot csináljak?

Ha elvállalom a Fecsegőposzáta szerepét, helyre tudom-e hozni azt a rengeteg kárt, amit eddig okoztam? Van valaki, aki őszintén válaszol erre a kérdésemre? A Tizenharmadik Körzet vezetői között biztosan nincs ilyen ember. Komolyan mondom, most, hogy a családom és Gale végre biztonságban van, legszívesebben megszöknék. De van még egy befejezetlen ügyem. Peeta. Ha tutira tudnám, hogy meghalt, egyszerűen felszívódnék az erdőben, és még csak vissza se néznék. De amíg nem derítem ki, mi lett Peetával, itt kell maradnom.

Furcsa sziszegést hallok a hátam mögül. Sarkon fordulok. A konyhaajtóban fülét lesunyva a világ legrondább kandúrja áll.

– Kökörcsin – mondom. Ezrek haltak meg, de ez a macska túlélte a támadást, ráadásul egész jó bőrben van. Vajon mit ehetett? A spájz ablakát mindig nyitva hagytuk, azon keresztül simán bejuthatott a házba. És biztosan fogott magának mezei egeret. A másik lehetőségbe inkább bele se gondolok.

Leguggolok, és kitárom a karomat. – Gyere ide, öregfiú! – Nem igazán fűlik hozzá a foga. Haragszik, amiért itt hagytuk. Ráadásul nincs nálam kaja, pedig pont azzal sikerült belopnom magamat a szívébe, hogy megkapta tőlem a nyesedéket a vadászzsákmányból. Miután beköltöztünk ide, egy darabig mindketten visszajártunk a régi házunkba, mert ezt az újat nem igazán szerettük, és úgy éreztem, mintha kicsit közelebb kerültünk volna egymáshoz. Ennek az időszaknak szemmel láthatólag vége. Rám villantja rémes sárga szemét.

– Szeretnél találkozni Primmel? – kérdezem. A húgom nevére felkapja a fejét. A saját nevén kívül ez az egyetlen szó, amit megért. Rekedt nyávogásba kezd, és elindul felém. Felkapom, megsimogatom, aztán a szekrényhez lépek, előbányászom a vadásztáskámat, és minden teketória nélkül belegyömöszölöm a macskát. Ez az egyetlen lehetőség, csak így tudom felcsempészni a légpárnás repülő fedélzetére. Prim teljesen odavan érte. A kecskéje, Lady sajnos nem került elő, pedig ő aztán tényleg hasznos jószág.

A fejhallgatóból Gale hangját hallom, azt mondja, most már vissza kell mennünk. De a vadásztáskáról eszembe jutott még valami, amire mindenképpen szükségem van. A pántjánál fogva felakasztom a táskát az egyik szék támlájára, és felrohanok az emeletre, a szobámba. A szekrényemben lóg apa vadászkabátja. Még a Nagy Mészárlás előtt hoztam át a régi házból, mert úgy gondoltam, a puszta jelenléte vigaszt nyújt majd anyának és Primnek, amikor én már halott leszek. Még jó, hogy kimenekítettem, különben most ez is csak egy marék hamu lenne.

A puha bőr tapintása megnyugtat, és egy pillanatra elöntenek a kellemes emlékek, amelyeket ebbe a kabátba burkolózva töltöttem. Aztán – magam sem értem, miért – hirtelen izzadni kezd a tenyerem. Furcsa érzés kerít hatalmába. A borzongás felkúszik a gerincemen. Megpördülök, de a szoba üres. Tisztaság van. És rend. Nem hallottam és most sem hallok semmi nyugtalanító neszt. Akkor meg mitől parázom?

És ekkor megérzem. Az illat. Valami furcsa, émelyítő illat. Az öltözőasztalomon egy vázában szárított virágok, és valami fehér folt, ami elüt a barna szirmoktól. Óvatosan közelebb megyek. Már látom: egy frissen vágott, fehér rózsa. Tövisekkel és selymes szirmokkal. Tökéletesen ép.

Tudom, ki küldte.

Snow elnök.

Émelyegni kezdek a rózsa szagától, és kirohanok a szobából. Mióta lehet ott a virág? Egy napja? Egy órája? A lázadók biztonsági emberei az érkezésem előtt alaposan átfésülték a Győztesek Faluját. Robbanószerkezeteket és lehallgatókészülékeket kerestek, bármi szokatlant. Minden bizonnyal a rózsa fel sem tűnt nekik. A rózsát csak én vettem észre.

A földszinten lekapom a vadásztáskát a szék támlájáról, és vonszolni kezdem a padlón, de szerencsére még időben eszembe jut, hogy benne kuporog az a szegény kandúr. Kint, a ház előtt a pázsiton hadonászni kezdek a légpárnásnak, miközben Kökörcsin vadul vergődik a táskában. A könyökömmel megtaszítom kicsit, de ettől csak még dühösebb lesz. A légpárnás előbukkan a semmiből, és leeresztik nekem a létrát. Abban a pillanatban, hogy hozzáérek, megdermedek az áramtól, és már húznak is fel a gép fedélzetére.

Gale segít leszállni.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Igen – felelem, és a ruhám ujjával letörlöm az izzadságot az arcomról.

Snow elnök egy rózsát küldött nekem! Legszívesebben ezt üvölteném,

de nem biztos, hogy jó ötlet megosztani ezt az információt olyanok füle hallatára, mint Plutarch Heavensbee. Először is, mert mindenki azt hinné, hogy bekattantam. Azt gondolnák, képzelődöm – ami persze egyáltalán nem kizárt –, vagy hogy csúnyán túlreagálom a dolgot – aminek az lenne az egyenes következménye, hogy megemelnék a gyógyszeradagomat, vagyis visszaküldenének álomországba, ahonnan rohadtul szeretnék már elhúzni. Senki sem értené pontosan, hogy ez a virág igazából nem csak egy virág. Még csak nem is Snow elnök virága. Ez a rózsa a bosszú ígérete. Azért nem értenék, mert rajtam kívül nem volt jelen senki a dolgozószobában, amikor az elnök a Győzelmi Körút előtt megfenyegetett.

Az öltözőasztalomon elhelyezett hófehér rózsa Snow elnök személyes üzenete. Egy le nem rendezett ügyre utal. Azt suttogja: Megtalállak. Utolérlek. Talán most is figyellek.

2

Talán kapitóliumi légpárnások közelednek, hogy leszedjék a gépünket? Ahogy a Tizenkettedik Körzet felett repülünk, idegesen figyelem a támadás jeleit, de senki sem üldöz bennünket. Jó néhány perccel később Plutarch arról beszélget a pilótával, hogy a légtér üres. Ettől kicsit megnyugszom.

Gale a panaszosan nyávogó vadásztáska felé biccent:

– Már értem, miért kellett visszamenned.

– Nem sok esélye volt, hogy megtalálom. – Ledobom a táskát az egyik ülésre, mire az utálatos macska mély morgásba kezd. – Fogd már be, hé! – förmedek rá a táskában vergődő állatra, és leülök vele szemben az ablak melletti, párnázott ülésre.

Gale lehuppan mellém.

– Elég gáz a helyzet odalent, mi? – kérdezi.

– Rosszabb nem is lehetne – felelem. A szemébe nézek, és a saját szomorúságomat látom tükröződni benne. Erősen megszorítjuk egymás kezét. Snow elnöknek mégsem sikerült elpusztítania teljesen a Tizenkettedik Körzetet.

Az út hátralévő részét csendben tesszük meg. Körülbelül háromnegyed óra alatt visszaérünk a Tizenharmadik Körzetbe. Gyalog majdnem egy hétbe telne. Bonnie és Twill, a két szökevény a Nyolcadik Körzetből, akikkel tavaly télen találkoztam a vadonban, nem is járt olyan messze úti céljától. De úgy látszik, végül mégsem sikerült eljutniuk ide. Körbeérdeklődtem, tud-e róluk valaki valamit, de senki sem hallotta a nevüket. Valószínűleg odavesztek a vadonban.

A levegőből a Tizenharmadik Körzet sem tűnik valami vidám helynek. Tisztára, mint a Tizenkettedik, csak itt nem füstölögnek a romok – kivéve azokon az archív felvételeken, amelyeket a Kapitólium szokott bejátszani, amikor helyszíni tudósítóik „élőben” jelentkeznek a körzetből. De a föld felett itt sincs nyoma semmi életnek. A Sötétség Napjai óta eltelt hetvenöt évben – amikor a Kapitólium és a lázadó körzetek közt kirobbant háborúban állítólag elpusztult a Tizenharmadik – az új épületek majd mindegyikét a föld alá építették. Néhány fontosabb létesítményt már korábban kiépítettek a föld alatt, hogy háború esetén rendelkezésre álljon egy titkos búvóhely, ahová ki lehet menekíteni Panem kormányának vezetőit, vagy ahol az emberiség végső menedéket találhat, ha a föld felszínén olyan mostohák lesznek a körülmények, hogy nem lehet ott tovább élni. Volt azonban valami, ami a Tizenharmadik Körzet szempontjából még ennél is sokkal fontosabbnak bizonyult: ez a föld alatti építmény volt a Kapitólium atomfegyver-fejlesztési programjának központja. A Sötétség Napjai alatt a Tizenharmadik Körzet lázadói átvették a hatalmat a kormányerőktől, és a nukleáris töltetekkel megpakolt rakétákat a Kapitóliumra irányították, majd üzletet ajánlottak: úgy tesznek, mintha a körzetben minden és mindenki elpusztult volna, ha cserébe a Kapitólium egyszer s mindenkorra leszáll róluk. A Kapitóliumnak az ország nyugati részén rendelkezésére állt egy másik, komolyabb atomfegyver-arzenál, de nem tudták volna megtámadni a Tizenharmadik Körzetet anélkül, hogy az ne hajthasson végre ellencsapást. Ezért kénytelen-kelletlen elfogadták a Tizenharmadik Körzet ajánlatát. A Kapitólium minden földfelszíni épületet elpusztított, és teljesen elvágta a körzetet a külvilágtól. Talán a Kapitólium vezetői úgy gondolták, külső segítség hiányában úgyis szép lassan elpusztul ez a körzet. Ez néhányszor kis híján be is következett, de a tartalékok szigorú beosztásával, megfeszített munkával, vasfegyelemmel és – a Kapitólium váratlan támadásait megelőzendő – folyamatos őrködéssel valahogy mindig sikerült átvészelni a nehéz időszakokat.

A körzet lakosai szinte kizárólag a föld alatt élnek. Elméletileg fel lehet ugyan menni a felszínre, ha valaki sportolni vagy napozni akar, de az ilyesmit kizárólag szigorúan meghatározott időpontokban engedélyezik. Az előre meghatározott napirendtől tilos eltérni. Reggelente mindenkinek be kell dugnia a jobb karját egy furcsa gépbe, ami halványpiros tintával rátetoválja az aktuális napirendet az ember alkarjának puha bőrére. 7 óra 00 – reggeli. 7 óra 30 – konyhai szolgálat. 8 óra 30 – Oktatási Központ, 17-es terem. És így tovább. A tintát nem lehet lemosni, egészen az utolsó bejegyzésig: 22 óra 00 – fürdés. Az esti fürdés idejére megszűnik a tinta vízállósága, és az egész napirend eltűnik. A 10 óra 30-as villanyoltás jelzi, hogy – az éjszakásokat kivéve – mindenkinek le kell feküdnie.

Az elején – amikor még betegen feküdtem a kórházban – megúsztam a tetoválást. De mióta anyával és a húgommal beköltöztünk a 307-es lakófülkébe, tőlem is elvárták, hogy alkalmazkodjam az előírásokhoz. Mondjuk, a kajálásokat leszámítva nem igazán érdekel, hogy mit firkálnak a karomra. Legtöbbször a lakófülkében lógok vagy a körzetben császkálok, néha keresek magamnak egy eldugott zugot, és lefekszem aludni egy elhagyott szellőzőcsatornában. Vagy a mosodában, a vízvezetékek mögött. Vagy az Oktatási Központ egyik szekrényében. Azt például nagyon bírom, mert ott aztán tényleg nem zargatnak, ugyanis soha senkinek nincs szüksége iskolai felszerelésekre. A Tizenharmadik Körzetben annyira takarékoskodnak mindennel, hogy a pazarlás bűncselekménynek számít. Szerencsére a Tizenkettedik Körzetben az emberek sosem éltek pazarlóan, így nem volt nehéz megszokni a dolgot. Egyszer, az egyik tanácskozáson szemtanúja voltam, hogy Fulvia Cardew összegyűr egy papírlapot, amelyre előtte mindössze néhány szót firkált le. A többiek olyan pillantásokat vetettek rá, mintha legalábbis megölt volna valakit. Fulvia fülig vörösödön, ami még jobban kiemelte a pufók arcát díszítő ezüstszínű virágmintákat. Fulvia maga volt a megtestesült mértéktelenség. A körzetben nem sok szórakozási lehetőség akad, s jókat szoktam derülni, ahogy a maroknyi elkényeztetett kapitóliumi „lázadó” megpróbál beilleszkedni a közösségbe. Szenvednek ám, rendesen.

Nem tudom, meddig tűrik még, hogy nagy ívben teszek a vendéglátóim által előírt napirendre. Egyelőre nem cseszegetnek, mert a dokik „zavart tudatállapotú”-nak minősítettek – miként arról műanyag kórházi karkötőm is tanúskodik –, ezért mindenki kénytelen eltűrni a viselkedésemet. De ez nem tarthat örökké. És előbb-utóbb tutira elfogy a türelmük a Fecsegőposzáta-kérdéssel kapcsolatban is.

Gale lekísér a leszállópályától a 307-es lakófülkéig vezető hosszú lépcsősoron. Mehettünk volna lifttel is, de arról mindig az a lift jut eszembe, amelyikkel a viadalon felmentem az arénába. Nehezen bírom megszokni, hogy szinte egyfolytában a föld alatt vagyunk. De a házban talált fehér rózsa miatt – megérkezésem óta először – örülök, hogy eltűnhetek a mélyben. Most valahogy nagyobb biztonságban érzem magam idelent.

Habozok, mielőtt benyitnék a 307-es ajtón, nem tudom, milyen kérdésekkel bombáz majd anya és Prim.

– Mit mondjak nekik a Tizenkettedikről? – fordulok Gale felé.

– Nem hiszem, hogy nagyon faggatni fognak a részletekről – feleli Gale. – Látták, ahogy a tűz felperzselte a körzetet. Szerintem jobban izgatja őket, hogy hogyan dolgozod fel, amit láttál. – Gale megérinti az arcomat. – És ami azt illeti, ez engem is jobban érdekel.

Egy pillanatra hozzányomom az arcomat a tenyeréhez. – Valahogy majd túlélem.

Aztán mély lélegzetet veszek, és benyitok. Anya és a húgom már hazaért. 18 óra 00 – Elmélkedés. Itt az ideje a vacsora előtti, előírás szerinti félórás pihenőnek. Aggodalmas arccal néznek rám, megpróbálják kitalálni, milyen lelkiállapotban vagyok. Mielőtt bármit kérdezhetnének, kinyitom a vadásztáskát, és a 18 órára előírt kötelező pihenő helyett macskadögönyözés lesz a program. Prim a padlón ülve pityereg és ringatja Kökörcsint, ezt a rusnya kandúrt, aki csak azért hagyja abba időnként a dorombolást, hogy fújjon egyet rám. Amikor Prim a nyakába köti kék szalagját, a nagyképű dög szemrehányó pillantást vet rám.

Anya a mellkasára szorítja az esküvői fényképet, aztán a gyógynövényes könyvvel együtt berakja a körzettől kapott fiókos szekrénybe. Apa kabátját az egyik szék támlájára terítem. Egy pillanatra úgy érzem, mintha otthon lennék. Talán mégsem volt teljesen felesleges ez a kiruccanás a Tizenkettedikbe.

Ahogy elindulunk az étkezdébe (18 óra 30 – Vacsora), Gale kommunikarkötője pityegni kezd. A szerkentyű leginkább egy óriási karórára emlékeztet, de valójában szöveges üzeneteket lehet fogadni rajta. A kommunikarkötő különleges kiváltság, csak az igazán fontos emberek kaphatnak ilyet. Gale azzal érdemelte ki ezt a megtiszteltetést, hogy kimentette az embereket a Tizenkettedik Körzetből.

– Fel kell mennünk a Parancsnokságra – fordul felém.

Pár lépéssel mögötte haladok, és megpróbálom összeszedni magam, mert nagy valószínűséggel megint egy agyzsibbasztó megbeszélés következik, ahol megpróbálnak rávenni, hogy vállaljam el a Fecsegőposzáta szerepét. Egy pillanatra megállok a Parancsnokságnak nevezett, csúcstechnológiával felszerelt tanácskozóterem ajtajában. Van itt minden: számítógép-vezérelt beszélő falak, a különböző körzetek elektronikus térképei, amelyeken nyomon követhetők a csapatmozgások, és egy hatalmas, négyszögletű vezérlőpult, amelyhez még véletlenül sem szabad hozzányúlni. Senki sem vesz észre, mert mindenki a terem túlsó végében ácsorog egy tévé előtt, amelyen egész nap a kapitóliumi adás megy. Éppen azon gondolkodom, hogy simán leléphetnék, amikor a nagydarab Plutarch – aki addig eltakarta a képernyőt – észrevesz, és integetni kezd, hogy menjek oda hozzájuk. Vonakodva elindulok, de elképzelni sem tudom, mi lehet ilyen fontos. A tévében mindig ugyanaz megy. Felvételek a háborús övezetekből. Propagandafilmek. A Tizenkettedik Körzet bombázásának képei. Snow elnök legfrissebb, a lázadóknak szánt fenyegető üzenete. Éppen ezért elsőre üdítő változatosságnak tűnik, amikor a képernyőn meglátom Caesar Flickermant, az Éhezők Viadalának elnyűhetetlen házigazdáját, amint festett arccal, csillogó öltönyben interjúhoz készülődik. Aztán a kamera távolodni kezd, és megpillantom Flickerman vendégét. Az illető nem más, mint Peeta.

Nem bírom magamban tartani a döbbenetet. Elakad a lélegzetem, aztán felnyögök, mint amikor víz alá nyomják az ember fejét, és az oxigénhiány elviselhetetlenné válik. Félrelököm az előttem állókat, és a kezemet a képernyőre téve megállok Peeta előtt. A szemét fürkészem, a fájdalom, a megtörtség jelei után kutatok, a kínvallatások borzalmainak nyomát keresem. De semmit sem találok. Peeta egészségesnek tűnik, szemmel láthatólag ereje teljében van. A bőre sima és ragyog, mintha valami bőrápoló kúrán esett volna át. Nagyon nyugodtnak és komolynak tűnik. Nehezen tudom összeegyeztetni ezt a képet azzal a véresre vert fiúval, aki rémálmaiban kísért.

Caesar kényelembe helyezi magát a székében Peetával szemben, és hosszan méregeti a fiút. – Nos... Peeta... Üdvözöllek a műsoromban. Örülök, hogy újra vendégül láthatlak.

Peeta halványan elmosolyodik.

– Fogadni mernék, hogy azt hitte, a múltkori lesz az utolsó interjúnk, Caesar – mondja.

– Bevallom, tényleg azt hittem – feleli Caesar. – A Nagy Mészárlás előestéjén... Nos, ki gondolta volna akkor, hogy még viszontlátjuk egymást?

– Ez a találkozó nem szerepelt a terveimben, az biztos – feleli Peeta, és elfintorodik.

– Azt hiszem, mindenki számára világos volt, hogy mi a terved – folytatja Caesar kicsit előrehajolva. – Fel akartad áldozni magad, hogy Katniss Everdeen és a gyermeketek, akit a szíve alatt hord, túléljék a mészárlást.

– Igen – bólint Peeta. – Pontosan erre készültem – teszi hozzá, és közben végigtapogatja a szék karfáját borító kárpit mintáját. – De úgy tűnik, nem csak nekem volt tervem.

Igazad van, nem csak neked volt terved – gondolom. Vajon Peeta már rájött, hogy a lázadók kihasználtak bennünket? Hogy a megmentésemre szervezett akciót már rég eltervezték? És arra vajon rájött, hogy a mentorunk, Haymitch Abernathy mindkettőnket elárult egy olyan ügyért, amely látszólag teljesen hidegen hagyta?

A válasz után beálló rövid csendben a kamera Peetán időz. Észreveszem a ráncokat a homlokán. Rájött, vagy elmondták neki. De a Kapitólium nem végezte ki, nem büntette meg. Ez pedig jelen pillanatban felülmúlja legvérmesebb reményeimet is. Képtelen vagyok betelni a testileg és szellemileg tökéletesen ép Peeta látványával. Úgy árad szét bennem, mint a morfling, amit az elmúlt hetekben a kórházban kaptam fájdalomcsillapító gyanánt.

– Nem mesélnél nekünk az arénában töltött utolsó éjszakáról? – kérdezi végül Caesar. – Segíthetnél tisztázni néhány dolgot.

Peeta bólint, de nem válaszol azonnal.

– Az utolsó éjszaka... Na, hol is kezdjem... Először is azt kell elképzelned, milyen érzés volt bent lenni az arénában. Olyan vagy, mint egy rovar, ami beszorul egy forró levegővel teli üvegbura alá. Körülötted a zöld és buja dzsungel... A hatalmas óra, amelynek mutatói megállíthatatlanul járnak körbe, és számolják az életedből hátralévő időt. Minden óra valami újabb rettenetet tartogat. Nem tudod kiverni a fejedből, hogy az első két nap tizenhatan haltak meg. Közülük néhányan azért, mert meg akartak védeni téged. Tisztában vagy vele, hogy ha ilyen tempóban fogyatkoztok, reggelre mind egy szálig halottak lesztek. Egyvalakit kivéve. A győztest. És a terveidben sehol sem szerepel, hogy te leszel a győztes.

Kiver a víz, ahogy visszagondolok. A kezem lecsúszik a tévé képernyőjéről, és ernyedten lóg a testem mellett. Peeta a szavakkal is ugyanolyan jól bánik, mint az ecsettel. Könnyűszerrel életre kelti a viadal minden borzalmát.

– Miután bekerülsz az arénába, a külvilág fényévekre távolodik tőled – folytatja Peeta. – A szeretteid meghalnak számodra. Minden, amit valaha szerettél, gyakorlatilag megszűnik létezni. A rózsaszín égbolt, a dzsungel szörnyetegei és a véredre szomjazó kiválasztottak válnak a téged körülvevő végső valósággá, az egyetlen valósággá, ami valaha számított. És bármilyen rosszul érzed magad tőle, muszáj hozzászoknod a gondolathoz, hogy előbb-utóbb ölnöd kell, mert az arénában csak egy kívánságod van. Ez a kívánság pedig nagyon sokba kerül.

– Az életedbe – veti közbe Caesar.

– Dehogyis. Annál sokkal többe. Ha ártatlan embereket ölsz – mondja Peeta –, az többe kerül, mint az életed.

– Többe, mint az életed – ismétli Caesar fojtott hangon.

Síri csend telepszik a stúdióra, és szinte érzem, ahogy szétterjed Panem egészén. Az ország minden lakója egy emberként tapad a tévéképernyőre. Mert eddig még soha senki nem beszélt arról, hogy milyen bent lenni az arénában.

Aztán Peeta így folytatja:

– Ezért aztán az ember görcsösen ragaszkodik ahhoz az egy kívánsághoz. Nekem az utolsó éjjel az volt a kívánságom, hogy megmenthessem Katnisst. De mindent egybevetve mégsem tartottam helyesnek a dolgot, pedig akkor még nem tudtam a lázadókról. Minden olyan zavarosnak tűnt. Kezdtem bánni, hogy nem hallgattam Katnissre, és nem menekültünk el együtt, amikor még megtehettük volna. De akkor már nem lehetett kiszállni.

– Túlságosan magával ragadott Beetee terve, nem? Amikor bele akarta vezetni az áramot a tóba – veti fel Caesar.

– Túlságosan lefoglalt, hogy eljátsszam, milyen jóban vagyok a többiekkel. Sosem lett volna szabad hagynom, hogy elválasszanak bennünket egymástól! – fakad ki Peeta. – Akkor veszítettem el Katnisst.

– Amikor te a fánál maradtál, ő pedig Johanna Masonnel lement a tóhoz a huzaltekerccsel – tisztázza a részleteket Caesar.

– Nem akartam ott maradni! – mondja felháborodottan Peeta. – De ha tovább vitatkozom Beeteevel, a szövetség felbomlását kockáztatom. És amikor elvágták a huzalt, elszabadult a pokol. Csak néhány részletre emlékszem. Próbáltam megtalálni Katnisst. Végignéztem, ahogyan Brutus megöli Chaffet.

Aztán végeztem Brutusszal. Katniss a nevemet kiáltotta. Aztán becsapott a villám a fába, és az aréna körüli erőtér egyszerűen felrobbant.

– Katniss robbantotta fel, Peeta – mondja Caesar. – Láttad a felvételeket.

– Nem tudta, mit tesz. Egyikünk sem értette pontosan Beetee tervét. A felvételen az is látszik, hogy Katnissnek fogalma sincs, mit kezdjen azzal az átkozott huzallal – vág vissza Peeta.

– Jól van, Peeta. Nekem mégis roppant gyanúsnak tűnik ez az egész – jegyzi meg Caesar. – Mintha Katniss mindvégig tudott volna a lázadók tervéről.

Peeta felugrik a székéből, és Caesar arcába hajolva megmarkolja a műsorvezető székének karfáját. – Tényleg? Akkor biztosan arról is tudott, hogy Johanna majd kis híján agyonüti a huzaltekerccsel, mi? Talán az áramütést is belekalkulálta, ami majdnem agyonvágta? Meg a rakétákat, amiket utána lőttek fel az arénában? – Peeta most már kiabál. – Katnissnek fogalma sem volt az egészről, Caesar! Egyikünk sem tudott semmit. Csak egy dolog volt biztos: meg akartuk menteni egymást!

Caesar Peeta mellkasára teszi a kezét, hogy védje magát és csillapítsa a fiú dühét.

– Jól van, Peeta, hiszek neked – mondja.

– Szuper – mondja Peeta, és ahogy hátralép, beletúr a hajába, összekócolva gondosan belőtt szőke fürtjeit, majd visszaül a székébe. Látszik rajta, hogy nagyon felkavarta a beszélgetés.

Caesar vár egy kicsit, Peetát fürkészi, aztán azt kérdezi:

– Mi a helyzet a mentorotokkal, Haymitch Abernathyvel?

Peeta vonásai megkeményednek.

– Fogalmam sincs, Haymitch miről tudott, és miről nem.

– Elképzelhetőnek tartod, hogy részt vett az összeesküvésben? – kérdezi Caesar.

– Sosem beszélt róla – feleli Peeta.

Caesar nem hagyja lerázni magát.

– Mégis, mit gondolsz?

– Azt gondolom, hogy nem kellett volna bíznom benne – feleli Peeta. – Ez minden.

Én nem találkoztam Haymitchcsel, mióta rátámadtam a légpárnáson, és csúnyán összekarmoltam az arcát. Biztosan nagyon szenved ezen a helyen.

A Tizenharmadik Körzetben szigorúan tilos bármiféle szeszes ital előállítása és fogyasztása. Még a fertőtlenítéshez használt alkoholt is zárható szekrényekben tárolják a kórházban. Haymitchet végül utolérte a végzet: józanságra kárhoztatták. Ráadásul itt biztosan nincsenek dugikészletei vagy házi főzésű kotyvalékai, amelyekkel enyhíteni tudná az elvonási tüneteket. Elzárták szegényt, amíg sikerült leszoknia a piáról. Mondjuk amilyen állapotban volt, nem lett volna szerencsés, ha megjelenik a nyilvánosság előtt. Biztos rengeteget szenvedett, de mióta rájöttem, hogy egész idő alatt félrevezetett bennünket, rohadtul nem bírom sajnálni. Remélem, nézi az adást. Szeretném, ha a saját szemével látná, hogy Peeta, hozzám hasonlóan, megtagadja őt.

Caesar megveregeti Peeta vállát.

– Abbahagyhatjuk, ha akarod.

– Talán nem beszéltünk meg mindent? – jegyzi meg Peeta keserűen.

– Kíváncsi lettem volna még arra is, mi a véleményed a háborúról, de ha túlságosan feldúlt vagy... – kezdi Caesar.

– Egyáltalán nem vagyok feldúlt. Szívesen válaszolok a kérdésre – mondja Peeta, aztán mély lélegzetet vesz, egyenesen a kamerába néz, és így folytatja: – Azt szeretném, ha egy pillanatra mindenki belegondolna, hogy miről is szól ez a háború. Függetlenül attól, hogy a Kapitólium vagy a lázadók oldalán áll. Gondolják végig, mint jelent ez a háború nekünk, embereknek. Egyszer már majdnem sikerült kiirtanunk egymást. Saját magunkat. És most még kevesebben vagyunk. A körülményeink pedig még rosszabbak. Tényleg erre van szükségünk? Tényleg azt akarjuk, hogy az emberiség végleg eltűnjön? Annak reményében, hogy... Tényleg, minek is a reményében? Hogy néhány szerencsés faj örökölje a föld füstölgő romjait?

– Nem igazán értem... Nem tudlak követni... – szakította félbe Caesar.

– Nem harcolhatunk egymás ellen – magyarázza Peeta. – Ha így folytatjuk, a végén ahhoz sem maradunk elegen, hogy fenntartsuk magunkat. Ha nem teszi le mindenki a fegyvert nagyon sürgősen, akkor mindennek vége.

– Azt szeretnéd, hogy a harcoló felek tűzszünetet kössenek? – kérdezi Caesar.

– Igen, azt – feleli Peeta fáradtan. – Mi lenne, ha szólnánk az őreimnek, és visszakísérnének a szobámba, hogy megépíthessem a következő száz kártyaváramat?

Caesar a kamera felé fordul, és ezt mondja:

– Rendben van. Azt hiszem, ezzel mára végeztünk is. Folytatódjék hát a műsor.

Bejátszanak valami zenét, aztán egy nő jelenik meg a képernyőn, és sorolni kezdi, hogy előreláthatólag milyen termékeknél kell majd hiányra számítani a Kapitóliumban. Friss gyümölcs, napelem, szappan. Szokatlan érdeklődéssel bámulom a bemondónőt, mert tudom, hogy mindenki arra vár, hogyan reagálok az interjúra. De ilyen rövid idő alatt képtelenség mindezt feldolgozni – az örömöt, hogy Peeta életben van és sértetlen, azt, hogy tisztázott a vád alól, miszerint összejátszottam a lázadókkal, és azt, hogy a tűzszüneti javaslat után biztosan nem tudja majd lemosni magáról, hogy összejátszik a Kapitóliummal. Valahogy mégis sikerült úgy kifejtenie a véleményét, mintha mindkét harcoló felet elítélné. Most azonban, amikor a lázadók csak néhány kisebb győzelmet könyvelhetnek el maguknak, a tűzszünettel legfeljebb annyit érnének el, hogy ugyanolyan helyzetbe kerülnénk, mint a háború előtt. Vagy még rosszabba.

Hallom, ahogy a hátam mögött állók máris fújni kezdenek Peetára. A falak az áruló, a hazug és az ellenség szavakat verik vissza. Mivel nem tudok osztozni a lázadók felháborodásában, viszont felháborodásuk jogosságát sem tudom őszintén vitatni, úgy döntök, az a legokosabb, ha minél előbb lelépek. Ahogy az ajtóhoz érek, Coin hangja válik ki a lármából.

– Még nem kapott engedélyt a távozásra, Katniss közlegény!

Coin egyik embere megragadja a karomat. Nem szorít erősen, de mióta kijöttem az arénából, minden szokatlan érintésre védekezően reagálok. Kirántom a karomat a fickó szorításából, és rohanni kezdek, végig a folyosón. A hátam mögül dulakodás hangjait hallom, de nem állok meg. Gyorsan végigveszem magamban a rejtekhelyeimet, és végül az Oktatási Központ szekrényében kötök ki, egy láda kréta mellett kuporogva.

– Szóval életben vagy – suttogom, és a tenyerembe temetem az arcomat, de közben vigyorgok, mint a fakutya. Peeta él. És áruló lett. De ez most valahogy nem tud érdekelni. Az sem érdekel, hogy mit mond, vagy ki miatt mondja, amit mond. Egyedül az számít, hogy tud beszélni.

Kis idő múlva kinyílik a szekrény ajtaja, és valaki becsusszan mellém.

Gale rogy le mellettem. Vérzik az orra.

– Mi történt? – kérdezem.

– Úgy tűnik, útban voltam Boggsnak – feleli vállat vonva. A ruhám ujjával letörlöm a vért az orráról. – Csak óvatosan!

Nagyon igyekszem. Abbahagyom a törölgetést, és inkább vigyázva hozzányomkodom a ruhát Gale orrához.

– Melyikük az? – kérdezem.

– Ne mondd már, hogy nem tudod. Coin jobbkeze. És seggnyalója. Amelyik meg akart állítani. – Gale eltolja a kezemet. – Elég! El fogok vérezni, ha nem hagyod abba!

A vér, amely addig épphogy csak csordogált Gale orrából, most már vastag csíkban folyik. Tényleg jobb lesz, ha felhagyok az elsősegélynyújtással.

– Te leálltál bunyózni azzal a vadállattal?

– Nem, csak elálltam az ajtót, amikor követni akart téged. Aztán a könyöke valahogy beleakadt az orromba – meséli Gale.

– Tuti, hogy ezért büntetést kapsz – mondom.

– Már túl vagyunk rajta – mondja Gale, és megmutatja a csuklóját. Értetlenül meredek rá. – Coin elvette a kommunikarkötőmet.

Muszáj az ajkamba harapnom, nehogy elröhögjem magam. Röhejesnek találom a dolgot.

– Nagyon sajnálom, Gale Hawthorne közlegény – mondom végül.

– Ne tegye, Katniss Everdeen közlegény – vigyorog rám a fiú. – Amúgy is tiszta idiótának éreztem magam azzal a vacakkal a karomon – teszi hozzá, aztán egyszerre felnevetünk. – Durván lefokoztak – teszi hozzá Gale, amikor újra levegőhöz jut.

Ez az egyik legjobb dolog a Tizenharmadik Körzetben: hogy visszakaptam Gale-t. Eredetileg úgy volt, hogy a Kapitólium parancsára össze kell házasodnunk Peetával, de mióta ez lekerült a napirendről, sikerült felmelegítenünk a barátságunkat Gale-lel. Gale nagyon jó fej. Nem erőszakoskodik, nem próbál lesmárolni, nem magyaráz a szerelemről. Talán mert az utóbbi időben nagyon beteg voltam, vagy mert nem akar rám telepedni, vagy mert tudja, hogy szemétség lenne úgy nyomulni, hogy közben Peeta a Kapitólium fogságában van. Akárhogy is, végre megint van valaki, akivel megoszthatom á titkaimat.

– Kik ezek. Gale? – kérdezem.

– Ugyanolyan emberek, mint mi. Csak nekünk a Tizenkettedikben szenünk volt, nekik meg itt, a Tizenharmadikban atomfegyvereik vannak – feleli Gale.

– Szeretném azt hinni, hogy a Tizenkettedik Körzet nem hagyta volna cserben a lázadókat, ahogy a Tizenharmadik tette a Sötétség Napjai idején – mondom.

– Ezt sosem tudjuk meg. Simán lehet, hogy mi is ezt tettük volna, ha a fegyverletétel és az atomháború közül kell választanunk– magyarázza Gale. – De azért meg kell hagyni, lenyűgöző, hogy egyáltalán sikerült túlélniük.

Talán azért, mert felperzselt körzetem hamvai még mindig a cipőmön vannak, most először jutok el odáig, hogy megadjak valamit a Tizenharmadik Körzet lakóinak, amit eddig megtagadtam tőlük: az elismerést. Az elismerést, mert képesek voltak életben maradni, amikor erre szinte semmi esélyük nem volt. Az első évek borzalmas megpróbáltatásokat tartogattak számukra: összezsúfolva éltek föld alatti kamráikban, miután a kapitóliumi bombázók a földdel tették egyenlővé a városukat. A lakosságot megtizedelték, nem maradtak szövetségeseik, akikhez segítségért fordulhattak volna. Az azóta eltelt hetvenöt évben önellátóvá váltak, az állampolgárokat kivétel nélkül besorozták a hadseregbe, és mindenféle külső segítség nélkül felépítettek egy új társadalmat. Ha a himlőjárvány nem rontja le a születési arányszámot, most még erősebbek lehetnének, és nem lenne szükségük a génállomány frissítésére és új „tenyészállatokra”. Lehet, hogy a társadalmuk militarista és túlszabályozott, és az embereknek semmi humorérzékük, de mégis fennmaradtak. Itt vannak. És készek szembeszállni a Kapitóliummal.

– Mindenesetre elég sokáig tartott, mire összeszedték magukat, és újra felbukkantak a színen – jegyzem meg.

– Nem volt könnyű dolguk. Ki kellett építeniük egy lázadókból álló magot a Kapitóliumban, és titokban kellett szervezkedniük a körzetekben – magyarázza Gale. – Végül pedig szükség volt valakire, aki ezt az egészet mozgásba hozza. Szükségük volt rád.

– Peetára is szükségük lett volna, de úgy látszik, erről időközben teljesen megfeledkeztek – mondom.

Gale tekintete elkomorult.

– Lehet, hogy Peeta a ma esti interjújával súlyos károkat okozott A lázadók többsége természetesen gondolkodás nélkül elveti majd a tűzszüneti javaslatot. De vannak körzetek, ahol a felkelés még nem áll erős lábakon. Teljesen nyilvánvaló, hogy a tűzszünet Snow elnök ötlete. De mivel Peeta vetette fel a javaslatot, az egész valahogy olyan ésszerűnek hangzott.

Bár tartok tőle, mit válaszol majd Gale, mégis felteszem neki a kérdést:

– Szerinted mit akar Peeta ezzel az egésszel?

– Talán megkínozták. Vagy máshogy kényszerítették. Arra tippelek, hogy lepaktált velük, hogy megvédjen téged. Talán azért volt hajlandó előállni a tűzszüneti javaslattal, mert Snow megengedte neki, hogy úgy állítson be téged, mint egy összezavarodott terhes lányt, akinek halvány fogalma sem volt, mi folyik körülötte, amikor a lázadók foglyul ejtették és elhurcolták. Így ha a körzetek elveszítik a háborút, lesz még valami esélyed, hogy kegyelemben részesülj. Feltéve, ha ügyesen játszod a szereped.

Valószínűleg még mindig totál döbbentnek tűnök, mert Gale nagyon lassan így folytatja: – Katniss... A srác még mindig azon mesterkedik, hogy megmentse az életedet.

Megmentse az életemet? Először nem értem, de aztán leesik. A viadal még nem ért véget. Elhagytuk ugyan az arénát, de mivel Peetát és engem még nem öltek meg, Peeta utolsó kívánsága – miszerint bármi áron megvédi az életemet – még nem veszítette érvényét. Azt szeretné, ha meghúznám magam, és akkor – még ha rabként is – biztonságban maradnék a háború végéig. És akkor egyik oldalnak sem lenne rá semmi különösebb oka, hogy végezzen velem. És mi lesz Peetával? Ha a lázadók győznek, az rá nézve katasztrofális következményekkel járna. Ha a Kapitólium győz? Ki tudja? Talán mindkettőnknek megkegyelmeznek – ha ügyesen játszom a szerepemet –, és megnézhetjük, hogyan folytatódik a viadal...

Emlékképek villannak fel bennem: a Ruta testébe fúródó lándzsa az arénában, a főtéren felállított szégyenfáról ájultan lógó Gale, a Tizenkettedik Körzet hullahegyekkel borított pusztasága. És mindez miért? Miért? Egyre vérlázítóbbnak tartom ezt az egészet. De eszembe jutnak más dolgok is. Például a lázadás első szikrája a Nyolcadik Körzetben. Amikor a győztesek összekulcsolták a kezüket a Nagy Mészárlás előestéjén. És a pillanat, amikor – nem merő véletlenségből, hanem szántszándékkal – kilőttem a nyilat az arénát körülvevő erőtérbe. Mennyire vágytam rá, hogy a nyíl jó mélyen belefúródjon ellenségeim szívébe.

Ahogy felpattanok, felborítok egy ceruzákkal teli dobozt. A cerkák szanaszét szóródnak a padlón.

– Hé, mi van? – néz rám Gale kérdőn.

– Nem köthetnek tűzszünetet – mondom, és lehajolok, hogy összeszedjem és visszadobáljam a dobozba a grafitceruzákat. – Nem táncolhatunk vissza.

– Tudom – mondja Gale, és felmarkol egy rakás ceruzát, aztán az aljukat a padlóhoz ütögetve szépen elrendezi őket.

– Akármi volt is Peeta célja ezzel a javaslattal, nincs igaza. – A hülye cerkák sehogy sem akarnak beleférni a dobozukba, és ahogy megpróbálom visszagyömöszölni őket, idegességemben jó párat eltörök.

– Tudom – mondta Gale. – Add ide – mutat a ceruzákra. – A végén még teljesen felaprítod őket. – Elveszi tőlem a dobozt, és gyors, határozott mozdulatokkal megtölti ceruzákkal.

– Peeta nem tudja, hogy a Kapitólium mit művelt a Tizenkettedik Körzettel. Ha látta volna, mi maradt az otthonából... – kezdem.

– Katniss, nincsen vita köztünk. Ha egyetlen gombnyomással megölhetnék mindenkit, aki a Kapitóliumnak dolgozik, megnyomnám azt a gombot. Gondolkodás nélkül. – Gale becsúsztatja az utolsó ceruzát a dobozba, aztán becsukja a tetejét. – A kérdés inkább az, hogy te mi a francot akarsz csinálni.

A végén kiderül, hogy a kérdésre, amelyen már hetek óta rágódom, csak egyetlen válasz létezik. De Peeta akciója kellett hozzá, hogy én is rájöjjek.

Mi a francot csináljak?

Mély lélegzetet veszek. Kissé megemelem a karomat – mintha még mindig rajtam lennének a fekete-fehér szárnyak, amelyeket Cinnától kaptam –, aztán leeresztem a testem mellé.

– Én leszek a Fecsegőposzáta.

3

Kökörcsin befészkelte magát Prim könyökhajlatába – visszatért régi melójához: megvédi a húgomat az éjszakától –, a szeme visszaveri az ajtó fölötti biztonsági lámpa halvány fényét. Prim szorosan odabújik anyához. Ahogy ott alszanak, pont úgy néznek ki, mint az aratás napjának hajnalán, azon a napon, amikor önként jelentkeztem a húgom helyett az Éhezők Viadalára. Külön ágyam van, mert még lábadozom, de különben sem tudna senki aludni mellettem, mert egész éjjel rémálmaim vannak, és összevissza hánykolódom.

Miután órákon át forgolódom, kénytelen vagyok elfogadni, hogy ma éjjel sem fogok aludni. Kökörcsin gyanakvó tekintettel figyel, ahogy a járólappal borított hideg padlón lábujjhegyen odaosonok a szekrényemhez.

A középső fiókban vannak a kormány által kiutalt ruháim. Mindenki egyforma szürke nadrágot és inget visel, de még arra is külön előírások vannak, hogyan kell hordani az egyenruhát. A ruhák alatt tartom azt a néhány holmit, ami akkor volt nálam, amikor kiemeltek az arénából. A fecsegőposzátás dísztűt. Peeta jelképét, az aranymedaliont anya, Prim és Gale fényképével A kis ezüst ejtőernyőt, amelyben a fák megcsapolására használt szerkentyűt tartom, és a gyöngyöt, amelyet Peeta adott nekem néhány órával azelőtt, hogy tönkrevágtam az aréna körüli erőteret. Megérkezésem után elkobozták a gyógykenőcsömet – a kórház számára –, és az íjamat meg a nyilaimat, mert a körzetben kizárólag az őröknek van fegyverviselési engedélyük. Az íjat és nyilakat most a fegyvertárban tartják, gondosan elzárva.

Bedugom a kezemet az ejtőernyőbe, és kitapogatom a gyöngyöt. Törökülésben elhelyezkedem az ágyamon, a hátamat a falnak támasztom, és azon kapom magam, hogy a sima felületű, színjátszó gyöngyöt ide-oda húzogatom az ajkamon. Megnyugtat. Mintha azzal az emberrel váltanék hűvös csókot, akitől kaptam.

– Katniss? – suttogja Prim. Ébren van, engem figyel a sötétben. – Mi baj?

– Semmi. Rosszat álmodtam. Feküdj vissza, aludj – vágom rá gondolkodás nélkül. Prímet és anyát nem avatom be a dolgaimba, ezzel is őket próbálom megóvni.

Prim vigyázva, nehogy felébressze anyát, kikászálódik az ágyból, és Kökörcsinnel a kezében leül mellém az ágyamra. Megérinti a kezemet, amiben a gyöngyöt szorongatom.

– Hideg a kezed – mondja, és betakar bennünket az ágy végében tartott tartalék takaróval. Beburkol Prim és a szőrmók Kökörcsin testének kellemes melege. – Elmondhatod ám, ha bánt valami – szólal meg Prim. – Tudok titkot tartani. Anyának sem mondanám el.

Végérvényesen elmúlt valami: a kislány, akinek az inge úgy lógott hátul, mint a kacsa farka, akinek segítségre volt szüksége, mert nem tudta levenni a konyhaszekrényből a tányérokat, aki azért könyörgött, hogy megnézhesse a cukormázas sütiket a pékség kirakatában, ez a kislány már nem kislány többé, hanem felnőtt nő. Az idő és a tragikus események sora arra kényszerítették, hogy idő előtt felcseperedjen – legalábbis az én ízlésemnek túl gyors ez a tempó –, vérző sebeket varrjon össze, és pontosan tisztában legyen vele, hogy mit kell titokban tartania az anyja előtt.

– Holnap reggel bejelentem, hogy elvállalom a Fecsegőposzáta szerepét – mondom.

– Azért leszel a Fecsegőposzáta, mert te is ezt akarod, vagy azért, mert úgy érzed, kényszerítenek rá? – kérdezi Prim.

Halkan felnevetek.

– Az igazság, azt hiszem, a kettő között van – felelem. – Vagyis nem tudom. Talán inkább mégis ezt akarom. Muszáj vállalnom a dolgot, ha ezzel segíthetek a lázadóknak, hogy legyőzzék Snow elnököt. – Erősebben szorítom a markomban a gyöngyöt. – Csak hát... Peeta... Attól félek, hogy ha mi nyerjük meg a háborút, a lázadók kivégezik majd mint árulót.

Prim elgondolkodik, majd így szól:

– Katniss, nem hiszem, hogy felfogtad, milyen fontos vagy nekik. A fontos emberek mindig megkapják, amit akarnak. Ha azt szeretnéd, hogy Peetának ne essen bántódása, akkor simán elérheted, csak kérned kell.

Igaza van Prímnek, tényleg fontos lehet nekik, hogy én legyek a Fecsegőposzáta. Különben minek vesződtek volna annyit a megmentésemmel? Ráadásul még a Tizenkettedik Körzetbe is elvittek.

– Szerintem bármit kérsz, teljesíteni fogják – ráncolja a homlokát Prím.

– Csak azt nem tudom, hogyan érhetnéd el, hogy tartsák a szavukat.

Eszembe jut a rengeteg hazugság, amivel Haymitch etetett engem meg Peetát, hogy megtegyük, amit akar. Mi tartaná vissza a lázadókat, hogy adott esetben visszatáncoljanak? Egy zárt ajtók mögött elhangzó szóbeli ígéret semmit sem érne a háború után, de nagy valószínűséggel még egy írásos nyilatkozattal se mennék sokra. Ha úgy kívánná az érdekük, szó nélkül kétségbe vonnák a megállapodás érvényességét, vagy akár a létezését is. Hiába lennének tanúi a megállapodásnak a Parancsnokságon, semmi hasznukat nem venném. Ami azt illeti, simán lehet, hogy pont ezek a tanúk írnák alá Peeta halálos ítéletét. Ez így nem elég, a lehető legtöbb szemtanúra lesz szükségem, ha el akarom érni a célomat. Lehetőleg mindenkire, a Tizenharmadik Körzet összes lakosára.

– Nagy nyilvánosság előtt kell megállapodnom velük – mondom. Kökörcsin megcsóválja a farkát, amit az egyetértés jelének tekintek. – Ráveszem Coint, hogy a Tizenharmadik Körzet előtt jelentse be a megállapodás létrejöttét.

– Jó ötlet – mosolyodik el Prim. – Ugyan ez sem jelent garanciát, hogy tartani fogják a szavukat, de így legalább nem tudják majd olyan könnyen felrúgni az egyezséget.

Most, hogy sikerült konkrét megoldást találni a problémára, rögtön megkönnyebbülök.

– Gyakrabban fel kellene keltselek az éjszaka közepén, kiskacsa – mondom.

– Én sem bánnám – mosolyog Prim, és megpuszil. – Most pedig próbálj aludni kicsit, jó? – Megfogadom a tanácsát, és hamarosan el is alszom.

Reggel meglátom a tetoválást a karomon: a hét órai reggelit rögtön egy megbeszélés követi a Parancsnokságon, s ezt most kivételesen egyáltalán nem bánom. Minek várjak tovább, ideje a tárgyra térni. Az étkezdében egy leolvasó elé tartom a karomat, amelyre a napirend mellé valami azonosító számot is tetováltak. Tálcát veszek, és elindulok a kajás pult előtt. Reggelire mindig ugyanazt kapjuk. Egy tál müzli, egy pohár tej meg egy kis adag gyümölcspép vagy zöldségpüré. Ma például répából. Mindent a Tizenharmadik Körzet föld alatti farmjain termesztenek. Az asztalunknál ülök – ezt az asztalt jelölték ki az Everdeen és a Hawthorne család tagjainak, illetve néhány másik menekültnek a Tizenkettedikből –, lapátolom be a kaját, és közben arra gondolok, milyen jó lenne repetázni, pedig tudom, hiába álmodozom. Az élelmezést tudományos alapokra helyezték. Mindenki pont annyi kalóriát kap, hogy kibírja a következő étkezésig; se többet, se kevesebbet. Az adagot az életkor, a testmagasság, a testalkat, az egészségi állapot és a napirendben előírt fizikai munka mennyisége alapján határozzák meg. A Tizenkettedik Körzet menekültjei valamivel több ételt kapnak, mint a Tizenharmadik lakosai. Így akarnak formába hozni bennünket. Gondolom, mert a csontsovány katonák túl gyorsan kifulladnak. Mindenesetre a módszer működik. Egyetlen hónap elég volt, és a menekültek – különösképp a gyerekek – máris egészségesebbnek és erősebbnek tűnnek.

Gale leül mellém, az asztalra teszi a tálcáját. Próbálom megállni, mégis vágyakozva pillantok a tányérjára. Nagyon éhes maradtam. És tudom, hogy Gale bármikor hajlandó nekem adni a kajáját. De hiába fordítom el a tekintetemet, hiába hajtogatom nagy műgonddal a szalvétámat, a következő pillanatban egy kanál répapüré landol a tányéromon.

– Ezt abba kellene hagynod! – fordulok Gale felé. De mivel a következő pillanatban eltűnik a számban a kaja, az ellenkezésem nem lehet túl meggyőző. – Most komolyan, Gale. Ez biztosan törvénybe ütközik. – Az élelemmel kapcsolatos előírások rendkívül szigorúak. Például ha valaki nem tudja megenni, amit kap, és szeretné eltenni későbbre, nem viheti ki az étkezdéből. Valószínűleg a kezdeti időszakban történt valami balhé, talán valaki titokban komolyabb élelmiszerkészletet halmozott fel, nem tudom. Mivel Gale-lel – meg néhány hasonszőrű alakkal a körzetünkből – éveken át elláttuk a családjainkat élelemmel, elég bosszantónak találjuk ezt a dolgot. Az éhséget el tudjuk viselni, de azt nem, hogy valaki megmondja, mit csináljunk a rendelkezésre álló élelmiszerrel. Bizonyos szempontból a Tizenharmadik Körzet még a Kapitóliumnál is szigorúbb ellenőrzés alatt tartja a lakosságot.

– És mit fognak csinálni? – kérdezi Gale. – A kommunikarkötőmet már elvették – teszi hozzá.

Miközben kitörlöm a tányéromat, eszembe jut valami.

– Te, Gale, mi lenne, ha azt mondanám nekik, hogy csak akkor vállalom a Fecsegőposzáta szerepét, ha eltörlik ezt az előírást?

– Azt akarod elérni, hogy törvényesen adhassak neked a kajámból? – kérdezi Gale.

– Dehogyis. Azt akarom elérni, hogy vadászhassunk – mondom. Ez mindjárt felkelti az érdeklődését. – Mindent leadnánk a konyhának, de legalább... – Nem is kell befejeznem a mondatot, Gale pontosan tudja, mire célzok. Végre felmehetnénk a föld alól. Az erdőben vadászhatnánk. Végre újra kettesben lehetnénk.

– Oké, próbáld meg! – bólint rá Gale. – Ennél jobb lehetőség úgysem nagyon adódhat. Ezek most a csillagokat is lehoznák neked az égről.

Gale még nem tud a tervemről, de Peeta élete felér egy ilyen kéréssel. Mielőtt eldönthetném, hogy beavassam-e, vagy sem, egy csengetés jelzi, hogy be kell fejeznünk a reggelit. Már a gondolattól síkideg leszek, hogy egyedül kell szembeszállnom Coinnal.

– Mi a programod? – kérdezem Gale-t.

A karjára pillant, és így felel:

– Atomfizikatörténet-órám lesz. Amúgy már feltűnt a tanárunknak, hogy mennyit hiányzol.

– A Parancsnokságra kell mennem. Elkísérsz? – kérdezem.

– Oké. De lehet, hogy nem engednek be a tegnapi akcióm miatt. – Ahogy a tálcáinkat visszavisszük, Gale így szól: – Szerintem jobban tennéd, ha Kökörcsint is felvennéd a kívánságlistádra. Kizártnak tartom, hogy errefelé bárkinek ismerős lenne a „haszontalan kisállatok” fogalma.

– Ne aggódj, ezek még neki is találnának munkát. Reggelente a mancsára tetoválják az aznapi feladatait – mondom, de azért gondolatban Prim rusnya kandúrját is felveszem a kívánságlistámra.

Coin, Plutarch és az embereik már várnak, mikor betoppanunk a Parancsnokságra. Néhányan rosszalló pillantásokat vetnek Gale felé, de végül nem dobják ki a teremből. Mivel a fejben összeállított listám egyre hosszabb és kuszább, úgy döntök, az lesz a legjobb, ha rögtön kérek egy lapot meg egy ceruzát, és mindent leírok. Mivel most első ízben mutatok érdeklődést a tanácsteremben zajló dolgok iránt, alaposan sikerül meglepnem a jelenlévőket. Többen összenéznek. Lehet, hogy ma tényleg le akartak kapni a tíz körmömről. Coin személyesen nyújtja át nekem a papírt és a ceruzát, aztán mindenki csendben vár, amíg az asztalnál ülve megírom a listát. Kökörcsin. Vadászat. Peeta sértetlensége. A nagy nyilvánosság előtt bejelentve.

Ennyi. Lehet, hogy ez az egyetlen esélyem, hogy alkut kössek velük. Törd a fejed, Katniss. Mit akarsz még? Ott áll mellettem, érzem a közelségét. Gale. Hozzáírom őt is a listához. Nem hiszem, hogy ezt képes lennék nélküle végigcsinálni.

Megfájdul a fejem, a gondolataim megint egyre zavarosabbak. Becsukom a szemem, és elkezdem sorolni a biztosnak vélt dolgokat:

Katniss Everdeennek hívnak. Tizenhét éves vagyok. A Tizenkettedik Körzet az otthonom. Részt vettem az Éhezők Viadalán. Megmenekültem. A Kapitólium gyűlölt ellensége lettem. Peeta fogságba esett. Életben van. Áruló lett, de él. És nekem most meg kell mentenem őt...

Még mindig túl rövidnek érzem a listát. Meg kell próbálnom nagyobb léptékben gondolkodni. Egyelőre nagyon fontos vagyok a lázadóknak, de mi lesz, ha véget ér a háború, és nem kellek majd nekik? Nem kellene kérnem még valamit? Mondjuk a családomnak? Vagy a túlélőknek a körzetemből? A bőröm viszket a holtak hamvaitól. Érzem, ahogy belerúgok egy koponyába, és összerándul a gyomrom. Vér és rózsa illata csapja meg az orromat.

A ceruza a kezemben szinte magától írni kezd. Kinyitom a szemem, és meglátom a girbegurba betűket: ÉN ÖLÖM MEG SNOW ELNÖKÖT. Ha elfogják, saját kezűleg akarok végezni vele.

Plutarch tapintatosan köhint.

– Nos, készen vagy, Katniss?

Felnézek az órára. Már húsz perce ülök az asztalnál. Úgy látszik, nem egyedül Finnick küzd figyelemzavarral.

– Igen – felelem. A hangom rekedt, megköszörülöm a torkomat. – Igen, döntöttem. Elvállalom a Fecsegőposzáta szerepét.

Megvárom, amíg véget ér a megkönnyebbült sóhajtozás, a kölcsönös gratulációk és egymás hátának lapogatása. Egyedül Coin nem reagál semmit. Rezzenéstelen arccal figyel engem.

– De van néhány kikötésem. – Kisimítom a papírt, és elkezdem felolvasni a listát. – A családom megtarthatja a macskáját. – Ez a legegyszerűbben teljesíthető kívánságom, de már ez is vitát kavar. A Kapitólium lázadói nem értik, mi ezzel a probléma – szerintük nyugodtan megtarthatnám a kandúrt –, de a többiek gyorsan felvázolják nekik, milyen nehézségeket okozna ez a körzetnek. Végül abban állapodunk meg, hogy az egész pereputtyom a felső szintre költözik, egy olyan lakásba, amelyhez egy húsz centi vastag, föld fölött nyíló biztonsági ablak tartozik. Kökörcsin kedvére ki-be járkálhat, intézheti a dolgát. A kajáról magának kell gondoskodnia. Viszont ha nem ér haza takarodóig, a vadonban éjszakázik, nincs mese. És ha bármiféle biztonsági problémát okoz, azonnal lelövik.

Ez egész jól hangzik. Szegény macska úgyis önellátó volt, mióta elhagytuk a körzetünket. Persze annak nem örülnék, ha lepuffantanák. Ha meg nagyon lefogy, kap tőlem zsigereket. Feltéve persze, hogy teljesítik a következő követelésemet.

– Vadászni akarok. Gale-lel. Az erdőben – mondom. Erre mindenki elhallgat.

– Nem mennénk messzire – szólal meg Gale. – A saját nyilainkat használnánk. A zsákmányt pedig teljes egészében a konyhának adnánk.

Mielőtt még nemet mondhatnának, sietve hozzáteszem:

– Egyszerűen... megfulladok idelent... Jobban érezném magam, erősebb és gyorsabb lennék, ha... vadászhatnék.

Plutarch sorolni kezdi a nehézségeket – a veszélyeket, az extra biztonsági intézkedések szükségességét, a sérülések kockázatát –, de Coin egyszer csak a szavába vág:

– Nem, Plutarch. Megengedjük nekik. Napi két órát kapnak. Levonjuk a kiképzésükre szánt időből. Negyed mérföldnél messzebbre nem távolodhatnak el. Adóvevőt és nyomkövető bokaperecet kapnak. Mi van még?

Végigfutom a listát.

– Gale. Szükségem van rá, nélküle ezt nem tudom végigcsinálni.

– Szükséged van rá? Amikor nem vesznek a tévékamerák? Azt akarod, hogy mindenhová elkísérjen? Vagy azt szeretnéd, ha úgy mutatnánk be, mint az új szerelmedet? – kérdezi Coin.

Nincs a hangjában semmi gúny vagy rosszindulat, épp ellenkezőleg, nagyon tárgyilagosan beszél. Nekem mégis leesik az állam a döbbenettől.

– Micsoda? – bukik ki belőlem.

– Úgy vélem, az lenne a legjobb, ha folytatódna Katniss jelenlegi románca. Ha ilyen gyorsan elpártol Peetától, könnyen elveszítheti a közönség rokonszenvét – magyarázza Plutarch. – Főleg mivel úgy tudják, hogy terhes.

– Rendben van. A képernyőn Gale úgy jelenik meg, mint egy bajtárs. Ez így megfelel? – fordul felém Coin. Csak bámulok rá, nem bírok megszólalni, mire türelmetlenül megismétli a kérdést. – Ez így Gale-nek is megfelel?

– Azt bármikor be tudjuk adni a nézőknek, hogy unokatestvérek vagytok – veti közbe Fulvia.

– Nem vagyunk unokatestvérek! – csattanunk fel Gale-lel kórusban.

– Jól van, de a látszat kedvéért talán mégsem ártana, ha így jelennétek meg a kamerák előtt – jegyzi meg Plutarch. – A képernyőn kívül azt csináltok, amit akartok. Van még valami?

Teljesen kiakadok, hogy a megbeszélés ilyen irányba ment el. Kiborítóak ezek a célozgatások: hogy ilyen simán dobni tudnám Peetát, hogy belezúgtam Gale-be, hogy az egészet csak megjátszottam. Elvörösödöm. Már a gondolat is végtelenül felháborít, hogy ezek azt hiszik, hogy jelen körülmények között képes vagyok azon agyalni, ki legyen az új szerelmem a kamerák előtt. Végül szabadjára engedem a dühömet, és benyögöm nekik az utolsó, egyben legdurvább követelésemet.

– A háború végén, ha mi győzünk, azt akarom, hogy Peeta kegyelmet kapjon.

Síri csend. Gale kővé dermed. Lehet, hogy be kellett volna avatnom, de nem tudtam, mit szólna hozzá. Főleg Peeta miatt.

– Nem rónak ki rá semmiféle büntetést – folytatom. Aztán hirtelen eszembe jut még valami. – Mint ahogyan a Viadal többi fogságba esett résztvevőjére, Johannára és Enobariára sem. – Őszintén megmondom, nagy ívben teszek a gonosz Enobariára, a Második Körzet kiválasztottjára. Ami azt illeti, nagyon nem bírom, mégis úgy gondolom, szemétség lenne, ha nem szólnék az érdekében.

– Nem! – közli Coin ellentmondást nem tűrő hangon.

– Dehogynem! – vágok vissza. – Nem ők tehetnek róla, hogy maguk a sorsukra hagyták őket az arénában. Ki tudja, mit műveltek velük a Kapitóliumban?

– A többi háborús bűnössel együtt állnak hadbíróság elé, és az ítélőszék döntésének megfelelően bánunk majd velük – mondja Coin.

– Teljes védettséget kapnak mindannyian! – mondom erőteljes, zengő hangon, és felállok a székemből. – És erre személyesen fog ígéretet tenni, méghozzá a Tizenharmadik Körzet lakói és a Tizenkettedik Körzet menekültjei előtt. Minél előbb. Még ma. A bejelentésről készült felvételt pedig bárki bármikor megnézheti majd. Maga és a kormánya garantálja a biztonságukat, különben kereshetnek másik Fecsegőposzátát!

A szavaimat végtelennek tűnő csend követi.

– Na, erről van szó! – suttogja Fulvia Plutarchnak. – Tökéletes lenne. Díszegyenruhában, fegyverropogással a háttérben, egy kevés gomolygó füsttel.

– Igen, pont erre van szükségünk! – helyesel a bajusza alatt dörmögve Plutarch.

Szívesen rájuk dörrennék, de úgy érzem, hiba lenne félrekapni a tekintetemet, úgyhogy inkább farkasszemet nézek Coinnal. Most biztosan azt mérlegeli, megérné-e ultimátumot kötniük velem.

– Mi a véleménye, elnök asszony? – kérdezi Plutarch. – Figyelembe véve az adott körülményeket, kiadhatnánk egy hivatalos közleményt, amelyben biztosítjuk az érintetteket, hogy kegyelmet kapnak. Ráadásul a fiú még nem is... nagykorú.

– Rendben van – szólal meg végül Coin. – De akkor kapd össze magad, Katniss.

– Majd összekapom magam, ha megtörtént a bejelentés – mondom.

– A ma esti Elmélkedés idejére összehívom a Nemzeti Biztonsági Tanácsot – adja parancsba Coin. – Akkor megteszem a bejelentést. Maradt még valami a listádon, Katniss?

Észre sem vettem, de galacsinná gyűrtem a lapot. Most szépen kisimítom az asztalon, és újra elolvasom a girbegurba betűket. – Már csak egyetlen dolog. Én akarom megölni Snow elnököt.

Mióta megismertem, most először látok valami halvány mosolyfélét bujkálni Coin ajkán.

– Ha eljön az ideje, majd eldöntjük pénzfeldobással – mondja.

Talán igaza van. Nem csak nekem fáj a fogam Snow életére. És az biztos, hogy szükség esetén Coinnak sem jelentene gondot, hogy elintézze Panem elnökét.

– Rendben van – egyezem bele végül.

Coin az alkarjára pillant. Neki is tartania kell magát az előírt napirendhez.

– Akkor most rád bízom a lányt, Plutarch – mondja, azzal a tanácsadóival a sarkában távozik a helyiségből. Csak Plutarch, Fulvia, Gale és én maradunk a teremben.

– Pompás! Pompás! – kiáltja Plutarch, majd a székébe süpped, és az asztalra könyökölve dörzsölni kezdi a szemét. – Tudjátok, mi hiányzik nagyon? Jobban, mint bármi? A kávé. De most komolyan. Tényleg olyan nagy kérés lenne, hogy kapjunk valamit, amivel leöblíthetjük a zabkását és a répapürét?

– Véleményünk szerint, ha néha kapnánk kávét, sokkal otthonosabban éreznénk magunkat idelent – magyarázza Fulvia, és közben Plutarch vállát masszírozza. – Legalább a magasabb beosztású tiszteknek járhatna valami kis kiváltság.

– Vagy legalább be tudnánk szerezni valahogy, amire szükségünk van – veszi át a szót Plutarch. – Ezt még a Tizenkettedikben is meg lehetett oldani. A feketepiac ott is virágzott, nem igaz?

– Igen, a Zug – feleli Gale. – Ott lehetett kereskedni.

– Na ugye, nem megmondtam? Ahhoz képest elég magas lóról beszéltek ti ketten! A megvesztegethetetlenség mintapéldányai, mi? – sóhajt Plutarch.

– Na mindegy, egyetlen háború sem tart örökké. Örülök, hogy végre csatlakoztatok a csapatunkhoz – teszi hozzá.

Közben Fulvia egy fekete bőrbe kötött, hatalmas vázlatfüzetet szed elő valahonnan, és Plutarch válla fölé tartja. A férfi kinyújtja a kezét, és anélkül, hogy felnézne, elveszi a füzetet. – Nagy általánosságban már biztosan tudod, hogy mit várunk tőled, Katniss. Tisztában vagyok vele, hogy vegyesek az érzéseid a dologgal kapcsolatban. Remélem, ez a füzet segít majd neked.

Plutarch odacsúsztatja elém a vázlatfüzetet. Néhány másodpercig gyanakodva méregetem, de végül a kíváncsiságom fölébe kerekedik a gyanakvásomnak Ahogy kinyitom a füzetet, egy fényképet pillantok meg, amelyen fekete egyenruhában, kihúzott háttal, büszkén pózolok Csakis egyvalaki tervezhette ezt a ruhát, amely első pillantásra végtelenül praktikus darabnak látszik, ám amint egy kicsit jobban szemügyre veszi az ember, láthatja, hogy egy műalkotás. A sisak alakja, a mellvért íve, a ruha ujjainak különleges szabása, amely láthatóvá teszi a kar alatti fehér anyagból varrt redőket. Az ő kezei közt újra Fecsegőposzátává változom.

– Cinna – suttogom.

– Igen. A lelkemre kötötte, hogy csak akkor mutassam meg neked ezt a könyvet, ha saját elhatározásodból úgy döntesz, te leszel a Fecsegőposzáta – mondja Plutarch. – Gondolom, nem kell magyaráznom, mekkora volt a kísértés, hogy megszegjem a szavamat – teszi hozzá. – Rajta, Katniss, nézd csak meg!

Lassan lapozgatok, hogy az egyenruha minden egyes részletét megfigyelhessem: a testet védő, többrétegű páncélzat gondos kialakítását, a bakancsba és az övbe rejtett fegyvereket, a különleges védőbetéteket a szívtájékon. Az utolsó lapra, a fecsegőposzátás dísztűről készült vázlat alá Cinna a következő üzenetet írta: Nálam még mindig te vagy a befutó.

– Ezt mikor... – kezdem, de elcsuklik a hangom.

– Lássuk csak! Minden bizonnyal azután, hogy bejelentették a Nagy Mészárlást. Talán pár héttel a Viadal előtt? De nemcsak a vázlatok vannak meg, hanem az egyenruháid is elkészültek. Ó, és Beetee is készült valami különlegességgel. A fegyvertárban hagyta. De többet nem árulhatok el, különben hová lesz a meglepetés – magyarázza Plutarch.

– Te leszel a világtörténelem legcsinosabb forradalmára – jegyzi meg Gale mosolyogva. És ekkor hirtelen rájövök, hogy Gale mindvégig palástolta előttem az érzéseit. Cinnához hasonlóan bízott benne, hogy végül így fogok dönteni.

– A tervek szerint egy átfogó tévés Adáscsapással indítunk – szólal meg Plutarch. – Készítünk egy rakás úgynevezett pro-fit, azaz rövid „propagandafilmet”, amelyekben te szerepelsz, és egész Panemben sugározzuk majd ezeket.

– Hogyan? Ha jól tudom, a műsorszórás a Kapitólium kezében van – veti ellen Gale.

– Ez igaz. De itt van nekünk Beetee. Nagyjából tíz éve Beetee gyakorlatilag újratervezte a teljes föld alatti hálózatot, amely a tévéműsorokat sugározza. Úgyhogy, Katniss, a stúdió bármikor a rendelkezésedre áll – mondja Plutarch, majd az asszisztenséhez fordul: – Fulvia?

– Plutarch és én egy ideje már törjük a fejünket, hogyan lehetne ezt a dolgot ügyesen megcsinálni. Végül arra jutottunk, hogy kívülről... befelé lehetne a legkönnyebben felépíteni a forradalom vezetője imidzsedet.

Ez a gyakorlatban úgy nézne ki, hogy kitaláljuk a lehető legdögösebb külsőt a mi Fecsegőposzátánknak, aztán szépen kidolgozzuk a külsőhöz illő személyiséget! – magyarázza Fulvia lelkesen.

– Az egyenruhája már elkészült – veti közbe Gale.

– Ez igaz. De vajon Katniss arcát sebhelyek csúfítják-e? A forradalom tüzétől szinte lángol? Vajon milyen mocskos lehet, anélkül hogy az emberek megundorodnának tőle? Mindenesetre muszáj valamilyennek lennie. Úgy értem, ez így – mondja Fulvia, majd végigmutat rajtam, és a kezével keretbe fogja az arcomat – nem maradhat. – Ösztönösen hátrarántom a fejem, de Fulvia már össze is pakolja a cuccait, és így folytatja: – Ezt szem előtt tartandó, kitaláltunk neked még egy meglepetést. Gyertek csak, gyertek!

Fulvia int nekünk, mire Gale meg én követjük őt és Plutarchot a folyosóra.

– A jó szándék vezérli őket, mégis végtelenül megalázó, amit csinálnak – suttogja Gale a fülembe.

– Köszöntelek a Kapitóliumban! – tátogom némán. Nem érdekel, Fulvia szavai semmilyen hatással nincsenek rám. Ahogy megszorítom Cinna vázlatfüzetét, bizakodás tölt el, én pedig átadom magam ennek a kellemes érzésnek. Biztosan jól döntöttem. Ha Cinna is ezt akarta.

Beszállunk egy liftbe. Plutarch belepillant a jegyzeteibe.

– Lássuk csak. Irány a 3908-as lakófülke! – mondja, aztán megnyomja a 39-es gombot, de nem történik semmi.

– Biztosan kell hozzá a kulcs – jegyzi meg Fulvia, mire Plutarch előhúz az inge alól egy kulcsot, ami egy vékony láncon lóg a nyakában, aztán bedugja egy lyukba, amit eddig még nem vettem észre. Az ajtó becsukódik.

– Indulhatunk! – mosolyog elégedetten Plutarch.

A lift ereszkedni kezd. Tíz, húsz, harminc emeletet süllyedünk; soha ilyen mélyen nem jártam még. Fogalmam se volt, hogy a Tizenharmadik Körzet ilyen mélyre nyúlik. Végül egy széles, fehér folyosóra lépünk ki. Kétoldalt piros ajtók sorakoznak. Egész pofásnak tűnnek a felsőbb emeleteken megszokott, szürkére mázolt ajtókhoz képest. Mindegyiken egy szám: 3901, 3902, 3903...

Ahogy kilépünk a fülkéből, hátrasandítok. A liftajtó bezárul, és még egy extra fémrács is leereszkedik. Mire visszafordulok, a folyosó végén egy őr bukkan elő az egyik ajtó mögül, öles léptekkel elindul felénk, az ajtó halkan becsukódik mögötte.

Plutarch elé siet, a kezét felemelve köszönti az őrt, mi pedig követjük ót. Valami nagyon nem stimmel idelent. És megmondom őszintén, nem csak a biztonsági ráccsal ellátott liftajtó zavar, vagy az, hogy rám tör a klausztrofóbia a mélyben, még csak nem is a mindent átható, csípős fertőtlenítőszag. Elég az arcára pillantanom, hogy lássam, Gale-nek is gyanús valami.

– Jó napot! – köszönti Plutarch az őrt. – Azért jöttünk, hogy...

– Eltévesztették a szintet – vág gorombán a szavába az őr.

– Tényleg? – Plutarch még egyszer megnézi a jegyzeteit. – Itt feketén-fehéren az áll, hogy 3908. Mi lenne, ha felhívná a...

– Felszólítom önöket, hogy késedelem nélkül távozzanak! A napirenddel kapcsolatos kérdésekkel forduljanak a Központi Hivatalhoz – darálja gépiesen az őr.

Közben meg itt van előttünk. A 3908-as lakófülke. Pár lépésre állunk az ajtajától. Ahogy jobban megnézem, valami nincsen rendben az ajtóval, sőt, ami azt illeti, az összes ajtó hibás: lefelejtették róluk a kilincset. Biztosan csak a csuklópánt tartja őket. Mint azt az ajtót, amelyik mögül az őr előbukkant.

– Elárulja, hogy azt hol találjuk? – kérdezi Fulvia.

– A Központi Hivatal a hetedik szinten van – feleli az őr, majd karját széttárva elkezd a lift felé terelni bennünket.

A 3908-as ajtó mögül valami furcsa hangot hallunk. Valami halk nyüszítést. Így szűkölhet egy kivert kutya, hogy elkerülje a verést, de a hang valahogy mégis túlságosan emberi, és valahonnan nagyon ismerősnek tűnik. Egy pillanatra összetalálkozik a tekintetünk Gale-lel, de nekünk ez a pillanat elég is, hogy tudjuk, mire gondol a másik. Sokat vadásztunk már együtt. Mintha csak véletlenül történne, leejtem Cinna vázlatfüzetét az őr lába elé. A füzet hangos csattanással ér földet. Az őr lehajol, hogy felvegye, mire – egy tizedmásodpercnyi késéssel – Gale is gyorsan lehajol. Direkt összefejel vele.

– Jaj, elnézést! – mondja sajnálkozva, és zavartan nevetgélni kezd, aztán belecsimpaszkodik az őr karjába, hogy visszanyerje az egyensúlyát, és úgy forgatja a fickót, hogy ne lásson engem.

Íme a tökéletes alkalom. Rohanni kezdek, mint akit puskából lőttek ki, elrobogok a megzavart őr mellett, belököm a 3908-as ajtót, és meglátom őket. A ruhájuk szakadt, testüket kék-zöld véraláfutások borítják, és a falhoz bilincselték őket.

De egyből felismerem az előkészítő csapatom tagjait.

4

Mosdatlan testek, vizelet és elfertőződött sebek áporodott bűze keveredik a fertőtlenítő szúrós szagával. A három alakot kizárólag igen feltűnő – és a Kapitóliumban divatosnak számító – ismertetőjegyeiről ismerem fel. Veniát aranyszínű arctetoválásáról. Flaviust narancsszínű, göndör fürtjeiről. Octaviát pedig halvány fenyőzöld bőréről, amely olyan ráncos, mintha a teste egy leeresztett lufi lenne.

Amint megpillantanak, Flavius és Octavia riadtan hátrahúzódnak a csempézett falhoz, mintha attól tartanának, hogy megtámadom őket, pedig soha egy ujjal sem nyúltam hozzájuk. Legfeljebb csúnyákat gondoltam róluk, de a véleményemet megtartottam magamnak, így aztán nem is igazán értem, mi ez a nagy riadalom.

Az őr rám parancsol, hogy hagyjam el a helyiséget, de a felszólítást követő hangzavarból rájövök, hogy Gale megint akcióba lépett, és megpróbálja feltartóztatni a fickót. Hogy választ kapjak a kérdéseimre, odamegyek Veniához, aki mindig is a legerősebb volt hármuk közül. Leguggolok, és megfogom jéghideg kezét, mire úgy megszorítja az enyémet, mintha satuba nyúltam volna.

– Mi történt, Venia? – kérdezem. – Mit kerestek ti itt?

– Elraboltak bennünket. A Kapitóliumból – feleli rekedt hangon.

Ekkor Plutarch lép a helyiségbe.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezi.

– Ki rabolt el benneteket? – faggatom tovább Veniát.

– Emberek – feleli bizonytalanul. – Aznap éjjel, amikor kitörtetek az arénából.

– Úgy gondoltuk, örülsz majd, ha a megszokott csapattal dolgozhatsz – szólal meg Plutarch a hátam mögött. – Cinna is ragaszkodott hozzá.

– Mihez ragaszkodott Cinna? – förmedek rá Plutarchra. Mert abban teljesen biztos vagyok, hogy Cinna semmi szín alatt nem járult volna hozzá, hogy bárki bántalmazza ezt a három embert, akikkel ő mindig megértő és végtelenül türelmes volt. – Miért bánnak velük úgy, mintha bűnözők lennének? – kérdezem.

– Őszintén megmondom, fogalmam sincs – feleli Plutarch, és van valami a hangjában, amiért hiszek neki. Fulvia sápadt arca csak megerősít ebben.

– Nekem csak annyit mondtak, hogy lecsukták őket. – Ebben a pillanatban, Gale-lel a sarkában megjelenik az őr, mire Plutarch odafordul felé, és megkérdezi: – Miért büntették meg őket?

– Mert ételt loptak – feleli a fickó. – Muszáj volt lecsukni őket, hajba kaptak egymással a kenyéradagjuk miatt.

Venia olyan arcot vág, mintha még mindig nem értené, miért került ide.

– Itt senki nem mond nekünk semmit. Kopog a szemünk az éhségtől. Octavia csak egy szelet kenyeret vett el.

Octavia erre zokogni kezd. Rongyos tunikájával eltakarja az arcát. Eszembe jut, amikor az első viadal előtt adott nekem egy zsemlét – titokban, az asztal alatt nyújtotta oda –, mert nem bírta elviselni, hogy éhezem. Odamászom a remegő alakhoz, és kinyújtom a kezem.

– Octavia? – szólítom meg, de ahogy hozzáérek, összerándul a teste. – Octavia? Minden rendben lesz. Kiviszlek innen titeket, jó?

– Ez akkor is nagyon durva – jegyzi meg Plutarch.

– Tényleg azért kapták a büntetést, mert elcsórtak egy szelet kenyeret? – kérdezi Gale hitetlenkedve.

– Nem ez volt az első eset, hogy megszegték az előírásokat. Hiába részesítették őket figyelmeztetésben, nem zavartatták magukat, tovább lopkodták a kenyeret. – Az őr egy pillanatra elhallgat. Lerí róla, hogy nem bírja felfogni, hogyan lehetünk ennyire értetlenek. – Az előírt adagot szigorúan tilos túllépni.

Nem tudom rávenni Octaviát, hogy vegye el az arca elől a tunikát, de nagy nehezen egy picit mégis felemeli. A bilincs néhány centit lejjebb csúszik, felfedve az Octavia csuklóján éktelenkedő gennyes sebeket.

– Elviszlek anyához – mondom, aztán az őr felé fordulva így folytatom:

– Vegye le róluk a bilincset!

– Engedély nélkül nem lehet – rázza a fejét a fickó.

– Vegye le róluk a bilincset! – üvöltök rá. – Most azonnal!

Ettől szemmel láthatólag elbizonytalanodik kicsit. Akárki nem merne így beszélni vele.

– Amíg nem kapok parancsot, nem engedhetem őket szabadon. Magának pedig nincs felhatalmazása, hogy...

– Engedje el őket az én felhatalmazásomra – javasolja Plutarch. – Különben is azért jöttünk, hogy magunkkal vigyük őket. Szükség van rájuk a Különleges Védelemnél. Vállalom a felelősséget.

Az őr elmegy telefonálni, majd egy kulcscsomóval tér vissza. Az előkészítő csapat tagjai olyan sok időt töltöttek összegörnyedve, hogy miután leveszik a bilincsüket, alig bírnak felegyenesedni, és a járás is komoly gondot okoz nekik. Gale, Plutarch meg én segítünk nekik. Flavius lába beakad egy kör alakú nyílás fémrácsába, nekem pedig felkavarodik a gyomrom, ahogy belegondolok, milyen célt is szolgálhat a tömlöcben a lefolyó. A szenvedés mocskát slaggal mossák le a fehér csempéről...

A kórházban nem kell sokat keresgélnem, rögtön megtalálom anyát. Egyedül benne bízom, hogy rendesen el tudja látni Veniáékat. Anya azonnal kerít nekik ágyat. Az arcán a szörnyülködés jeleit vélem felfedezni. Tudom, hogy nem az összeroncsolt testek, a csúnya sérülések látványa borzasztja el, ahhoz már hozzászokott a Tizenkettedikben, sokkal inkább azért döbben le, mert eddig nem tudta elképzelni, hogy ilyesmi a Tizenharmadik Körzetben is előfordulhat.

A kórházban szívesen fogadták anyát, de inkább ápolónőként, nem pedig orvosként tekintettek rá, annak ellenére, hogy egész életét a gyógyításnak szentelte. Mégsem avatkozik bele senki, amikor betereli a három stylistot az egyik kezelőbe, hogy ellássa a sérüléseiket. A vizsgálat alatt leülök egy padra a kórház bejáratánál. Anya biztosan meg tudja állapítani a sérülésekből, hogy mennyit szenvedtek.

Gale lehuppan mellém a padra, és átkarolja a váltamat.

– Ne aggódj, anyukád simán összetákolja őket – próbál vigasztalni. Némán bólintok, és közben azon gondolkodom, Gale-nek vajon eszébe jutott-e a kegyetlen korbácsolás, amit a Tizenkettedik Körzetben kapott.

Plutarch és Fulvia a szemközti padra ülnek, de tartózkodnak attól, hogy bármit is mondjanak az előkészítő csapat állapotáról. Kíváncsi vagyok, ha Plutarch és Fulvia tényleg nem tudott róla, hogyan bánnak ezzel a három

szerencsétlennel, mire vélik Coin elnök ezen lépését? Úgy döntök, kiderítem.

– Biztosan így akartak figyelmeztetni bennünket, nem? – töröm meg a csendet.

– Micsoda? Ezt mégis hogy érted? – hadarja Fulvia.

– Úgy értem, hogy az elnök figyelmeztetésnek szánta, amit az előkészítő csapattal művelt – magyarázom. – Nemcsak engem akar figyelmeztetni, hanem titeket is. Nehogy megfeledkezzünk róla, hogy ki itt a góré, és mi történik, ha valaki nem hajol meg az akarata előtt. Ha esetleg valakit a hatalommal kapcsolatos tévhitek gyötörtek, most egyszer s mindenkorra elfelejtheti azokat. Teljesen nyilvánvaló, hogy a kapitóliumi származás nem jelent semmiféle védelmet a Tizenharmadik Körzetben. Sőt, adott esetben inkább hátránynak számít.

– Nem lehet egy kalap alá venni Plutarchot, a lázadás kitervelőjét és szervezőjét ezzel a három piperkőc sminkessel – méltatlankodik fagyosan Fulvia.

Megvonom a vállam, aztán így folytatom:

– Ha te mondod, Fulvia. De mi van, ha egyszer véletlenül összerúgjátok a port Coinnal? Ezek simán elrabolták az előkészítő csapatomat. Veniáék még reménykedhetnek benne, hogy egy napon talán visszatérhetnek a Kapitóliumba. Gale meg én eléldegélnénk valahogy az erdőben. De veletek mi lenne? Ti hová tudnátok menekülni?

– Talán egy kicsivel azért fontosabb a szerepünk ebben a háborúban, mint ahogy te gondolod, Katniss – jegyzi meg Plutarch nyugodt hangon.

– Hát persze hogy fontosak vagytok, ezt egy percig sem vitatom.

A kiválasztottaknak is fontos szerepe volt a viadalon – magyarázom. – Aztán egyszer csak nem lettek annyira fontosak, és eldobható kellékekké váltak. Ugye, jól mondom, Plutarch?

Ezzel a költői kérdéssel le is zárul a vita. Csendben várakozunk, amíg anya ki nem jön a vizsgálóból.

– Meg fognak gyógyulni – mondja. – Egyikük sem szenvedett maradandó testi károsodást.

– Ó, ez remek! – mondja Plutarch, aztán megkérdezi, mikor kezdhetnek dolgozni.

– Talán holnap – feleli anya. – De számítani kell bizonyos fokú érzelmi labilitásra. Rettenetesen megviselte őket, amin keresztülmentek. Ez a fokú szenvedés felkészületlenül érte őket, főleg, hogy a Kapitóliumban nőttek fel, ahol az ilyesmit hírből sem ismerik.

– Miért, mi talán felkészültünk? – jegyzi meg Plutarch.

Talán mert az előkészítő csapat munkaképtelenné vált, vagy mert látja rajtam, hogy síkideg vagyok, Plutarch a nap hátralévő részében felmentést ad a kötelezettségeim alól. Gale-lel az étkezdébe megyünk, ahol babos-hagymás ragut kapunk ebédre, meg egy vastag szelet kenyeret és egy pohár vizet. Azok után, ami Veniával történt, nem nagyon bírok kenyérre nézni, úgyhogy Gale tányérjára csúsztatom az adagomat. Ebéd alatt alig szólunk egymáshoz, de amint végzünk, Gale felhúzza az ingujját, és megnézi a napirendet.

– Nekem kiképzésre kell mennem.

Én is felhúzom az ingujjamat, és kinyújtom a karomat Gale karja mellé.

– Nekem is – mondom, és ekkor eszembe jut, hogy a kiképzés mostantól a vadászatot jelenti.

Alig várom, hogy végre az erdőben lehessek – még ha mindössze két órára is. Elég rágondolnom, máris elfeledem a nyomasztó gondokat. Ha megmártózhatnék az erdő zöld rengetegében és a napfényben, biztosan sikerülne összeszedni a gondolataimat. Miután letérünk a központi folyosókról, úgy rohanunk a fegyvertárba Gale-lel, mint két iskolás kölyök, és mire megérkezünk, mindketten levegő után kapkodunk és szédülünk. Erről eszembe jut, hogy még nem épültem fel teljesen. Az őröktől megkapjuk a régi fegyvereinket, ráadásnak egy-egy kést meg egy jutazsákot a vadászzsákmánynak. Hagyom, hogy a bokámra csatolják a nyomkövetőt, és próbálok úgy tenni, mintha figyelnék, amikor elmagyarázzák a kézikommunikátor használatát. Csak annyit sikerül megjegyeznem, hogy a kommunikátorban van egy beépített óra, és hogy a megbeszélt időpontban vissza kell érnünk a körzetbe, különben nem vadászhatunk többet. Úgy döntök, ez lesz az egyetlen szabály, amelyet mindenképpen megpróbálok betartani.

Az erdő melletti, kerítéssel elzárt, hatalmas gyakorlótérre kísérnek bennünket. Az őrök szó nélkül kinyitják nekünk az olajozott kaput. Nagy bajban kellene lennünk ahhoz, hogy önszántunkból megközelítsük ezt a kerítést.

Csaknem tíz méter magas, folyamatosan nagyfeszültségű áram folyik benne, a tetejére pedig borotvaéles acéldrótokat helyeztek el. Nekivágunk az erdőnek, és rohanunk, amíg a förtelmes kerítés el nem tűnik a fák takarásában. Egy kis tisztáson megállunk, és süttetjük az arcunkat a nappal. Széttárt karral, lassan forogni kezdek, vigyázva, nehogy elszédüljek.

Az aszály, amelyet a Tizenkettedik Körzetben tett látogatásomkor tapasztaltam, a Tizenharmadikat sem kímélte. A növényzet itt is csúnyán megsínylette a csapadékhiányt. Ahogy lépdelek, szétmorzsolódik a talpam alatt a talajt borító száraz levelek sárgásbarna szőnyege. Levesszük a cipőnket. Az enyém amúgy sem jó rám, mivel úgy örököltem valakitől, aki kinőtte. A Tizenharmadik Körzetben még egy szakadt lábbeli sem veszhet kárba. Viszont az egyikünk elég érdekesen járhat, mert a cipő nagyon furcsa helyeken van letaposva.

Vadászunk, mint a régi szép időkben. Nesztelenül, szavak nélkül kommunikálva osonunk az erdőben, mintha ugyanannak a lénynek lennénk két különböző testrésze. Előre tudjuk, mit csinál a másik, vigyázunk egymásra. Mikor is vadásztunk együtt utoljára? Nyolc hónapja? Vagy kilenc? Mikor éreztük utoljára ilyen szabadnak magunkat? Persze, ez most nem egészen olyan, mint a Tizenkettedikben. Sok minden történt azóta, és a bokánkra erősített nyomkövetőkről sem könnyű megfeledkezni, ráadásul nekem sűrűn meg kell állnom, hogy kifújjam magam. Ennek ellenére felhőtlen boldogság önti el a lelkemet, ami a jelen helyzetben kész csoda.

Errefelé az állatok közel nem olyan gyanakvóak és elővigyázatosak, mint a Tizenkettedik Körzet erdőségeiben. A röpke pillanat, míg kiszagolnak bennünket, és rájönnek, hogy valami nem stimmel, az életükbe kerül. Másfél óra alatt nagyjából egy tucat különféle állatot ejtünk el – nyulakat, mókusokat, pulykákat –, aztán úgy döntünk, a maradék fél órát egy tavacska mellett töltjük, amelyet minden bizonnyal egy föld alatti forrás táplál, mert a vize hűs és édes.

Nem ellenkezem, amikor Gale felajánlja, hogy megnyúzza a zsákmányt. Bekapok néhány mentalevelet, becsukom a szememet, a hátamat egy szik lának vetem, megmerítkezem az erdő hangjaiban, hagyom hogy a perzselő, délutáni napsugarak égessék a bőrömet. Gale hangja vet véget a nyugodt sütkérezésnek.

– Katniss, miért vetted védelmedbe az előkészítő csapatot?

Kinyitom a szemem, hogy megnézzem, viccel-e, de Gale elmélyülten nyúzza az egyik nyulat, és fel sem pillant.

– Miért ne venném?

– Hmm. Lássuk csak! Mondjuk azért, mert a tavalyi évet azzal töltötték, hogy minél csinosabban mehess a vágóhídra – mondja.

– A dolog ennél bonyolultabb. Ismerem őket. Nem gonoszak vagy kegyetlenek. És egyáltalán nem számítóak. Ha bántják őket, az kábé olyan, mintha valaki gyerekeket kínozna. Nem értik, hogy... Fogalmuk sincs, hogy... – hebegem, mert sikerül belekavarodnom a mondandómba.

– Mégis mit nem értenek, Katniss? – kérdezi Gale. – Miről nincsen fogalmuk? Talán arról, hogy a kiválasztottakat, akik tényleg gyerekek – nem pedig olyan korcsok, mint ők –, élet-halál harcra kényszerítik az arénában csak azért, hogy Panem lakói jól szórakozzanak? Talán ez titok volt a Kapitóliumban?

– Nem. De ők nem úgy tekintenek a viadalra, mint mi – vágok vissza. – Ők ebben nőttek fel, és...

– Jól hallom, te tényleg véded őket? – kérdezi Gale, miközben egyetlen gyors mozdulattal lerántja a nyúl bőrét.

Betalál a beszólás, mert ami azt illeti, tényleg a védelmembe vettem őket, s ez alapjában véve kész röhej. Valami logikus magyarázaton töröm a fejem.

– Azt hiszem, mindenkit megvédenék, akivel így bánnak, amiért elcsent egy szelet kenyeret. És amúgy is nagyon emlékeztet az eset arra, amit veled műveltek a pulyka miatt.

Ezzel együtt muszáj igazat adnom Gale-nek. Tényleg furcsának tűnhet, hogy ennyire a szívemen viselem az előkészítő csapat sorsát. Gyűlölnöm kellene őket, várnom kellene, mikor lógatják fel őket végre. De hát ezeknek a szerencsétleneknek tényleg halvány fogalmuk sincs róla, mi folyik körülöttük, ráadásul Cinna emberei voltak, ő pedig végig az én pártomon állt. Vagy tévedek?

– Nem akarok veszekedni veled – szólal meg Gale. – De nem hiszem, hogy Coin azért büntette meg őket, hogy megüzenje neked, így járnak azok, akik megszegik a szabályokat. Szerintem inkább úgy volt vele, hogy szívességnek fogod venni a dolgot. – Gale belegyömöszöli a megnyúzott nyulat a zsákba, és feláll. – Lassan indulnunk kell, ha nem akarunk elkésni.

Kinyújtja a kezét, hogy felsegítsen, de úgy teszek, mintha észre sem venném, és bizonytalanul feltápászkodom.

– Jól van – mondom.

A hazaúton egyikünk sem szól egy szót sem, de miután újra a kapun belül vagyunk, eszembe jut valami.

– A Nagy Mészárlás alatt Octavia és Flavius felmondott, mert nem bírták abbahagyni a sírást, amikor kiderült, hogy még egyszer vissza kell mennem az arénába.

– Majd erre gondolok, amikor... kisminkelnek – jegyzi meg Gale.

– Úgy legyen! – mondom.

A konyhán odaadjuk a húst Greasy Saenek. Greasy Sae egészen megkedvelte a Tizenharmadik Körzetet, habár a szakácsokról megvan a véleménye, nem tartja őket elég kreatívnak. Mondjuk, ha ezt olyasvalaki mondja, aki képes vadkutyából és rebarbarából ehető – sőt, ízletes – ragut készíteni, abban azért lehet valami. Nem csoda, hogy úgy érzi, meg van kötve a keze.

A vadászattól és a kevés alvástól kimerülve visszamegyek a lakófülkémbe, de legnagyobb meglepetésemre a fülkét közben teljesen kipakolták. Erről beugrik, hogy Kökörcsin miatt el kellett költöznünk. Felmegyek a legfelső emeletre, és megkeresem az E lakófülkét, ami egy az egyben úgy néz ki, mint a 307-es lakófülke, ahonnan eljöttünk – leszámítva a fél méter széles és húsz centi magas ablakot, ami a külső fal tetejének közepén nyílik. Az ablak nyitva van, de amúgy egy súlyos fémlap fedi kívülről. A kandúrt sehol nem látom. Végigterülök az ágyamon, a délutáni nap az arcomra süt. Aztán arra eszmélek, hogy a húgom ébresztget. 18 óra, mindjárt kezdődik az Elmélkedés.

Prim elmondja, ebéd óta folyamatosan hirdetik a gyűlést. Már mindenki tud róla, hogy csak a legfontosabb munkákat végzők kapnak felmentést, máskülönben kötelező a részvétel. Az utasításokat követve lemegyünk a Közösségi Csarnokba, egy hatalmas helyiségbe, ahová kényelmesen befér akár több ezer ember is. Jól látszik, hogy eredetileg úgy alakították ki, hogy ennél jóval többen is elférjenek. A himlőjárvány előtt feltehetőleg nem egy olyan gyűlést tartottak itt, ahol nagyságrendekkel többen vettek részt. Prim halkan elmagyarázza, hogy milyen örökséget hagyott maga után a járvány. Megmutatja a rengeteg himlőhelyes felnőttet és nyomorék gyereket.

– Ebben a körzetben is rengeteget szenvedtek – suttogja, de a ma délelőtt történtek után egyáltalán nem tudom sajnálni a Tizenharmadik Körzet lakóit.

– Ennyit mi is szenvedtünk a Tizenkettedikben – mondom. Meglátom anyát, egy kisebb csoport kórházi köpenyt és köntöst viselő beteget kísér. Köztük van Finnick, aki – bár magához képest elég meggyötörtnek tűnik – még mindig nagyon jól néz ki. A kezében egy alig több mint harminccentis, vékony kötéldarabot szorongat, akkorkát, amiből még ő sem tudna tisztességes csúszóhurkot kötni. Mereven bámul maga elé, de közben villámgyors, gépies mozdulatokkal köti meg és oldozza ki a különböző bonyolult csomókat. Talán ez is a gyógykezeléshez tartozik. Odamegyek hozzá, ráköszönök:

– Szia, Finnick! – Úgy tűnik, nem nagyon vesz észre, úgyhogy oldalba bököm a könyökömmel. – Finnick! Mi újság? Hogy vagy?

– Katniss – szólal meg végül, és megszorítja a kezemet. Gondolom, megkönnyebbül, hogy végre ismerős arcot lát. – Minek jöttünk ide?

– Megmondtam Coin elnöknek, hogy én leszek a Fecsegőposzáta. De kicsikartam belőle egy ígéretet, hogy ha a lázadók nyerik meg a háborút, a kiválasztottak, akik most a Kapitólium fogságában vannak, nem kapnak büntetést – magyarázom. – Arra kértem, hogy mindezt a nyilvánosság előtt ígérje meg nekem, mert azt akartam, hogy a bejelentésnek minél több tanúja legyen.

– Ó! Remek. Annyira aggódtam Annie miatt. Nehogy tudtán kívül valami olyasmit mondjon, amiért később esetleg árulónak bélyegezhetik a lázadók – mondja Finnick megkönnyebbülten.

Annie. Hűha. Róla teljesen megfeledkeztem.

– Egy percig se aggódj, már gondoskodtam róla! – mondom, azzal megszorítom Finnick kezét, és elindulok a csarnok végében felállított emelvény felé. Coin, aki éppen a beszéd szövegét futja át, felvonja a szemöldökét, és rám néz.

– Szeretném, ha felvenné a listára Annie Crestát – mondom.

Az elnök a homlokát ráncolva azt kérdezi:

– Az meg kicsoda?

– Finnick Odair... – kezdem, de elakad a szavam, mert hirtelen nem tudom eldönteni, kicsoda is Annie. – Finnick barátja – nyögöm ki végül. – A Negyedik Körzetből. Az egyik régebbi győztes. Elfogták, és a Kapitóliumba vitték, amikor felrobbant az aréna.

– Ja, persze, az őrült lány. Őt nem is kell felvenni a listára – mondja Coin. – Nem szokásunk gyenge és beteg embereket megbüntetni.

Eszembe jut, amit délelőtt láttam. Megjelenik előttem a falhoz láncolt Octavia képe. És arra gondolok, hogy Coin meg én valószínűleg merőben másként vélekedünk gyengeségről és betegségről. De végül csak annyit mondok:

– Valóban? Akkor igazán nem jelenthet gondot, hogy Annie-t is felvegye a listára.

– Rendben van – mondja az elnök, és felírja a papírra Annie nevét. – Szeretnél itt állni mellettem, amikor megteszem a bejelentést? – Megrázom a fejemet. – Jól van, én is így gondoltam. Akkor viszont jó lenne, ha minél gyorsabban eltűnnél a tömegben. Mindjárt kezdek. – Visszasietek Finnickhez.

A Tizenharmadik Körzetben még a szavakkal is spórolnak. Coin felszólítja az embereket, hogy figyeljenek rá, majd bejelenti, hogy most már hivatalosan is én vagyok a Fecsegőposzáta, de a döntésemet bizonyos feltételekhez kötöttem. Csak akkor vállalom a szerepet, ha a többi győztes – Peeta, Johanna, Enobaria és Annie – kegyelmet kap, még abban az esetben is, ha valamilyen módon ártanak a forradalom ügyének. A tömeg rögtön zúgolódni kezd. Úgy látszik, senki sem kételkedett benne, hogy szíves örömest leszek Fecsegőposzáta. Így az, hogy feltételhez kötöm a dolgot – ráadásul pont egy olyan feltételhez, amely adott esetben árulók életét mentheti meg –, feldühíti az embereket. Közömbösen fogadom ellenséges pillantásaikat.

Coin elnök pár percig hagyja, hogy a tömeg zúgolódjon, aztán a tőle megszokott energikus stílusban folytatja. De amit mond, az számomra is újdonság:

– A kérésért cserébe Everdeen közlegény ígéretet tett, hogy elkötelezi magát a forradalom mellett. Ebből pedig az következik, hogy ha a legkisebb mértékben is eltér a küldetésétől, csökken a lelkesedése, vagy nem azt teszi, ami a mi közös ügyünket szolgálja, azt az itt kötött egyezség megszegésének tekintjük. Ez esetben az említettek büntetőjogi mentességét azonnali hatállyal felfüggesztjük, és a négy győztes további sorsát a Tizenharmadik Körzet törvényei alapján határozzuk meg. És természetesen Everdeen közlegényét is. Köszönöm!

Másként fogalmazva: elég egy rossz lépés, és mind meghalunk.

5

Egy újabb erő, amely ellen küzdenem kell. Egy újabb hatalmasság, aki úgy döntött, bábuként akar használni a játszmáiban. Pedig a tapasztalat azt mutatja, hogy a dolgok sosem a tervek szerint alakulnak. Először jöttek a Játékmesterek, akik sztárt csináltak belőlem, aztán majdnem végleg elintéztem őket egy marék mérgező bogyóval. Utána következett Snow elnök, aki arra akart használni, hogy elfojtsa a forradalom tüzét, de csúnyán elszámította magát, mert minden lépésemmel tovább szítottam a lángokat. És most itt vannak a lázadók, akik egy hatalmas fémkarommal elkaptak és kiemeltek az arénából, hogy én legyek a Fecsegőposzátájuk. Most meg ki vannak akadva, hogy nem örülök a szárnyaknak, amelyeket nekem szánnak. Végül itt van Coin elnök – a nagy becsben tartott atomfegyvereivel és az olajozott gépezetként működő körzetével –, aki lassan belátja, hogy könnyebb volt elkapni a Fecsegőposzátát, mint rávenni, hogy azt tegye, amit ő akar. Ezért kürtölte világgá elsőként, hogy milyen feltételhez kötöttem a beleegyezésemet, és hogy éppen ezért nem is szabad megbízni bennem. Ő volt az első, aki a nyilvánosság előtt megbélyegzett mint lehetséges veszélyforrást.

A kádban áztatom magam, beletúrok a habba. A tisztálkodás az előkészületek első lépése, utána találják majd ki, hogyan nézzek ki. Az arénában a sav szétmarta a hajamat, a nap megégette a bőröm, a testem tele van csúnya hegekkel. Az előkészítő csapatnak előbb ki kell csinosítania, hogy aztán a jelenleginél „vonzóbb módon” csúfíthasson el, égethessen meg és karistolhasson össze.

– Alaposan kupáljátok ki! – adta ki a parancsot Fulvia ma reggel. – Először el kell érnünk az alap szépségszintet, hogy elkezdhessük az érdemi munkát. – Az alap szépségszint – amint hamarosan kiderül – azt a tökéletes, de mégis természetes külsőt jelenti, amely ébredés után jellemez egy teljesen egészséges embert. Azt jelenti, hogy a körmömnek tökéletes a formája, de még nincs simára reszelve. A hajam lágy és ragyogó, de nincs fazonra vágva. A bőröm sima és tiszta, de még nincs befestve. A szőrtelenítésen már túl vagyok, a véraláfutásokat eltüntették, de egyelőre még nem hajtottak végre semmi komoly változtatást. Gondolom, Cinna is hasonló utasításokat adhatott az első napon, amikor kiválasztottként megérkeztem a Kapitóliumba. Csakhogy ott azért kicsit más volt a helyzet. Akkor versenyzőként kellett megjelennem a nyilvánosság előtt. Azt hittem, lázadóként jobban hasonlíthatok majd igazi önmagamra. De úgy látszik, egy tévében közvetített forradalom résztvevőjeként muszáj megfelelnem bizonyos követelményeknek.

Miután leöblítem magamról a habot, észreveszem, hogy Octavia törülközővel a kezében várakozik mögöttem. Octavia nagyon megváltozott, szinte alig emlékeztet arra a lányra, akivel a Kapitóliumban megismerkedtem. Nem visel csiricsáré ruhákat, nincs vastagon kisminkelve, a hajából eltűntek a festett tincsek, az ékszerek és csecsebecsék, amelyeket annyira imádott hordani. Sosem felejtem el azt a napot, amikor egyszer úgy állított be hozzám, hogy élénk rózsaszínűre festett hajában egér alakú izzók villogtak. Elmesélte, hogy otthon egy rakás helyes kis egérkét tart. Már a gondolattól is viszolyogtam, hiszen otthon kártevőként bántunk az egerekkel, kivéve ha sikerült elkapnunk őket, mert akkor megfőztük és megettük ezeket a kis rágcsálókat. Octavia minden bizonnyal azért kedvelte őket, mert selymes a bundájuk és rettentő aranyosan cincognak. Sok mindenben emlékeztetnek rá. Miközben szárazra töröl, megpróbálom hozzászoktatni magam ehhez az új Octaviához. Szép, gesztenyebarna hajához. Átlagos, mégis kedves arcához. Fiatalabb, mint gondoltam. A húszas évei elején járhat. Hétcentis műkörmei nélkül tömzsinek tűnnek az ujjai. A keze remeg. Szeretném megnyugtatni, szeretném elmondani neki, hogy mindent megteszek, hogy Coin soha többé ne bántsa őket. De zöldes árnyalatú bőrén átütnek a zúzódások, véraláfutások nyomai, és erről eszembe jut, hogy valójában semmit sem tehetek érte.

Flavius is elég sápadtnak tűnik lila rúzs és rikító göncök nélkül. De azért narancssárga, göndör fürtjeit sikerült valamennyire rendbe raknia. Talán még Venia változott meg a legkevésbé. Tengerkék haja nincs tüskékbe állítva, és mivel jócskán lenőtt, a tövénél már látszik, hogy ősz. De mindig is az aranyszínű tetoválások voltak a legszembetűnőbb ismertetőjegyei, és ezek most is ugyanolyan élénken virítanak rajta. Venia most odalép Octaviához, és kiveszi a kezéből a törülközőt.

– Katniss nem akar ártani nekünk – mondja halk, de határozott hangon Octaviának. – Még azt sem tudta, hogy itt vagyunk. Minden jóra fordul, ne aggódj. – Octavia bólint, de nem mer a szemembe nézni.

Nem egyszerű feladat annyira kikupálni engem, hogy megfeleljek az Alap Szépségszintnek, még a különböző testápoló szerek, szépségápolási eszközök és készülékek segítségével sem, amelyeket Plutarch előrelátóan magával hozott a Kapitóliumból. De azért az előkészítő csapat egész jól halad, legalábbis amíg el nem jutnak a karomnak ahhoz a részéhez, ahonnan Johanna kivágta a nyomkövetőt. Amikor az orvosok befoltozták a karomon tátongó lyukat, nem sokat törődtek vele, hogyan néz majd ki a seb. Így most egy jókora, kidudorodó heg éktelenkedik rajtam. A ruhám ujja többnyire eltakarja, de a Fecsegőposzáta-ruhának, amelyet Cinna tervezett, csak könyékig ér az ujja. Ebből aztán akkora kalamajka támad, hogy még Fulviát és Plutarchot is behívják, mert egyedül nem tudják eldönteni, mit tegyenek. Amikor Fulvia meglátja a heget, szabályosan öklendezni kezd. Ahhoz képest, hogy egy Játékmesterrel dolgozik együtt, elég érzékeny a gyomra. Valószínűleg eddig csak képernyőn látott ilyesmit.

– Mindenki tud erről a hegről – jegyzem meg mogorván.

– Az egy dolog, hogy tudnak róla, az viszont már egy másik, hogy meg is látják – jegyzi meg Fulvia. – Rendkívül visszataszító. Majd ebédnél kitalálunk valamit Plutarchkal.

– Nincsen ezzel semmi gond – legyint Plutarch. – Elég lesz egy karpánt vagy ilyesmi.

Aztán felöltöztetnek, hogy le tudjak menni az étkezdébe. Az előkészítő csapat azonban megtorpan az ajtónál.

– Felhozzák nektek az ebédet? – kérdezem.

– Nem – feleli Venia. – Nekünk is le kell mennünk az étkezdébe – teszi hozzá.

Magamban sóhajtok egyet, mert elképzelem, ahogy ezzel a három fura alakkal a sarkamban bevonulok az étkezdébe. De hát az emberek úgyis mindig megbámulnak. Ez most sem lesz másként.

– Jól van, gyertek, mutatom az utat! – intek végül.

A megjelenésemet kísérő rendszerint sanda pillantások és fojtott mormogás semmi ahhoz képest, amit az előkészítő csapat tagjainak felbukkanása vált ki az étkező közönségéből. Szájtátva bámulnak bennünket, mutogatnak ránk, beszólogatnak.

– Ne törődjetek velük – mondom a többieknek. Lesütött szemmel, gépies mozdulatokkal követnek, ahogy beállok a sorba, és elveszem az ebédet a pultról. Valami szürkés színű halat kapunk, gombaragut meg a pohár vizet.

Az én asztalomhoz ülünk, egy perembeli társaság mellé, ők valamivel visszafogottabban viselkednek, mint a Tizenharmadik Körzet lakói, de talán csak azért, mert zavarban vannak. Leevy, a szomszédom a Tizenkettedikből gyanakvóan odaköszön az előkészítő csapatnak. Gale anyukája pedig – aki pontosan tudja, mi történt velük – belemeríti a raguba a kanalát, aztán felemeli, és így szól:

– Ne aggódjatok, jobb íze van, mint a kinézetéből gondolná az ember.

Végül a kis Posy, Gale ötéves húga menti meg a helyzetet. Odacsúszik a padon Octavia mellé, és óvatosan megtapogatja a bőrét.

– Te tényleg zöld vagy. Talán megbetegedtél?

– Ez csak amolyan divathóbort, Posy. Mint amikor valaki kirúzsozza a száját – magyarázom.

– Csak csinos akartam lenni – suttogja Octavia, és már látom, hogy mindjárt kibuggyannak a könnyei.

Posy elgondolkozik kicsit, aztán teljesen komolyan kijelenti:

– Szerintem te bármilyen színben csinos lennél.

Halvány mosoly suhan át Octavia ajkán.

– Köszönöm – suttogja.

– Ha igazán le akarnád nyűgözni Posyt, rikító rózsaszínre kellene festened magad – mondja Gale, ahogy lehuppan mellém a padra, és a tálcáját hangos csattanással levágja az asztalra. – Az a kedvenc színe – teszi hozzá. Posy kuncogva visszabújik az anyukájához. Gale Flavius tányérjára biccent. – A helyedben becsókolnám, amíg meleg. Nem tesz jót az állagának, ha kihűl.

Mindenki nekilát az evésnek. A ragu alapjában véve nem rossz, de az én ízlésemnek kicsit azért ragacsos. Mintha minden falatot háromszor kellene lenyelnem ahhoz, hogy egyszer lecsússzon a torkomon.

Gale, aki kaja közben nem szokott dumálni, most erőt vesz magán, es megpróbál beszélgetést kezdeményezni. A ruhák átalakításáról kérdez valamit. Tudom, hogy azért csinálja, mert ki akar békülni velem. Előző este összevesztünk. Azzal jött, hogy Coinnak nem maradt más lehetősége, muszáj volt lépnie valamit azok után, hogy büntetlenséget követeltem a győzteseknek. Azt mondta:

– Katniss, egyelőre még ő ennek a körzetnek az elnöke. Nem engedheti meg magának, hogy úgy tűnjön, mintha meghajolna az akaratod előtt.

– Úgy érted, nem bírja elviselni, ha ellentmondanak neki, még akkor sem, ha az illetőnek igaza van? – vitatkoztam.

– Úgy értem, hogy kellemetlen helyzetbe hoztad. Megígértetted vele, hogy Peeta meg a többiek megússzák büntetés nélkül, mikor még azt sem lehet tudni, hogy adott esetben milyen károkat okozhatnak a forradalomnak – magyarázta Gale.

– Azt akarod mondani, hogy úsznom kellett volna az árral, és hagynom kellett volna, hogy a többi kiválasztott a vakszerencsére bízza magát? Nem mintha ez különösebben számítana, hiszen mindannyian ezt csináljuk! – Ekkor bevágtam az orra előtt az ajtót. Reggelinél nem ültem egy asztalhoz vele, és amikor Plutarch délelőtt leküldte a kiképzésre, egy szót sem szóltam. Tudom, azért mondta, ami mondott, mert aggódik miattam, de szükségem van rá, hogy Gale mellettem álljon, és ne Coin pártját fogja. Talán nincs tisztában ezzel?

Ebéd után meg kell jelennünk a Különleges Védelemnél, hogy Beeteevel találkozzunk. Ahogy megyünk lefelé a lifttel. Gale így szól:

– Még mindig haragszol, ugye?

– Te pedig még mindig nem bántad meg, amit mondtál! – vágok vissza.

– Vállalom a véleményem. Vagy talán azt szeretnéd, ha hazudnék neked? – kérdezi.

– Nem, azt szeretném, ha még egyszer végiggondolnád a dolgokat, és helyes következtetésre jutnál – mondom, mire Gale elröhögi magát. Túl kell lépnem a dolgon. Gale-t nem olyan fából faragták, hogy meg lehessen neki mondani, mit gondoljon. Ami azt illeti, éppen ezért bízom benne.

A Különleges Védelem majdnem olyan mélyen van a föld alatt, mint a tömlöc, ahol Veniáékra rábukkantunk. Igazából egy szobákból álló méhkaptárra emlékeztet, tele számítógépekkel, laborokkal, a kutatásokhoz használt felszerelésekkel, lőterekkel és tesztpályákkal.

Amikor Beetee után érdeklődünk, útbaigazítanak bennünket. A folyosók labirintusában bolyongva végül egy hatalmas ablakhoz érünk. Az ablak túloldalán valami egészen lenyűgöző dolgot pillantok meg: egy mesterséges rétet. Amióta megérkeztem a Tizenharmadik Körzetbe, nem láttam semmi ehhez foghatót. A valódi fák és virágzó növények sűrűjében kolibrik nyüzsögnek. Beetee mozdulatlanul ül kerekesszékében a rét közepén, és egy élénkzöld tollú madarat figyel, amely a levegőben lebegve nektárt szívogat egy hatalmas narancsszínű virágból. Beetee a tekintetével követi a hirtelen tovaröppenő kolibrit, és megpillant bennünket. Barátságosan odaint magához.

A levegő nem párás és meleg, mint ahogy számítottam rá, hanem hűvös és tiszta. Minden irányból apró szárnyak szapora verdesése hallatszik, a hangjukat régebben mindig összekevertem az otthoni erdőkben élő rovarok zümmögésével. Azon gondolkodom, vajon miféle szerencsének köszönhető, hogy egy ilyen csodálatos helyet meg lehetett építeni.

Beetee még mindig elég sápadt, úgy látszik, még ő sem épült fel teljesen, de csálén álló szemüvegének lencséje mögött izgatottan csillog a szeme.

– Hát nem lenyűgözőek? A Tizenharmadik Körzet kutatói évek óta tanulmányozzák ezeknek a pompás madaraknak az aerodinamikáját. Előre és hátrafelé is tudnak repülni, és akár kilencven kilométer per órás sebességre is képesek. Bárcsak egyszer sikerülne ilyen szárnyakat terveznem neked, Katniss!

– Kizárt, hogy fel tudnék szállni velük, Beetee – nevetek.

– Az egyik pillanatban még itt lebegnek, a következő pillanatban már el is tűntek a szemünk elől. Le tudnál szedni egy kolibrit a nyiladdal? – kérdezi Beetee.

– Sosem próbáltam. Kevés rajtuk a hús – felelem.

– Ez igaz. És amúgy sem szoktál kedvtelésből gyilkolni – mondta. – De azért biztosan nem lenne egyszerű eltalálni egy ilyen madarat.

– Talán hálóval könnyebben el tudnánk csípni őket – mondja Gale a távolba meredve. Mindig ilyen a tekintete, amikor erősen töri a fejét valamin. – Kell hozzá egy könnyű, de sűrű szövésű háló, amivel körülzárnánk egy területet. Csak egy szűk kijáratot, szájat hagynánk. A hálón belül pedig elhelyeznénk csalinak egy rakás nektártermelő virágot. Miközben a madarak a nektárt szívogatnák, hirtelen összezárnánk a háló száját. Ettől a hangtól megijednének, és az ellenkező irányba próbálnának menekülni, ahol aztán a háló zárt végének ütköznének.

– És szerinted ez a módszer működne? – kérdezi Beetee.

– Nem tudom. Ez csak egy kósza ötlet – feleli Gale. – Lehet, hogy túljárnának az eszünkön.

– Lehet. De a módszered a madarak – és ami azt illeti, a vadállatok többségének – egyik alapvető ösztönén alapul: veszély esetén elmenekülnek. A zsákmányod fejével gondolkodsz, és így megtalálod a sebezhető pontjaikat – magyarázza Beetee.

Erről eszembe jut valami, amire nem szívesen gondolok vissza. Amikor a Nagy Mészárlásra készültünk, megnéztem egy tévéfelvételt, amelyen a fiatal Beetee összekötött két vezetéket, és a bennük folyó árammal kivégezte az őt üldöző gyerekcsapatot. Látom magam előtt a vonagló testeket, a döbbent és rémült tekinteteket. Beetee, aki ezzel a húzással megnyerte azt a réges-régi viadalt, végignézte, hogyan halnak meg a többiek. Nem az ő hibája volt. Önvédelemből tette. A viadalon mi is önvédelemből tettük, amit tettünk...

Hirtelen elfog a vágy, hogy elhagyjam a kolibriktól nyüzsgő termet, mielőtt még elkezdik összetákolni azt a bizonyos hálós csapdát.

– Plutarch azt mondta, van valami meglepetésed számomra – fordulok Beetee felé.

– Így van. Plutarch nem kamuzott. Elkészült az új íjad – mondja, aztán megnyom a kerekesszék karfáján egy gombot, és kigördül a helyiségből. Miközben a Különleges Védelem folyosóin bolyongunk, Beetee elmagyarázza, miért használ kerekesszéket.

– Egy kicsit már tudok járni. De az a baj, hogy nagyon hamar elfáradok. Ezzel a székkel könnyebben tudok közlekedni. Finnick hogy van?

– Még gondjai vannak a... koncentrációval – felelem. Elég durván hangzana, ha azt mondanám: a teljes szellemi leépülés jeleit mutatja.

– Figyelemzavar, mi? – mosolyog Beetee komoran. – Ha tudnád, min ment keresztül az elmúlt években, azt is csodának tartanád, hogy egyáltalán köztünk van. Ha látod, mondd meg neki, hogy készítek neki egy új háromágú szigonyt, jó? Talán az eltereli majd a figyelmét egy kicsit.

Bár úgy gondolom, Finnick figyelmét ennél jobban már nem nagyon lehetne elterelni, azért megígérem Beeteenek, hogy átadom az üzenetét

Négy katona őrzi a Különleges Védelem fegyvertárának bejáratát. Az alkarunkra tetovált napirend ellenőrzése csak az első lépése a hosszadalmas beléptetési procedúrának. Ujjlenyomat–, retina– és DNS-ellenőrzés következik, majd speciális fémkeresőkön kell átmennünk. Beeteenek kint kell hagynia a kerekesszékét, de amint átjutunk a biztonsági ellenőrzésen, adnak neki másikat. Egyébként elég furcsának találom ezt a nagy felhajtást. Nem tudom elképzelni, hogy a Tizenharmadik Körzet lakosai közül bárki olyan súlyos veszélyt jelenthet, hogy a kormánynak ennyire szigorú biztonsági intézkedéseket kellett foganatosítania. Valószínűleg inkább arról lehet szó, hogy az utóbbi időszak menekültáradata miatt vezették be ezeket az óvintézkedéseket.

A fegyvertár ajtajában újabb ellenőrzés következik – mintha a DNS-em megváltozhatna, miközben végigsétálok az öt méter hosszú folyosón –, majd végre-valahára beléphetünk a terembe. Őszintén bevallom, a fegyvergyűjtemény láttán elakad a lélegzetem. Lőfegyvereket, rakétavetőket, robbanószereket, páncélozott járműveket látok mindenfelé, hosszú sorokban.

– Természetesen a légierőnek külön részlege van – fordul felénk Beetee.

– Még szép – mondom, mintha mindez magától értetődő lenne. Nem tudom, hogy egy egyszerű íj meg néhány nyíl hogy fér meg a rengeteg high-tech cucc között, de végül egy íjakkal teli falnál kötünk ki. A kiképzés során nem egyet kipróbáltam már a Kapitólium fegyverei közül, de egyetlen olyat sem fogtam a kezembe, amit kifejezetten harci bevetésekre terveztek. Megakad a szemem egy gyilkos kinézetű íjon, amelyet úgy teleaggattak mindenféle szerkentyűkkel meg távcsövekkel, hogy talán fel sem tudnám emelni. Arról nem is beszélve, hogy akkor még nem húztam fel.

– Gale, nem akarod kipróbálni ezeket? – kérdezi Beetee.

– Komolyan mondod? – kérdez vissza Gale.

– Ha ütközetre kerül sor, biztosan kiutalnak majd neked valami lőfegyvert, de ha Katniss csapatának tagjaként tűnsz fel a propagandafilmekben, lehet, hogy jobban mutatna a kezedben egy ilyen íj. Arra gondoltam, biztos szívesen választanál magadnak egyet, ami tetszik – mondja Beetee.

– De még mennyire! – vigyorog Gale, és máris a kezébe veszi azt az íjat, amelyiken fél perce nekem is megakadt a szemem. Aztán felhúzza, és a célkeresztbe nézve körbefordul vele.

– Ez szemétség a szarvasokkal szemben – jegyzem meg.

– Nem is szarvasra kell majd vadászni vele, nem igaz? – vág vissza Gale.

– Egy pillanat, mindjárt jövök – mondja Beetee, aztán beüt valami kódot az egyik vezérlőpulton, mire kinyílik egy kis ajtó. Beetee eltűnik, az ajtó becsukódik mögötte.

– Ezek szerint szívesen lődöznél vele emberekre? – kérdezem.

– Ezt nem mondtam – feleli Gale, és leereszti az íjat maga mellé. – De ha lett volna egy olyan fegyverem, amelyikkel megakadályozhattam volna a Tizenkettedik Körzetben történteket... Ha lett volna egy olyan fegyverem, amelyikkel megakadályozhattam volna, hogy elhurcoljanak téged abba az átkozott arénába, akkor gondolkodás nélkül használtam volna.

– Én is – ismerem el, de nem tudom, mit mondjak Gale-nek arról, mit jelent, ha az ember gyilkossá válik. Arról, hogy az iszonyat emlékétől soha többé nem szabadulhatsz.

Közben visszajön Beetee egy hosszú, négyszögletes fekete dobozzal, amelyiknek egyik vége a kerekesszék lábtámaszán, a másik Beetee vállán pihen. Megáll előttem, és felém dönti a dobozt.

– Ez a tiéd – mosolyog.

Elveszem tőle, a padlóra teszem, és felpattintom a zárat. A doboz teteje halkan kinyílik. A tokban vörösesbarna bársonyon gyönyörű fekete íj pihen.

– Ó! – suttogom elragadtatottan. Óvatosan kiveszem, hogy megcsodáljam a tökéletesen szimmetrikus íj remekbe szabott formáját, szárainak kecses ívét, amely egy széttárt szárnyú madárra emlékeztet. De ez még nem minden. Nagyon nyugodtan kell tartanom, hogy biztos lehessek benne, nem képzelődöm. Az íj ugyanis életre kel a kezemben. Ahogy az arcomhoz érintem, finom rezgés fut végig a csontjaimon.

– Ez meg mit csinál? – kérdezem.

– Így köszön – feleli Beetee vigyorogva. – Meghallotta a hangodat. – Felismeri a hangomat? – kérdezem.

– Csak a te hangodat ismeri fel – válaszolja Beetee. – Tudod, az a helyzet, hogy megkértek, tervezzek neked egy íjat, ami baromi jól néz ki, és illik a ruhádhoz. De nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy ezzel elszalasztanék egy remek lehetőséget. Eszembe jutott, mi van, ha egyszer mégis szükséged lesz az íjra? Ha nem csak dögös divatkellékként akarod majd használni? Így aztán a külsejét a lehető legegyszerűbbre terveztem, de amikor a belseje következett, szabadon engedtem a fantáziámat. Inkább nem is mondok többet. Az lesz a legjobb, ha most rögtön kipróbálod. Na, van kedved?

De még mennyire. A lőteret már előkészítették nekünk. A nyilak, amelyeket szintén Beetee tervezett, legalább olyan lenyűgözőek, mint az íj. Száz méter távolságból is hajszálpontosan tudok célozni vele. A borotvaéles heggyel, gyújtófejjel, robbanótöltettel ellátott nyilak hatékony multifunkciós fegyverré varázsolják az egyszerű íjat. A különböző típusú nyilakat nem lehet összekeverni, mert mindegyiknek más-más színű a szára. Beetee még hangvezérléssel is ellátta az íjat – bár egyelőre nem tudom, hogy ez mi a francra jó. Ha ki akarom kapcsolni, elég annyit mondanom: „jó éjszakát”. Ekkor az íj „elalszik”, és csak akkor „ébred fel”, ha meghallja a hangomat.

Jókedvem van, amikor Gale-t és Beeteet hátrahagyva visszaindulok az előkészítő csapathoz. Türelmesen végigülöm, míg kifestenek, aztán magamra öltöm az új ruhát, amelyhez ezúttal már egy véres kötés is tartozik. A kötés egyrészt eltakarja a csúnya heget a karomon, másrészt jelzi, hogy nemrég részt vettem egy komolyabb csetepatéban. Venia feltűzi a szívem fölé a fecsegőposzátás dísztűt. Felveszem az íjamat és a tegezt a hagyományos nyilakkal, ezeket szintén Beetee készítette. Sosem engednék, hogy robbanó– vagy gyújtófejes nyilakkal mászkáljak a körzetben. Aztán máris a színpadon vagyok, ahol órákig kell ácsorognom, mire elkészítik a sminkemet, beállítják a világítást és a füstgépet. Végül egyre kevesebb és kevesebb utasítás érkezik a távbeszélőn a titokzatos, füstüveg ablakú fülkében ülő láthatatlan emberektől. Fulvia és Plutarch egyre hosszabban méreget, és egyre kevesebbszer változtat az öltözékemen, a sminkemen és a frizurámon. Végül egy pisszenést sem hallani. Miután öt teljes percen at bámulnak szótlanul, Plutarch töri meg a csendet:

– Azt hiszem, így jó lesz.

Odaintenek az egyik monitorhoz. Visszajátsszák az utolsó néhány percben rögzített felvételeket, én pedig elképedve bámulom a képernyőn látható nőt. Magasabb nálam, és a megjelenésében is van valami fenséges. Az arca szurtos, de szexi. A szemöldöke fekete, a tekintete kihívó. A ruhájából füstcsóvák kígyóznak, mintha most oltották volna el, vagy mintha bármelyik pillanatban lángra lobbanhatna. Fogalmam sincs, ki ez a nő.

Finnick, aki pár órája ott lébecol a díszletek közt, most odalép mögém, és régi humorát megvillantva ezt mondja:

– Ezek vagy cafatokra szednek, vagy beléd habarodnak, vagy olyanok akarnak lenni, mint te.

Mindenki be van zsongva, mindenki baromi elégedett a munkájával. Bár mindjárt itt a vacsoraidő, ragaszkodnak hozzá, hogy folytassuk. Holnap a beszédekre és az interjúkra készülünk, sőt, azt is el kell játszanom, hogy részt vettem a harcokban a lázadók oldalán. Ma már csak egyetlen jelmondatot akarnak felvenni, amelyből gyorsan össze tudnak vágni egy rövid propagandafilmet, hogy legyen mit megmutatni Coin elnöknek.

„Panem népe! Bátor a csatában, aki az igazságra szomjazik!”

Ez az a bizonyos mondat. Már abból, ahogy előadják nekem, látom, hogy hónapokon, sőt, talán éveken át csiszolgatták, és baromi büszkék a végeredményre. Mondjuk, szerintem egy közhelyes baromság. Semmitmondó és erőltetett. Nem tudom elképzelni, hogy a való életben valaha is ilyesmit mondanék – kivéve persze, ha a kapitóliumi akcentust akarnám kifigurázni. Mint amikor Gale-lel Effie Trinketet utánozzuk: „Boldog viadalt mindenkinek! Sok szerencsét, és sose hagyjon el benneteket a reményi” De Fulvia az arcomba hajolva magyaráz egy csatáról, amelyben nemrég vettem részt. A bajtársaim holttestei szanaszét hevernek körülöttem, de én nem csüggedek, harcra buzdítom az élőket: a kamerába nézek, és jó hangosan elszavalom a mondatomat.

– Visszaterelnek a helyemre, és bekapcsolják a füstgépet. Aztán csendet kérnek, és már forognak is a kamerák. Valaki azt kiáltja: Felvétel!, mire a fejem fölé tartom az íjamat, és amilyen dühösen csak bírom, azt üvöltöm:

– Panem népe! Bátor a csatában, aki az igazságra szomjazik!

A teremben síri csend. Hosszú-hosszú másodpercekig egy pisszenés sem hallatszik.

Végül az egyik hangszóró recsegni kezd, majd Haymitch keserű kacagása tölti be a stúdiót. Csak annyi időre hagyja abba a nevetést, hogy elhadarhassa:

– Íme, drága barátaim, így múlik el a forradalom dicsősége!

6

Haymitch hangja valósággal letaglózott előző nap. Kiakadtam, amikor megtudtam, hogy nemcsak él és virul, de ismét ő irányítja az életemet. Faképnél hagytam a stábot, ma pedig nagy ívben tojtam Haymitch utasításaira. Ezzel együtt pontosan tudtam, hogy igaza van: katasztrofális volt, amit a kamerák előtt nyújtottam.

Egész délelőtt győzködte a többieket, hogy ez túl nagy feladat nekem. Hogy hiába erőltetik, nem leszek képes megcsinálni. Nem tudom egy tévéstúdióból – harci jelmezben, kisminkelve, műfüstfelhőben állva – harcra buzdítani és győzelemre vezetni a körzeteket. Már az is kész csoda, hogy eddig nem sültem fel a kamerák előtt – ebben természetesen oroszlánrésze volt Peetának. Egyedül nem tudom eljátszani a Fecsegőposzátát.

A Parancsokság hatalmas asztala köré gyűlünk. Coin elnök és az emberei. Plutarch, Fulvia meg az előkészítő csapat. Néhányan – többek közt Haymitch és Gale – a Tizenkettedikből, és vannak páran, akikről fogalmam sincs, mit keresnek itt – például Leevy és Greasy Sae. Az utolsó pillanatban Finnick betolja Beeteet a kerekesszékben. Dalton kíséri őket, a marhate nyésztés szakértője a Tizedik Körzetből. Először arra gyanakszom, hogy Coin csődítette össze ezt a különös társaságot, hogy minél több szemtanúja legyen a beégésemnek.

De aztán látom, hogy Haymitch üdvözli az egybegyűlteket, és a szavaiból úgy veszem ki, hogy a tanácskozás résztvevői az ő meghívásának tettek eleget. Amióta megkarmoltam az arcát, most először tartózkodunk egy légtérben. Nagyon ügyelek, hogy még véletlenül se nézzek rá, de az egyik falra szerelt irányítókonzol fényes felületében megpillantom a tükörképét. A bőre kissé sárgásnak látszik, és nagyon lefogyott, tisztára össze van esve. Egy pillanatra belém hasít, hogy mi van, ha haldoklik. Aztán figyelmeztetem magam, hogy Haymitch sorsa engem hidegen hagy.

Haymitch először levetíti a reggel rögzített felvételt. Azonnal látom, hogy Plutarch és Fulvia irányításával sikerült minden eddigi teljesítményemet alulmúlnom. A hangom akadozik, a tartásom rémes, úgy nézek ki, mint egy bábu, amelyet láthatatlan erők rángatnak.

– Oké – szólal meg Haymitch, miután véget ér a bejátszás. – Van a jelenlévők között bárki, aki amellett szeretne érvelni, hogy az imént látott jelenet segíthet a Kapitólium elleni harcban? – Senki sem szólal meg. – Remek, így rengeteg időt spórolunk. Most azt szeretném, ha egy percig csendben gondolkodnátok. Próbáljatok felidézni olyan pillanatokat, amikor Katniss valóban hatott az érzelmeitekre. Nem arra gondolok, amikor lángra lobbanó ruhájára vagy dögös frizurájára irigykedtetek, vagy amikor félig-meddig lelkesen kilőtt egy-egy nyilat, és sikerült eltalálnia valamit. És nem is arra, amikor Peeta addig ügyeskedett, amíg sikerült megkedveltetnie veletek Katnisst. Olyan pillanatokat soroljatok fel nekem, amikor ő maga keltett bennetek valódi érzéseket.

A csend egyre hosszabbra nyúlik, és kezdek attól tartani, hogy soha nem ér véget, amikor egyszer csak megszólal Leevy.

– Amikor az aratásnapi sorsoláson önként jelentkezett Prim helyett a viadalra, annak ellenére, hogy tudta, a biztos halál vár rá.

– Jól van. Remek példa! – bólint Haymitch, azzal megfog egy tollat, és felír valamit a jegyzettömbjébe. – Önkéntesnek jelentkezett a húga helyett az aratásnapi sorsoláson – mormolja, aztán körbehordozza a tekintetét. – Még valaki?

Meglepődöm, mert a következő felszólaló Boggs; akiről mindig is azt hittem, hogy egy izomagyú robot, aki csak Coin parancsára képes cselekedni.

– Amikor elénekelte azt a dalt. Tudjátok, amikor meghalt az a kislány az arénában. – Valahonnan az emlékeim közül előbukkan egy kép, amin Boggsnak egy kisfiú ül az ölében. Azt hiszem, az étkezdében voltam szemtanúja ennek. Lehet, hogy ez a Boggs mégsem csak egy szolgalelkű izomkolosszus?

– Ugyan, ki ne hatódott volna meg azon az éjszakán, nem igaz? – mondja Haymitch, és tovább jegyzetel.

– Én elsírtam magam, amikor beadta Peetának az altatót, hogy legyen ideje elmenni az orvosságért, és búcsúzásképpen megcsókolta – hadarja Octavia. Aztán a szája elé kapja a kezét, és olyan képet vág, mintha tudná, most aztán tényleg óriásit hibázott.

De Haymitch megint bólint.

– Telenyomta altatóval Peetát, hogy megmentse az életét – mormolja, miközben jegyzetel. – Nagyon jó.

A többiek aztán egymás szavába vágva sorolják az ehhez hasonló momentumokat, ahogy épp az eszükbe jut. Amikor szövetséget kötöttem Rutával. Amikor az interjúk estéjén kezet nyújtottam Chaffnek. Amikor megpróbáltam a hátamon cipelni Magst. És amikor a játékmestereket patthelyzet elé állítottam azzal a marék mérges bogyóval – ezt a jelenetet egyébként ahányan vannak, annyiféleképpen értelmezik. A Peeta iránt táplált érzéseim is megmozgattak néhányakat. Van, akinek azzal vívtam ki a tiszteletét, hogy az arénában soha semmilyen körülmények között nem adtam fel. No és persze az is sokaknak tetszett, hogy szembeszálltam a Kapitólium embertelenségével.

Végül Haymitch magasba tartja a jegyzettömböt, és így szól:

– A kérdésem a következő: mi a közös mindezekben?

– Az, hogy Katniss saját magát adta – jegyzi meg halkan Gale. – Senki sem mondta meg neki, hogy mit tegyen.

– Fején találtad a szöget, Gale! – helyesel Beetee, aztán kedvesen megütögeti a kezemet. – Ezek szerint nincs más dolgunk, csak végre békén hagyni téged, nem igaz?

Többen nevetnek. Még én is elmosolyodom.

– Nos, ez mind szép és jó, de nem igazán látom, mi haszna ennek az egésznek – morogja Fulvia sértődötten. – Sajnálatos módon itt, a Tizenharmadik Körzetben nem adottak a lehetőségek, hogy kihozzuk a maximumot Katnissből. Hacsak nem akarjátok bevetésre küldeni, akkor...

– Pontosan ezt akartam javasolni – szakítja félbe Haymitch. – Küldjük a harctérre, és vegyük fel, amit csinál.

– De hát az emberek azt hiszik, hogy terhes – mutat rá Gale.

– Majd elterjesztjük, hogy az arénában elvetélt, amikor megrázta az áram – veszi át a szót Plutarch. – Szomorú esemény. Roppant sajnálatos.

A felvetés, hogy kimenjek a harctérre, megosztja a tanácskozás résztvevőit. Haymitch viszont köti az ebet a karóhoz. Azzal érvel, hogy ha valós helyzetekben ilyen jól feltalálom magamat, akkor teljesen felesleges előre beállított jelenetekkel próbálkozni.

– Minden olyan helyzetben, amit betanítunk Katnissnek, vagy amikor előre megírjuk a szövegét, legfeljebb közepes teljesítményre számíthatunk tőle. Nála belülről kell fakadnia a dolgoknak. Egyedül így tudja lázba hozni az embereket.

– Még ha a lehető legnagyobb körültekintéssel járunk is el, akkor sem tudjuk garantálni Katniss biztonságát – ellenkezik Boggs. – Ő lesz az első számú célpontja a Kapitólium minden...

– Vállalom – vágok a szavába. – Innen nem tudok segíteni a lázadóknak.

– És mi lesz, ha megölnek? – kérdezi Coin.

– Az a fontos, hogy készüljön róla felvétel. Annak biztos óriási sikere lenne – felelem.

– Rendben van – mondta Coin. – De ne kapkodjuk el a dolgot. Válas-szuk ki a legkevésbé veszélyes helyzetet, amely kiválthat belőled valami spontán reakciót.

Az elnök körbejárja a termet, és a körzetek halványan megvilágított térképeit tanulmányozza, amelyeken látható, hol húzódnak a frontvonalak, és hol helyezkednek el az ellenállók csapatai. – Délután vigyék el Katnisst a Nyolcadik Körzetbe. A reggeli órákban a Kapitólium komolyabb bombatámadást hajtott végre ebben a körzetben, de az utolsó jelentések szerint a támadás már véget ért. Azt akarom, hogy Katnisst fegyveres testőrosztag kísérje, a tévéstáb pedig a földön kövesse. Haymitch, maga a levegőből tartja szemmel őket, és folyamatos rádiókapcsolatban lesz Katniss-szel. Aztán meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok. Van valakinek valami hozzáfűznivalója?

– Mossák le az arcát! – szólal meg Dalton. Mindenki felé fordul. – Katniss még lány, de ebben a sminkben úgy néz ki, mint egy harmincéves nő. Ez nagyon rosszul veszi ki magát. A Kapitólium módszereire emlékezteti az embereket.

Miután Coin berekeszti a tanácskozást, Haymitch megkérdezi tőle, hogy beszélhetne-e velem négyszemközt. A többiek távoznak a tanácsteremből, kivéve Gale-t, aki bizonytalanul ácsorog mellettem.

– Mit aggódsz miatta? – kérdezi Haymitch. – Itt inkább nekem lenne szükségem testőrre.

– Jól van, Gale, minden rendben lesz – mondom, mire Gale kimegy a helyiségből. Csak a gépek és a szellőztetőrendszer zúgása hallatszik.

Haymitch leül velem szemben egy székre.

– Újra együtt kell dolgoznunk – mondja. – Úgyhogy rajta, most elmondhatod, mi bánt.

Felidézem a légpárnás fedélzetén zajlott dühös és kegyetlen veszekedést, és az azt követó keserűséget. De végül csak annyit mondok:

– Egyszerűen nem hiszem el, hogy képes volt a sorsára hagyni Peetát.

– Tudom – mondja Haymitch.

Hiányérzetem támad. Nem azért, mert Haymitch nem kért bocsánatot. Hanem mert akkor egy csapat voltunk. Egyezséget kötöttünk mi ketten, hogy megmentjük Peetát. Bár aznap éjjel alaposan eláztunk, az alkunk pedig – így utólag – teljességgel valószerűtlennek tűnik, de hát az egyezség akkor is egyezség marad, ha furcsa körülmények közt született. A lelkem mélyén tudom, hogy mindketten kudarcot vallottunk.

– Most maga jön – mondom.

– Nem értem, hogy voltál képes elveszíteni őt a szemed elől – mondja Haymitch.

Bólintok. Ez van.

– Azóta is egyfolytában ezen pörgök. Nem tudom, mit tehettem volna, hogy magam mellett tartsam Peetát, anélkül, hogy felrúgtam volna a többiekkel kötött szövetséget. De eddig egyetlen értelmes megoldás sem jutott eszembe.

– Nem volt választásod. Ráadásul, ha aznap éjjel sikerül rávennem Plutarchot, hogy maradjunk az arénánál, és próbáljuk megmenteni Peetát, a kapitóliumiak biztosan leszedik a gépünket. Így is majdnem otthagytuk a fogunkat.

Haymitch szemébe nézek. Igazi perembeli szemek. Szürkék, kifürkészhetetlenek és karikásak a kialvatlanságtól, – Peeta még életben van, Katniss.

– Még nem estünk ki a játékból... – Próbálok optimistának tűnni, de elakad a hangom.

– Még nem estünk ki. És még mindig én vagyok a mentorod. – Haymitch rám bök a tollával. – Amikor a csatatéren mászkálsz, egy pillanatra se felejtsd el, hogy ott körözök feletted. Sokkal jobban belátom majd a terepet, úgyhogy ha jót akarsz magadnak, kövesd az utasításaimat.

– Majd meglátjuk – mondom.

Visszatérek a Átformáló szobába, és végignézem, ahogy a lefolyóban eltűnik az arcomról lemosott smink. A tükörből egy szakadt, érdes bőrű, karikás szemű lány néz vissza rám, aki valahogy mégis jobban emlékeztet önmagamra. Letépem a karomról a kötést, felfedve a csúnya heget. Itt van. Tessék, ez is én vagyok.

Mivel a háborús övezetbe indulok, Beetee segít a Cinna által tervezett fegyverekkel kapcsolatban. Egy fémsisakot kapok, ami tökéletesen passzol a fejemre. Az anyaga hajlékony és rugalmas, mintha bőrből lenne, és vissza lehet húzni, mint valami csuklyát, ha nem akarom, hogy egész idő alatt eltakarja az arcomat. Aztán egy mellény következik, amely a belső szerveimet hivatott védeni. Egy kis fehér fülhallgatót tesznek a fülembe, amelyet egy huzal köt össze a ruhám nyakrészével. Beetee egy maszkot erősít az övemre, amit gáztámadás esetén kell felvennem. – Ha látod, hogy valaki minden különösebb ok nélkül a földre rogy melletted, azonnal vedd fel – magyarázza Beetee. Végül felerősít a hátamra egy háromosztatú, nyilakkal teli tegezt. – Ne feledd: jobb oldalon a gyújtófejes, bal oldalon a robbanófejes, középen meg a hagyományos nyilak vannak. Remélhetőleg nem lesz szükséged rájuk, de jobb félni, mint megijedni.

Boggs jön értem, hogy átkísérjen a légierő főhadiszállására. Amint a lift megérkezik, Finnick bukkan elő. Teljesen ki van borulva.

– Katniss, ezek nem engedik, hogy veled tartsak! Megmondtam nekik: rendben van, nem szállok le veled a földre, de kiderült, hogy még a légpárnásra sem akarnak felengedni!

Végignézek Finnicken – a kórházi köntös alól kivillan csupasz lábszára és szakadt papucsa, a haja olyan, mint a madárfészek, a kezében egy össze csomózott kötéldarab lóg, tekintetében ádáz fény csillan –, és tudom, hogy felesleges lenne a védelmembe vennem. Én sem tartom jó ötletnek, hogy velünk tartson. Úgyhogy a homlokomra csapva felkiáltok:

– Ó, hát nem elfelejtettem? Biztos ez a hülye agyrázkódás az oka. Beetee üzent neked: le kellene menned a Különleges Fegyvertárba. Készített neked egy új háromágú szigonyt.

A szigony szó hallatán mintha egy pillanatra visszatérne a régi Finnick

– Tényleg? Láttad már? Milyen?

– Nem tudom. De ha feleolyan jól sikerült, mint az íjam, akkor imádni fogod – felelem. – Az biztos, hogy sokat kell gyakorolnod, hogy megtanuld rendesen használni.

– Persze. Jól van. Hát, akkor az lesz a legjobb, ha mindjárt indulok is – mondja.

– Hé, Finnick! – szólok utána. – Azért lehet, hogy nem ártana nadrágot húznod.

Finnick a lábára pillant, mintha most esne le neki, hogy mi van rajta. Aztán ledobja a köntösét, és ott áll előttem egy szál alsógatyában.

– Miért? Csak nem találod túl kihívónak a szerkómat? – kérdezi, és kihívó pózba vágja magát.

Nem bírom megállni, muszáj röhögnöm, olyan vicces, főleg, hogy Boggs iszonyatosan zavarba jön. Az pedig külön öröm, hogy Finnick – még ha csak egy pillanatra is – végre megint úgy viselkedik, mintha a régi önmaga lenne. Ilyennek ismertem meg a Nagy Mészárláson.

– Én is emberből vagyok, Odair – mondom, és beszállok a liftbe. Az ajtók becsukódnak. – Sajnálom – fordulok Boggshoz.

– Ne tedd. Azt hittem, hogy... – mondja, de aztán meggondolja magát, és így folytatja: – Ügyesen kezelted a helyzetet. Annál mindenesetre jobb, mintha le kellett volna tartóztatnom Finnicket.

– Ja – mondom, és a fickóra sandítok. A negyvenes évei közepén járhat. Őszülő haja rövidre vágva. A szeme kék. Nagydarab és iszonyatosan izmos. Ma kétszer is nyíltan kiállt mellettem, és ebből arra következtetek, hogy inkább a barátom szeretne lenni, mint az ellenségem. Talán adok neki egy esélyt. De nem hagy nyugodni a gondolat, hogy egy követ fúj Coin elnökkel...

Ekkor hangosan kattogni kezd valami. A lift egy pillanatra megáll, aztán vízszintes irányba, balra haladunk tovább.

– A lift oldalirányba is tud haladni? – kérdezem.

– Igen. A Tizenharmadik Körzet alatt liftaknák és alagutak hatalmas hálózatát alakították ki – feleli Boggs. – Most a Hangár felé tartunk. Ez a járat az ötödik légiplatform drótkötélpályája felett húzódik.

Hangár. Tömlöcök. Különleges védelem. Élelmiszer-termelés. Energiatermelés. Levegő– és víztisztítás.

– A Tizenharmadik Körzet nagyobb, mint hittem.

– Hát, azért ez nem a mi érdemünk – mondja Boggs. – Gyakorlatilag az egészet úgy örököltük. Mi csak fenntartjuk és üzemeltetjük a körzetet.

A kattogás megszűnik. Egy kis ideig néhány emeletnyit megint ereszkedünk, majd az ajtók kinyílnak, és a Hangárban találjuk magunkat.

– A mindenit – csúszik ki önkéntelenül a számon, amint megpillantom a Tizenharmadik Körzet légiflottáját. A különböző típusú légpárnások hosszú sorokban állnak a Hangárban. – Ezt is úgy örökölték? – kérdezem.

– Akad közöttük olyan, amit magunk készítettünk. Egy részük a Kapitólium légierejéhez tartozott. Ezeket természetesen felújítottuk – magyarázza Boggs.

Megint elfog a Tizenharmadik Körzet iránt érzett gyűlölet.

– Ezek itt végig a rendelkezésükre álltak, mégis a sorsukra hagyták a védtelen körzeteket, amikor a Kapitólium támadást indított ellenük? – kérdezem szemrehányóan.

– A dolog nem ilyen egyszerű – dörren rám Boggs. – Egészen mostanáig nem voltunk olyan helyzetben, hogy ellentámadást indíthattunk volna. Épphogy életben tudtunk maradni. Miután átvettük a körzetben a hatalmat, és kivégeztük a kapitóliumiakat, alig néhányan maradtak, akik értettek a repülőgép-vezetéshez. Persze kilőhettük volna rájuk az atomrakétákat, de nem hagyhattuk figyelmen kívül a nagyobb összefüggéseket: vajon túlélte volna bárki is, ha nukleáris háború robban ki a Tizenharmadik Körzet és a Kapitólium között?

– Mintha csak Peetát hallanám – vágok vissza. – És még maguk merik árulónak nevezni őt?

– Azért lett áruló, mert azt akarja, hogy tűszünetet kössünk a Kapitóliummal – magyarázza Boggs. – Egyik fél sem vetett be atomfegyvereket, ez biztos feltűnt már. A régi módszerekkel akarjuk eldönteni a háborút. Szálljon be, Everdeen közlegény! – mondja egy kisebb légpárnásra mutatva.

Ahogy felmászom a lépcsőn a fedélzetre, a tévéstáb már összezsúfolódva várakozik rám, körülöttük a rengeteg felszerelés. Mindenki a Tizenharmadik Körzet katonai egyenruháját viseli, a sötétszürke kezeslábast. Még Haymitch is, bár látszik a fején, mennyire bosszantja az egyenruha patyolattiszta gallérja.

Fulvia Cardew nagy nehezen átverekszi magát a tévéstábon, és leül mellém, de amikor megpillantja az arcomat, mérgesen felhorkan.

– Az a rengeteg áldozatos munka mind veszendőbe ment! Ne érts félre, Katniss, nem hibáztatlak. De hát az a helyzet, hogy nagyon kevés az igazán fotogén arcú ember. Mint például ő – mondja, azzal megragadja a Plutarchkal elmélyülten társalogó Gale-t, és maga felé fordítja. – Hát nem helyes?

Meg kell hagyni, Gale-nek tényleg baromi jól áll az egyenruha. Viszont a kérdéstől, amelyet Fulvia nekem szegez, mindketten zavarba jövünk. Figyelembe véve, ami az elmúlt időszakban történt közöttünk, ez nem is csoda. Valami szellemes válaszon töröm a fejem, amikor Boggs kapcsolódik be a beszélgetésbe: – Nehogy azt hidd, hogy lepadlózunk a sráctól. Most találkoztunk Finnick Odairrel. Egy szál alsógatyában flangált. – Ezek szerint mégis van humora a fickónak. Lehet, hogy a végén még megkedvelem?

Figyelmeztetnek bennünket, hogy a gépünk hamarosan felszáll, úgyhogy jobbnak látom, ha bekapcsolom a biztonsági övemet. Gale mellett ülök, velünk szemben Haymitch és Plutarch. Alagutak labirintusában siklunk, majd megérkezünk az egyik platformhoz. Valami emelőszerkezet lassan néhány szinttel feljebb szállítja a légpárnást. Egyszerre csak kint találjuk magunkat egy fákkal szegélyezett hatalmas téren, majd felemelkedünk, és néhány pillanat múlva eltűnünk a felhők között.

Most, hogy végre alábbhagy a készülődés izgalma, rádöbbenek, hogy fogalmam sincs, mivel kell majd szembenéznem a Nyolcadik Körzetben. Ami azt illeti, még a háború pillanatnyi állásáról is alig tudok valamit. Arról nem is beszélve, hogy mi kellene a győzelemhez, vagy mi lenne, ha mi nyernénk.

Plutarch megpróbálja gyorsan és egyszerűen felvázolni a helyzetet. A legfontosabb, hogy pillanatnyilag a Második Körzet kivételével mindenki hadban áll a Kapitóliummal. A Második mindig különleges viszonyt ápolt az ellenségünkkel, annak ellenére, hogy az Éhezők Viadalán az ő körzetük kiválasztottjai is részt vettek. A Második Körzet lakói több élelmet kaptak, és jobb körülmények között éltek. A Sötétség Napjait és a Tizenharmadik Körzet feltételezett pusztulását követően a Második Körzet lett a Kapitólium új védelmi központja – bár hivatalosan továbbra is a nemzet kőfejtője maradt, mint ahogyan a Tizenharmadik Körzet is kizárólag grafitbányászatáról volt ismert a Kapitóliummal való szakításig. A Második Körzetben nem csak fegyvergyártás folyik, itt képzik ki a Békeőröket. Sőt, innen toborozzák a Békeőrség tagjait.

– Azt akarja mondani, hogy... a Második Körzetben születettek is lehetnek Békeőrök? – kérdezem. – Azt hittem, hogy a Békeőrség tagjai mind a Kapitóliumból származnak.

– Azért hiszed ezt, mert a Kapitólium elhitette veled – bólint Plutarch. – Persze akad közöttük kapitóliumi, de az ottani népességszaporulatból bajosan lehetne fenntartani egy ekkora katonai szervezetet. És nem ez az egyetlen gond. A Kapitóliumban nevelkedett állampolgárok sokszor nagyon nehezen viselik a körzetekben rájuk váró megpróbáltatásokat és nélkülözést. Aki a Békeőrség tagja lesz, húsz évre elkötelezi magát, nem házasodhat, és nem lehet gyereke. Vannak, akik a dicsőség miatt vállalják, mások viszont alternatív büntetésként tekintenek a békeőri szolgálatra. Például ha csatlakoznak a Békeőrséghez, elengedik az adósságukat. Bár sokan tartoznak a Kapitóliumnak, csak kevesen alkalmasak a katonai szolgálatra. Így aztán nem marad más megoldás, a Kapitólium a Második Körzetből toboroz embereket a hadseregbe. Így a körzet lakosságának nem kell nyomorban tengetnie az életét, és nem kell látástól vakulásig a kőfejtőkben gürcölnie. Amúgy is harcra nevelik őket. Magad is láthattad, hogy a Második Körzetben a gyerekek majd megvesznek, hogy kisorsolják őket az Éhezők Viadalára.

Cato és Clove. Brutus és Enobaria. Elszánt és vérszomjas harcosok voltak.

– De a többi körzet a mi oldalunkon áll, ugye? – kérdezem.

– Igen. A célunk, hogy szép sorban mindenhol átvegyük az irányítást. A legvégére hagyjuk a Második Körzetet, és ha ott is átvesszük a hatalmat, azzal elvágjuk a Kapitólium utánpótlásvonalait. Aztán ha kellőképpen meggyengítettük a Második Körzetet, lerohanjuk a Kapitóliumot – magyarázza Plutarch.

– Ha mi győzünk, ki kormányozza majd az országot? – kérdezi Gale.

– Mindenki – válaszolja Plutarch. – Olyan köztársaságot alapítunk, amelyben az egyes körzetek polgárai és a Kapitólium saját képviselőket választhatnak. Ezek a választott képviselők érvényesítik majd az állampolgárok érdekeit a centralizált kormányzatban. Ne nézzetek ilyen gyanakvóan. Ez egy jól bevált rendszer.

– Persze, a könyvekben – morogja Haymitch.

– Igen, a történelemkönyvekben – mondja Plutarch. – Ha az őseink képesek voltak rá, mi is meg tudjuk csinálni.

De most őszintén, az őseink aztán nem sok mindennel büszkélkedhetnek. Elég, ha megnézzük, milyen állapotban hagyták ránk ezt a háborúk sújtotta, kiszipolyozott bolygót. Világosan látszik, hogy nem érdekelte őket, mi lesz az utánuk következő generációkkal. Mindenesetre azért a köztársaság, amelyről Plutarch magyaráz, komoly előrelépésnek tűnik ahhoz képest, ami most van.

– És mi lesz, ha veszítünk? – kérdezem.

– Ha veszítünk? – Plutarch kinéz az ablakon a felhőkre, aztán fanyar mosolyra húzza a száját. – Egy dologban biztos vagyok: a Kapitólium igazán emlékezetes viadallal fogja ünnepelni a győzelmét. Erről jut eszembe – teszi hozzá, aztán a mellénye zsebéből elővesz egy fiolát, és néhány sötétlila bogyót ráz a tenyerébe, majd felém nyújtja. – Éjfürtnek neveztük el a tiszteletedre, Katniss. A lázadók nagyon megsínylenék, ha bármelyikünket élve elfognák. Ígérem, nem érzel majd semmi fájdalmat.

A kezemben szorongatom a kapszulát, de nincs ötletem, hová tegyem. Ekkor Plutarch megütögeti a bal vállam. Ahogy jobban szemügyre veszem a ruhám elülső részét, észreveszek egy kis zsebet. A kapszula tökéletesen illik bele, és a fejemet előrehajtva még akkor is ki tudom szabadítani a fogammal, ha hátrakötik a kezemet.

Úgy látszik, Cinna tényleg mindenre gondolt.

7

A légpárnás csavarvonalban ereszkedni kezd, és leszáll a Nyolcadik Körzet egyik széles külvárosi útjára. A földet érés pillanatában az ajtó kinyílik, a lépcső leereszkedik, mi pedig lemászunk a fedélzetről, és megállunk az aszfalton. Abban a pillanatban, hogy az utolsó utas is kiszáll, a lépcső visszahúzódik. A légpárnás a levegőbe emelkedik, és eltűnik a szemünk elől. Körülöttem a testőrségem: Gale, Boggs és két másik katona. A négytagú tévéstáb két kövér kapitóliumi operatőrből áll – nehéz kameráikkal és furcsa szerelésükben úgy néznek ki, mint két hatalmas bogár –, egy Cressida nevű rendezőnőből – kopaszra borotvált fején tetovált zöld indák virítanak – és vékonydongájú asszisztenséből, Messallából. A srác fülében egy rakás fülbevaló, a nyelvében egy nagy piercing van; gömb alakú ezüst díszgombja akkora, mint egy méretes üveggolyó.

Boggs gyorsan leterel bennünket az útról, és egy közeli raktársor felé indul, miközben egy másik légpárnás landol a hátunk mögött. Több láda orvosi felszerelést, kötszert és gyógyszert szállít, meg egy hatfős szanitéc-csapatot. Nehéz lenne nem észrevenni őket fehér egyenruhájukban. Boggs elindul két lepukkant, szürke raktárépület között, mi szó nélkül követjük. Az ütött-kopott fémfalak egyhangúságát csak a tetőre vezető létrák törik meg. Amikor kibukkanunk az utca túlsó végén, mintha egy másik világba csöppennénk.

A ma reggeli bombatámadás sebesültjeit hozzák. Segítőik házilag tákolt hordágyakon, talicskákban, szekereken, a vállukon és a karjukban cipelik őket. Leszakadt végtagú, vérző, eszméletlen sérülteket. Elkeseredett emberek özönlenek az egyik raktárba, amelynek ajtaja fölé valaki egy nagy H betűt festett. Egy pillanatra úgy érzem, mintha a régi konyhánkban állnék, ahol anya a haldoklókat ápolta, csak itt tízszer, ötvenszer, százszor többen vannak. Lebombázott épületekre számítottam, de szétroncsolódott emberi testek látványa tárul elém.

Ezek itt akarnak forgatni? Boggs felé fordulok:

– Ez nem fog menni – mondom. – Itt nem tudom megcsinálni.

Boggs valószínűleg észreveszi a szememben a rémületet, mert egy pillanatra megáll, és kezét a vállamra téve így szól:

– Dehogyisnem. Elég, ha láthatnak. Többet segíthetsz nekik, mint a világ legjobb orvosai.

Ekkor megpillant bennünket egy nő, aki az érkező sebesülteket irányítja. Az arcára kiül a döbbenet, aztán összeszedi magát, és öles léptekkel odajön hozzánk. Sötétbarna szeme feldagadt a kimerültségtől, a teste fém– és verítékszagot áraszt. Ahogy nézem, már rég ki kellett volna cserélni a nyakán a kötést. Automata fegyverének szíja belevág a nyakába, de a vállát mozgatva sikerül valahogy megigazítania. Hüvelykujjának egyetlen mozdulatával a raktárba irányítja az érkező szanitéceket. A csapat szó nélkül engedelmeskedik neki.

– Ő Paylor parancsnok, a Nyolcadik Körzet vezetője – mutatja be Boggs a nőt. – Parancsnok, ő Katniss Everdeen közlegény.

Ahhoz képest elég fiatalnak néz ki, hogy ilyen magas rangban szolgál. Talán a harmincas évei elején járhat. De ellentmondást nem tűrő hangja arra enged következtetni, hogy nem véletlenül kapta kinevezését. Vadonatúj, patyolattiszta egyenruhámban úgy érzem magam mellette, mint egy elkényeztetett csitri, akinek még a fenekén a tojáshéj, és halvány fogalma sincs a világ dolgairól.

– Igen, tudom – mondja Paylor. – Ezek szerint megúsztad. Nem voltunk benne biztosak. – A hangjában mintha szemrehányás bujkálna, vagy talán tévedek?

– Hát, ebben magam sem vagyok biztos – jegyzem meg.

– Sokáig lábadozott – bök a fejére Boggs. – Súlyos agyrázkódása volt. – Aztán halkabbra fogva a hangját, hozzáteszi: – És elvetélt. De ragaszkodott hozzá, hogy meglátogathassa a kórházban ápolt sebesülteket.

– Hát, sebesültekben nincs hiány – mondja Paylor.

– Maga szerint jó ötlet volt egy helyre zsúfolni mindenkit? – kérdezi Gale, és a homlokát ráncolva nézi a kórháznak kinevezett raktárt.

Szerintem nem. Egy járvány úgy söpörne végig ezen a helyen, mint az erdőtűz.

– Szerintem eggyel jobb annál, hogy a sorsukra hagyjuk őket, mert akkor a biztos halál vár rájuk – feleli Paylor.

– Nem így értettem – mondja Gale.

– Nos, jelenleg nincs más lehetőségünk. De csupa fül vagyok. Ha eszébe jut valami, és sikerült megszereznie hozzá Coin támogatását, ne fogja vissza magát. – Paylor az ajtóra mutat. – Fáradjon be, Fecsegőposzáta. És hozza a barátait is.

Hátrapillantok a csodabogarakból álló csapatra, aztán összeszedem magam, és követem Paylor parancsnokot a kórház épületébe. Nehéz ipari függöny lóg a mennyezetről az épület teljes hosszában, széles folyosót képezve. A függöny mögött holttestek hevernek, arcukat fehér ruhával takarták le.

– Néhány háztömbbel lejjebb kiástak egy tömegsírt, de egyelőre nem volt időnk átszállítani a holttesteket – magyarázza Paylor. Aztán fogja, és széthúzza a függönyt.

Erősen megszorítom Gale csuklóját.

– Nehogy elmozdulj mellőlem – suttogom.

– Nyugi, itt vagyok veled – feleli halkan.

Ahogy belépek a függöny mögé, mintha összehangolt támadás érné az érzékszerveimet. Kis híján az orrom elé kapom a kezemet, amint megérzem a szennyes ruha, az üszkös sebek és a hányadék letaglózó bűzét, amely émelyítő elegyet alkot a raktár felforrósodott levegőjében. A magas fémtetőn nyitva vannak ugyan az ablakok, de így is alig jut be friss levegő. A nap is csak ezeken a kis tetőablakokon süt be, ez az egyetlen fényfonás. Ahogy a szemem hozzászokik a félhomályhoz, megpillantom az ágyakon, a matracokon és a padlón szanaszét heverő rengeteg sebesültet. Annyian vannak, hogy alig férnek be a hatalmas raktárba. Pár másodpercig döbbenten hallgatom a fekete legyek zümmögésének, a szenvedők nyöszörögésének és szeretteik jajveszékelésének szívet tépő kórusát.

A körzetekben nincsenek igazi kórházak. Nálunk az emberek az otthonaikban halnak meg, ami valamivel csábítóbb alternatívának tűnik, mint amit itt látok. Aztán eszembe jut, hogy ezeknek az embereknek a nagy része valószínűleg elveszítette az otthonát a bombázásban.

Veríték csorog a tarkómon, nyirkos lesz a tenyerem. A számon keresztül lélegzem, hogy ne érezzem a förtelmes bűzt. Fekete pöttyök úsznak a látóterembe, és tudom, hogy ha villámgyorsan nem kapom össze magam, elájulok. Ám ekkor észreveszem, hogy Paylor árgus szemmel figyeli minden mozdulatom, várva, hogy kiderüljön, milyen fából faragtak valójában, és hogy tévedtek-e, amikor úgy gondolták, számíthatnak rám. Elengedem hát Gale kezét, összeszedem minden erőmet, és a raktár belseje felé indulok két ágysor között egy szűk folyosón.

– Katniss? – válik ki egy rekedt hang a lármából. Ahogy balra, a hang irányába fordulok, valaki még egyszer azt mondja: Katniss. Aztán a félhomályból egy kéz nyúl felém. Megfogom. Egy fiatal nő az. A lábán átvérzett kötés, legyek mászkálnak rajta. Az arca eltorzul a fájdalomtól, de ahogy jobban megnézem, a szenvedés mellett valami mást is látok a tekintetében, valamit, ami teljességgel összeegyeztethetetlennek tűnik jelenlegi helyzetével. – Tényleg te vagy az? – kérdezi.

– Igen, én vagyok – sikerül nagy nehezen kinyögnöm.

Öröm. Öröm tükröződik a nő arcán. És ahogy meghallja a hangomat, mintha egy csapásra még boldogabbá válna, és ha csak rövid időre is, de megszűnne minden fájdalma.

– Hát tényleg életben vagy? Nem tudtuk. Sokan mondogatták, hogy élsz, de nem voltunk benne biztosak – hadarja a nő izgatottan.

– Eléggé le voltam strapálva, de már jobban vagyok – felelem. – Ti is jobban lesztek!

– Ezt muszáj elmondanom az öcsémnek! – A nő megpróbál felülni, és odakiált valakinek, aki néhány ággyal arrébb fekszik. – Eddy! Eddy! Itt van! Itt van Katniss Everdeen!

Egy tizenkétéves-forma fiúcska fordul felénk. Arca egyik felét kötés takarja. Kinyitja a száját, mintha meglepetésében fel akarna kiáltani. Odalépek hozzá, félresöpröm izzadt homlokából csatakos, barna fürtjeit. Valami köszönésfélét motyogok. A fiú nem tud beszélni, de épen maradt szemét úgy szegezi rám, mintha emlékezetébe akarná vésni arcom legapróbb vonásait is.

Mindenfelől a nevemet hallom visszhangozni, mint valami hullám, terjed szét a kórház forró levegőjében.

– Katniss! Katniss Everdeen!

A fájdalom és a szenvedés hangjait fokozatosan a remény és az öröm hangjai váltják fel. Az emberek a nevemet kiáltják. Elindulok, megszorítom a felém nyúló kezeket, megérintem azokat, akik nem tudják mozgatni a végtagjaikat, köszönök nekik, megkérdezem tőlük, hogy vannak, elmondom, mennyire örülök, hogy találkozhatok velük. Nem mondok semmi érdekes vagy jelentőségteljes dolgot, nem kezdek lelkesítő szónoklatba. De erre most nincs is szükség. Boggsnak igaza van. Az emberek már abból erőt merítenek, hogy látnak, elég nekik, hogy megtudják, életben vagyok.

Szinte felfalnak az éhes ujjak, mindenki meg akar érinteni. Amikor egy idős, sebesült férfi a kezébe fogja az arcomat, magamban köszönetet mondok Daltonnak, amiért felvetette, hogy le kellene mosni a sminkemet. Borzalmas lenne most itt állni ezek előtt az emberek előtt a Kapitóliumban divatos kifestett arccal. Ezek az emberek a hibáimmal együtt fogadnak el. Elcsigázva és sebesülten. Csak így tartozhatok közéjük.

Caesar Flickerman nagy vihart kavart interjúja ellenére sokan érdeklődnek Peeta felől, és biztosítanak róla, hogy tudják, a fiú kényszer hatására tette, amit tett. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy lelkesnek és bizakodónak tűnjek a jövőnkkel kapcsolatban, de az embereket rettenetesen felzaklatja, amikor megtudják, hogy elment a babánk. Egy keservesen síró nő látványa kis híján arra ösztönöz, hogy tiszta vizet öntsek a pohárba, és elmeséljem, hogy ez az egész terhességdolog kamu volt, csak egy lépés a játszmában, de szerencsére időben kapcsolok, és visszafogom magam. Jelen helyzetben nem tenne jót Peeta megítélésének, ha kiderülne, hogy hazudott. És ami azt illeti, az én imázsomat is megtépázná egy ilyen bejelentés. De a forradalom ügyének is sokat ártanék vele.

Igazából csak most kezdem felfogni, mi mindenre voltak képesek az emberek, hogy megvédjenek engem. Hogy mit is jelentek valójában a lázadóknak. A Kapitóliummal folytatott ádáz küzdelemben – amit sokszor magányos harcként éltem meg – ezek az emberek is végig részt vettek. Ezrek és ezrek álltak mellettem a körzetekben. Már jóval azelőtt a Fecsegóposzátajuk lettem, hogy hivatalosan elvállaltam volna a feladatot.

Különös, új érzés tölt el, de csak akkor sikerül megfogalmaznom magamban, hogy mi az, amikor búcsút veszek a nevemet skandáló tömegtől, és az asztalon állva integetek az embereknek. Erő. Olyan erő birtokában vagyok, amelyről eddig fogalmam sem volt. Snow abban a pillanatban megsejtette ezt, amikor a kezembe vettem és felmutattam azokat a mérges bogyókat. Plutarch is tudta, ezért mentett ki az arénából. És most már Coin is tisztában van vele. Olyannyira, hogy még arra sem sajnálta a fáradságot, hogy nyilvánosan emlékeztesse az embereket: nem én vagyok a körzet vezetője.

Miután kijutunk az épületből, levegő után kapkodva nekitámaszkodom a raktar oldalának, és hálásan elfogadom Boggstól a vízzel teli kulacsot.

– Óriási voltál, Katniss! – mondja.

Nos, igen, nem ájultam el, nem rókáztam össze magam, és nem menekültem el üvöltözve. Egyszerűen csak hagytam, hogy a tömegből áradó érzések magukkal ragadjanak.

– Sikerült felvennünk néhány ütős jelenetet – szólal meg Cressida. A bogár-szerkóban álldogáló operatőrre pillantok. Szakad róla az izzadság. Messalla vadul jegyzetel. Meg is feledkeztem róla, hogy minden mozdulatomat filmre veszik.

– Pedig nem csináltam semmit – mondom.

– Jó lenne, ha te is elhinnéd végre, hogy nagyon fontos, amit eddig tettél – szólal meg Boggs.

De mit is tettem eddig? Belegondolok, hogy a döntéseimmel mennyi szenvedést és bánatot okoztam másoknak. A térdem remeg, a földre ülök.

– Hát, azért ez elég zűrös időszak volt – állapítom meg.

– Senki sem mondta, hogy tökéletes vagy. De amilyen időket élünk, nem kis teljesítmény, amit véghezvittél – mondja Boggs.

Gale leguggol mellém, a fejét csóválja.

– El sem hiszem, hogy hagytad magad összetaperolni. Már vártam, mikor pattansz fel, és menekülsz fejvesztve a kijárat felé.

– Fogd be! – mondom nevetve.

– Anyukád nagyon büszke lesz rád, amikor meglátja a felvételeket – folytatja Gale.

– Anya észre sem fog venni. Azon szörnyülködik majd, hogy milyenek itt a körülmények – mondom, aztán Boggs felé fordulok, és megkérdezem:

– Minden körzetben ilyen áldatlan állapotok uralkodnak?

– Igen – feleli a férfi. – A körzetek nagy részét folyamatosan támadja a Kapitólium. Ahova csak lehet, megpróbáljuk bejuttatni a segélyszállítmányokat, de ez szinte semmire sem elég. – Egy pillanatra elhallgat, mert valaki beleszól a fülhallgatójába. Csak most eszmélek rá, hogy egész idő alatt egyszer sem hallottam Haymitch hangját. Babrálni kezdek a fülhallgatóval, és közben azon gondolkodom, nem krepált-e be.

– A felszállóhelyhez kell mennünk – mondja Boggs. – Most azonnal – teszi hozzá, és fél kézzel felránt a földről. – Baj van.

– Milyen baj? – kérdezi Gale..

– Bombázók közelednek felénk – feleli Boggs, aztán a nyakam mögé nyúl, és felteszi Cinna sisakját a fejemre. – Rajta, nyomás!

Még fel sem fogom, mi is történik valójában, már a raktárépület homlokzata mentén rohanok a felszállóhelyhez vezető szűk sikátor felé. Nem érzem, hogy közvetlen veszély fenyegetne. Az égbolt üres, egyetlen árva felhő sem úszik a végtelen kékségben. Az utcán csak a sebesülteket a kórház felé hurcoló embereket látni. Ellenség sehol, senki nem ad le vészjelzést. Aztán felvisítanak a légószirénák, és a következő pillanatban felbukkannak a kapitóliumi légpárnások. Alacsonyan repülnek, V alakban, és szórni kezdik a bombáikat. Az egyik robbanás ledönt a lábamról, és felkenődöm a raktár falára. Éles fájdalom hasít a jobb combom hátuljába. Valami eltalálta a hátamat is, de úgy érzem, nem hatolt át a védőmellényen. Megpróbálok feltápászkodni, de Boggs visszalök a földre, és a testével védelmez. A talaj megremeg, ahogy sorban robbannak fel a bombák.

Rettenetes érzés a falhoz szorítva, tehetetlenül várakozni, miközben az égből szünet nélkül záporoznak a bombák. Hogy is mondta apám, amikor sok volt a vad, és könnyen ment a vadászat? „Mintha hordóban úszkáló halakra lődöznél.” Most mi vagyunk a halak, és az utca a hordó.

– Katniss! – kiáltja Haymitch a fülhallgatóból.

– Micsoda? Mi van? Itt vagyok! – felelem.

– Figyelj rám! Amíg a bombázás tart, nem tudunk leszállni, de nagyon fontos, hogy a kapitóliumiak még véletlenül se vegyenek észre – mondja.

– Szóval nem is tudják, hogy itt vagyok? – Pedig kezdtem azt hinni, hogy miattam hajtják végre a megtorlást.

– A kémelhárítás szerint nem tudnak rólad. A bombatámadást már korábban elrendelték – magyarázza Haymitch.

Plutarch veszi át a szót, a hangja nyugodt, de erélyes. A Főjátékmester parancsot ad ebben a kiélezett helyzetben.

– Három épülettel lejjebb egy világoskék raktár van. Az északi végében egy óvóhelyet találtok. El tudtok jutni valahogy odáig? – kérdezi.

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt – vágja rá Boggs. Plutarch parancsát valószínűleg mindenki hallotta, mert a testőrök és a tévéstáb tagjai is felkelnek a földről. Ösztönösen Gale után kutatok a szememmel. Úgy tűnik, megúszta komolyabb sérülés nélkül.

– A támadás következő hulláma körülbelül negyvenöt másodperc múlva ér el benneteket – tájékoztat Plutarch.

Ahogy a jobb lábamra nehezedem, felnyögök fájdalmamban, de megyek tovább. Nincs idő megvizsgálni a sérülést. Talán jobb is, ha nem látom. Szerencsére a Cinna tervezte cipő van rajtam. A talpa azonnal rátapad az aszfaltra, aztán felpattan, mintha rugó lenne benne. A Tizenharmadik Körzet szakadt és rongyos cipőiben most semmi esélyem sem lenne. Boggs megy elöl, de engem senki sem hagy le. Lassítanak, együtt haladnak velem, védelmezőn körbevesznek. Ahogy fogynak a másodpercek, összeszedem minden erőmet, és futásnak eredek. Elhagyjuk a második szürke raktárt, és egy lerobbant barna épület mellett rohanunk. Előttünk nem messze megpillantom a fakó kék homlokzatot. Ott lesz az óvóhely. Ahogy a következő sikátorhoz érünk, és már csak pár lépés választ el a bejárattól, megint hullani kezdenek a bombák. Nem gondolkodom, csak beugrom a sikátorba, és megpróbálok a kék fal mellé húzódni. Ezúttal Gale veti rám magát, hogy megvédjen a repeszektől. Most mintha tovább tartana a támadás, de valamivel messzebb vagyunk a gócponttól.

Ahogy az oldalamra fordulok, Gale-lel összetalálkozik a tekintetünk. Egy pillanatra minden megszűnik létezni, csak Gale kipirult arcát, a halántékán lüktető ereket és résnyire nyílt ajkát látom. Levegő után kapkod.

– Jól vagy? – kérdezi, de a robbanások fülsiketítő zajában alig bírom kivenni, amit mond.

– Igen – mondom. – Nem hiszem, hogy észrevettek. Legalábbis nem minket támadnak.

– Nem, más célpontra mentek – bólint Gale.

– Pedig arrafelé csak a... – kezdem, de nem tudom befejezni a mondatot. Mindkettőnknek egyszerre esik le, hogy mi történt.

– A kórház – nyögi Gale, aztán talpra ugrik, és odakiált a többieknek:

– A kórházat bombázzák!

– Ne törődj vele! – hallom Plutarch határozott hangját a fülhallgatóból.

– Menjetek az óvóhelyre!

– De hát, a kórházban csak a sebesültek vannak! – kiáltok fel.

– Katniss! – dörren rám Haymitch szigorúan, amiből azonnal tudom, mi következik. – Eszedbe ne jusson vissza... – Nem várom meg, hogy befejezze a mondatot, kitépem a fülhallgatót a fülemből. Most, hogy nem zavar Haymitch morgása, valami más hangra leszek figyelmes. A koszos, barna raktárépület tetejéről gépfegyverek kattogása hallatszik. Valaki viszonozza a Kapitólium támadását. Mielőtt bárki meg tudna állítani, a legközelebbi létrához rohanok, és elkezdek felfelé mászni. Mászás. Ha valamihez, ehhez tényleg nagyon értek.

– Nehogy megállj! – kiált utánam Gale. Aztán, ha jól hallom, fejbe rúg valakit a bakancsával. Ha megint Boggs az áldozat, Gale komoly büntetésre számíthat. Amikor sikerül feljutnom a kátránnyal borított tetőre, visszafordulok, hogy felhúzzam magam mellé Gale-t, aztán együtt elindulunk a tető utca felőli szélére felállított géppuskafészkek felé. Végül beugrunk az egyik géppuskafészekbe, amelyikben két katona lapul görnyedt háttal a védfal mögött.

– Boggs tud róla, hogy feljöttetek? – Tőlem balra az egyik géppuska mögött Paylor parancsnok ül, és kihívóan ránk mered.

Megpróbálok kitérő választ adni, anélkül hogy az arcába hazudnék.

– Tudja, hogy hol vagyunk.

Paylor felnevet.

– Na, erre fogadni mernék. Tudjátok, hogyan kell kezelni ezeket? – kérdezi, és megpaskolja a gépfegyvert.

– Én igen – feleli Gale. – A Tizenharmadik Körzetben megtanították. De ha lehet, inkább a saját fegyvereimet használnám.

– Nem üres kézzel jöttünk – mondom, de ahogy felemelem az íjamat, rájövök, hogy Paylor biztos azt hiszi, ez valami játék fegyver. – Veszélyesebb, mint amilyennek kinéz.

– Hát, azt remélem is – mondja Paylor. – Jól van. Még legalább három hullámban fognak támadni. Mielőtt kioldják a bombákat, ki kell kapcsolniuk a védőpajzsaikat. Ez az egyetlen esélyünk. És húzzátok be a nyakatokat! – Fél térdre ereszkedem a lövéshez.

– Kezdjük a gyújtófejes nyilakkal – javasolja Gale.

Bólintok, és előhúzok egy nyilat a jobb oldali tegezből. Ha eltévesztjük a célpontot, a nyíl nagy valószínűséggel az utca túloldalán álló raktárak közé csapódik be. A tüzet el lehet oltani, de ha egy robbanófejes nyíllal tévesztünk célt, helyrehozhatatlan károkat okozhatunk.

Ekkor hirtelen felbukkannak a bombázók. Úgy két háztömbnyire lehetnek, legfeljebb száz méterre tőlünk. Hét V alakban repülő légpárnás.

– Vadludak – kiáltom Gale-nek. Ebből pontosan tudja, mit akarok. Amikor vándormadarakra vadásztunk, kifejlesztettünk egy módszert, hogy még véletlenül se vegyük célba ugyanazt az állatot. Én mindig a V alakban repülő madarak tőlünk távolabb eső szárán szemelem ki a célpontomat, Gale pedig a hozzánk közelebb esőn, az elöl repülő madárra pedig felváltva lövünk. Nincs is több időnk. Gyorsan megtippelem a légpárnások sebességét, és elengedem a nyilat. Eltalálom az egyik gép szárnyának alsó részét. Lángnyelvek csapnak fel. Gale viszont eltéveszti a vezérgépet. Az egyik szomszédos raktár teteje lángba borul. Gale a bajusza alatt szitkozódik.

Az a légpárnás, amelyiket eltaláltam, kiválik az alakzatból, de még sikerül kioldania a bombáit. Azonban nem tűnik el. Ahogyan az a gép sem, amelyiket, ha jól láttam, géppuskatalálat ért – bár valószínűleg ezért nem tudja újraaktiválni a védőpajzsát.

– Szép lövésl – mondja Gale.

– Nem is azt céloztam – dünnyögöm. Az előtte repülő gépet próbáltam leszedni. – Gyorsabbak, mint gondoltam.

– Célra tarts! – kiáltja Paylor, és már jön is a támadás következő hulláma.

– Tűzzel nem megyünk semmire – mondja Gale. Bólintok, aztán mindketten robbanófejes nyilakat veszünk elő. Mindegy, a szemközti raktárak valószínűleg úgyis üresek.

Ahogy a bombázók némán közelednek, eszembe jut valami, és odakiáltok Gale-nek. – Felállok! – Ebben a testhelyzetben tudok a legpontosabban célozni. Én kezdem a támadást, és kapásból telibe találom a vezérgépet. Felrobban az alja. Gale közben eltalálja egy másik gép farkát, mire az pörögve csapódik az utcába. Egy sor detonáció hallatszik, ahogy a rakomány felrobban.

De a következő pillanatban, szinte a semmiből, egy harmadik V alakban repülő bombázóraj bukkan fel. Ezúttal Gale tisztán eltalálja a vezérgépet Nekem sikerül lekapnom egy másik légpárnás szárnyát, amitől megpördül, és nekiütközik a szorosan mögötte repülő bombázónak. Együtt csapódnak be a kórház melletti raktár tetejébe. Aztán a géppuskások leszednek még egy negyedik gépet is.

– Jól van, ennyi volt – állapítja meg Paylor.

A roncsokból felcsapó lángnyelvektől és a felszálló sűrű, fekete füsttől nem látunk semmit.

– Eltalálták a kórházat? – kérdezem.

– Biztosan – feleli mogorván Paylor.

A tető túlsó végén lévő létrák felé igyekezve legnagyobb meglepetésemre Messallát pillantom meg, amint az egyik bogárszerkós operatőr társaságában előbújik egy légakna mögül. Azt hittem, hogy még mindig ott kuporognak valahol a sikátorban.

– Ezeket nem lehet levakarni – jegyzi meg Gale.

Lemászom a létrán. Ahogy a lábam talajt ér, az egyik testőr, Cressida meg a másik operatőr már vár rám. Arra számítok, hogy ellenkezni fognak, de Cressida csak int, és már indulunk is a kórház felé.

– Nem érdekel, Plutarch! Csak adjon még öt percet! – kiáltja Cressida.

Hülye lennék kihagyni egy ilyen lehetőséget, úgyhogy fogom magam, és követem Cressidát.

– Jaj, ne! – suttogom, amint megpillantom a kórházat. Vagyis a helyén maradt romokat. Sebesült emberek és a lelőtt bombázó roncsai közt haladunk. Képtelen vagyok levenni a szememet az elém táruló borzalomról. Az emberek üvöltenek, eszüket vesztve, tehetetlenül rohangálnak. A bombák beszakították a kórház tetejét, az épület lángokban áll. A sebesültek bennrekedtek. Közben összeállt egy mentőcsapat, hogy megpróbálja megtisztítani a bejáratot, de én már most tudom, hogy mit fognak találni odabent. Akikkel még nem végeztek a leomló tető darabjai és a lángok, azokat a sűrű füst fojtotta meg.

Gale lép mellém. A tény, hogy meg sem próbál segíteni nekik, csak tovább erősíti a gyanúmat: a bányászok soha nem adják fel, csak ha már tényleg semmi remény, hogy bárkit ki tudnak hozni a romok alól.

– Gyere, Katniss! – szólal meg Gale. – Haymitch azt mondja, most be tud küldeni értünk egy légpárnást.

A látvány teljesen letaglóz, dermedten állok.

– Miért tették? Miért támadtak haldokló emberekre? – kérdezem.

– Figyelmeztetésnek szánták. Rá akartak ijeszteni a sebesültekre, nehogy segítséget merjenek kérni – feleli Gale. – Az emberek, akikkel a kórházban találkoztál, feláldozhatók voltak. Legalábbis Snow annak tekintette őket. Hiszen ha a Kapitólium győz, mihez kezdene egy rakás sebesült, nyomorék és beteg rabszolgával?

Az erdőben éveken át hallgattam Gale-t, ahogy magából kikelve ostorozza a Kapitóliumot. Bevallom őszintén, nem nagyon figyeltem, miket hord össze. Csak azon töprengtem, minek akarja megfejteni a Kapitólium motivációját. Nem értettem, minek foglalkozik ennyit az ellenséggel. De ma egyértelműen bebizonyosodott, mennyire igaza volt. Amikor arra célozgatott, hogy a kórház veszélyes, és fel kellene számolni, nem a járványokra gondolt, hanem erre. Mert ő egy pillanatra sem feledkezett meg az ellenségünk aljasságáról.

Ahogy lassan hátat fordítok a kórháznak, megpillantom Cressidát és a két bogárszerkós operatőrt. Néhány lépésre állnak tőlem. Cressidát szemmel láthatólag nem rázta meg a látvány. Teljesen nyugodtnak tűnik.

– Katniss – szólal meg. – Snow elnök parancsot adott, hogy élőben közvetítsék a bombázást. Aztán beszédet intézett Panem népéhez. Azt mondta, így akar üzenni minden lázadónak. Te nem szeretnél üzenni nekik valamit?

– De igen – suttogom. Megakad a szemem az egyik kamera pirosán villogó apró lámpáján. Be van kapcsolva. – De igen – ismétlem hangosabban. A többiek – Gale, Cressida, az operatőrök – hátrébb lépnek, hogy legyen elég helyem. A kamerába nézek. – Azt üzenem a lázadóknak, hogy élek. És itt vagyok a Nyolcadik Körzetben, ahol a Kapitólium gépei épp most bombáztak le egy fegyvertelen nőkkel, gyerekekkel és férfiakkal teli kórházat. A támadásnak nincsenek túlélői. – A sokk, amit eddig éreztem, fokozatosan átadja a helyét a dühnek. – Azt üzenem az embereknek, nehogy abba a tévhitbe ringassák magukat, hogy tűzszünet esetén a Kapitólium megkegyelmezne nekik. Ez hiú ábránd. Pontosan tudjuk, kik ők és milyen aljasságokra képesek. – Felemelem a kezemet, és körbemutatok a pusztítás borzalmas nyomain. – Erre képesek! Nekünk pedig harcolnunk kell ellenük!

A dühöm hajt előre, ahogy közelebb lépek a kamerához, és így folytatom:

– Snow elnök üzenni akart nekünk? Hát jól van, akkor figyeljen ide, mert most én üzenek neki! Megkínozhat bennünket, lebombázhatja a házainkat, felégetheti a körzeteinket, de előtte nézze meg ezt! – A másik kamera abba az irányba fordul, amerre mutatok: a szemközti raktár tetejébe csapódott kapitóliumi bombázó roncsára. A gép egyik, lángnyelvek nyaldosta szárnyán jól kivehető a Kapitólium címere. – A tűz már lobog! – üvöltöm teli torokból, mert azt akarom, hogy Snow minden egyes szavamat jól hallja. – És ha mi elégünk, ti is velünk pusztultok!

Az utolsó szó szinte megdermed a levegőben. Úgy érzem, mintha megállna az idő. A hőség felhőként burkol be, de ez a forróság nem a körülöttem lángoló épületekből és repülőgéproncsokból árad, hanem belőlem.

– Felvétel vége! – Cressida éles hangja visszarángat a valóságba, eloltva a bennem tomboló tüzet. Elismerően odabiccent, és annyit mond: – Ez klassz lett.

8

Boggs bukkan fel a semmiből, és jó erősen megragadja a karomat. Feleslegesen strapálja magát, nem tervezem, hogy lelépek. A kórház felé fordulok – épp időben, hogy lássam, amint a vasszerkezet végleg megadja magát –, és kiszalad belőlem minden erő. Az a rengeteg ember, a sok száz sebesült, a szanitécek a Tizenharmadik Körzetből nincsenek többé. Visszafordulok Boggs felé. Gale nem kímélte, az arca csúnyán feldagadt a rúgástól. Nem vagyok szakértő, de fogadni mernék, hogy eltört az orra. Ennek ellenére a hangja inkább rezignált, mint dühös.

– Most visszamegyünk a leszállópályához.

Engedelmesen elindulok, de az első lépésnél éles fájdalom hasít a jobb térdembe, és megvonaglik az arcom. Az adrenalinhullám elmúltával sebesült testrészeim panaszos üvöltésbe kezdenek, össze vagyok törve, vérzem, és úgy érzem, mintha valaki belülről dörömbölne a koponyámban. Boggs gyorsan megvizsgálja az arcomat, aztán felkap, és a kifutópálya felé kocog. Félúton járunk, amikor lerókázom a golyóálló mellényét. Nehéz megállapítani, mert eléggé zihál, de mintha sóhajtana egyet.

A kifutón egy kis légpárnás várakozik, nem az, amelyik idehozott bennünket. A gép azonnal felszáll, amint a csapat a fedélzeten van. Itt most nincsenek kényelmes ülések, nincsenek ablakok. Valószínűleg valami teherszállító lehet. A Tizenharmadik Körzet felé repülünk, Boggs elsősegélyben részesíti a sebesülteket. Szeretném levenni a védőmellényemet, mert a hányásból arra is jutott egy jókora adag, de hideg van, és már a gondolatba beleborzongok. Fekszem a padlón, és Gale ölébe hajtom a fejemet. Az utolsó dolog, amire emlékszem, hogy Boggs rám terít néhány jutazsákot.

A kórházban ébredek, a régi ágyamban. Már nem fázom. A sebeimet ellátták. Anya az ágy mellett áll, és az életfunkcióimat figyeli egy monitoron.

– Hogy érzed magad? – kérdezi. – Kicsit le vagyok zúzva, de azért egész jól – felelem.

– Nem is szóltak nekünk, hogy hová mész, csak miután elindultatok – mondja.

Bűntudatom támad. A családomnak már kétszer végig kellett néznie, hogy részt veszek az Éhezők Viadalán. Nem lett volna szabad elhallgatnom előlük, hogy mire készülök.

– Sajnálom. Nem számítottak a légicsapásra. Csak annyi lett volna a feladatom, hogy meglátogassam a sebesülteket a kórházban – magyarázom. – Legközelebb elintézem, hogy időben tájékoztassanak téged.

– Katniss, engem itt soha nem tájékoztatnak semmiről – mondja anya.

Ez igaz. Még én sem. Legalábbis mióta apa meghalt. Minek tettessem magam?

– Azért megpróbálom elintézni, hogy... szóljanak neked.

Az éjjeliszekrényen megpillantom a repeszdarabot, amit kioperáltak a lábamból. Az orvosokat jobban aggasztja, hogy a robbanások miatt nem érte-e újabb károsodás az agyamat, hiszen még az agyrázkódásból sem épültem fel teljesen. Szerencsére nincsenek látászavaraim, és a fejem is tiszta. Végigaludtam a délutánt és az estét, úgyhogy most farkaséhes vagyok. Reggelire azonban elkeserítően kis adagot kapok. Néhány kenyérkocka, meleg tejbe áztatva. Kora reggelre összehívtak egy tanácskozást a Parancsnokságra, ahol nekem is meg kell jelennem. Már éppen kikászálódnék, amikor rám szólnak, hogy ne menjek sehová, mert majd ágyastul áttolnak. Gyalog akarok menni, de erről hallani sem akarnak. Végül sikerül megállapodnunk, és kerítenek nekem egy kerekesszéket. Jól vagyok, de tényleg. Leszámítva, hogy zúg a fejem, fájnak a lábaim meg a zúzódásaim, és hányinger kerülget, mióta reggeliztem. Talán mégsem olyan rossz ötlet ez a kerekesszék.

Ahogy kitolnak a szobából, azon töprengek, hogy mi vár rám a Parancsnokságon. Előző nap nyíltan megszegtük a parancsot Gale-lel. Bizonyítéknak ott van Boggs arca. Szigorú büntetésre számíthatunk, ebben biztos vagyok. Lehet, hogy Coin felbontja a megállapodásunkat, és visszavonja a győzteseknek ígért büntetlenséget? Vajon ezzel a húzásommal eljátszottam azt a kevés védelmet, amit sikerült kiharcolnom Peetának?

Amikor megérkezünk a Parancsnokságra, még csak Cressida, Messalla és az operatőr bogarak vannak ott. Messalla arca felragyog. – Megérkezett a mi kis sztárunk! – Mindenki olyan őszintén mosolyog, hogy én sem bírom megállni, és visszamosolygok rájuk. Kivívták az elismerésem, amikor a légicsapás közben szó nélkül követtek a raktár tetejére, és szembeszegültek Plutarch akaratával, hogy fel tudják venni az utolsó jelenetet. Nemcsak elvégzik a rájuk bízott feladatot, hanem büszkék is a munkájukra. Mint Cinna.

Az a különös gondolatom támad, hogy ha most az arénában lennénk, őket választanám szövetségesnek. Cressida, Messalla és... és...

– Ez így nem mehet tovább! – bukik ki belőlem, ahogy a két operatőrre pillantok. – Nem hívhatlak benneteket „bogaraknak”. – Aztán elmagyarázom nekik, hogy nem tudtam a nevüket, viszont az öltözékükről a kitinpáncélos kis állatkák jutottak eszembe. Úgy tűnik, a párhuzam nem zavarja őket különösebben. Ezúttal nincs rajtuk a páncélszerű kamera, de így is nagyon hasonlítanak egymásra. Ugyanolyan szőkésbarna hajúak, rőt szakállúak és kék szeműek. Az egyikük – amelyik tövig rágta a körmét – Castorként mutatkozik be, majd társára mutat, akiről kiderül, hogy a fivére, és Polluxnak hívják. Várom, hogy Pollux is köszönjön, de ő csak biccent. Először azt hiszem, hogy félénk vagy egyszerűen csak szűkszavú, de aztán észreveszek valamit. Furcsán tartja a száját, és szemmel láthatólag nehezen nyel. Mielőtt még Castor elmondaná, rájövök, mi van. Pollux egy Avox. Kivágták a nyelvét. Örök némaságra kárhoztatták. Így már egyáltalán nem furcsállom, miért hajlandó kockára tenni az életét, hogy legyőzze a Kapitóliumot.

A terem szép lassan megtelik, én pedig felkészülök lélekben, mert tudom, hogy ezután valószínűleg nem lesz részem ilyen kedves fogadtatásban. Végül kellemesen csalódom, mert egyedül a mindig mogorva Haymitch és a savanyúpofa Fulvia Cardew részéről tapasztalok némi ellenségességet. Boggs arcát – az ajkától a szemöldökéig – eltakarja egy bőrszínű műanyag maszk, emiatt nem látom, milyen képet vág. Ezek szerint igazam volt, tényleg eltört az orra. Coin és Gale pedig – legnagyobb meglepetésemre – kedélyesen és bizalmasan társalognak.

Amikor Gale lehuppan mellém egy székre, nem bírom megállni, és azt kérdezem:

– Haverkodunk, haverkodunk?

A tekintete az elnökre vándorol, majd vissza:

– Hát, kettőnk közül valakinek muszáj rendelkezésre állnia. – Aztán megérinti a halántékomat, és megkérdezi: – Hogy vagy?

Ha az orrom nem csal, fokhagymás tökpüré volt reggelire. Minél többen gyűlnek össze, annál intenzívebben érzem a szagát. Felkavarodik a gyomrom, és hirtelen úgy érzem, nagyon világos van.

– Hát, a fejem még eléggé zsong – felelem. – És te?

– Jól. Kiszedtek belőlem pár bombaszilánkot. Nem nagy ügy – feleli.

Coin elnök megnyitja az ülést.

– Hivatalosan is megindítottuk a tévés Adáscsapást. Azok kedvéért, akik elmulasztották első propagandafilmünk tegnap esti bemutatóját – vagy az azóta sugárzott tizenhét ismétlést, amit Beeteenek sikerült összehoznia –, most újra levetítjük a filmet. – Újra levetítik? Ezek szerint nemcsak használható felvételeket készítettek, hanem már össze is vágtak az első pro-fit, és többször le is adták? A tenyerem izzadni kezd. Nincs visszaút, mindjárt meglátom magam a tévében. Mi van, ha még mindig rémesen mutatok a képernyőn? Mi van, ha még mindig olyan mesterkélt és gagyi leszek, mint a filmstúdióban, és csak azért adják le a filmet, mert már lemondtak róla, hogy bármi jobbat ki tudnak hozni belőlem? Az asztalból kis monitorok bukkannak elő, a lámpák fénye elhalványul, csend telepszik a teremre.

Riadtan meredek a képernyőre. Aztán a nagy feketeség közepén felvillan egy apró szikra. A szikrából láng lesz, a tűz szétterjed, és felfalja a feketeséget, míg végül már az egész kép izzik, de mindez olyan valósághűen és lenyűgözően zajlik, hogy szinte érzem a bőrömön a forróságot. A fecsegőposzátás dísztű képe bukkan elő; az apró fémdarab vörösen izzik. Ekkor megszólal az álmaimban kísértő mély, öblös hang. Claudius Templesmith, az Éhezők Viadalának hivatalos konferansziéja ezt mondja: – Katniss Everdeen, a lány, aki lángra lobbant, most tovább lobog!

A következő pillanatban már magamat látom a dísztű helyén. Ott állok az igazi lángnyelvek között, a kavargó füstben a Nyolcadik Körzetben. „Azt üzenem a lázadóknak, hogy élek. És itt vagyok a Nyolcadik Körzetben, ahol a Kapitólium gépei épp most bombáztak le egy fegyvertelen nőkkel, gyerekekkel és férfiakkal teli kórházat. A támadásnak nincsenek túlélői.”

A képen most az összeomló kórházat látjuk, és miközben a kamera a szemtanúk kétségbeesett arcát pásztázza, én tovább beszélek: „Azt üzenem az embereknek, nehogy abba a tévhitbe ringassák magukat, hogy tűzszünet esetén a Kapitólium megkegyelmezne nekik. Ez hiú ábránd. Pontosan tudjuk,

kik ők és milyen aljasságokra képesek.” – Most megint engem mutatnak, ahogy a kezemet a magasba emelve végigmutatok az elpusztított épületeken: Erre képesek! Nekünk pedig harcolnunk kell ellenük!”

Ezután lenyűgöző képsorok következnek a csatáról: azt látjuk, ahogy az első bombák becsapódnak, az óvóhely felé rohanunk, a légnyomás ledönt a lábamról, egy közelkép a sebemről, ami így elég súlyosnak látszik, mászunk felfelé a tetőre, beugrunk a géppuskafészekbe, aztán a lázadókat látjuk, Gale-t, és persze engem, engem és engem, ahogy leszedjük a kapitóliumi bombázókat az égről. Aztán megint én jövök, ahogy a dühödten a kamerába nézek, és azt mondom: „Snow elnök üzenni akart nekünk? Hát jól van, akkor figyeljen ide, mert most én üzenek neki! Megkínozhat bennünket, lebombázhatja a házainkat, felégetheti a körzeteinket, de előtte nézze meg ezt!” A kamera a szemközti raktár tetején lángoló bombázókat mutatja, aztán a Kapitólium címerét a lángoló gép szárnyán, majd újra engem, ahogy dühtől eltorzult arccal üvöltöm: „A tűz már lobog! És ha mi elégünk, ti is velünk pusztultok!” Ismét lángok borítják be a képernyőt, majd fekete betűkkel a következő felirat jelenik meg:

HA MI ELÉGÜNK, TI IS VELÜNK PUSZTULTOK

Aztán a szavak meggyulladnak, és a képernyő ismét koromfekete lesz.

Pár pillanatig mindenki némán, elragadtatással bámulja a fekete képernyőt, aztán kitör a tapsvihar, és hangosan követelni kezdik, hogy újra vetítsék le a filmet. Úgy látszik, Coin engedékeny hangulatban van, mert szinte azonnal elindítja a lejátszást. Mivel most már tudom, mit fogok látni, megpróbálok úgy tenni, mintha otthon, a Peremben ücsörögnék a tévé előtt, és megnézném ezt a Kapitólium-ellenes kiáltványt. Ilyesmi eddig soha nem került adásba. Legalábbis mióta megszülettem, biztosan nem.

Mire a képernyő másodszor is elfeketedik, nem bírom tovább, és muszáj megkérdeznem:

– Egész Panemben vetítették? A Kapitóliumban is látták?

– Nem – feleli Plutarch. – A Kapitólium rendszerét nem sikerült meghekkelni, de Beetee már dolgozik rajta. A körzetekben viszont mindenhol lement a film. Még a Másodikban is, ami per pillanat talán még fontosabb is, mint a Kapitólium.

– Claudius Templesmith is velünk van? – kérdezem.

Plutarch ezen hangosan felnevet, aztán azt feleli:

– Csak a hangja. De az egyszer s mindenkorra a miénk. Még csak meg sem kellett vágni a felvételt. Ez a mondat valóban elhagyta a száját az első viadalodon – magyarázza, aztán az asztalra csap, és így folytatja: – Mit szólnának a kedves egybegyűltek, ha dübörgő tapssal megköszönnénk Cressidának és remek csapatának, no meg persze a mi kis üdvöskénknek ezt a csodálatos filmet?

Én is tapsolni kezdek, aztán leesik, hogy a „mi kis üdvöskénk” valójában én vagyok, és nem jó fej dolog magamat megtapsolni, ám ahogy elnézem, ez rajtam kívül senkinek sem tűnik fel. Nekem viszont nem kerüli el a figyelmemet, hogy Fulvia mindjárt felrobban mérgében. El sem tudom képzelni, milyen nehéz lehet neki végignézni, hogy Haymitch ötlete – Cressida rendezésében – ilyen óriási sikert arat, miközben ő csúnyán felsült a stúdióban.

Aztán Coinnak elege lesz az önajnározásból, és így szól:

– Igen, jogos az öröm. Az eredmény felülmúlta a várakozásunkat, de kénytelen vagyok felróni, hogy az akció túlságosan kockázatos volt. Tudom, hogy a légicsapás váratlanul érkezett. Azonban, figyelembe véve a körülményeket, érdemes volna elgondolkodni, hogy Katniss a továbbiakban részt vegyen-e valódi harci tevékenységekben.

Hogy részt vegyek-e valódi harci tevékenységekben? Ezek szerint Coin nem tud róla, hogy megszegtem a parancsot, kitéptem a fülemből a fülhallgatót, és meglógtam a testőreim elől? Vajon még mit hallgattak el előle?

– Nehéz döntés volt – veszi át a szót Plutarch a homlokát ráncolva. – De abban mindenki egyetértett, hogy semmi használhatót nem tudunk felvenni, ha Katniss egy bunkerbe bújva várja ki, hogy véget érjen a támadás és elhallgassanak a fegyverek.

– És neked sem okozott gondot ez a hajcihő? – kérdezi az elnök.

Gale bokán rúg az asztal alatt, mert nem veszem észre, hogy Coin hozzám beszél.

– Á, dehogyl Egyetértettem a döntéssel. Jól éreztem magam. És a változatosság kedvéért végre csinálhattam valamit.

– Rendben van, de azért szeretném, ha a jövőben megfontoltabban hajtanák végre az akciókat, és nem tennék ki Katnisst ilyen veszélyeknek. Főleg most, hogy a Kapitólium tudja, mire képes – mondja az elnök, mire az asztalnál ülők helyeslően bólogatnak.

Ezek szerint senki sem köpött be minket. Nem árult el bennünket Plutarch, akinek fittyet hánytunk a parancsaira. Sem Boggs, akinek Gale eltörte az orrát. Sem az operatőr bogarak, akiket bevittünk a tűzvonalba. Sem Haymitch, aki... Várjunk csak egy pillanatot. Haymitch gyilkos vigyorral rám néz, majd negédesen így szól:

– Bizony-bizony, nagy kár lenne, ha elveszítenénk a mi kis Fecsegőposzátánkat. Pont most, amikor végre elkezdett énekelni.

Elhatározom, hogy semmi szín alatt nem maradok kettesben Haymitchcsel, mert szemmel láthatólag bosszúra szomjazik amiatt a hülye fülhallgató miatt.

– Nos, elmondaná valaki, hogy még milyen tervek készültek eddig? – kérdezi az elnök.

Plutarch biccent Cressidának, aki a csiptetős jegyzettartójára pillant, és így szól:

– Készült egy fantasztikus felvétel Katnissről a Nyolcadik Körzet kórházában. Abból össze tudjuk vágni a következő propagandafilmet. Beletehetjük, amikor Katniss azt mondja: „Pontosan tudjuk, kik ők és milyen aljasságokra képesek.” A film fókuszában Katniss állna, ahogy a sebesültekkel beszélget, főleg a gyerekekkel, aztán jöhetne a kórház bombázása, és végül megmutatnánk a romokat. Messalla könnyedén össze tudja vágni ezeket a képeket. És gondolkodunk egy fecsegőposzátás videoklipen is, amelyben Katniss legjobb pillanatait kevernénk a lázadás és háború képeivel. Ennek a A futótűz tovább terjed címet adtuk. Aztán Fulviának is van egy zseniális ötlete.

Fulvia savanyú ábrázata felderül egy pillanatra, de aztán lelohad, és ezt mondja:

– Nem tudom, hogy az ötlet tényleg zseniális-e, de arra gondoltam, hogy készíthetnénk egy propagandafilm-sorozatot Emlékezünk címmel. Sorra vennénk a viadalon életüket vesztett kiválasztottakat. Mindenkinek egy-egy részt szentelnénk. Rutának a Tizenegyedikből, Magsnek a Negyedikből és így tovább. A lényeg az, hogy minden körzetnek valami igazán személyes anyagot készítenénk.

– Megemlékezés a kiválasztottakról – állapítja meg Plutarch.

– Ez tényleg zseniális ötlet, Fulvia – mondom teljesen őszintén. – Ez tökéletes módszer, hogy emlékeztessük az embereket, miért is harcolnak.

– Szerintem működhetne a dolog – mondja Fulvia. – Arra gondoltam, Finnick szerepelhetne a bevezetőkben, és ő lehetne a sorozat narrátora. Már amennyiben elég érdekesnek találják az ötletet.

– Őszintén mondom – veszi át a szót Coin –, attól tartok, hogy nem tudunk majd elég részt leforgatni az Emlékezünk sorozatból. Ha lehet, még ma kezdjék el a forgatást. Menni fog?

– Természetesen – vágja rá Fulvia, aki majd elolvad a büszkeségtől, hogy ekkora sikert aratott az ötlete.

Cressida ezzel a gesztussal minden konfliktust elsimított a kreatívoknál. Megdicsérte Fulviát az amúgy valóban remek ötletéért, és elintézte, hogy folytathassa saját fecsegőposzátás projektjét. Ami viszont érdekes, hogy Plutarchnak szemmel láthatólag nincs szüksége arra, hogy osztozzon a dicsőségben. Neki csak az számít, hogy a tévés Adáscsapás hatékonyan működjön. Eszembe jut, hogy Plutarch a Főjátékmester, és nem tartozik a csapathoz. Ő nem a viadal része. Éppen ezért az ő értékét nem az egyes részletek, hanem a produkció egészének sikere határozza meg. Plutarch akkor fogja benyújtani a számlát, ha megnyerjük a háborút. De akkor tartani fogja a tenyerét a jutalomért.

Az elnök mindenkit elküld, hogy lássanak munkához, ezért aztán Gale visszagurít a kórházba. Mikor kettesben maradunk, jót nevetünk azon, hogy a többiek nem köptek be bennünket. Gale szerint ennek az az oka, hogy senki sem akart beégni, amiért nem bírtak kordában tartani minket. Én nem vagyok ilyen szigorú. Szerintem inkább arról van szó, hogy nem akarták megkockáztatni, hogy Coin elnök a veszélyekre hivatkozva letiltsa a külső helyszíneken történő forgatásokat, amikor végre sikerült felvenni néhány használható snittet. Az igazság valószínűleg valahol a kettő között van. Gale-nek találkozója van Beeteevel a Különleges Fegyvertárban, úgyhogy ledőlök egy kicsit.

Úgy érzem, mintha csak pár percre hunytam volna le a szemem, de amikor felébredek, Haymitch üldögél az ágyam mellett. Vár. Talán már órák óta – ha tényleg annyi az idő, amennyit az órám mutat. Az első gondolatom, hogy segítségért kiáltok, de előbb-utóbb muszáj túlesnem ezen a beszélgetésen.

Haymitch előrehajol, és meglóbál az orrom előtt valamit, ami egy vékony fehér vezetéken lóg. Bár nem látom jól, mert túl közel van, mégis gyanítom, mi lehet az. A takarómra dobja.

– Ez a fülhallgatód. Egy utolsó esélyt kapsz tőlem. Ha még egyszer kiveszed a füledből, akkor ezt kell hordanod – mondja, és felmutat valami fémsisakot, amelyet én kapásból fejbéklyónak keresztelek magamban. – Ez egy koponyára szerelhető adóvevőegység, amelynek áll alatt záródó csatját csak kulccsal lehet kinyitni. Nálam lesz az egyetlen kulcs. Ha valahogy mégis sikerül hatástalanítanod – azzal az ágyra dobja a sisakot, és felmutat egy apró, ezüstösen csillogó mikrocsipet –, akkor engedélyt fogok kérni, hogy sebészi úton ültessék be ezt az adóvevőt abba az okos kis buksidba, hogy a nap huszonnégy órájában duruzsolhassak a füledbe.

Belegondolok, hogy egész nap Haymitchet kell hallgatnom. Ez rettenetes.

– Nem veszem ki többet a fülhallgatót – motyogom.

– Nem hallottam jól. Hogy mondod?

– Nem veszem ki többet a fülhallgatót! – üvöltöm olyan hangosan, hogy valószínűleg sikerül felébresztenem a fél kórházat.

– Ez egészen biztos? – kérdezi Haymitch. – Mert nekem teljesen mindegy, hogy a három módszer közül melyiket alkalmazzuk.

– Egészen biztos – felelem a fülhallgató vezetékét morzsolgatva. Aztán hozzávágom Haymitchhez a sisakot, de könnyedén elkapja. Számított rá. – Akar még valamit?

Haymitch feláll.

– Miközben vártam, hogy felébredj... megettem az ebédedet.

Az üres tányérra pillantok, és az asztalon lévő tálcára.

– Ezért feljelentem – motyogom a fejemet a párnámba fúrva.

– Csak rajta, drágaságom – mondja teljes léleknyugalommal, aztán kisétál a kórteremből. Tudja, hogy nem vagyok az a feljelentgetős típus.

Szeretnék visszaaludni, de nem megy. Az előző nap képei árasztják el a tudatomat. A bombázás, a lezuhanó, lángba boruló gépek, a sebesültek arca, akik azóta már nem léteznek. Elképzelem, hogy hányféleképpen halhattam volna meg. Becsapódik mellettem egy bomba. Letörik a gépünk szárnya, és pörögve zuhanunk a feledésbe. A raktár teteje beomlik, én pedig az ágyamhoz szegezve, tehetetlenül vergődöm. Dolgok, amelyeket vagy a saját szememmel, vagy a felvételeken láttam. Dolgok, amelyeket egyetlen nyílvessző kilövésével okoztam. Dolgok, amelyeket soha többé nem tudok kitörölni az emlékeim közül.

Este Finnick az ágyamhoz hozza a vacsorámat egy tálcán, és együtt megnézzük a legújabb propagandafilmet a tévében. Kijelöltek számára egy lakófülkét azon az emeleten, ahonnan mi elköltöztünk, de olyan gyakran roppan össze idegileg, hogy gyakorlatilag még mindig a kórházban él. A lázadók a Messalla által összevágott, Pontosan tudjuk, kik ők és milyen aljasságokra képesek című filmet adják le. A képsorokat időnként rövid interjúrészletek szakítják meg, amelyekben Gale, Boggs és Cressida kommentálják a történteket. Amikor azt mutatják, hogyan fogadtak a sebesültek a Nyolcadik Körzet kórházában, alig bírom a szememet a képernyőn tartani, mert tudom, hogy mi következik. Amikor a bombák záporozni kezdenek a tetőre, a párnámba temetem az arcomat, s legközelebb akkor nézek fel, amikor megint engem mutatnak, és tudom, hogy már mindenki meghalt.

Legalább Finnick nem tapsol, és nem játssza el, hogy mennyire le van nyűgözve. Amikor vége a filmnek, csak annyit mond:

– Az embereknek tudniuk kell, hogy mi történt. És most már tudják.

– Kapcsoljuk ki a tévét, Finnick, mielőtt megint leadják a filmet – kérem, de ahogy Finnick a távirányító után nyúl, felkiáltok: – Várj! – A Kapitólium különleges műsorral folytatja az adást. Valahogy nagyon ismerősnek tűnik. Igen, ez Caesar Flickerman. Már azelőtt tudom, hogy ki lesz a műsor vendége, mielőtt a kamera megmutatná.

Valósággal sokkol Peeta átváltozása. Az egészséges, csillogó szemű fiú, akit néhány napja láttam a műsorban, legalább tíz kilót fogyott, a keze idegesen remeg. Ugyan továbbra is ápoltnak tűnik, de a smink nem tudja elrejteni a táskákat a szeme alatt, a szép ruhák pedig nem tudják eltitkolni a fájdalmat, ami minden egyes mozdulatnál belé hasít. Peeta nagyon csúnyán néz ki.

Az agyam pörög, próbálok rájönni, mégis hogy lehet ez. Hiszen négy... vagyis öt napja láttam. Igen, azt hiszem, öt napja volt. És akkor még makkegészségesnek tűnt. Hogyan romolhatott le ilyen drasztikusan az állapota ennyire rövid idő alatt? Mit csináltak vele? Aztán hirtelen belém hasít a felismerés. Visszajátszom magamban Caesar Flickerman Peetával készített első interjúját. Jelek után kutatok, amelyek segíthetnek belőni, hogy mikor vették fel a beszélgetést. De nem találok semmi támpontot. Lehet, hogy az interjú pár nappal azután készült, hogy felrobbantottam az arénát, és Peeta azóta a Kapitólium valamelyik kínzókamrájában senyved.

– Ó, Peeta... – suttogom.

Egy darabig a nagy semmiről fecsegnek, aztán Caesar a lényegre tér, és megkérdezi, mit gondol Peeta arról a híresztelésről, miszerint a Tizenharmadik Körzet propagandafilmjeiben szerepelek.

– Kihasználják Katnisst, ez teljesen egyértelmű – feleli Peeta. – Így akarják feltüzelni a lázadókat. Szerintem Katnissnek fogalma sincs róla, mi folyik körülötte valójában, hogy miről szól ez a háború. Hogy mi forog kockán.

– Szeretnél üzenni neki valamit? – kérdezi Caesar.

– Igen – mondja Peeta. Aztán a kamerába néz, egyenesen a szemembe, és így folytatja: – Ne légy bolond, Katniss! Gondolj magadra! Olyan fegyvert csináltak belőled, amellyel akár az egész emberiséget el lehet pusztítani. Ha tényleg befolyással bírsz a dolgok menetére, használd a hatalmad arra, hogy megállítod ezt az egészet. Állítsd meg a háborút, mielőtt túl késő lesz. Tedd fel magadnak a kérdést: tényleg megbízol azokban az emberekben, akikkel együtt dolgozol? Tényleg tudod, mi folyik körülötted? Ha a válaszod nem, akkor próbálj utánajárni!

A képernyő elsötétül. Megjelenik Panem címere. A műsornak vége.

Finnick kikapcsolja a tévét. Egy perc múlva megjelennek majd nálam, hogy befeketítsék Peetát, hogy elmondják, milyen szörnyű állapotban van, és összevissza beszél. Vissza kell utasítanom majd a vádjaikat, mert igazság szerint tényleg nem bízom a lázadókban, Plutarchban és Coin elnökben. Az a gyanúm, hogy nem mondanak igazat nekem. Ezt pedig nem tudom eltitkolni. Lépések közelednek.

Finnick megszorítja a karomat.

– Nem láttuk – mondja.

– Mit? – kérdezem.

– Nem láttuk Peetát. Csak a propagandafilmet a Nyolcadik Körzetről. Aztán kikapcsoltuk a tévét, mert nagyon felzaklatott, amit láttál. Világos? – kérdezi. Bólintok. – Edd meg a vacsorádat!

Mire Plutarch és Fulvia belép, sikerül összeszednem magam. A szám tele van kenyérrel és káposztával. Finnick lelkesen magyarázza, milyen frankón néz ki Gale a tévében. Gratulálunk a filmhez Plutarchnak és Fulviának. Azt mondjuk: annyira a hatása alá kerültünk, hogy amikor véget ért, rögtön kikapcsoltuk a tévét. Szemmel láthatólag megkönnyebbülnek. Bevették a mesénket.

Senki egy szóval sem említi Peetát.

9

Miután a rémálmok miatt az első néhány elalvási kísérletem kudarcba fullad, már nem is próbálkozom tovább. Csak fekszem mozdulatlanul, és ha valaki odajön, úgy teszek, mintha aludnék. Reggel kiengednek a kórházból, de a lelkemre kötik, hogy sokat pihenjek. Cressida szeretne felvenni néhány rövid jelenetet az egyik fecsegőposzátás propagandafilmhez. Ebédnél várom, hogy valaki felhozza a dolgot, de végül egy szóval sem említi senki Peeta tévészereplését. Pedig kizárt, hogy csak mi láttuk Finnickkel.

Kiképzésem van, azaz mehetek vadászni, de mivel Gale-t beosztották Beetee mellé, engedélyt kapok, hogy ezúttal Finnicket vigyem magammal az erdőbe. Egy darabig a fák között kószálunk, aztán egy bokor alá rakjuk a kommunikátorainkat. Amikor biztos távolságban vagyunk, leülünk, és Peeta újabb interjújáról beszélgetünk.

– Senki sem említette, hogy látta volna Peetát a tévében. Neked sem mondták? – kérdezi Finnick, mire megrázom a fejemet. Egy pillanat múlva így folytatja: – Még Gale sem? – Reménykedem benne, hogy Gale tényleg nem tud semmit Peeta üzenetéről, de az az érzésem, tévedek. – Talán a megfelelő alkalomra vár, hogy négyszemközt tudjatok beszélni.

– Talán – mondom.

Olyan sokáig ülünk egymás mellett szótlanul, hogy egy szarvasbika téved lőtávolon belülre. Egyetlen lövéssel leszedem. Visszaindulva Finnick a kerítéshez vonszolja a zsákmányt.

Vacsorára szarvasfasírtot kapunk. Kaja után Gale visszakísér az E lakófülkébe. Amikor megkérdezem, mi a helyzet, véletlenül sem említi Peetát. Amint anya és a húgom elalszik, kiveszem a fiókból a gyöngyöt. Egy újabb álmatlan éjszaka következik. A gyöngyöt a kezemben szorongatva Peeta szavait ismételgetem: „Tedd fel magadnak a kérdést: tényleg megbízol azokban az emberekben, akikkel együtt dolgozol? Tényleg tudod, hogy mi folyik körülötted? Ha a válaszod nem, akkor próbálj utánajárni.” Utánajárni? Azt sem tudom, hogyan kezdjek neki. Egyáltalán, kitől kérdezzek? És mit? Peeta csak azt tudhatja, amit a Kapitólium elmond neki. Csak tőlük kaphatta az információit. Talán csak egy kapitóliumi propagandafilm volt, amit láttam? Azért készítették, hogy még jobban összezavarják a dolgokat? De ha Plutarch úgy gondolja, mindez a Kapitólium machinációja, miért nem merte szóba hozni? Miért nem szólt senki nekem és Finnicknek?

Ha őszinte akarok lenni, be kell vallanom magamnak, hogy ez az egész csak körítés, mert igazából Peeta miatt aggódom. Vajon mit tettek vele? És mit csinálnak vele most? Úgy tűnt, Snow elnök nem vette be, hogy Peeta meg én nem tudtunk semmit a forradalomról. És gondolom, a gyanúját csak tovább erősítette, hogy Fecsegőposzátaként jelentem meg a tévében. Mivel Peeta semmit sem tudhat a lázadók terveiről, legfeljebb kitalációkkal etetheti vallatóit. Hazugságokkal, melyekért – ha egyszer lebukik – kegyetlen büntetést fog kapni. Most biztos úgy érzi, hogy cserbenhagytam. Az első interjújában megpróbált megvédeni engem a Kapitóliumtól és a lázadóktól, én viszont nemcsak hogy megvédeni nem tudtam őt, de még tovább nehezítettem amúgy sem túl rózsás helyzetét.

Aztán ez az éjszaka is véget ért valahogy. Bedugom a karomat a falban lévő lyukba, kihúzom, és bambán bámulom a rátetovált napirendet. Reggeli után várnak a stúdióban. Az étkezőben, miután betolom a müzlit, a tejet meg a répapempőt, kiszúrom, hogy Gale karján megint ott virít a kommunikarkötő.

– Mikor kapta vissza, Hawthorne közlegény? – kérdezem a karkötőre bökve.

– Tegnap. Úgy gondolták, ha esetleg együtt megyünk ki a harctérre, jól jöhet, ha rajtam van, mert bármikor megszakadhat a rádió-összeköttetés – magyarázza Gale.

Nekem eddig még senki sem ajánlotta fel, hogy hordjak ilyen kütyüt. Azon töprengek, ha kérnék, vajon adnának-e.

– Legalább az egyikünket tudják elérni szükség esetén, nem igaz? – jegyzem meg nem kevés éllel a hangomban.

– Ezt hogy érted? – kérdezi Gale.

– Sehogy. Csak azt mondtam, amit te is. Azzal pedig teljesen egyetértek, hogy inkább te legyél, akit szükség esetén el tudnak érni. De remélem, azért még velem is szóba állsz néha.

Farkasszemet nézünk, és csak most döbbenek rá, mennyire haragszom Gale-re. Kizártnak tartom, hogy nem látta Peetát a tévében. És úgy érzem, azzal, hogy egy szót sem szól róla, csúnyán elárul engem. Túl jól ismerjük egymást, úgyhogy Gale azonnal leveszi, milyen dühös vagyok, és azt is pontosan tudja, mi az oka.

– Katniss... – kezdi. Hallom a hangján, hogy lelkiismeret-furdalása van.

Felállok, megfogom a tálcámat, visszaviszem az evőeszközöket meg a

tányérokat a gyűjtőhöz. Gale az előtérben ér utol.

– Miért nem mondasz valamit? – kérdezi, és megfogja a karomat.

– Hogy én miért nem mondok valamit? – kérdezek vissza, és kirántom a karomat a szorításából. – Te miért nem mondasz semmit, Gale? Különben pedig megpróbáltam megbeszélni veled a dolgot. Nem emlékszel, hogy megkérdeztem, mi történt tegnap este?

– Ne haragudj! Jó? Tanácstalan voltam, nem tudtam, mit tegyek. El akartam mondani neked, de mindenki attól félt, hogy kiakadsz, ha meglátod Peetát a tévében.

– Igazuk volt. Kiakadtam. De az sokkal jobban kiakasztott, hogy Coin kedvéért hazudtál nekem. – Ebben a pillanatban pityegni kezd Gale kommunikarkötője. – Tessék, már hív is. Jobban teszed, ha igyekszel. Aztán mesélj ám el neki mindent!

Gale arca megrándul. Ez most nagyon betalált. Sikerült megbántanom. De a sértettséget hamarosan harag váltja fel. Szó nélkül sarkon fordul, és elviharzik. Talán tényleg igazságtalan voltam vele. Meg kellett volna hallgatnom a magyarázatát. Talán mindenki engem próbál óvni azzal, hogy hazudnak nekem De ez most már nem érdekel. Torkig vagyok vele, hogy merő jó szándékból mindenki kamuzik nekem. Mert igazából nem nekem akarnak segíteni, hanem a saját dolgukat szeretnék megkönnyíteni. Hazudjunk Katnissnek a lázadásról, nehogy megtudja az igazságot, és valami őrültséget műveljen. Küldjük be Katnisst az arénába anélkül, hogy sejtené, mire készülünk, hogy aztán ki tudjuk menekíteni. Ne szóljunk neki Peeta tévészerepléséról, mert kiakadna, és már így is alig bírjuk rávenni, hogy valami értékelhetőt nyújtson a kamerák előtt.

Rosszul vagyok. Le vagyok törve. És túl fáradt vagyok, hogy végigcsináljak egy forgatási napot. De már a sminkszobában ülök, úgyhogy nem adom fel.

Ha jók az értesüléseim, ma újra visszamegyünk a Tizenkettedik Körzetbe. Cressida interjút akar készíteni Gale-lel és velem, és be akarja mutatni a nézőknek a porig rombolt várost, ahol éltünk.

– Persze, csak ha mindketten készen álltok rá – mondja Cressida az arcomat fürkészve.

– Tőlem mehet – mondom. Felállok, a végtagjaim merevek. Nem szólok semmit, csak állok, mint egy próbabábu. Veniáék felöltöztetnek, megcsinálják a hajamat, és kisminkelnek. Kevés sminket használnak. Igazból csak arra kell, hogy kiemeljék, milyen karikás a szemem.

Boggs a Hangárba kísér, de a köszönésen kívül egy szót sem szólunk egymáshoz. Hálás vagyok, hogy nem kell a Nyolcadik Körzetben történtekről – a parancsmegtagadásról – beszélgetnem vele, főleg mivel látom, mennyire kényelmetlen lehet ez a maszk, amit a törött orra miatt hordania kell.

Az utolsó pillanatban eszembe jut, hogy üzennem kell anyának Megígértem neki, hogy szólok, ha megint elhagyom a körzetet. Megüzenem, hogy ezúttal nem leszek veszélyben. A rövid utat a Tizenkettedikbe légpárnással tesszük meg. Miután felszállok a fedélzetére, leültetnek egy asztalhoz, ahol Plutarch, Gale és Cressida egy térkép fölé hajolva tanácskozik. Plutarch sugárzik az elégedettségtől, amikor megmutatja, milyen hatással volt a háború menetére az első néhány levetített propagandafilm. A lázadók, akik jó néhány körzetben még az állásaikat is alig bírták tartani, most újult erővel indítottak támadásokat a Kapitólium csapatai ellen. A Harmadik és Tizenegyedik Körzetben átvették a hatalmat – ez utóbbi döntő fontosságú, mert ez a körzet Panem fő élelmiszer-termelője –, és számos más körzetben is előretörtek.

– Ami azt illeti, a helyzet igen biztató – állapítja meg Plutarch. – Fulvia ma estére elkészül az Emlékezünk sorozat első részével, így külön-külön is megcélozhatjuk az egyes körzeteket az Éhezők Viadalán elveszített társaikról szóló rövidfilmekkel. Az pedig, amit Finnick művel a kamerák előtt, egyszerűen lélegzetelállító.

– Szívbe markoló – jegyzi meg Cressida. – Sokukat személyesen is ismerte.

– Éppen ezért olyan hatásos, amit csinál – mondja Plutarch. – Őszinte leszek. Mindnyájan remek munkát végeztek. Coin elnök mindenkivel maximálisan elégedett.

Ezek szerint Gale nem mondta el nekik. Mármint, hogy csak megjátszottam, hogy nem láttam Peetát, és mennyire felbőszített, hogy úgy tettek, mintha mi sem történt volna. De azt hiszem, ez már kevés, és túl későn jött, mert még mindig nem tudok túllépni a dolgon, nem tudok megbocsátani neki. De mindegy is. Hiszen úgysem áll szóba velem.

Csak amikor leszállunk a Tizenkettedik Körzetben, a Réten, akkor veszem észre, hogy Haymitch nincs velünk. Amikor rákérdezek, Plutarch a fejét csóválva azt feleli:

– Nem bírta volna elviselni a látványt.

– Haymitch? Ő mindent képes elviselni. Inkább szabadnapot vett ki, nem? – kérdezem.

– Ha jól emlékszem, szó szerint a következőt mondta: „Nem bírnám elviselni pia nélkül” – idézi Plutarch.

A szememet forgatom. Nagyon a begyemben van a mentorom. Nem értem, hogy lehet valaki ilyen gyenge, hogy pia nélkül nem bír ki egy látogatást a körzetben. De elég öt perc a Tizenkettedikben, és már én is azon gondolkodom, milyen jól jönne egy üveg ital. Azt hittem, sikerült feldolgoznom a körzetem pusztulását. Elvégre nem újdonság, ami történt, nem most kell szembesülnöm vele, hiszen már mindent láttam a magasból, sőt, jártam a hamuval borított romok között. Akkor miért tör most rám a bánat újult erővel? Talán legutóbb még nem voltam teljesen magamnál, és nem bírtam felfogni, hogy a körzetemnek örökre vége? Vagy a pusztítás nyomait szemlélő Gale fájdalmas arckifejezése miatt hasít belém ilyen eleven erővel a rémtett minden borzalma?

Cressida a régi házamhoz tereli a csapatot, ott akarja kezdeni a forgatást. Megkérdezem, mit akar tőlem, mit csináljak.

– Amit akarsz – feleli.

Én meg csak állok a régi konyhánkban, és úgy érzem, semmihez sincs kedvem. Nemsokára azon kapom magam, hogy az eget bámulom – házam új „tetejét” –, és megrohannak az emlékek. Kis idő múlva Cressida így szól:

– Rendben van, Katniss. Menjünk tovább.

Gale nem ússza meg ilyen könnyen. Néhány percig csendben filmezik, ahogy a régi házuknál álldogál, és a hamuból előkotorja korábbi életének egyetlen megmaradt nyomát, egy meggörbült piszkavasat, aztán Cressida kérdezgetni kezdi a családjáról, a munkájáról, perembeli életéről. Megkéri Gale-t, hogy idézze fel a bombázás előtti utolsó éjszakát, és mutassa meg, mi történt. A háznál kezdik, aztán a stáb végigcsörtet a Réten, majd az erdőn keresztül egészen a tóig elmennek. Az operatőrök és a testőrök mögött caplatok. Nem hagy nyugodni a gondolat, hogy jelenlétükkel megszentségtelenítik az erdőt, az én erdőmet, amelyet úgy szeretek. Ez egy titkos rejtekhely, egy szentély, amelyet megfertőzött a Kapitólium gonoszsága. Rég elhagytuk már a kerítés közelében szénné égett fák maradványait, de még mindig bomlásnak indult holttestek közt botladozunk. Tényleg muszáj felvenni ezt? Tényleg muszáj megmutatni Panem lakóinak?

Mire elérjük a tavat. Gale már alig bír megszólalni. Mindenkiről szakad a veríték – főleg Castorról és Polluxról, akik kitinpáncélra emlékeztető operatőri felszerelésükben kénytelenek megtenni az utat –, úgyhogy Cressida megkegyelmez nekünk, és pihenőt rendel el. Letérdelek a parton, és vizet merek a tenyeremmel, hogy csillapítsam a szomjamat. Legszívesebben meztelenre vetkőznék, és fejest ugranék a tóba. Egy darabig a parton mászkálok. Aztán megállok a tó melletti kis betonház ajtajában. Ahogy bekukkantok, megpillantom Gale-t. A tűzhely mellé támasztja a meggörbült piszkavasat. Egy pillanatig egy magányos idegen képe jelenik meg előttem, valahol a távoli jövőben, amint elveszve bolyong a vadonban, és rátalál erre a kis menedékre a felhasogatott tűzifával, a tűzhellyel és a meggörbült piszkavassal, és eltöpreng, hogyan került mindez ide. Gale megfordul. Összetalálkozik a tekintetünk, és egyből tudom, hogy az jár a fejében, amikor utoljára talál koztunk ezen a helyen. Amikor azon vitatkoztunk, elszökjünk-e a körzetből, vagy itt maradjunk. Ha akkor elmenekülünk, megmaradt volna a Tizenkettedik Körzet? Úgy gondolom, igen, de akkor Panemet még mindig a Kapitólium irányítaná.

Sajtos szendvicset majszolunk a fák árnyékában ülve. Letelepszem Pollux mellé, hogy senkivel se kelljen beszélgetnem. De a többiek sincsenek valami beszédes hangulatban. Ebben a viszonylagos csendben visszamerészkednek a közeli fákra a madarak. A könyökömmel oldalba bököm Polluxot, és egy apró, fekete tollú, bóbitás madarat mutatok neki. Épp átugrik egy másik ágra, egy pillanatra széttárja a szárnyát, és megmutatja fehér foltjait. Pollux a dísztűmre bök, aztán kérdőn felhúzza szemöldökét. Bólintok. Ez egy fecsegőposzáta. Mutatóujjamat feltartva jelzek Polluxnak, hogy várjon, mindjárt mutatok valamit, aztán fütyülni kezdek. A fecsegőposzáta felkapja a fejét, és szinte azonnal elismétli a dallamot. A következő pillanatban, legnagyobb meglepetésemre, Pollux elfütyül egy pár hangból álló rövid futamot. A madár rögtön felel neki. Pollux arca felderül, aztán egy darabig így társalognak egymással. Pollux minden bizonnyal évek óta nem „beszélgetett” senkivel. A dalra aztán odasereglenek a fecsegőposzáták, mint a nektárral teli virágsziromra a méhek, és hamarosan vagy fél tucat madár ücsörög a fejünk felett az ágakon. Pollux megütögeti a karomat, hogy figyeljek rá, aztán egy bottal a következő szót írja a földre: ÉNEKELJ.

Általában vissza szoktam utasítani az ilyen kéréseket, de Polluxnak képtelen vagyok nemet mondani. Ráadásul a fecsegőposzáták énekhangja eltér a csicsergésüktől, és szeretném, ha Pollux ezt is hallhatná. Ezért anélkül, hogy végiggondolnám, mit teszek, eléneklem Ruta négy hangjegyből álló dalocskáját, azt, amelyikkel a Tizenegyedik Körzetben a munkaidő végét szokták jelezni. Ez a dal lett az arénában az aláfestő zene Ruta halálához. De a madaraknak erről fogalmuk sincs. Megtanulják a rövid dalt, aztán sorra bekapcsolódnak az éneklésbe, csodálatos harmóniát alkotva. Mint ahogyan az Éhezők Viadalán is tették, mielőtt a mutánsok áttörték a fák lombját, és a Bőségszaruig üldöztek bennünket, ahol szétmarcangolták Catót...

– Szeretnéd, hogy egy igazi dalt is előadjanak? – bukik ki belőlem. Bármit megtennék, hogy kiverjem a fejemből a borzalmas emlékeket. Felkelek, és a fák közé megyek, ahol a tenyeremet az egyik juharfa törzsére teszem. Van vagy tíz éve, hogy utoljára hangosan elénekeltem A bitó című dalt, mert betiltották, mégis minden szóra pontosan emlékszem. Halkan, lágyan kezdem, ahogyan apa szokta.

„Eljössz-e ahhoz a fához,

ahol egy férfit felakasztottak,

mert megölt három másikat.

Különös dolgok estek meg itt.

Nem lenne abban semmi furcsa,

ha éjfélkor a bitónál találkoznánk újra.”

Amint a fecsegőposzáták észreveszik, hogy egy új dalt hallanak, azonnal megváltozik az énekük.

„Eljössz-e ahhoz a fához,

ahol szerelmének a halott

így kiáltott: hagyj ott csapot-papot!

Különös dolgok estek meg itt,

nem lenne abban semmi furcsa,

ha éjfélkor a bitónál találkoznánk újra. „

A madarak mind rám figyelnek. Még egy versszak, és biztosan megtanulják a dallamot, mivel viszonylag egyszerű, és kis variációkkal négyszer ismétlődik.

„Eljössz-e ahhoz a fához,

hol azt mondtam, fuss és ne nézz hátra,

mert ez lesz szabadságunk ára!

Különös dolgok estek meg itt.

Nem lenne abban semmi furcsa,

ha éjfélkor a bitónál találkoznánk újra.”

A lombkorona elcsendesül. Csak a levelek zizegnek, ahogy a szellő szaladgál az ágak között. De a fecsegőposzáták és a többi madár elhallgat. Peetának igaza volt. Tényleg elnémulnak az énekemre. Mint egykor apáéra is.

„Eljössz-e ahhoz a fához,

s kenderkötél nyakláncban,

társam leszel-e a táncban.

Különös dolgok estek meg itt.

Nem lenne abban semmi furcsa,

ha éjfélkor a bitónál találkoznánk újra. „

A madarak várják, hogy folytassam. De ez a dal itt véget ér. Ez az utolsó strófa. A csendben eszembe jut egy jelenet. Egyszer apával egy egész napot az erdőben töltöttünk. Amikor hazaértünk, leültem Prim mellé a padlóra, és elénekeltem neki ezt a dalt. Prim akkoriban tanult járni. Miközben énekeltem, egy régi kötél maradékából nyakláncot fontam, ahogy az a dalban is elhangzik. Nem fogtam fel a szavak valódi jelentését. A dallam egyszerű volt, és könnyen el tudtam énekelni, ráadásul akkoriban mindent azonnal megjegyeztem. Elég volt, ha egyszer-kétszer hallottam a dallal együtt, már kívülről fújtam. Ekkor anya hirtelen kikapta a kezemből a kötélből font nyakláncokat, és kiabálni kezdett apával. Elbőgtem magam, mert anya sosem szokott így beszélni velünk. Prim is bömbölni kezdett, én pedig kirohantam a házból, és elbújtam. Mivel csak egyetlen rejtekhelyem volt – a Réten, egy loncbokor aljában –, apa nemsokára utánam jött. Megvigasztalt, és azt mondta, hogy nincs semmi baj, de jobb lenne, ha ezt a dalt nem énekelnénk el többé. Anya azt akarta, hogy úgy, ahogy van, felejtsem el az egészet. Így természetesen a dal minden szava azonnal és kitörölhetetlenül beleégett az emlékezetembe.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy elénekeltük. Soha többé nem hoztuk szóba a történteket. Apa halála után viszont egyre többször eszembe jutott a dal. És ahogy idősebb lettem, lassan megértettem, miről szól. Eleinte azt hittem, mindössze arról van szó, hogy ez a fiú szeretne éjfélkor, titokban találkozni a barátnőjével a fánál. De kezdettől fogva gyanús volt, miért választ valaki ilyen fura helyet egy légyotthoz. Hiszen erre a fára húzták fel azt a gyilkossággal vádolt férfit. A gyilkos szeretőjének feltehetőleg köze volt a gyilkossághoz, vagy egyszerűen csak meg akarták büntetni valamiért, hiszen a hulla figyelmezteti, hogy el kell menekülnie. Ez a rész a beszélő hullával már elég ijesztő, de a dal csak a harmadik strófától válik igazán hátborzongatóvá. Ekkor esik le, hogy az elbeszélő valójában a halott gyilkos, aki még mindig ott himbálózik a kötél végén. És bár figyelmeztette a szeretőjét, hogy meneküljön, mégis újra meg újra megkérdezi tőle, nem jön-e oda a fához, hogy találkozzon vele. A vers legfelkavaróbb része minden bizonnyal az, amikor a gyilkos azt mondja a szeretőjének, hogy fusson el, mert így szabadok lehetnek. Ezeket a mondatokat először úgy értelmezi az ember, hogy a gyilkos azért szól a szeretőjének, mert azt akarja, hogy a nő biztonságban legyen. Csak ezután jövünk rá: a halott férfi azt akarja, hogy a nő hozzá meneküljön. Vagyis a halálba. Az utolsó versszakban teljesen világossá válik, hogy az akasztott ember erre vár. A kötél nyaklánc szeretőjének a nyakában arra utal, hogy a nő ott himbálózik mellette.

Régebben úgy gondoltam, ennél a gyilkosnál nincs rettenetesebb ember az egész világon. Most, hogy kétszer is részt vettem az Éhezők Viadalán, már tudom, hogy nem ítélkezhetek felette anélkül, hogy ne ismerném az ügy részleteit. Mert lehet, hogy a szeretőjét már eleve halálra ítélték, és a férfi csak meg akarta könnyíteni a dolgát. Tudatni akarta a nővel, hogy várja őt. Vagy talán úgy ítélte meg, hogy az a hely, ahol a nő most van, még a halálnál is rosszabb. Hiszen én is meg akartam ölni Peetát azzal a fecskendővel, hogy megmentsem a Kapitólium bosszújától. De tényleg nem volt más választásom? Talán volt. De ott és akkor mégsem jutott eszembe más.

Anya úgy gondolta, ez a dal nem való egy hétéves kislánynak. Főleg olyannak, aki maga készítette kötélből a nyakláncait. Az akasztás mifelénk ugyanis nem csak a rémmesékben létezett. A Tizenkettedik Körzetben sok embert végeztek ki ezzel a módszerrel. Anya nem akarta, hogy énekórán véletlenül rázendítsek erre a dalra. Valószínűleg az sem tetszene neki, hogy most elénekeltem Polluxnak, de legalább nem készült róla filmfelvétel. Vagy várjunk csak... Tévedek. Ahogy oldalra pillantok, meglátom Castort a bekapcsolt kamerájával. Minden tekintet rám szegeződik. Pollux arcán könnyek csorognak. Semmi kétség, ez a hülye dal eszébe juttatta életének valamelyik tragikus eseményét. Remek. Felsóhajtok, és a hátamat a fa törzsének támasztom. Ebben a pillanatban rázendítenek a fecsegőposzáták. Az ő torkukból csodálatosan hangzik a dal. Mivel most már tudom, hogy filmeznek, némán megvárom, míg Cressida így kiált:

– Felvétel vége!

Plutarch nevetve odajön hozzám.

– Hát ez az ötlet meg honnan jött, Katniss? Senki sem fogja elhinni, hogy nem előre találtuk ki! – Átölel, és nagy, cuppanós puszit nyom a fejem búbjára. – Csodálatos vagy!

– Nem tudtam, hogy felveszik – mondom.

– Még szerencse, hogy bekapcsolva hagyták a kamerákat – mondja Plutarch. – Most pedig pakoljatok, visszamegyünk a városba!

Ahogy visszafelé botorkálunk az erdőben, egy nagy sziklatömbhöz érünk. Gale és én egyszerre nézünk ugyanabba az irányba, mint két vadászkopó, amikor szagot fog. Cressida figyelmét semmi sem kerüli el. Meg is kérdezi, mi van előttünk. Eláruljuk, hogy régebben mindig itt találkoztunk, amikor vadászni mentünk. Szeretné megnézni a helyet, hiába mondjuk, hogy igazából nincs ott semmi különös, addig makacskodik, amíg eléri célját.

Semmi különös, csak egy hely, ahol régebben boldog voltam – teszem hozzá magamban.

A kiugró sziklapárkány, ahonnan be lehet látni a völgyet. A feketeáfonya-bokrok roskadoznak a gyümölcstől, bár a leveleik a szokásosnál halványabbak. Számtalanszor indultunk erről a helyről vadászni, csapdát állítani, halászni és gyűjtögetni. Együtt jártuk az erdőt, közben megosztottuk egymással a gondolatainkat, és megtöltöttük zsákmánnyal vadásztáskáinkat. Ez volt az egyetlen módja, hogy életben maradjunk, és ne veszítsük el az eszünket. Tökéletesen megértettük egymást, és bíztunk egymásban.

A Tizenkettedik Körzet már nem létezik, nincs honnan meglógni, nincsenek Békeőrök, akiknek túl kell járni az eszén, és nincsenek éhes szájak sem, amelyeket etetnünk kell. A Kapitólium mindezt elvette tőlünk, és nagyon úgy fest a helyzet, hogy Gale-t is el fogom veszíteni. A kölcsönös szükség ragasztója, amely oly hosszú időn át fogott össze bennünket, kezd elengedni. Sötét foltok, s nem fény tölti be köztünk a teret. Mégis hogyan lehet, hogy ma, a Tizenkettedik Körzet szörnyű pusztulásával szembesülve sem tudunk megbocsátani egymásnak, és még most sem vagyunk hajlandóak szóba állni egymással?

Gale hazudott nekem. Ez elfogadhatatlan, még akkor is, ha azért tette, hogy megóvjon. A bocsánatkérése azért őszintének tűnt. De én nem voltam hajlandó elfogadni, sőt, még vérig is sértettem, hogy biztosan fájjon neki. Mi történik velünk? Miért vagyunk mindig fasírtban? Túl zavaros ez az egész, mégis úgy érzem, ha leások a gondok gyökeréig, saját rossz döntéseimmel kell szembesülnöm. Tényleg el akarom üldözni Gale-t?

Letépek egy szem fekete áfonyát. Óvatosan görgetni kezdem a hüvelyk– és a mutatóujjam közt. Aztán hirtelen Gale felé fordulok, elhajítom a bogyót, és ezt mondom:

– És sose hagyjon el...

Jó magasra hajítottam az áfonyát, hogy Gale-nek legyen ideje eldönteni, elfogadja-e, vagy sem.

Végig rám szegezi a tekintetét, nem a bogyóra, de az utolsó pillanatban mégis kinyitja a száját, és elkapja. Megrágja, lenyeli, vár egy darabig, aztán így szól:

–...benneteket a remény!

Legalább kimondta.

Cressida beültet minket egy szűk sziklamélyedésbe, ahol lehetetlen úgy helyezkedni, hogy ne érjünk egymáshoz, majd nyaggatni kezd bennünket, hogy beszéljünk a vadászatról. Arra kíváncsi, miért mentünk ki újra meg újra az erdőbe, hogyan találkoztunk, mik voltak a legszebb pillanataink. Megenyhülünk, és egyre többször nevetünk, ahogy a méhekkel, a vadkutyákkal és a bűzös borzokkal megesett kellemetlen kalandjainkról mesélünk. De amikor a beszélgetés arra terelődik, milyen érzés volt a Nyolcadik Körzet elleni légicsapás során alkalmazni a harci tudásunkat, elhallgatok. Gale csak ennyit mond:

– Régóta vártuk a pillanatot.

Mire elérjük a város főterét, már esteledni kezd. Elviszem Cressidát a pékség romjaihoz, és megkérem, hogy filmezzék le. Hirtelen nagyon elgyötörtnek érzem magam.

– Peeta, ez itt az otthonod – mondom. – A családod eltűnt, a bombázás óta senki sem hallott róluk. A Tizenkettedik Körzet elpusztult. És ezek után még tűzszünetet akarsz? – Az ürességbe bámulok. – Itt nem maradt senki, aki hallhatná a hangodat.

A bitó maradványai mellett állunk, és Cressida megkérdezi, hogy megkínozták-e valamelyikünket valaha is. Gale válasz helyett felhúzza a pólóját, és megmutatja a hátát a kamerának. Bámulom a hosszú korbácsnyomokat, és újra hallom a korbács suhogását, látom a csuklójánál kikötözött, vérben úszó Gale-t, ahogy eszméletét vesztve lóg a bitóról.

– Én végeztem – jelentem be. – Találkozunk a Győztesek falujában. Szeretnék valamit... anyának.

Nem emlékszem, hogyan kerültem ide, de amikor feleszmélek, a Győztesek falujában lévő házunk padlóján, a konyhaszekrény előtt ülök. Aprólékos gonddal rakosgatom egy dobozba az agyagkorsókat és az üvegpalackokat. Tiszta kötszert tömök közéjük, nehogy szállítás közben összetörjenek. Becsomagolok néhány csokor szárított virágot is.

Hirtelen eszembe jut a rózsa az öltözőszekrényemen. Tényleg igazi volt? Ha igen, még mindig odafenn van? Ellenállok a kísértésnek, hogy megnézzem. Ha a rózsa még mindig ott van, akkor csak a frászt hozná rám megint. Inkább gyorsan pakolok tovább.

Amikor kipakolom az utolsó szekrényt is, észreveszem, hogy Gale mögöttem áll. Ijesztő, milyen nesztelenül közlekedik. Az asztalra támaszkodik, az ujjait szétnyitja a fa erezett felületén. Leteszem kettőnk közé a dobozt.

– Itt csókoltál meg – mondja. – Emlékszel?

Szóval a korbácsolás után kapott brutális adag morfling sem volt elég, hogy kitörölje az emléket a fejéből.

– Azt hittem, el fogod felejteni – felelem.

– Ahhoz meg kellene halnom. De talán még úgy sem menne – mondja. – Lehet, hogy én is úgy lennék vele, mint az akasztott ember a dalban. Aki még mindig válaszra vár.

Gale-nek, akit soha életemben nem láttam még sírni, most könnyek csillognak a szemében. De mielőtt kicsordulnának, gyorsan előrehajolok, és szájon csókolom. Forróság, hamu és szenvedés ízét érzem. Meglepő, hogy egy ilyen gyengéd csóknak ilyen íze lehet. Gale hagyja abba előbb, hátrahúzza a fejét, az ajkán szomorú mosoly bujkál. – Tudtam, hogy meg fogsz csókolni.

– Honnan? – kérdezem, mert ezt még én sem tudtam.

– Mert szenvedek – feleli Gale. – Csak ilyenkor szoktál rám figyelni. – Gale felemeli a dobozt. – Ne törődj vele, Katniss. Majd elmúlik – mondja, és mielőtt válaszolni tudnék, kifordul a konyhából.

Túl fáradt vagyok, hogy végiggondoljam, mit akart Gale ezzel az egésszel. A rövid hazaúton felhúzott lábbal kuporgok az ülésemen, és megpróbálok úgy tenni, mintha nem hallanám, hogy Plutarch mennyire belemelegedett kedvenc témájába: tömegpusztító fegyverek, amelyek többé már nem állnak az emberiség rendelkezésére. Kémrepülők, katonai műholdak, sejtdezintegrátorok, drónok, lejárt szavatosságú biológiai fegyverek. Fegyverek, amelyeket az atmoszféra pusztulása, a nyersanyaghiány vagy morális aggályok miatt vontak ki a forgalomból. Az egykori Főjátékmester minden szaván érezni, milyen tragikusnak tartja, hogy már csak álmában szórakozhat ilyen játékszerekkel, a valóságban be kell érnie légpárnásokkal, föld-föld rakétákkal meg ócska gépfegyverekkel.

Otthon a vacsorát is kihagyom, csak ledobom magamról a Fecsegőposzáta-szerkót, és lefekszem aludni. De reggel Primnek még így is alig sikerül felkeltenie. Reggeli után nem követem a karomra tetovált napirendet, hanem elbújok az iskolai szekrényben, és szundítok egyet. Amikor felébredek, és kikászálódom a krétás– meg ceruzásdobozok közül, már ebédidő van. Extra nagy adag borsólevest kapok, és miután bekanalazom, már indulnék is vissza az E lakófülkébe, de Boggs elállja az utat.

– Tanácskozás lesz a Parancsnokságon – mondja. – Nem figyeled a napirendedet.

– Ja, tényleg – vágom rá.

– Követted egyáltalán az előírt programot? – kérdezi morcosán.

– Ki tudja? Még nem vagyok teljesen rendben mentálisan – mondom, és felemelem a kezemet, hogy megmutassam Boggsnak a csuklómon fityegő kórházi karkötőt. Ekkor veszem észre, hogy már leszedték. – Látja? Arra sem emlékszem, hogy levették a karkötőmet. Egyébként miért akarják, hogy a Parancsnokságra menjek? Lemaradtam valami fontos fejleményről?

– Azt hiszem, Cressida szeretné megmutatni az új propagandafilmeket, amelyeket a Tizenkettedikben felvett anyagból vágtak össze. De mindegy, majd megnézed a tévében – mondja Boggs.

– Jó, hogy szóba hozta. Kellene nekem egy műsorújság, hogy tudjam, mikor adják le a filmeket – mondom. Boggs szeme villámokat szór, de aztán nem szól semmit.

Rengetegen zsúfolódtak össze a Parancsnokságon, de foglaltak nekem helyet Finnick és Plutarch között. A képernyők már feljöttek az asztal lapjából. A kapitóliumi tévé adása megy.

– Mi történt? Mégsem a Tizenkettedik propagandafilmjét fogjuk megnézni? – kérdezem.

– Ó, nem – feleli Plutarch. – Vagyis nem biztos. Nem tudom, hogy Beetee pontosan milyen felvételeket akar használni.

– Úgy fest a helyzet, hogy Beetee rájött, hogyan lehet feltörni az országos adást – magyarázza Finnick. – Ha minden jól megy, ezúttal a Kapitóliumban is látni fogják a filmjeinket. Beetee most is lent van a Különleges Védelemnél, és ezen dolgozik. Ma este élő adás lesz. Snow megint beszédet akar mondani. Ha jól látom, már kezdődik is.

A Kapitólium címere jelenik meg a képernyőn, aztán megszólal a himnusz, és a következő pillanatban már egyenesen Snow elnök kígyószeme mered rám a monitorról. Az elnök köszönti Panem népét. Úgy tűnik, mintha a pódiumot gondosan elbarikádozták volna, de azért tökéletesen látszik a fehér rózsa a hajtókáján. A kamera képe kinyit, és a képen feltűnik Peeta. Kissé oldalt ül, egy emelvényre szerelt székben, Panem kivetített térképe előtt. A cipőjét fémpánt tartja. Műlábával szabálytalan ritmusban dobol. Verítékcseppek gyöngyöznek a felső ajkán és ütnek át a homlokát borító púderrétegen. A legjobban mégis a tekintete riaszt meg: dühös, de közben a semmibe mered.

– Rosszabbul van – suttogom. Finnick megszorítja a kezem – mintha azt akarná, hogy legyen hol lehorgonyoznom –, én pedig megkapaszkodom benne.

Peeta elgyötört hangon megszólal, arról beszél, miért kell tűzszünetet kötni. Felsorolja, hogy a háború milyen károkat okozott a különböző körzetek infrastruktúrájában, és miközben beszél, felvillannak mögötte a térkép egyes részei, bemutatva a pusztulás nyomait. Egy átszakadt gát a Hetedikben. Egy kisiklott tehervonat, amelynek tartályvagonjaiból vegyszer ömlik. Egy leégett magtár. Mindez Peeta szerint a lázadók harci tevékenységének eredménye.

Bumm! Minden előzetes figyelmeztetés nélkül én jelenek meg a tévében. A pékség romjai előtt állok.

Plutarch felpattan, és így kiált:

– Megcsinálta! Beeteenek sikerült feltörnie az adást!

A terem felmorajlik, amikor a következő pillanatban megint Peetát látjuk. Teljesen össze van zavarodva. Látott engem a monitoron. Egy víztisztító üzem bombázásával akarja folytatni a felsorolást, de megint eltűnik a képernyőről. Finnicket látjuk helyette, amint Rutáról beszél. Ezután az adás valóságos virtuális csatává változik. A kapitóliumi tévések próbálják visszaverni Beetee támadásait. De látszik, hogy erre nincsenek felkészülve. Beetee viszont, aki sejtette, hogy úgysem tudja majd huzamosabb ideig megtartani az irányítást, bekészített egy csomó öt-tíz másodperces klipet, és azokból válogat. A hivatalos adás egyre kaotikusabbá válik, ahogy időről időre megszakítja valamelyik propagandafilmünk rövid részlete.

Plutarch alig bír magával az örömtől, és szinte kivétel nélkül mindenki Beeteet éljenzi, egyedül talán Finnick marad továbbra is higgadt és szótlan. Aztán összetalálkozik a tekintetünk a terem túlsó végében ülő Haymitchcsel, és mintha a saját rettegésemet látnám tükröződni a szemében. Mert mindketten rádöbbenünk, hogy minél tovább tart az örömünnep, Peeta annál távolabb kerül tőlünk, és attól, hogy megmeneküljön.

Végül újra megjelenik a képernyőn a Kapitólium címere, de ezúttal már zene sincs aláfestésnek, csak valami zúgás. Nagyjából húsz másodperc múlva újra Snow elnököt és Peetát látjuk. A stúdióban teljes a káosz. Mindenki dühöng és üvöltözik. Snow veszi át a szót, és elmondja, a lázadók hiába próbálkoznak a rájuk nézve kínos információk terjesztésének akadályozásával, mert végül úgyis az igazság és a törvény fog győzedelmeskedni. Aztán hozzáteszi, hogy az adást megismétlik, amint sikerül helyreállítani és biztonságossá tenni a rendszert. Végül az elnök Peetához fordul, és megkérdezi, hogy nem akar-e búcsúzóul üzenni valamit Katniss Everdeennek.

A nevem hallatán Peeta arca összerándul.

– Katniss... Szerinted hová vezet ez az egész? Mi marad a világból a háború után? Senki sincs biztonságban. Sem a Kapitóliumban. Sem a körzetekben. Te pedig... a Tizenharmadikban... – Úgy látom, mintha Peeta levegő után kapkodna. A tekintete teljesen elborult. – Reggelre halott leszel!

Snow hangja hallatszik a képen kívülről.

– Szakítsák meg az adást! – adja ki a parancsot.

De Beetee tovább fokozza a káoszt: három másodperces időközönként felvillant egy képet, amelyen a kórház előtt állok. És közben azt is látjuk, hogy mi történik a kapitóliumi stúdióban. Peeta még mondani akar valamit. A kamerát ledöntik, a képen a padlót borító fehér járólap látszik. Meg rohanó bakancsok. Aztán egy csattanás hallatszik, és közvetlenül utána Peeta fájdalomüvöltése.

Vére a fehér járólapra fröccsen.

Második rész

„A támadás”

10

Az üvöltés a derekamtól indul, felkúszik a testemen, hogy végül a torkomban akadjon el. Néma vagyok, mint egy Avox, a bánat fojtogat. Még ha sikerülne is ellazítanom a nyakizmaimat, és ki tudnám engedni magamból a kiáltást, akkor sem biztos, hogy bárki észrevenné. A teremben óriási a zűrzavar. Kérdések repkednek, az emberek próbálják megfejteni Peeta szavait. „Te pedig... a Tizenharmadikban... reggelre halott leszel!” De a hírvivő sorsa senkit sem érdekel, hiába fröccsent a vére a fehér járólapra, mielőtt az adás megszakadt.

Aztán valaki elkiáltja magát:

– Kuss legyen már! – Minden szem Haymitchre szegeződik. – Nincsen itt semmi nagy rejtély! A srác csak annyit akart üzenni nekünk, hogy megtámadnak bennünket. Itt. A Tizenharmadik Körzetben.

Mindenhonnan ordibálnak:

– Mégis honnan szerezte az információt?

– Miért bízzunk benne?

– Miért vagy olyan biztos a dologban?

Haymitch dühösen felmordul.

– Ebben a szent minutumban verik véresre, miközben mi itt csevegünk. Mi kell még, hogy higgyetek neki? Katniss, segíts már!

Össze kell szednem minden erőmet, hogy meg tudjak szólalni.

– Haymitchnek igaza van – nyögöm ki. – Nem tudom, Peeta honnan szerezte az információt. Vagy hogy igaz-e, amit mond. De az biztos, hogy ő úgy hiszi. És ezek most... – Képtelen vagyok hangosan kimondani, hogy mit művelnek vele Snow emberei.

– Maga nem ismeri őt – fordul Coin elnökhöz Haymitch. – Mi igen. Készüljenek, nemsokára kezdődik a támadás.

Úgy tűnik, az elnök nem ijedt meg, csak kicsit meglepődött, hogy az események ilyen fordulatot vettek. Elgondolkodik a szavaimon, közben az ujjaival az előtte lévő irányítótábla peremén dobol. Amikor megszólal, a hangja nyugodt. Szavait Haymitchhez intézi:

– Természetesen felkészültünk erre az eshetőségre. Habár az elmúlt évtizedek tapasztalata azt támasztja alá, hogy a Kapitólium inkább veszítene rajta, ha közvetlen támadást intézne körzetünk ellen. Az atomfegyverek nyomán sugárzó anyag kerülne a légkörbe, ami kiszámíthatatlan környezeti hatásokkal járna. A hagyományos bombázás pedig súlyos károkat okozna a hadiüzemekben, amelyeket – legjobb tudomásunk szerint – a Kapitólium épségben akar visszaszerezni. Ráadásul ezzel kikényszerítenék, hogy ellentámadást indítsunk. Elképzelhető azonban, hogy – figyelembe véve a lázadókkal kötött szövetségünket – a Kapitóliumnak mégis megérné végrehajtani egy ilyen akciót.

– Nem mondja komolyan – jegyzi meg Haymitch. Talán a kelleténél egy fokkal őszintébb, de szerencsére a Tizenharmadik Körzetben csak kevesen értik az iróniát.

– De, komolyan mondom. Akárhogy is, az ötös szintű biztonsági gyakorlattal már elkéstünk – állapítja meg Coin. – Kezdjük el a körzet lezárását. – Azzal gyorsan bepötyög valamit az előtte lévő billentyűzeten. Gondolom, parancsba adja a döntését, mert a következő pillanatban, ahogy felnéz, el is kezdődik az akció.

Mióta a körzetben vagyok, mindössze kettő, alacsonyabb szintű biztonsági riadót rendeltek el. Az elsőre nem is nagyon emlékszem, mert a kórház intenzív osztályán feküdtem. Ha jól sejtem, a betegeket azért hagyták békén, mert túl sok macerával járt volna a kiköltöztetésük, és mivel ez úgyis csak gyakorlat volt, nem érte volna meg a felhajtást. Úgy emlékszem, mintha egy gépi hang arra utasította volna az embereket, hogy gyülekezzenek a sárga zónákban. A második gyakorlat során egy kisebb, kettes szintű krízist szimuláltak – idesorolják például az influenzajárvány miatti átmeneti karantént –, és nem volt más dolgunk, csak visszamenni a lakófülkénkbe. Mondjuk, én elbújtam a mosodában, nem törődve a vészjelzéssel, és a gyakorlat ideje alatt egy hálóját szövögető pókban gyönyörködtem. Ezek a tapasztalatok azonban nem készítettek fel a vészkürtök hátborzongató és dobhártyarepesztő visítására, amely most betölti a Tizenharmadik Körzetet. Ezt a hangot nem lehet figyelmen kívül hagyni, mintha direkt úgy tervezték volna meg, hogy őrületbe kergessék a lakosságot. Persze a Tizenharmadikban semmi sem a megszokott módon zajlik.

Boggs kiterel bennünket Finnickkel a Parancsnokságról. Végigrobogunk a folyosón egy ajtóhoz, onnan tovább egy széles lépcsőhöz. Az embertömeg úgy hömpölyög lefelé, mint egy megáradt folyó. De senki sem kiabál, tolakodik vagy lökdösődik. Még a gyerekek is szótlanul tűrik a megpróbáltatást. Némán ballagunk lefelé, szintről szintre, bár a szirénák vijjogásától amúgy sem értenénk egymás szavát. Körülnézek, hátha meglátom anyát és Primet, de csak azokat látom, akik közvetlenül mellettem álltak. Anya és Prim ma este a kórházban dolgozott, úgyhogy biztosan tudnak a riadóról.

A fülem eldugul és kipattan, a szemem le akar csukódni. Olyan mélyen lehetünk, mint egy szénbányában. Ahogy egyre mélyebbre ereszkedünk, úgy távolodik a szirénák hangja – ez a dolog egyetlen pozitívuma. Mintha direkt úgy találták volna ki, hogy a felszín közelében elviselhetetlen legyen a hangzavar, ezért mindenki próbáljon lejutni a mélybe. Az emberek kisebb-nagyobb csoportokban leszakadoznak a tömegből, és eltűnnek a számukra kijelölt ajtók mögött, de Boggs csak terel bennünket tovább, lefelé, míg végül a lépcső aljában egy hatalmas, barlangszerű vájat peremén kötünk ki. Elindulok befelé, de Boggs megállít, és mutatja, hogy a karomat egy szkenner elé kell tartanom, hogy be tudjak lépni. Semmi kétség, a leolvasott információt számítógépek dolgozzák fel, hogy biztosak lehessenek benne, senki sem tévedt el.

A helyről nehéz eldönteni, hogy természetes képződmény vagy ember alkotta létesítmény. A fal egyes részei nyers kőből vannak, máshol acélgerendákkal és betonnal erősítették meg. Az ágyakat a kőfalakba vájták. Van konyha és fürdőszoba, meg egy elsősegélynyújtó. Ezt a helyet hosszabb tartózkodásra tervezték.

A barlangban körös-körül, egymástól meghatározott távolságra betűkből vagy számokból álló fehér jeleket látok. Boggs elmagyarázza Finnicknek meg nekem, hogy a kijelölt lakófülkénkkel megegyező jelű területen kell bejelentkeznünk. Az én esetemben ez az E, mivel az E lakófülke az enyém. Ekkor felbukkan Plutarch, és így szól:

– Á, szóval itt vagytok. – Úgy látom, az események nem igazán zökkentették ki Plutarchot. Még mindig ragyog a boldogságtól, aminek minden bizonnyal Beetee sikeres akciója az oka. A végső győzelem lebeg a szeme előtt, minek is izgatná magát ilyen csip-csup ügyekkel. Miért is lendítené ki a nyugalmából, ami Peetával történt vagy a küszöbönálló támadás ténye. – Katniss, a Peetát ért kellemetlenségek miatt valószínűleg nem ez a legmegfelelőbb pillanat, hogy felhozzam a témát, de mindenképpen tudnod kell, hogy az emberek téged figyelnek.

– Mi van? – kérdezem. Nem hiszem el, hogy képes a Peetával történteket „kellemetlenségeknek” nevezni.

– A többiek az óvóhelyen azt figyelik majd, hogy mit csinálsz, és aszerint reagálnak az eseményekre. Ha nem ijedsz meg és nyugodt maradsz, ők is megpróbálnak majd nyugodtak maradni. Ha pánikolsz, a riadalom futótűzként terjed szét – magyarázza Plutarch, én meg csak némán bámulom. – Minden lángra lobban, hogy úgy fogalmazzak – teszi hozzá, mintha nem fogtam volna fel elsőre a poént.

– Nem lenne elég, ha úgy tennék, mintha venne a kamera, Plutarch? – kérdezem.

– De igen! Az tökéletes lenne. Az ember általában bátrabb, ha van közönsége – állapítja meg. – Emlékezz csak, milyen bátorságról tett tanúbizonyságot az imént Peeta.

Nagyon vissza kell fognom magam, hogy ne keverjek le neki egy hatalmas pofont.

– Vissza kell érnem Coin elnökhöz, mielőtt véget ér a körzet lezárása. Csak így tovább, ügyesen! – mondja, aztán elsiet.

Odamegyek a falra kiragasztott nagy E betűhöz. A helyünk egy nagyjából háromszor három méteres kőpadlójú négyzet, amelynek határait festett vonalakkal jelölték meg. Aztán van még két falba vájt alvóhely – az egyikünk kénytelen lesz a padlón aludni –, meg egy raktározásra használható kis lyuk. Egy műanyag borítású fehér lapon a következő feliratot olvasom: ÓVÓHELYI SZABÁLYZAT. A lapon látható apró, fekete foltokra meredek. Nem tudom elolvasni a szöveget, mert a betűket egy darabig még elhomályosítják a képzeletbeli vércseppek. Aztán lassan kiélesedik a kép, és meglátom a szavakat.

Az első bekezdés címe: ÉRKEZÉSKOR.

1. Győződjön meg, hogy minden lakótársa megérkezett.

Anya és Prim még nincs itt, de nem aggódom, mert nagyon hamar, az elsők között érkeztem az óvóhelyre, ők pedig valószínűleg a kórházban segédkeznek a betegek áthelyezésében.

2. Menjen az Ellátó Állomásra, és vegyen át fejenként egy hátizsákot minden lakótársának. Készítse elő a lakóterületét. Vigye vissza a táská(ka)t.

Körbepillantok, és azonnal megtalálom az Ellátó Állomást. A pulttal leválasztott, mély üreg előtt várakozik ugyan néhány ember, de egyelőre még nincs nagy mozgás. Odasétálok, bemutatom a lakófülkéhez tartozó igazolást, és elkérem a három hátizsákot. A férfi ellenőrzi a papírjaimat, aztán leveszi a hátizsákokat a polcról, és levágja őket elém a pultra. Az egyiket a hátamra kapom, a másik kettőt megfogom, és ahogy megfordulok, döbbenten látom, hogy máris egy csomó ember követte a példámat, és beállt mögém a sorba.

– Elnézést – mondom, ahogy a hátizsákokkal elindulok visszafelé. Talán csak a véletlen műve az egész? Vagy Plutarchnak van igaza? Tényleg az én viselkedésem határozza meg, hogy mit csinálnak a többiek?

Miután visszamegyek a helyünkre, kinyitom az egyik hátizsákot. Egy vékony matrac van benne, ágynemű, két szürke ruha, egy fogkefe, egy fésű és egy elemlámpa. Megnézem, hogy a másik két hátizsákban mi van, de az egyetlen feltűnő különbség, hogy azokban szürke és fehér egyenruhák is vannak. A fehéreket anyának és Prímnek készítették be arra az esetre, ha orvosi feladatokat kell ellátniuk. Miután megágyazok, elpakolom a ruhákat, és visszaviszem a hátizsákokat, és nincs más dolgom, mint betartani az utolsó szabályt.

3. Várjon a további utasításokig.

Törökülésben ücsörgők a padlón. A terem lassan kezd megtelni a folyamatosan érkező emberekkel, akik megkeresik a számukra kijelölt helyet, és felveszik a készletekkel teli hátizsákokat. Hamarosan meg is telik a helyiség. Eszembe jut, hogy mi van, ha anya és Prim kénytelen ott tölteni az éjszakát, ahová a kórházi betegeket szállították. De nem, ez kizárt, ilyesmi nem fordulhat elő. Hiszen szerepelt a nevük a listán. Már épp kezdenék komolyabban aggódni, amikor egyszer csak beállít anya. Elnézek a válla fölött, a mögötte tolongó emberáradatot fürkészem. – Hol van Prim? – kérdezem.

– Hát nincs itt? – kérdez vissza anya. – Úgy volt, hogy a kórházból egyenesen ide jön. Tíz perccel előttem indult. Hol lehet? Hová mehetett?

Egy pillanatra becsukom a szemem, és erősen összeszorítom. Mintha Prim egy zsákmányállat lenne, amelynek a nyomai után kutatok. Látom magam előtt, ahogy a vészkürtökre reagál, rohan, hogy segítsen a betegeknek, biccent, amikor szólnak neki, hogy induljon lefelé az óvóhelyre, aztán habozva megtorpan a lépcső tetején. Tanácstalanul áll. De vajon miért?

Felpattan a szemem.

– A macska! Visszament Kökörcsinért!

– Jaj, ne – nyögi anya. Mindketten tudjuk, hogy igazam van. Elindulunk visszafelé, megpróbálunk átvergődni az érkezők áradatán, ki akarunk jutni az óvóhelyről. Előttünk nem messze már a vastag fémajtó bezárásához készülődnek. Az ajtó két oldalán álló katonák lassan tekerik befelé a fémkerekeket. Nem mondta senki, de tudom, ha ez az ajtó egyszer bezárul, a világon semmivel sem lehet meggyőzni a katonákat, hogy kinyissák. Talán akkor se tudnák kinyitni, ha akarnák. Miközben válogatás nélkül lökdösöm félre az útból az embereket, teli torokból üvöltök a katonáknak, hogy várjanak. Az ajtó két szárnya közt egyre kisebb a rés, már alig egy méter... Már csak fél méter... Végül egy pár centis nyílásba dugom be a kezemet.

– Kinyitni! – üvöltöm. – Engedjenek ki!

A katonák arcára kiül a döbbenet, ahogy elkezdik visszafelé tekerni a kerekeket. Annyira azért nem nyitják ki a kaput, hogy kiférjek, de az ujjaimat legalább nem zúzzák szét. Kihasználom a lehetőséget, és gyorsan bepréselem a vállam a résbe.

– Prim! – kiabálok, hátha már jön lefelé a lépcsőn, és meghallja a hangomat. Miközben megpróbálom átpréselni magam a nyíláson, anya az őrökkel alkudozik. – Prim! – kiáltom újra.

Aztán meghallom. Lépések halk kopogása a lépcső felől.

– Jövünk már! – kiáltja a húgom.

– Tartsák az ajtót! – ez meg Gale.

– Jönnek! – mondom az őröknek, mire harminc centire kinyitják az ajtót. De a biztonság kedvéért nem mozdulok – nehogy kizárják őket –, míg meg nem pillantom Primet. Az arca kipirult a rohanástól, a hóna alatt Kökörcsint szorongatja. Berántom az ajtón, aztán Gale következik. Egy jókora csomagot próbál berángatni maga után az óvóhelyre. Végül az ajtók hangos kattanással bezárulnak.

– Te meg mit képzelsz! – rázom meg mérgesen Prímet, de aztán megölelem, és kis híján szétlapítom Kökörcsint.

Prim persze tudta, hogy nem fogok repesni az örömtói, úgyhogy máris előáll a magyarázattal:

– Nem hagyhattam ott, Katniss. Másodszor is. Látnod kellett volna, hogyan járkált fel-alá a szobában, és milyen keservesen nyivákolt. Azért ment vissza, hogy megvédjen bennünket.

– Jól van. Jól van. – Mélyeket lélegzem, hogy lehiggadjak, aztán hátralépek, a tarkójánál fogva megmarkolom és felemelem Kökörcsint. – Kár, hogy nem fojtottalak meg, amikor lehetőségem volt rá. – A kandúr mintha értené, amit mondok, lesunyja a fülét, és felemeli a mancsát. De mielőtt felém kapna, ráfújok, ami szemmel láthatólag eléggé bosszantja, ugyanis a következő pillanatban megvetően visszafúj. Aztán, hogy teljes legyen a bosszúja, kétségbeesetten nyávogni kezd, mire a húgom természetesen rögtön a védelmére kel.

– Jaj, Katniss, ne piszkáld már szegénykét! – mondja Prim, és a karjába zárja Kökörcsint. – Már így is totál ki van bukva.

Már a tény, hogy sikerült ennek a dögnek az érzéseibe belegázolnom, meghozza a kedvem, hogy tovább szívassam. De tudom, hogy Prim őszintén aggódik érte, úgyhogy inkább csak elképzelem, hogy Kökörcsinből bundakesztyű lett. Évek óta ebbe a képbe kapaszkodom, hogy el tudjam viselni ezt a ronda macskát.

– Jól van, bocs. Ott van a helyünk, ahol azt a nagy E betűt kitették a falra. Mutasd meg neki, hol a helye, mielőtt megint meglóg, – Prim elrohan, én pedig ott maradok szemtől szemben Gale-lel. A kezében az az orvosi felszerelésekkel teli doboz van, amit a Tizenkettedik Körzetben, a régi konyhánkban pakoltam be. A konyhában, ahol utoljára találkoztunk, ahol megcsókoltuk egymást. A vadásztáskám a vállán lóg.

– Ha Peetának igaza van, ezek nem élik túl a támadást – mondja.

Peeta. A vére mint az esőcseppek az ablakon. Mint a sár a bakancson. – Kösz... mindent. – Kiveszem a kezéből a holmikat. – Amúgy mit kerestél odafent a szobánkban? – kérdezi.

– Csak visszamentem körülnézni, hogy nem felejtettél-e ott valamit – feleli. – A negyvenhetes szám alatt leszek, ha esetleg szükséged van rám.

Miután az ajtók bezárultak, majdnem mindenki visszament a számára kijelölt részre, úgyhogy amikor elindulok a helyünkre, minimum ötszáz szempár szegeződik rám. Próbálok extra nyugodtnak tűnni, ellensúlyozandó az előbbi jelenetet, amikor észvesztve rohantam a kapuhoz. Mintha azok után bárki is bevenné ezt a fene nagy lazaságot. Ennyit arról, hogy példát kell mutatnom az embereknek. De hát kit érdekel ez most? Amúgy is mindenki azt hiszi, hogy becsavarodtam. Egy fickó, akit, azt hiszem, a padlóra löktem, amikor elrohantam mellette, elkapja a tekintetemet, és bosszúsan dörzsöli a könyökét. Kis híján rá is majdnem ráfújok.

Prim bevackolta Kökörcsint az alsó fekhelyre, és úgy betakarta egy pokróccal, hogy csak a feje kandikál ki belőle. Így szokott elbújni, ha vihar van és dörög az ég. Ez az egyetlen dolog, amitől fél. Anya óvatosan berakja a tárolóba a dobozt. Lekuporodom a földre, a hátamat a falnak támasztom, és megnézem, mit sikerült Gale-nek kicsempésznie a vadásztáskában. Elhozta a gyógynövényes könyvet, a vadászkabátomat, a szüleim esküvői fényképét és az emléktárgyaimat a fiókomból. A fecsegőposzátás kitűző most a Cinna tervezte ruhát díszíti, de az aranymedalion, az ezüst ejtőernyő a csapolóval és a gyöngy, amelyet Peetától kaptam, ott van a táskában. A gyöngyöt az ejtőernyő sarkába kötöm, és jó mélyre rejtem a táskába, mintha Peeta élete lenne, amit senki sem vehet el, amíg én védelmezem.

A vészkürtök távoli hangja hirtelen abbamarad. Coin hangját halljuk a hangszórókból. Megköszöni, hogy ilyen példás rendben és zökkenőmentesen sikerült végrehajtani a felsőbb szintek evakuációját. Külön hangsúlyozza, hogy ez most nem gyakorlat, mivel Peeta Mellark, a Tizenkettedik Körzet egyik győztese egy tévéműsorban utalást tett egy tervezett támadásra, amelyet a Kapitólium ma éjjel hajt végre a Tizenharmadik Körzet ellen.

Ebben a pillanatban csapódik be az első bomba. Az első lökéshullámot újabb robbanás követi, amelybe a belső szerveim, a beleim, a csontvelőin, de még a foggyökereim is beleremegnek. Mind meg fogunk halni – hasít belém a szörnyű felismerés. Felnézek, arra számítok, hogy a plafonon hosszú repedéseket látok, hogy a mennyezetről hatalmas kődarabok zuhannak ránk, de úgy tűnik, a bunkernek meg se kottyant a robbanás, mert azonkívül, hogy kicsit megremeg, nem történik semmi. Kialszanak a fények, a vaksötétben elveszítem a tájékozódási képességem. A levegőben szinte tapinthatóvá válik a feszültség, senki sem beszél, de mindenfelől ijesztő hangokat hallok: többen sikítozni kezdenek, mások zihálva kapkodnak levegő után, csecsemők nyöszörögnek és sírnak, valaki hisztérikusan felnyerít. Aztán valahol felzúg egy generátor, és a sötétséget halvány derengés váltja fel, amely közelébe sem ér a Tizenharmadikban megszokott fényáradatnak. Ez a fény arra emlékeztet, amikor otthon, a Tizenkettedik Körzetben a hosszú, téli éjszakákon gyertyával világítottunk, miután leégett a kandallóban a tűz.

Prim után nyúlok a félhomályban, sikerül elkapnom a lábát, és odabújok hozzá. Nyugodt hangon dünnyög Kökörcsinnek.

– Jól van, kicsim, nyugodj meg! Itt lent biztonságban vagyunk.

Anya átkarol bennünket. A fejemet a vállára hajtom, és egy kis időre átengedem magam az érzésnek, hogy még gyerek vagyok.

– Ez egyáltalán nem hasonlít azokra a bombákra, amiket a Nyolcadik Körzetre szórtak – mondom.

– Talán ilyen fúróbombák, vagy mik – jegyzi meg Prim. – Az újonnan érkezetteknek tartott eligazításon mesélték, hogy ezek a speciális bombák a föld mélyébe hatolnak, mielőtt felrobbannak. Azért találták ki, mert a Tizenharmadik Körzetben már nem maradt egyetlen felszíni célpont sem.

– Atomtöltetekkel szerelték fel őket? – kérdezem, és beleborzongok.

– Nem feltétlenül – feleli Prim. – Van, amelyik csak jó nagy adag hagyományos robbanószert szállít. De ha jól tudom, ezeket a rakétákat atomtöltettel is fel lehet szerelni.

A félhomályban alig látok el a bunker túlsó végébe, a súlyos fémajtókig. Azon gondolkodom, hogy atomtámadás esetén megfelelő védelmet nyújtanának-e. És még ha tökéletesen szigetelnének a sugárzástól – amit azért erősen kétlek –, vajon elhagyhatnánk-e valaha ezt a helyet? A gondolat, hogy életem hátralevő részét ebben a kőbarlangban kell töltenem, megrémít. Legszívesebben az ajtóhoz rohannék, és követelném, hogy engedjenek ki, bármi vár is odafenn. De ennek semmi értelme nem lenne. Az őrök úgysem engednének ki, ráadásul simán lehet, hogy pánik törne ki.

– Olyan mélyen vagyunk, itt biztosan nem esik bántódásunk – állapítja meg anya, nem túl meggyőzően. Talán apa jár az eszében, aki egy bánya robbanásban lelte halálát? – De csak egy hajszálon múlott, hogy megúsztuk Még szerencse, hogy Peetában volt annyi lélekjelenlét, hogy figyelmeztessen bennünket. Különben mind rajtavesztettünk volna.

Lélekjelenlét. Ez a szó jól összefoglalja, mire volt szüksége Peetának ahhoz, hogy megkondítsa a képzeletbeli vészharangot. Na persze, ez önmagában nem lett volna elég. Tudnia kellett a támadásról, meg kellett ragadnia a kínálkozó alkalmat, és össze kellett szednie a bátorságát. De közben úgy éreztem, mintha Peeta külön háborút vívott volna önmagával. Mintha valami rettenetes küzdelem árán jutott volna el odáig, hogy átadja az üzenetet. De mi lehetett ennek az oka? Peeta egyik legkiválóbb tulajdonsága, hogy nagyon jól – és könnyen – bánik a szavakkal. Talán a kínvallatás miatt tudta most ilyen nehezen összeszedni a gondolatait? Vagy valami más áll a háttérben? Lehet, hogy Peeta megőrült?

Coin hangja tölti be az óvóhelyet – ezúttal egy árnyalattal mogorvább. A hangerő a lámpák fényével együtt ingadozik.

– Immár bebizonyosodott, hogy Peeta Mellark értesülései igazak, ezért hálával tartozunk neki. Műszereink kimutatták, hogy az első rakéta nem hordozott nukleáris töltetet, de ezzel együtt a robbanás iszonyatos erejű volt. Minden bizonnyal további becsapódásokra lehet számítani. A támadás ideje alatt mindenkinek a számára kijelölt helyen kell tartózkodnia, kivéve, ha másként nem rendelkezünk.

A katonák értesítik anyát, hogy szükség van a segítségére az elsősegély-állomáson. Anya vonakodva hagy ott bennünket, pedig az állomás mindössze harminc méterre van tőlünk.

– Nem lesz semmi gond, ne aggódj! – mondom. – Szerinted ki merne kekeckedni vele? – mutatok Kökörcsinre, aki erre olyan bátortalanul fúj ram, hogy nem bírjuk ki nevetés nélkül. Kicsit talán még meg is sajnálom.

– Miért nem bújsz be mellé? – javaslom Prímnek, miután anya elmegy.

– Tudom, hogy butaság, de... attól félek, hogy ránk omlik a fekhely a támadás közben – feleli.

Ha a kőbe vájt fekhelyek beomlanak, az régen rossz, mert azt jelenti, hogy az óvóhely is beomlott, és betemetett bennünket a föld. Persze tudom, hogy ez a gondolatmenet csak felzaklatná Primet, ezért inkább kirámolom a holminkat a tárolóból, és megágyazok Kökörcsinnek. Aztán a matracot a tároló elé húzom, hogy oda feküdjünk a húgommal.

Engedélyt kapunk, hogy kis csoportokban használjuk a fürdőt, és fogat mossunk, de zuhanyozni nem szabad. Miután végzünk, visszamegyünk a helyünkre, és összebújunk Primmel a matracon. Két réteg takarót terítünk magunkra, mert a barlang nyirkos és hűvös. Hiába van állandóan Prim közelében, Kökörcsin nagyon neki van keseredve. Ott reszket a tárolóban, és büdös pofájával az arcomba liheg.

Bár a körülmények nem éppen rózsásak, mégis boldog vagyok, mert végre kettesben lehetek a húgommal. Mióta a Tizenharmadik Körzetben vagyunk – sőt, már az első viadal óta –, annyira elmerültem a dolgaimban, hogy alig foglalkoztam Primmel. Nem törődtem vele úgy, ahogy kellene, ahogyan régebben szoktam. Még a lakófülkénket is Gale ellenőrizte, nem én. Ezért jövök neki eggyel.

Most esik le, hogy még azt sem tudom, mennyire viselte meg Primet, hogy ide kellett költöznünk, a Tizenharmadikba.

– Na, hogy tetszik a körzet, Prim? – kérdezem.

– Úgy érted, most? – mondja, mire mindketten felnevetünk. – Néha rettenetesen hiányzik az otthonunk. De aztán eszembe jut, hogy nem maradt belőle semmi. Itt nagyobb biztonságban érzem magam. És miattad sem kell aggódnunk. Legalábbis nem úgy, mint amikor az arénában voltál. – Prim elhallgat egy pillanatra, aztán félénk mosoly suhan át az ajkán. – Lehet, hogy orvost faragnak belőlem.

Erről most hallok először.

– Még szép. Hülyék lennének, ha nem így tennének.

– Figyelték, hogyan segítek a kórházban. Már el is kezdtem az orvosi kurzust. Egyelőre még csak az alapismereteket vesszük. Sok mindent tudok, de még van mit tanulnom – meséli.

– Hát ez szuper! – lelkendezem. Prim, a doktor néni. A Tizenkettedikben erről álmodni sem merhetett volna. A jó hírre enyhülni kezd a lelkemben a szomorúság. Olyan érzés, mintha meggyújtanának egy gyufát, amely halvány fényével elűzi a sötétséget. Ha a lázadók megnyerik a háborút, ilyesfajta jövő várhat ránk.

– És veled mi van, Katniss? Te hogy bírod a strapát? – kérdezi Prim, és közben a kandúr fejét simogatja. – Nem úgy tűnik, hogy túl jól érzed magad.

Igaza van. Az nem kifejezés, hogy nem érzem jól magam. Totál le vagyok törve. Elmesélem neki, mi történt Peetával, hogy milyen rossz bőrben volt, amikor mutatták a tévében, és hogy valószínűleg épp most ölik meg a Békeőrök. Kökörcsinnek egy darabig egyedül kell boldogulnia, mert Prim most minden idegszálával rám figyel. Közelebb húzódik, és a fülem mögé tűr egy szemembe lógó tincset. Közben elhallgatok, mert úgy érzem, mindent elmondtam már. A szívem táján szúró fájdalmat érzek. Lehet, hogy infarktusom van, de még ezt sem tartom említésre érdemesnek.

– Katniss, szerintem Snow nem fogja megölni Peetát – próbál megnyugtatni Prim. Persze, mi mást mondhatna. De a következő mondatától kis híján padlót fogok. – Ha megölné, nem maradna senki, akivel sarokba tudna szorítani. Csakis Peetán keresztül tud fájdalmat okozni neked.

Hirtelen eszembe jut egy másik lány, valaki, aki szemtanúja volt a Kapitólium minden gonoszságának. Johanna Mason, a Heted Körzet kiválasztottja, akivel a legutóbbi viadalon szövetséget kötöttem. Egyszer az arénában megpróbáltam megakadályozni, hogy Johanna bemenjen a dzsungelbe, ahol a fecsegők megkínzott szeretteink segélykiáltásait utánozták. Johanna lerázta magáról a kezemet, és ezt mondta: „Engem nem tudnak bántani. Én más vagyok, mint ti. Mindenki meghalt, akit szerettem.”

És ebben a pillanatban megértem, hogy Primnek igaza van. Snow nem engedheti meg, hogy Peeta meghaljon, főleg most, hogy a Fecsegőposzáta ekkora pusztítást vitt végbe. Cinnát már megölette. Az otthonomat elpusztíttatta. A családom, Gale és Haymitch biztos távolban vannak tőle. Már csak Peeta maradt neki.

– Szerinted mit fognak csinálni vele? – kérdezem.

Amikor Prim megszólal, mintha egy ezeréves aggastyán beszélne belőle.

– Bármit, amivel meg tudnak törni téged.

11

De mitől fogok megtörni?

Ezen rágódom a következő három napban, miközben arra várunk, hogy kiszabaduljunk a biztonság börtönéből. Mi az, ami millió darabra zúzhat, ami után soha többé nem tudnának összerakni, és egyszer s mindenkorra használhatatlanná válnék? Senkinek sem említem a dolgot, pedig ébren töltött óráimban egyfolytában ezen agyalok, sőt, még álmomban is.

További négy rakéta csapódik be, mindegyik iszonyatos pusztítást végez, bár a támadások végrehajtásával nem kapkodnak. A bombák ráérősen, hosszú szünetekkel követik egymást. Mindig akkor érkezik a következő, amikor már azt hinnénk, vége a támadásnak, de akkor aztán olyan lökéshullámok kíséretében jönnek, hogy sokszor a falhoz kenik az embert. Egyre biztosabb vagyok benne, hogy nem a Tizenharmadik Körzet lakosságát akarják megtizedelni. A bombázást direkt úgy tervezték meg, hogy az embereknek minél hosszabb ideig az óvóhelyeken kelljen maradniuk. Bénítsuk meg a körzetet! Jó ötlet. Intézzük úgy, hogy rengeteg időbe és energiába kerüljön újraszervezniük az életet. Remek ötlet. Arra viszont nagyon ügyeljünk, hogy még véletlenül se pusztítsuk el a körzetet. Coin elnöknek igaza volt. A kapitóliumiak hülyék lennének megsemmisíteni valamit, amit meg akarnak szerezni maguknak. Rövid távú céljaik közt minden bizonnyal előkelő helyen szerepel az Adáscsapások beszüntetése, illetve az, hogy egyszer s mindenkorra eltűnjek Panem képernyőiről.

Gyakorlatilag semmilyen információt nem kapunk arról, mi zajlik a felszínen. A képernyők már sosem kapcsolódnak be. Kizárólag Coin elnök jelentkezik időnként, hogy elmondja, éppen milyen bombákat dobtak le a kapitóliumi légpárnások. A háború még tart, de hogy hogyan állunk, arról itt lent halvány fogalmunk sincs.

Az óvóhelyen egyetlen feladatunk van: együtt kell működnünk egymással. Következetesen és pontosan betartjuk az étkezések, a tisztálkodás, a testgyakorlás és az alvás rendjét. Mivel nem szeretnék, ha az óvóhelyen tartózkodók becsavarodnának az unalomtól, engedélyt kapunk, hogy szórakozzunk és ismerkedjünk – de persze ezt is csak az előre meghatározott időpontokban. A mi lakrészünk elég népszerű, Kökörcsinnek ugyanis a gyerekeket és a felnőtteket egyaránt sikerül levennie a lábáról. Minden este „kergekandúrosat” játszunk, így aztán kis idő múlva amolyan híresség lesz belőle. Ezt a játékot én találtam ki jó néhány évvel ezelőtt, egy véletlennek köszönhetően, amikor egy téli estén áramszünet volt a körzetünkben. A lényege, hogy zseblámpával a padlóra világítok, aztán mozgatni kezdem a lámpát, mire Kökörcsin megpróbálja elkapni az ide-oda cikázó fényfoltot. Mondjuk, elég genyó vagyok... Baromira élvezem, ahogy Kökörcsin hülyét csinál magából. Számomra az is totál érthetetlen, hogy itt mindenki odavan érte, az emberek okos és elbűvölő cicusnak tartják. A mutatványunk annyira népszerű lett, hogy még néhány extra elemet is kiutalnak nekünk, pedig ez tényleg iszonyatosan nagy pocsékolásnak számít. Ebből is látszik, hogy a Tizenharmadik Körzet lakói mennyire ki vannak éhezve egy kis szórakozásra.

A harmadik este, játék közben sikerül megválaszolnom a kérdést, amin rágódom. Rádöbbenek, hogy a kergekandúros műsorszámunk valójában a saját helyzetem metaforája. Én vagyok Kökörcsin. Peeta a fénypászma, vagyis az a dolog, amit mindenáron meg akarok szerezni. Amíg Kökörcsin esélyt lát rá, hogy el tudja kapni az ide-oda cikázó fényt a mancsával, majd szétveti az agresszió. (Én is pont így érzek, mióta kiemeltek az arénából, és tudom, hogy Peeta életben van.) Amikor a fény végleg kialszik, Kökörcsin egy darabig dühösnek és zavartnak tűnik, aztán összeszedi magát, és más elfoglaltságot keres. (Én is ezt tenném, ha Peeta meghalna.) Van azonban valami, amitől Kökörcsin teljesen bepörög: ha bekapcsolva hagyom a lámpát, és olyan magasra világítok vele a falon, hogy semmi esélye elérni, akárhogy ugrál is. Ilyenkor a fal tövében járkál fel-alá, panaszosan nyávog, és semmivel nem lehet megnyugtatni, vagy elterelni a figyelmét. Addig csinálja ezt, amíg le nem kapcsolom a lámpát. Snow elnök is valami ilyesmire készül velem, de egyelőre még nem tudom, hogy néz ki az ő változata.

Talán Snow elnöknek az is elég, ha minderre rájövök. Már az is szörnyű érzés, hogy Peetát azért kínozzák, hogy kiszedjék belőle az információkat a lázadókról. Az a gondolat viszont elviselhetetlen, hogy azért kínozzák Peetát, hogy engem szívassanak. Ettől a felismeréstől tényleg kezdek megtörni.

A kergekandúros játék után ágyba parancsolnak bennünket. Az energiaellátás folyamatosan ingadozik. A lámpák néha erős fénnyel ragyognak, máskor alig pislákolnak. Az esti takarodó idején majdnem teljes az elsötétítés, és az egyes lakrészeknél bekapcsolják a biztonsági lámpákat. Prim, aki végül megnyugodott, hogy a falak mégis kibírják a bombázást, Kökörcsint szorosan magához ölelve bebújik az alsó ágyra, anya pedig felmászik a felsőre. Mindketten felajánlják, hogy feküdjek melléjük, de inkább a matracot választom, mert mostanában rosszul alszom, és egyfolytában hadonászok álmomban.

Most azonban nem moccanok, az izmaim megdermednek a feszültségtől, ahogy próbálom összeszedni magam. A szívem táján megint érzem azt a kellemetlen szúrást, és elképzelem, ahogy hajszálvékony repedések futnak végig a testemen. Egyre sűrűbben szabdalják a felsőtestemet, a végtagjaimat és az arcomat. Ha most megrázná az óvóhelyet egy erősebb lökéshullám, borotvaéles szilánkokra hullanék szét.

Amikor a nyugtalanul hánykolódó emberek is álomba merülnek, óvatosan kitakarózom, és lábujjhegyen odaosonok Finnick fekhelyéhez, mert úgy érzem, ha valaki, ő biztosan megért engem. A halványan derengő biztonsági lámpa alatt ül, és kötelet csomóz. Meg sem próbál úgy tenni, mintha pihenne. Amikor suttogva elmesélem neki, hogy azt hiszem, Snow arra készül, hogy megtörjön engem, hirtelen rádöbbenek valamire: Finnick pontosan tudja, miről beszélek. Jól ismeri ezt a stratégiát, hiszen őt is ugyanígy törték meg.

– Téged is így zsarolnak Annie-vel, ugye? – kérdezem, – Őt nem azért tartóztatták le, mert azt hitték, rengeteg információt ki tudnak majd szedni belőle a felkelőkről – feleli. – Tudják, hogy soha semmi fontosat nem osztottam meg vele. Így akartam megvédeni. – Ó, Finnick, úgy sajnálom – sóhajtok.

– Ne tedd, inkább én sajnálom, hogy nem figyelmeztettelek – mondja.

Hirtelen előtör egy emlék. Egy ágyhoz szíjazva fekszem, közvetlenül azután, hogy kimentettek az arénából, és majd szétvet a düh és a bánat. Finnick vigasztalni próbál Peetával kapcsolatban. „Gyorsan rá fognak jönni,

hogy semmit sem tud. És nem fogják megölni, mert tudják, hogy felhasználhatják ellened.”

– De hiszen figyelmeztettél, Finnick. A légpárnáson. Amikor azt mondtad, hogy felhasználhatják ellenem Peetát, mint egy csalit, amivel a Kapitóliumba tudnak csalogatni – mondom. – Már amennyiben nem értettem félre a szavaidat.

– Bánom, hogy egyáltalán felhoztam a témát. Akkor már túl késő volt, hogy segítsek. Ha már a Nagy Mészárlás előtt nem figyelmeztettelek, az lett volna a legjobb, ha befogom a számat, és egy szót sem szólok Snow mocskos machinációiról – magyarázza Finnick, közben megrántja a kötéldarab végét, s a bonyolult csomó kioldódik. – Az volt a baj, hogy amikor megismertelek, még én sem láttam át a dolgokat. Az első viadalodat követően azt hittem, hogy ez a románc Peetával csak színjáték a részedről. Mindenki arra számított, hogy ezt a taktikát folytatod majd. Csak amikor Peeta belerohant az erőtérbe... Nekem is csak akkor esett le, hogy... – Finnick habozik.

Visszagondolok az arénára. Eszembe jut, hogy zokogtam, miközben Finnick megpróbálta újraéleszteni Peetát. Eszembe jut, hogy Finnick menynyire elképedt. És hogy a viselkedésemet a terhességgel járó hormonális változásokkal magyarázta.

– Micsoda, Finnick? – kérdezem.

– Hogy félreismertelek. Hogy tévedtem, és tényleg szereted őt. Bár azt nem tudom, mennyire és hogyan szereted. Ki tudja, ezzel talán magad sem vagy tisztában. De aki csak kicsit is figyelt, láthatta, mennyire a szíveden viseled Peeta sorsát – teszi hozzá kedvesen.

Amikor Snow a Győzelmi Körút előtt meglátogatott, arra akart kényszeríteni, hogy minden kétséget kizáróan bizonyítsam be, mennyire szeretem Peetát. „Engem kell meggyőznie” – mondta Snow elnök. Úgy tűnik, hogy az arénában, a tűzforró, rózsaszín égbolt alatt, amikor Peeta élet és halál közt lebegett, végül sikerült meggyőznöm. És saját magam adtam a kezébe a fegyvert, amivel most megpróbál megtörni.

Sokáig ülünk szótlanul. Egy darabig azt figyelem, milyen csomókat köt Finnick, és hogyan bomlanak szét az ujjai közt, végül összeszedem a bátorságom, és megkérdezem:

– Hogy bírod ezt?

Finnick hitetlenkedve rám pillant.

– Sehogy, Katniss! Ez teljesen nyilvánvaló. Minden reggel verítékben fürödve ébredek a rémálmaimból, de ahogy magamhoz térek, rájövök, hogy az ébredés sem fog megnyugvást hozni. – Biztos nagyon fura képet vágok, mert Finnick egy pillanatra elhallgat. – De még így is jobban jársz, ha nem adod fel. Tízszer tovább tart összerakni magadat, mint amennyi idő alatt szétesel.

Ebben biztos igaza van. Mélyet lélegzem, és minden idegszálammal arra koncentrálok, hogy egyben tartsam magam.

– Próbáld meg elterelni a gondolataidat – tanácsolja Finnick. – Holnap reggel az lesz az első, hogy szerzünk neked egy darab kötelet. Addig használd az enyémet.

Az éjszaka hátralevő részében a matracomon fekve, megállás nélkül kötözöm a csomókat, aztán Kökörcsin orra alá dugom, hogy vizsgálja meg őket. Ha valamelyiket gyanúsnak találja, elkapja és lerántja a levegőből, aztán megharapdálja, hogy biztosan megdögöljön. Reggelre kisebesednek az ujjaim, de nem hagyom abba a kötélcsomózást.

Huszonnégy óra hallgatás után, végre megszólal Coin, és közli, hogy elhagyhatjuk az óvóhelyünket. A régi lakófülkénk megsemmisült a bombázásban. Mindenkinek pontosan követnie kell az utasításokat, hogy megtalálja az új lakhelyét. Mielőtt libasorban az ajtó felé indulnánk, még gyorsan mindenki rendet rak, és kitakarítja a saját lakrészét.

Az ajtó felé indulok, de elém toppan Boggs, és kiemel a sorból. Aztán int Gale-nek és Finnicknek, hogy csatlakozzanak hozzánk. Az emberek félreállnak az útból. Néhányan még rám is mosolyognak. Úgy tűnik, a kergekandúros műsorszámunk elnyerte a tetszésüket, és amiatt a ronda macska miatt egy kicsit talán jobban kedvelnek engem is. Kilépünk az ajtón, felcaplatunk a lépcsőn, végigmegyünk egy folyóson, beszállunk egy liftbe, amely a Különleges Védelemhez visz bennünket. Útközben sehol sem látom a pusztítás nyomait, valószínűleg azért, mert még mindig elég mélyen vagyunk.

Boggs beterel bennünket egy terembe, amely teljesen ugyanúgy néz ki, mint a Parancsnokság. Coin, Plutarch, Haymitch, Cressida és a többiek mind az asztal körül ülnek, és szemmel láthatólag igen kimerültek. Hamarosan meghozzák a kávét. A többség valószínűleg csak amolyan vészhelyzetekre tartogatott élénkítőszernek tekinti a keserű italt. Plutarch megfogja a bögréjét, és úgy szorongatja, mintha attól félne, hogy valaki mindjárt kikapja a kezéből.

A bájcsevegés ezúttal elmarad.

– Szükségünk van rátok – közli az elnök. – Mind a négyőtökre, odafenn, beöltözve. Két órát kaptok, hogy filmre vegyétek, milyen pusztítást okozott a légicsapás. Meg kell mutatnotok, hogy a Tizenharmadik Körzet harci alakulatai sértetlenül megúszták a támadást, és továbbra is fölényben vannak. És ami a legfontosabb: hogy a Fecsegőposzáta él. Van valakinek kérdése?

– Egy kávét azért kaphatunk? – morogja Finnick.

Lerakják elénk a forró kávéval teli bögréket. Undorodva bámulom a csillogó, fekete italt. Sosem voltam nagy rajongója ennek a löttynek, de most úgy érzem, talán segíthet ébren maradni. Finnick tejszínt tölt a bögrémbe, aztán a cukortartóért nyúl.

– Egy kockacukrot? – kérdezi régi, csábító hangján. Amikor először találkoztunk, akkor is cukorral kínált. Lovak és harci szekerek között álltunk, jelmezben és kifestve, hogy elnyerjük a kapitóliumi közönség jóindulatát. Akkor még nem kötöttük meg a szövetségünket. Akkor még fogalmam sem volt, mi tartja életben Finnicket. Az emlék mosolyra késztet. – Jobb íze lesz tőle – mondja aztán a rendes hangján, és belepottyant három kockacukrot a kávémba.

Amikor elindulok, hogy átöltözzek Fecsegőposzátának, megpillantom Gale-t. Búvalbélelten bámul bennünket. Már megint mi van? Csak nem azért vág ilyen savanyú képet, mert azt hiszi, van valami köztem és Finnick között? Talán előző este meglátott, amikor átosontam Finnickhez. Elmentem a Hawthorne család fekhelye előtt, és lehet, hogy Gale meglátott, s jól felhúzta magát. Nem értette, miért Finnick társaságát választom az övé helyett. Jól nézünk ki. Az ujjaimat sebesre dörzsölte a kötél, alig bírom nyitva tartani a szemem a fáradtságtól, miközben a stáb arra vár, hogy előrukkoljak valami briliáns műsorszámmal. Ja, és Snow a markában tartja Peetát. Nem érdekel, Gale azt hisz, amit akar.

Az előkészítő csapat kezelésbe vesz az új Átformáló Szobában, a Különleges Védelemnél. Feladják rám a fecsegőposzátás ruhát, megigazítják a hajamat és kisminkelnek. Mindezt pikk-pakk elintézik, még a kávém is meleg marad, mire végeznek. Tíz perc, és a következő propagandafilm szereplői és stábja elindul a felszínre vezető kacskaringós úton. Menet közben a kávémat kortyolgatom, és megállapítom, hogy a tejszín és a cukor tényleg rengeteget javít a vacak lötty ízén. Ahogy lenyelem az utolsó kortyot – és már csak a zacc marad a bögre alján –, kellemes zsibbadás árad szét a testemben.

Felmászunk az utolsó létrán is, a tetején Boggs kinyit egy csapóajtót. Friss levegő áramlik be a nyíláson. Mélyeket lélegzem, és a bombázás kezdete óta először gondolok bele őszintén, mennyire gyűlöltem az óvóhelyet. A föld alól előmászva az erdőben találjuk magunkat. A kezemmel végigsimítom a fejem felett a leveleket. Egyik-másik mintha már sárgulna.

– Milyen nap van ma? – kérdezem. Boggs elmondja, hogy jövő héten már szeptember elseje lesz.

Szeptember. Ez azt jelenti, hogy Snow öt vagy talán már hat hete fogságban tartja Peetát. A tenyeremre teszek egy levelet, és ahogy vizsgálni kezdem, azt veszem észre, hogy egész testemben reszketek. Hiába szedem össze az akaraterőmet, nem tudom elfojtani a remegést. A kávéra fogom a dolgot, és próbálok a légzésemre összpontosítani. Túl szaporán kapkodom a levegőt ahhoz képest, hogy milyen lassan lépdelek.

Az erdő talaját egyre több helyütt borítja törmelék. Hamarosan megérkezünk az első bombatölcsérhez. Úgy harminc méter széles lehet, a mélységét viszont megtippelni sem tudom. Nagyon mély lehet. Boggs azt mondta, az első tíz szinten valószínűleg senki sem élte volna túl a támadást. A krátert megkerülve megyünk tovább.

– Újjá lehet ezt építeni? – kérdezi Gale.

– A közeljövőben biztosan nem – feleli Boggs. – De a bomba nem okozott súlyos károkat. Hazavágott néhány tartalék generátort meg ledörgölt egy baromfitelepet, de szerencsére ez minden. Egyelőre lezárjuk ezt részt, aztán majd meglátjuk, mihez kezdünk vele.

Belépve a kerítésen belüli területre, eltűnnek a fák. A bombatölcsérek körül régi és friss kőtörmelék borítja a földet. A bombázás előtt a jelenlegi Tizenharmadik Körzetnek csak igen kis része volt a felszínen. Néhány őrhely. A kiképzőterep. Harminc centi a mi épületünk felső emeletéből – az a rész, ahol Kökörcsin ablaka is nyílt –, meg egy vastag acélburkolat, amelynek mindössze annyi volt a funkciója, hogy védelmet nyújtson kisebb felszíni támadások esetén.

– Mennyit számított, hogy Peeta figyelmeztetett bennünket? – kérdezi Haymitch.

– Körülbelül tíz perccel előbb szólt, mint ahogy a védelmi rendszerünk riasztott volna a közeledő rakéták miatt – feleli Boggs.

– Ezek szerint segített, ugye? – kérdezem. Nem bírnám elviselni, ha azt mondaná, hogy nem.

– Naná – vágja rá Boggs. – Be tudtuk fejezni a polgári lakosság evakuációját. Egy ilyen légicsapásnál minden másodperc számít. Tíz perc rengeteg ember megmenekülését jelentheti.

Primét, mondom magamban. És Gale-ét. Alig néhány perccel az első bomba becsapódása előtt érkeztek meg az óvóhelyre. Lehet, hogy Peetának köszönhetik az életüket. Felírom a nevüket a listára, amelyen csupa olyan dolog szerepel, amiért örökké hálás lehetek neki.

Cressida szeretne lefilmezni, amint a Törvényszék romjai előtt állok. Ez jó poén, hiszen a Kapitólium hosszú éveken át használta az épületről készült vágóképeket az áltudósításokhoz, hogy ezzel is azt bizonyítsa, a Tizenharmadik Körzet már nem létezik. Most, a támadás után, a Törvényszék épületétől nagyjából tíz méterre, hatalmas bombatölcsér tátong.

Közelebb érve a régi főbejárathoz, Gale mutogatni kezd valamit, mire mindenki lassít a léptein. Először nem értem, mi a gond, de aztán megpillantom, hogy a föld tele van szórva rózsaszínű és vörös rózsákkal.

– Ne nyúljatok hozzál – kiáltom. – Ezeket nekem hagyták itt!

Az émelyítően édeskés illat megcsapja az orromat, a szívem vadul kalapálni kezd. Ezek szerint nem képzelődtem. A rózsa tényleg ott volt a régi házunkban, az asztalomon. Most pedig itt van Snow második üzenete. Gyönyörű, hosszú szárú rózsaszín és vörös virágok, olyanok, amilyenekkel azt a helyszínt díszítették, ahol a győzelmünk után Peetával interjút adtunk. Ezeket a virágokat nem egy embernek szánták, hanem két szeretőnek.

Megpróbálom minél érthetőbben elmagyarázni a többieknek, hogy miről van szó. Miután alaposabban szemügyre vesszük őket, a virágok nem tűnnek veszélyesnek, bár ahhoz nem fér semmi kétség, hogy génmanipulált növények. Két tucat rózsa. Kissé már hervadtak. Valószínűleg az utolsó bombázás után terítették be velük a földet. Egy csapat különleges ruhát viselő alak összegyűjti és elszállítja a virágokat. Az az érzésem, hogy semmit sem találnak majd, hiába vizsgálják meg őket. Snow pontosan tudja, mit kell csinálnia velem. Mint amikor az üveg mögül kellett végignéznem, ahogy véresre verik Cinnát. Mindent úgy találtak ki és terveztek meg, hogy minél jobban kiakasszanak.

Megpróbálom összeszedni magam, de ahogy Cressida a helyére parancsolja Castort és Polluxot, egyre jobban szorongok. Iszonyatosan fáradt és feszült vagyok, és mióta megpillantottam a rózsákat, nem tudom kiverni a fejemből Peetát. Kár volt bedobni azt a kávét. Élénkítőszerre végképp nem volt szükségem. A testem most már jól láthatóan remeg, levegő után kapkodok. Az óvóhely félhomályában töltött napok után egyfolytában hunyorgok, és bárhová nézek, bántja a fény a szemem. Hiába fúj hűs szellő, veríték csorog az arcomon.

– Elmondaná valaki, ezúttal mit kellene csinálnom? – kérdezem.

– Csak pár rövid sort kellene elmondanod, hogy az emberek tudják, jól vagy, és tovább harcolsz a Kapitólium ellen – feleli Cressida.

– Rendben van – mondom, aztán beállok a helyemre, és belebámulok a kamera piros jelzőlámpájába. Aztán csak bámulok és bámulok és bámulok. – Sajnálom, semmi sem jut eszembe.

Cressida odalép hozzám.

– Jól vagy? – kérdezi, mire én bólintok. Előhúz egy kis ruhadarabot a zsebéből, és megtörii az arcomat. – Mit szólnál, ha visszatérnénk a jól bevált kérdezz-felelekhez?

– Igen, lehet, hogy az segítene.

Összefonom a karomat, hogy ne látsszon, mennyire remeg. Finnickre sandítok, aki a hüvelykujjával az ég felé bökve biztat, pedig szemmel láthatólag ő sincs valami jó bőrben.

Cressida visszalép a kamera mögé, és így szól:

– Nos, Katniss. Túlélted a Tizenharmadik Körzet ellen indított légicsapást. Mennyiben volt ez más, mint amit a Nyolcadik Körzetben tapasztaltál?

– Egy pillanatig sem éreztük, hogy veszélyben lennénk, olyan mélyen van az óvóhely. A Tizenharmadik Körzet átvészelte a támadást, ahogyan én is... – Ekkor azonban elcsuklik a hangom, és valami vinnyogás préselődik ki kiszáradt torkomból.

– Próbáljuk meg újra attól a mondattól, hogy „a Tizenharmadik Körzet átvészelte a támadást, ahogyan én is” – javasolja Cressida.

Mélyet lélegzem, megpróbálom a hasamba préselni a levegőt.

– A Tizenharmadik Körzet átvészelte a támadást, ahogyan... – Nem, ez így nem lesz jó.

Esküszöm, még mindig az orromban érzem azoknak a rózsáknak az illatát

– Katniss, ezt az egy mondatot próbáld elmondani, aztán békén hagyunk. Esküszöm – mondja Cressida.

A karomat lengetve próbálom ellazítani magam. Az öklömet a csípőmre támasztom. Aztán leejtem a karomat a testem mellé. A szám hirtelen tele lesz nyállal, és hányinger kerülget. Nagyot nyelek, és kinyitom a számat, hogy végre elmondjam ezt a hülye szöveget, és elbújhassak az erdőben, de ekkor eltörik a mécses...

Nem vagyok jó Fecsegőposzátának. Még ezt az átkozott mondatot sem bírom elmondani rendesen. Mert tudom, hogy mindennek, amit ezután a nyilvánosság előtt kiejtek a számon, Peeta issza meg a levét, ő lakol meg minden egyes szavamért. Nem ölik meg – dehogy ölik meg, az túl kegyes lenne –, de nem könyörülnek rajta. Snow kezeskedik róla, hogy Peeta élete borzalmasabb legyen bármilyen halálnál.

– Leállunk – szólal meg Cressida halkan.

– Most meg mi baja van? – kérdezi Plutarch a bajusza alatt motyogva.

– Rájött, hogyan használja fel ellene Snow Peetát – feleli Finnick.

A körülöttem félkörben állók egy emberként, sajnálkozva felsóhajtanak. Mert most már én is tudom. Mert mostantól soha nem felejthetem el, amit tudok. És mert – azonkívül, hogy a körzetek harcoló alakulatainak óriási károkat okoz a Fecsegőposzáta elvesztése – összeomlottam.

Többen odalépnek hozzám, és átkarolnak. Végül már csak Haymitch vigasztalására vágyom, mert tudom, hogy ő őszintén szereti Peetát. Kinyújtom felé a kezemet, odahívom, mire odalép, megölel, és megveregeti a hátamat.

– Jól van. Nem lesz semmi baj, drágaságom. – Leültet egy kidőlt márványoszlopra, átkarol, és ott marad velem, amíg kisírom magamat.

– Ezt nem bírom így tovább – szipogom.

– Tudom – mondja.

– Egyfolytában az jár a fejemben, hogy mit fognak csinálni Peetával azért, mert én vagyok a Fecsegőposzáta! – fakadok ki.

– Tudom – mondja Haymitch, és még erősebben ölel.

– Látta? Látta, milyen furcsán viselkedett? Mit csinálnak... vele? – Levegő után kapkodok, de valahogy mégis sikerül kinyögnöm, ami a szívemet nyomja. – Én tehetek róla! – Aztán hisztériás rohamot kapok, tűszúrást érzek a karomban, végül elhomályosul körülöttem a világ.

Valami erős cuccot nyomhattak belém, mert csak egy teljes nap múlva térek magamhoz. De az álmom így sem volt nyugodt. Amikor felébredek, úgy érzem, mintha egyedül kóboroltam volna sötét, kísértetjárta helyeken. Haymitch az ágyam mellett ül, a bőre viaszos, a szeme bevérzett. Eszembe jut Peeta, és megint remegni kezdek.

Haymitch kinyújtja a kezét, és megszorítja a vállamat.

– Az van, hogy megpróbáljuk kiszabadítani Peetát.

– Micsoda? – Ennek nincs semmi értelme.

– Plutarch beküld érte egy mentőalakulatot. Vannak beépített emberei a Kapitóliumban. Szerinte ki tudjuk hozni Peetát élve – magyarázza Haymitch.

– Akkor eddig miért nem hoztuk ki? – kérdezem.

– Mert az akció nagyon költséges. Most viszont mindenki egyetért abban, hogy meg kell próbálnunk. A dilemma ugyanaz, mint az arénában volt. Mindent meg kell tennünk azért, hogy te ne omolj össze. Nem veszíthetjük el a Fecsegőposzátát. Viszont addig nem tudod teljesíteni a feladatodat, amíg nem vagy biztos benne, hogy Snow nem állhat bosszút Peetán miattad. – Haymitch felém nyújt egy bögrét. – Tessék, igyál egy kortyot!

Lassan felülök, kortyolok egyet a vízből.

– Hogy érti azt, hogy az akció „nagyon költséges”?

Haymitch vállat von.

– Sok lesz a sebesült. Lehet, hogy halálos áldozatok is lesznek. De hát, az emberek amúgy is úgy hullanak, mint a legyek. Különben pedig nem csak Peetáról lenne szó. Ha már bemegyünk, kihozzuk Annie-t is Finnick-nek.

– Finnick hol van?

– Ott fekszik, a mögött a válaszfüggöny mögött. Be kellett nyugtatózni, most alussza ki magát. Rögtön azután borult ki nála a bili, hogy téged kiütöttünk – meséli Haymitch. Halványan elmosolyodom, és máris egy kicsit erősebbnek érzem magam. – Igazán remek felvétel lett. Ti ketten bekattantatok, Boggs pedig gyorsan megszervezte a mentőakciót. Majd megnézheted az ismétlést.

– Hát, ha az akciót Boggs irányítja, az mindenképpen pluszpontnak számít.

– Igen, ő a főnök. A csapatba kizárólag önként jelentkezőket válogattak be, de persze hiába hadonásztam, úgy tett, mintha nem vett volna észre – meséli Haymitch. – Látod? Máris tanúbizonyságot tett a józan ítélőképességéről – teszi hozzá mosolyogva.

Ebből megérzem, hogy valami nem stimmel. Haymitch nagyon strapálja magát, hogy jókedvre derítsen. Ez nem jellemző rá.

– És ki jelentkezett még önkéntesnek? – kérdezem.

– Elég sokan, ha jól láttam – ad kitérő választ Haymitch.

Rossz érzésem támad, és összerándul a gyomrom.

– Kicsoda, Haymitch? – makacskodom. Haymitch végül leveti a nyájasság álarcát, és így felel:

– Tudod te azt jól, Katniss. Tudod, hogy ki jelentkezett elsőnek.

Hát persze hogy tudom. Gale.

12

Ma mindkettőjüket elveszíthetem.

Megpróbálom elképzelni azt a világot, amelyben sem Gale, sem Peeta hangját nem hallhatom. A kezük nem mozdul többé. A szemük nem pislog. A holttestük mellett állok, egy utolsó pillantást vetek rájuk, majd kimegyek a szobából, ahol kiterítve fekszenek. De amikor kinyitom az ajtót, és kilépek a világba, csak a rettenetes üresség vár. A jövő csak valami szürke semmit tartogat számomra.

– Megkérjem őket, hogy adjanak neked valami nyugtatót, amíg az akció tart? – kérdezi Haymitch. Nem viccel. Tudja, miről beszél, hiszen a felnőttkorát gyakorlatilag folyamatos részegségben élte. Így próbálta érzésteleníteni magát a Kapitólium ellene elkövetett gyalázatos bűnei miatt. Tizenhat évesen megnyerte a második Nagy Mészárlást. Kellett, hogy legyenek az életében olyan emberek, akiket szeretett – rokonok, barátok, talán a kedvese – és akiket viszont akart látni. Ez motiválta az arénában, ezért küzdött. De vajon most hol vannak ezek emberek? Hogyan lehetséges, hogy amíg Peetát meg engem rá nem bíztak, magányban tengette a napjait? Mit tett Snow Haymitch szeretteivel?

– Nem – mondom. – Én is el akarok menni a Kapitóliumba. Részt akarok venni a mentőakcióban.

– Már elindultak – mondja Haymitch.

– Mikor? Talán még utolérhetem őket – makacskodom. – És akkor... – Akkor mi lenne? Mit tudnék tenni?

Haymitch a fejét rázza.

– Ez ki van zárva. Túl értékes és túl sebezhető vagy. Még arról is szó volt, hogy amíg a mentőakció zajlik, átszállítanak egy másik körzetbe, hogy eltereljék a Kapitólium figyelmét. De végül úgy ítélték meg, hogy nem tudnád kezelni a helyzetet.

– Haymitch, kérem! – Könyörgőre fogom. – Muszáj tennem valamit. Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel, várva, hogy meghalnak-e a barátaim, vagy sem. Biztosan van valami, amivel segíthetek nekik!

– Rendben. Beszélek Plutarchkal. Ne mozdulj innen!

Persze nem bírom ki. Haymitch léptei még visszhangoznak a folyosón, amikor kikászálódom az ágyamból, széthúzom a válaszfüggönyt, és odamegyek Finnick ágyához. Hason fekszik, kiterülve, a párnahuzat rácsavarodott a karjára. Tudom, hogy gyávaság – sőt, kegyetlenség – visszarángatni őt a kábulat homályos, tompa világából a sivár valóságba, most mégis ezt teszem, mert úgy érzem, egyedül képtelen vagyok szembenézni azzal, ami rám vár.

Elmagyarázom neki, hogy mi a helyzet, és mire a végére érek, a kezdeti izgatottsága ellenére különös módon lecsillapodik.

– Hát nem érted, Katniss? Így végre eldőlnek a dolgok. Így vagy úgy. Mire lemegy a nap, vagy meghalnak, vagy itt lesznek velünk. Ez több, mint... mint amiben eddig reménykedhettünk!

Azért ez így talán túl rózsásan tünteti fel a helyzetet. De mégis van valami megnyugtató abban, hogy valamilyen módon véget érhet ez a kínlódás.

Ekkor valaki hátrarántja a függönyt. Haymitch áll mögöttem. Talált számunkra egy feladatot, feltéve, ha képesek vagyunk összekapni magunkat. Még mindig nem készültek el a Tizenharmadik Körzetről a bombázás utáni felvételek.

– Ha sikerülne felvenni néhány snittet, Beetee a mentőakció alatt le tudná adni, így talán el lehetne terelni a Kapitólium figyelmét.

– Figyelemelterelés – vágja rá Finnick. – Mintha csalit használnánk.

– Valami igazán bombasztikus anyag kellene, hogy Snow elnök ne tudjon elszakadni a képernyőtől. Van valami ilyesmi a tarsolyotokban? – kérdezi Haymitch.

Most, hogy végre van feladatunk, amivel segíthetünk a küldetés résztvevőinek, rögtön felpörög az agyam. A reggeli és az előkészületek közben egyfolytában azon töröm a fejem, mi a francot fogok mondani. Snow elnök most biztosan azon tűnődik, milyen hatással voltak rám a rózsái és Peeta járólapra fröccsenő vére. Meg akar törni, de nekem egyben kell maradnom. Abban viszont nem hiszek, hogy a kamerák előtt elmondott néhány dühös megjegyzéssel meg tudom győzni róla, hogy jól vagyok. Ráadásul így a mentőcsapat sem nyer semmi időt. Egy dühkitörés hamar véget ér. A történetekhez viszont idő kell.

Nem tudom, működik-e majd a dolog, de miközben a stáb az előkészületeket végzi, megkérdezem Cressidát, nem kezdhetnénk-e a felvételt azzal, hogy Peetáról beszélgetünk. Aztán leülök a ledőlt márványoszlopra – oda, ahol akkor ültem, amikor összeroppantam –, és várom, hogy a kamerán kigyulladjon a piros jelzőlámpa, Cressida pedig feltegye az első kérdést.

– Hogyan találkoztatok Peetával? – csap bele a közepébe Cressida.

Erre én megteszem azt, amit Haymitch már az első interjúm óta szeretne.

Kitárulkozom.

– Tizenegy voltam, amikor megismerkedtünk – kezdem. – Az éhhalál szélén álltam. – Aztán arról a borzalmas napról mesélek, amikor megpróbáltam eladni a babaruhákat az esőben, amikor Peeta anyja elkergetett a pékség ajtajából. Elmesélem, milyen verést kapott Peeta, amiért kicsempészte nekem a vekniket, amelyek megmentettek bennünket az éhhaláltól. – Előtte még csak nem is beszéltünk soha. Életemben először a Kapitóliumba tartó vonaton beszélgettem Peetával, amikor az első viadalunkra utaztunk.

– De ő akkor már szerelmes volt beléd – veszi vissza a szót Cressida.

– Azt hiszem, igen – bólintok, és halványan elmosolyodom.

– Hogyan bírod, hogy ilyen távol vagytok egymástól? – kérdezi.

– Nem valami jól. Főleg úgy, hogy tudom, Snow bármikor megöletheti. Különösen azóta, hogy Peeta figyelmeztette a Tizenharmadik Körzetet a légicsapásról. Borzasztó dolog együtt élni ezzel a tudattal – mondom. – De mivel tisztában vagyok vele, hogy mit művelnek Peetával, nincsenek többé fenntartásaim. Mármint azzal kapcsolatban, hogy a Kapitóliumot minden rendelkezésre álló eszközzel térdre kell kényszeríteni. Ilyen szempontból végre szabad vagyok. – Aztán felnézek, és megpillantok egy sólymot, amely az égboltot szeli. – Snow elnök egyszer már elismerte nekem, hogy a Kapitólium sebezhető. Akkor még nem értettem pontosan, mit akar ezzel mondani. Nehéz volt tisztán látni, mert rettenetesen féltem. De most már nem félek. A Kapitólium sebezhető, mert minden szempontból a körzetekre van utalva. Az élelmet, az energiát, de még a rendfenntartásért felelős Békeőröket is a körzetek szolgáltatják. Ha a körzetek végre kinyilvánítják függetlenségüket, a Kapitólium összeomlik. Snow elnök, köszönöm önnek! Ezennel hivatalosan is szabaddá nyilvánítom magamat.

Egész jól ment, még ha nem is volt lehengerlő. A kenyeres történet mindenkinek tetszett, és a Snow elnöknek szánt üzenetem beindítja Plutarch fantáziáját. Gyorsan magához hívja Finnicket és Haymitchet. A rögtönzött megbeszélésen elhangzottak szemmel láthatólag nincsenek Haymitch ínyére. Aztán mégis Plutarch akarata érvényesül, mert végül a hullasápadt Finnick rábólint a javaslatra.

Ahogy átadom a helyemet Finnicknek a kamera előtt, Haymitch odaszól neki:

– Nem vagy köteles megcsinálni.

– De igen. Ha ezzel segítek Annie-nek. – Finnick feltekeri a kezében szorongatott kötéldarabot, és így szól: – Kezdhetjük.

Fogalmam sincs, mire készülnek. Talán előadja szerelmük történetét? Vagy arról fog beszélni, milyen kegyetlenkedéseket kellett elviselniük a Negyedik Körzetben? Aztán kiderül, hogy Finnick Odair egészen más taktikát választ.

– Snow elnök régebben többször is eladott... engem... Mármint a... testemet – kezdi színtelen, monoton hangon. – Persze, nem én voltam az egyetlen. Ha egy győztest vonzónak tartanak az emberek, az elnök odaadja nekik mintegy jutalomként, vagy megengedi, hogy elképesztő összegekért megvásárolják. Ha nemet mondasz, megölet valakit a szeretteid közül. Úgyhogy végül mindenki elfogadja az „ajánlatot”.

Szóval ez a magyarázat Finnick népszerűségére. A rajongókra, akik fürtökben lógtak rajta a Kapitóliumban, és akik ezek szerint nem is igazi szeretők voltak. Inkább olyanok, mint Cray, a korábbi Főbékeőr a Tizenkettedikben, aki pénzért megvette, magáévá tette és eldobta az őt felkereső elkeseredett lányokat és nőket, mindezt azért, mert megtehette. Kedvem lenne megállítani a felvételt, hogy bocsánatot kérjek Finnicktől, amiért olyan csúnyákat gondoltam róla. De most fontos feladatunk van, és ha jól sejtem, Finnick szerepe sokkal, de sokkal jelentősebb lesz, mint az enyém.

– Nem én voltam az egyetlen, de én voltam a legnépszerűbb – folytatja. – És talán a legkiszolgáltatottabb, mert a szeretteim olyan védtelenek voltak. A támogatóim, hogy ne érezzék magukat rosszul, pénzt vagy ékszereket adtak ajándékba, de én találtam egy ennél sokkal jobb módszert arra, hogy meghálálják a szolgálataimat.

Titkok, ugrik be. Finnick mesélte, hogy a szeretői titkokkal fizettek neki, csak én azt hittem, hogy szabad akaratából vett rész ebben az egészben.

– Titkok – mondja Finnick, mintha a gondolataim visszhangja lenne. – Most aztán tényleg ne kapcsoljon át, Snow elnök, mert ezeknek a titkoknak a nagy része magáról szól. De ne kapkodjuk el, kezdjük a többiekkel!

Finnick ezután olyan részletgazdagsággal mesél a kapitóliumiak viselt dolgairól, hogy kétség sem férhet mondandója valóságtartalmához. Perverz orgiákról, árulásokról, végtelen kapzsiságról és véres hatalmi játszmákról hallunk. Az éjszaka sötétjében, verítéktől nedves párnahuzaton, részegen elsuttogott titkokról. Finnicket adták-vették. Mint egy rabszolgát. Egy jóképű, de valójában ártalmatlan rabszolgát. Elvégre kinek kotyoghatná ki a titkaikat? És ha mégis kikotyogná őket, ki hinne neki? Persze vannak olyan titkok, amelyek túlságosan izgalmasak ahhoz, hogy az ember magában tartsa őket. Nem ismerem az embereket, akiket Finnick név szerint említ – valószínűleg a kapitóliumi társadalom prominens képviselői –, de Veniáék fecsegését hallgatva pontosan tudom, hogy még a legártalmatlanabb bírálattal is bárki egy szempillantás alatt a figyelem középpontjába kerülhet. Ahol egy rosszul belőtt séró órákig tartó pletykálkodásra ad alkalmat, vajon mi lesz a vérfertőzésről, zsarolásról, orvtámadásokról és szándékos gyújtogatásról szóló vádak eredménye? Miközben a döbbenet és a tiltakozás hullámai söpörnek végig a Kapitóliumon, az emberek – velem együtt – arra várnak, mit fog mondani Finnick az elnökről.

– Most pedig következzék a mi hőn szeretett Coriolanus Snow elnökünk – mondja Finnick. – Nem döbbenetes, hogy valaki ilyen fiatalon kerüljön hatalomra? De az talán még döbbenetesebb, hogy képes volt megtartani a hatalmat. Joggal merülhet fel a kérdés: mégis hogyan sikerülhetett neki? Egyetlen szó a magyarázat. Méreggel. – Finnick ezután részletesen elmeséli Snow elnök hatalomra jutásának történetét – amit én személy szerint nem ismertem –, és eljut egészen a jelenig, sorra véve a rejtélyes tragédiákat, amelyek Snow politikai ellenfeleit, sőt, ami talán még ijesztőbb, azokat a szövetségeseit sújtották, akik túlságosan megerősödtek, és fenyegetést jelentettek számára. Finnick azokról az emberekről mesél, akik az ünnepi lakomákon összeestek és meghaltak, meg azokról, akik hónapokon át küzdöttek rejtélyes kórokkal, amelyek szép lassan végeztek velük. Mindig találtak valami magyarázatot: hol a romlott kagylóra fogták, hol veszélyes vírusokra, hol későn diagnosztizált szívelégtelenségre. Snow, hogy a gyanú árnyéka se vetülhessen rá, maga is ivott a mérgezett itallal töltött kupából. De az ellenszérum nem mindig használt. Sokak szerint az elnök azért hord a hajtókáján parfümillatot árasztó rózsát, hogy ne érződjön a vér szaga, ami a szájában lévő, soha nem gyógyuló sebekből árad. Ilyesmiket beszélnek az emberek... Meg azt, hogy Snow-nak van egy halállistája, de nem tudni, ki lesz a következő áldozat.

Méreg. Tökéletes fegyver egy kígyónak.

Mivel amúgy sem nagyon lehetnék rosszabb véleménnyel a Kapitóliumról és annak nagyformátumú elnökéről, Finnick hajmeresztő állításai nem döbbentenek meg különösebben. Viszont a Kapitóliumból megszökött lázadókra – például a kis csapatomra és Fulviára – szemmel láthatólag sokkolóan hatnak Finnick szavai. Időnként még Plutarch is meghökken, bár ő talán inkább azon ámul, hogyan kerülhette el a figyelmét egy-egy pikánsabb részlet. Miután Finnick befejezi, síri csend lesz. A kamerákat is csak akkor kapcsolják ki, amikor ő maga szól, hogy „felvétel vége”.

A stáb tagjai rohannak, hogy megvágják az anyagot. Plutarch pedig félrehívja Finnicket egy kis beszélgetésre. Talán ki akarja deríteni, maradtak-e még szaftosabb sztorijai. Ott maradok Haymitchcsel a romok közt, és azon gondolkodom, vajon rám is ugyanaz a sors vár-e, mint Finnickre. Miért ne? Snow jó árat kaphatna a lányért, aki lángra lobbant.

– Magával is ezt tették? – fordulok Haymitch felé.

– Nem... Az anyám és az öcsém... a barátnőm... Két héttel azután, hogy győztessé koronáztak, már mindannyian halottak voltak – feleli. – Méghozzá azért a trükkért, amit az erőtérrel csináltam. Nem maradt senki, akivel Snow zsarolni tudott volna.

– Meglepő, hogy nem ölték meg – jegyzem meg.

– Ugyan. Példát statuáltak velem. Hogy az ifjú Finnickek, Johannák és Cashmere-ek tudják, mi történik egy győztessel, ha túl sokat problémazik – magyarázza Haymitch. – De Snow tudta, hogy nincs a kezében semmi, amivel sakkban tarthat.

– Amíg Peeta meg én meg nem jelentünk a színen – mondom halkan. Haymitch még a vállát sem vonja meg.

Miután vége a forgatásnak, nincs semmi dolgunk azonkívül, hogy várakozunk. Megpróbáljuk elütni az időt a Különleges Védelem központjában. Kötelet csomózunk. Az ebédünket turkáljuk. Kimegyünk gyakorolni a lőtérre. A lebukás veszélye miatt nem tartjuk rádión a kapcsolatot a mentőcsapattal. Délután háromkor, a kijelölt időpontban, feszülten és szótlanul állunk egy képernyőkkel és számítógépekkel telezsúfolt szobában, és figyeljük, ahogyan Beetee meg a csapata megpróbálja meghekkelni a kapitóliumi tévéadást. Az ilyen szitukban Beetee általában izgatottan mocorog, ezúttal azonban olyan elszántság tükröződik az arcán, ami még engem is meglep. A velem készített interjú nagy részét kivágják, épp csak annyit hagynak benne, hogy kiderüljön, életben vagyok, és eltökélt szándékom, hogy folytassam a Kapitólium elleni harcot. Finnick hol pikáns, hol gyomorforgató beszámolója lesz a nap igazi szenzációja. Lehet, hogy Beetee ennyire belejött a dologba? Vagy Finnick túlságosan lenyűgözi a kapitóliumi tévéseket, és ezért nem akarják lekeverni? Akárhogy is, a következő hatvan percben a kapitóliumi adásban hol a rendes híradó megy, hol Finnick monológja, hol elsötétül a kép. De a lázadók technikusainak még az elsötétítést is sikerül elnyomni, és gigászi küzdelem árán végig maguknál tudják tartani a műsor irányítását, míg Finnick elsorolja Snow rémtetteit.

– Kész, vége! – mondja Beetee a többi technikusnak, majd kezét a magasba emelve jelzi, hogy visszaadhatják az adás irányítását. Aztán megtörli az arcát egy kendővel. – Ha még a stúdióban vannak, biztos kivégezték őket – teszi hozzá, azzal megpördül a székével, hogy lássa, Finnick meg én mit szólunk mindehhez. – A terv mindenesetre jó volt. Plutarch mutatta már nektek?

Természetesen nem. Beetee átvisz bennünket egy másik terembe, hogy megmutassa, hogyan próbálja – pontosabban próbálta – kiszabadítani a mentőcsapat a győzteseket föld alatti börtönükből a Kapitóliumban rejtőzködő lázadók támogatásával. Ha jól látom, altatógázt juttattak a szellőzőrendszerbe, rövidzárlatot idéztek elő, felrobbantottak egy, a börtöntől jó pár mérföldre fekvő kormányzati épületet, miközben Beetee a tévéadást zavarta. Beetee örömmel nyugtázza, hogy alig bírjuk követni a tervet, mert ez azt jelenti, hogy valószínűleg a kapitóliumiak sem látják át.

– Mint az elektromos csapdád az arénában, mi? – kérdezem.

– Pontosan. És milyen remekül bevált, nem igaz? – mosolyog Beetee.

Én nem találom olyan vidámnak a dolgot.

Finnick meg én megpróbálunk belógni a Parancsnokságra, ahová befutnak a küldetéssel kapcsolatos információk, de végül nem engednek be bennünket Attól tartanak, hogy zavarnánk az akciót irányító tisztek munkáját. A Különleges Védelem épületét azonban nem vagyunk hajlandóak elhagyni, a kolibris teremben várjuk a híreket.

Kötelet csomózunk. Kötelet csomózunk. Némán ülünk. Kötelet csomózunk. Tik-tak. Valahol egy óra ketyeg. Ne gondolj Gale-re. Ne gondolj Peetára. Kötelet csomózunk. Nem kérünk vacsorát. Az ujjunk sebes és vérzik. Finnick végül feladja, és a földre kuporodik. Pont úgy helyezkedik el, mint amikor az arénában megtámadtak bennünket a fecsegők. Én tovább tökéletesítem a mini csúszóhurkomat. Nem bírom kiverni a fejemből A bitó szövegét. Gale és Peeta. Peeta és Gale.

– Rögtön beleszerettél Annie-be, amikor először megláttad? – kérdezem.

– Nem – feleli Finnick, aztán hosszú szünet után hozzáteszi: – Kajtatott utánam.

Gyorsan végiggondolom a dolgot, és végül arra jutok, hogy utánam egyelőre csak Snow elnök kajtat.

Talán éjfél van, talán már másnap, mikor Haymitch belöki az ajtót, és beront a helyiségbe.

– Visszajöttek. A kórházba kell mennünk – hadarja. Ezernyi kérdést akarok feltenni egyszerre, de ahogy kinyitom a számat, Haymitch azonnal leint. – Egyelőre ennyit sikerült kiderítenem.

Legszívesebben rohannék, de Finnick nagyon furán viselkedik, mintha hirtelen lebénult volna, ezért aztán kézen fogom, mint egy kisgyereket, és a lifthez vezetem. A kórházi szárnynál szállunk ki. Teljes a káosz, az orvosok egymást túlkiabálva osztogatják az utasításaikat, a sebesülteket a gurulós ágyakban tolják végig a folyosókon.

Alig bírunk félreugrani egy ágy elől, amelyben egy csontsovány fiatal nő fekszik eszméletlenül. A testét véraláfutások és gennyedző sebek borítják. Johanna Mason az. Ő tényleg birtokában volt néhány fontos információnak. Legalábbis rólam tudott egyet s mást. Megfizetett érte.

Ahogy benézek az egyik ajtón, megpillantom Gale-t. A felsőteste meztelen, az arcáról patakokban folyik az izzadság, miközben egy orvos egy hosszú csipesszel kihúz valamit a lapockája alól. Megsebesült, de életben van. Odakiáltok neki, aztán elindulok felé, de ekkor elém lép egy ápolónő, visszaterel a folyosóra, és becsukja az ajtót.

– Finnick! – kiáltja, vagy inkább sikítja valaki boldogan. A következő pillanatban egy csinos, bár kissé szakadt fiatal nő rohan felénk. A haja kócos és fekete, a szeme tengerzöld. Csak egy lepedő van a vállára terítve. – Finnick! – És ekkor hirtelen, mintha csak ez a két ember létezne a világon, áttörnek a téren, hogy eljussanak egymáshoz. Összeölelkeznek, kis híján elesnek, de szerencsére a fal megfogja őket. Úgy csimpaszkodnak egymásba, hogy az embernek az az érzése támad, soha többé nem lehet szétválasztani őket.

Belém hasít a féltékenység. Persze nem Finnickre vagy Annie-re vagyok féltékeny, hanem a bizonyosságra. Ha valaki rájuk pillant, semmi kétsége nem lehet afelől, hogy ez a két ember szereti egymást.

Boggs – bár a szokottnál valamivel gyűröttebbnek tűnik – karcolás nélkül megúszta az akciót, örül, hogy végre előkerülünk Haymitchcsel.

– Mindenkit sikerült kiszabadítanunk – mondja. – Kivéve Enobariát, de mivel ő a Második Körzetből származik, az sem biztos, hogy egyáltalán fogva tartották. Peetát a folyosó végi kórteremben helyezték el. A kábítógáz hatása még nem múlt el teljesen, és jó volna, ha mellette tudnátok lenni, amikor felébred.

Peeta.

Él és jól van – oké, talán nincsen olyan jól, de az biztos, hogy él. És messze van Snow-tól. Biztonságban. Itt. Velem. Egy perc, és újra megérinthetem. Láthatom a mosolyát. Hallhatom a nevetését.

– Na gyere, menjünk! – vigyorog Haymitch.

Megszédülök. Mit mondjak neki? A francba is, kit érdekel, hogy mit mondok? Bármit teszek vagy mondok, Peeta úgyis magánkívül lesz a boldogságtól. Lehet, hogy lesmárol, mielőtt meg tudnék szólalni. Azon gondolkodom, vajon most is olyan íze lesz-e a csókjának, mint azoknak az utolsó csókoknak az aréna tengerpartján, a csókoknak, amelyeknek emlékét egészen eddig a pillanatig fel sem mertem idézni.

Peeta már magához tért, az ágya szélén ül. Zavartan pislog, miközben három orvos áll előtte, és vizsgálja. A szemébe világítanak a lámpájukkal, megmérik a pulzusát. Kicsit csalódott vagyok, hogy nem az én arcomat pillantotta meg először, amikor felébredt, de ami késik, nem múlik. Most észrevesz. Az arcán hitetlenkedés és még valami, sokkal intenzívebb érzelem tükröződik, amit egyelőre nem tudok hová tenni. Vágy? Kétségbeesés? Valószínűleg mindkettő, mert a következő pillanatban félrelöki az orvosokat, felpattan az ágyból, és elindul felém. A karjaimat ölelésre tárva rohanok felé. Ő is kinyújtja a kezét, gondolom, hogy megsimogassa az arcom.

Már épp kimondanám a nevét, mikor az ujjai a torkomra kulcsolódnak.

13

A fémgallér kidörzsöli a nyakamat, és ettől még jobban ráz a hideg. De legalább nem kell tovább abban a szűk hengerben maradnom, nem kell hallgatnom a gép kattogását és berregését, nem kell engedelmeskednem a testtelen hangnak, amely felszólít, hogy ne mozogjak, miközben én arról győzködöm magam, hogy még tudok lélegezni. Még most is légszomjam van, pedig a vizsgálat megállapította, hogy nem szenvedtem maradandó károsodást.

A vizsgálat során kizárták azokat a sérüléseket – a gerincvelő, a légutak, az erek és artériák sérüléseit –, amelyektől legjobban tartottak. Az orvosok azt mondják, a véraláfutások, a rekedtség, a gégefájás és a furcsa köhögés miatt nem kell aggódnom. Ezek hamar elmúlnak. A Fecsegőposzáta nem veszíti el a hangját. Szeretném megkérdezni, hol van a doki, aki megállapítja, hogy megőrültem-e. De egyelőre nem szabad beszélnem. Még Boggsnak sem tudom megköszönni, amit értem tett, amikor beugrik hozzám, hogy megnézze, hogy vagyok. Miután szemügyre veszi a sérüléseimet, azzal próbál megnyugtatni, hogy a kiképzés során, amikor a katonák a fojtásokat gyakorolják, sokkal csúnyább sérülések is előfordulnak. Boggs szedte le rólam Peetát. Egyetlen ütéssel lecsapta, és ezzel megakadályozta, hogy komolyabb károkat tegyen bennem. Tudom, hogy Haymitch is megvédett volna, ha nem éri teljesen felkészületlenül a támadás. Kész csoda, hogy Peeta mindkettőnket így meg tudott lepni. De annyira kikészített bennünket a tudat, hogy a Kapitólium markában van, és annyira kimerített bennünket a megmentése körüli felhajtás, hogy a viszontlátása okán érzett eufória teljesen elvakított minket. Ha ragaszkodtam volna hozzá, hogy kettesben találkozzam Peetával, most már nem élnék. Merthogy Peeta megháborodott, az egészen biztos.

Nem, nem háborodott meg, emlékeztetem magam. Eltérítették. Plutarch és Haymitch ezt a szót használta, amikor eltoltak mellettük a folyosón. Eltérítették. Fogalmam sincs, mit jelenthet.

Prim, aki másodpercekkel a támadás után érkezett meg, és azóta is folyamatosan velem van, rám terít még egy takarót. – Szerintem most már nemsokára leveszik a nyakadról a gallért, Katniss. Akkor már nem fogsz ennyire fázni.

Anyát, aki éppen egy bonyolult műtétnél segédkezett, még nem értesítették a támadásról. Prim megfogja ökölbe szorított jobb kezem, és addig masszírozza, amíg elernyednek az ujjaim, és megindul bennük a vérkeringés. Már épp nekilátna a másik kezemnek is, amikor betoppannak a dokik, leveszik a gallért, és belém nyomnak egy fájdalomcsillapító és gyulladáscsökkentő injekciót. Csak fekszem, ahogy az orvosok tanácsolják, és nagyon vigyázok, nehogy véletlenül megmozdítsam a fejem.

Plutarch, Haymitch és Beetee a folyosón várják meg, amíg az orvosok végeznek, és engedélyt adnak nekik, hogy meglátogassanak. Nem tudom, elmondták-e Gale-nek, hogy mi történt, de mivel ő nincs itt, arra tippelek, hogy nem. Plutarch kitereli a kórteremből az orvosokat, és megpróbálja kiküldeni Primet is, de a húgom ellentmondást nem tűrő hangon így szól:

– Nem. Ha mégis távozásra kényszerít, azonnal átmegyek a sebészetre, és mindent elmondok anyának. Jó, ha tudja, anyának egyáltalán nincs ínyére, hogy egy Játékmester irányítja Katniss életét. Főleg, hogy ennyire nem vigyáztak rá...

Plutarch megsértődik, Haymitch viszont alig bírja visszafojtani a röhögését.

– Hagyjad, Plutarch – mondja. Prim a kórteremben marad.

– Nos, Katniss, az a helyzet, hogy Peeta állapota mindenkit őszinte döbbenettel tölt el – kezdi Plutarch. – Az utolsó két interjú alapján már sejteni lehetett, hogy valami nincs rendben vele. Nyilvánvalónak tűnt, hogy megkínozták, mi pedig erre vezettük vissza a mentális állapotát. Most viszont már úgy gondoljuk, hogy ennél jóval súlyosabb a helyzet. A Kapitólium egy ritkán alkalmazott eljárásnak vetette alá, amelynek „eltérítés” a neve. Beetee?

– Sajnálom – veszi át a szót Beetee –, de a részletekről egyelőre nagyon keveset tudunk, Katniss. A Kapitólium szigorúan őrzi ennek a kínzási módszernek a részleteit, az eredmények pedig, legjobb tudomásom szerint, nincsenek rendszerezve. Eddig a következőket sikerült kiderítenünk: az eljárás alapja az úgynevezett félelemkondicionálás. Az eltérítés elnevezés arra utal, hogy az illető tudatát elterelik, vagy még inkább hatalmukba kerítik, esetleg levadásszák – merthogy az eljárás során vadászdarázsmérget fecskendeznek be az alanyoknak. Az első viadalodon téged is megcsíptek ezek a darazsak, úgyhogy a méreg hatásával kapcsolatban első kézből származnak az ismereteid, amit a jelenlevők közül egyedül te mondhatsz el magadról.

Rettegés. Hallucinációk. Rémálomszerű víziók a szeretteid elvesztéséről. A méreg az agy félelemközpontjában fejti ki hatását.

– Biztosan emlékszel rá, milyen félelmetes volt. Szeretném megtudni, hogy miután elmúlt a méreg hatása, tapasztaltál-e mentális zavarokat? – kérdezi Beetee. – Éreztél-e olyasmit, hogy nem tudod megítélni valamiről, valódi-e, vagy csak káprázat? A vadászdarázs-támadások túlélőinek többsége ilyesmikről számolt be.

Igen. Az a találkozás Peetával. Úgy éreztem, már teljesen kitisztult a fejem, de mégsem tudtam eldönteni, Peeta megmentette-e az életemet, amikor kiállt Catóval, vagy csak képzeltem az egészet.

– A felidézést tovább nehezíti, hogy az emlékeket meg lehet változtatni – ütögeti meg a homlokát Beetee. – Az információ először az agy homlok felőli részébe jut, ahol átalakítják, majd ezt az új változatot raktározza el ismét a szürkeállomány. Képzeld el, hogy megkérlek, idézz fel valami emléket – az agyat szóval is lehet stimulálni, vagy úgy, hogy megnézetek veled egy, az eseményről készült felvételt –, és miközben te feleleveníted az élményt, beadok neked egy adag vadászdarázsmérget. Nem annyit, hogy három napra kiüssön, de eleget ahhoz, hogy az emléket félelemmel és kétséggel fertőzze meg. Ezután ez a „fertőzött” emlék raktározódik el a hosszú távú memóriában.

Hányinger kerülget. Prim megelőz, és megkérdezi, amit én is meg akarok tudni.

– Ezt tették Peetával? Egyszerűen fogták a Katniss-szel kapcsolatos emlékeit, és félelmetessé tették őket?

– Olyan félelmetessé, hogy ha Peeta meglátja Katnisst, úgy érzi, veszélyben van az élete – bólint Beetee. – Ezért akarta megölni. Legalábbis egyelőre ez az elmélet tűnik a legvalószínűbbnek.

A karommal eltakarom az arcomat. Ez nem lehet igaz. Ez egész egyszerűen lehetetlen. El tudták érni Peetánál, hogy elfelejtse, hogy szerelmes belém... Ez kizárt, erre senki sem lehet képes.

– De vissza lehet fordítani a folyamatot, ugye? – kérdezi Prim.

– Ööö... erre vonatkozólag nagyon kevés adat áll rendelkezésünkre – feleli Plutarch. – Ami azt illeti, semmi. Ha voltak is dokumentált kísérletek az eltérítésen átesett alanyok rehabilitációjára, eddig még nem sikerült hozzáférnünk ilyen anyagokhoz.

– De azért megpróbálják, nem? – makacskodik Prim. – Ugye, nem akarják bezárni Peetát egy gumiszobába élete végéig?

– Természetesen mindent meg fogunk tenni, hogy meggyógyítsuk – feleli Beetee. – De egyelőre fogalmunk sincs, milyen eredményeket tudunk majd felmutatni. Ha egyáltalán sikerül felmutatni valamit. Véleményem szerint a félelmetes eseményeket a legnehezebb kitörölni az agyból. Mivel ezekre emlékezünk a legélénkebben.

– Ráadásul azt sem tudjuk, hogy az emlékein kívül mit piszkáltak még meg Peeta agyában – veszi át a szót Plutarch. – Most állítunk össze egy elmeorvosi és katonai szakértőkből álló csapatot, hogy kitalálják, hogyan indíthatunk ellentámadást. Én optimista vagyok, és úgy gondolom, hogy Peeta teljesen fel fog épülni.

– Tényleg? – kérdezi Prim gúnyosan. – És maga, Haymitch? Maga is optimista?

Felemelem a karomat, hogy lássam, Haymitch milyen képet vág. Elcsigázottan és csüggedten így szól:

– Szerintem Peeta állapota javulhat valamelyest, de... nem hiszem, hogy teljesen fel fog épülni. – Újra a szemem elé kapom a karomat, nem akarom látni őket. Senkit sem akarok látni.

– De legalább életben van – jegyzi meg Plutarch, és úgy tűnik, mintha kezdené elveszíteni a türelmét velünk szemben. – Snow ma este ki végeztette Peeta stylistját és előkészítő csapatát. A tévé élő adásban közvetítette az eseményt. Effie Trinket eltűnt, fogalmunk sincs, mit csináltak vele. Peetát sem kímélték, ez igaz, de ő legalább itt van velünk. És ez határozott előrelépés ahhoz képest, hogy tizenkét órája még milyen reménytelen helyzetben volt. Erről azért ne feledkezzünk meg, ha egy mód van rá...

Plutarch kísérlete, hogy jókedvre derítsen, visszafelé sül el. Valahogy nem dob fel a hír, hogy újabb négy, vagy talán öt embert kivégeztek. Portia. Peeta előkészítő csapata. Effie. Erőlködöm, hogy visszafojtsam a könnyeimet, de a végén megint fulladozni kezdek. Így nem marad más választásuk, megint belém nyomnak egy adag nyugtatót.

Mikor felébredek, azon gondolkodom, mi van, ha ezután már nem is tudok másként aludni, csak intravénásán beadott nyugtatókkal. Még szerencse, hogy a következő néhány napban nem szabad beszélnem, mert semmi kedvem megszólalni. Vagy megmozdulni. Ami azt illeti, ideális beteg vagyok. Letargikus állapotba kerültem, de a többiek ebből csak azt látják, hogy fegyelmezetten tűröm a megpróbáltatásokat, és szó nélkül megteszem, amire az orvosok utasítanak. Már nem fojtogatnak a könnyek. Egyetlen gondolat foglalkoztat. Ha lecsukom a szemem, Snow arca jelenik meg előttem, és egy hang azt suttogja a fejemben: megöllek.

Anya és Prim felváltva ápolnak. Rábeszélnek, hogy egyek pár falatot a pépből. Időnként bejön valaki, hogy beszámoljon Peeta állapotáról. A hatalmas dózis vadászdarázsméreg folyamatosan ürül a szervezetéből. Az ápolószemélyzetet olyanokból állították össze, akiket még véletlenül sem ismerhet – a Tizenharmadikban születtek –, de otthonról és a Kapitóliumból senki sem látogathatja meg, nehogy olyan emlékeket idézzen fel benne, amelyek tovább ronthatják az állapotát. Egy szakemberekből álló csapat éjjel-nappal azon dolgozik, hogy kifejlesszen valami módszert, amivel meg lehet menteni Peetát.

Gale sem tud meglátogatni, mert vállsérülése miatt nem kelhet fel az ágyából. De a harmadik este, miután megkapom a gyógyszereimet és lekapcsolják a lámpákat, mégis besurran a szobámba. Nem szól egy szót sem, csak óvatosan – mintha egy éjjeli lepke szárnya simítana végig – megtapogatja a sérüléseket a nyakamon, aztán homlokon csókol, és eltűnik.

Másnap reggel azzal az utasítással bocsátanak el a kórházból, hogy keveset mozogjak, és csak akkor szólaljak meg, ha feltétlenül muszáj. Nem tetoválnak a karomra napirendet, így aztán céltalanul kószálok, míg végül Primet felmentik a kórházi szolgálat alól, hogy elkísérhessen az új lakhelyünkre, a 2212-es lakófülkébe. Ez is ugyanolyan, mint az előző kettő volt, csak nincsenek ablakai.

Kökörcsinnek egy ideje már saját fejadagja van, és kapott egy homokkal töltött tálcát is, amit a fürdőszobába raktak, a mosdókagyló alá. Miközben Prim lefektet az ágyamba, Kökörcsin a párnámra ugrik, és megpróbálja magára vonni Prim figyelmét. Prim felveszi a kandúrt, de közben végig engem néz.

– Katniss, tudom, hogy a történtek nagyon megviselnek, de ne felejtsd el, hogy Snow hetekig kínoztatta, míg Peeta ilyen állapotba került, mi pedig alig néhány napja szabadítottuk ki. Van rá esély, hogy a régi Peeta, aki szeret téged, nem veszett el. És megpróbál visszatalálni hozzád. Ne mondj le róla, Katnisst

A húgomra pillantok, és arra gondolok, hogy mindenkitől a legjobb tulajdonságokat örökölte: anya gyógyításhoz való affinitását, apa higgadtságát és kiegyensúlyozottságát, és az én küzdeni akarásomat. Ezenkívül van még valami, ami csakis az övé: a képesség, hogy eligazodjon ebben a zavarba ejtően kusza világban, és annak lássa a dolgokat, amik. Lehet, hogy most is igaza van? Lehet, hogy Peeta tényleg visszatérhet még hozzám?

– Most vissza kell mennem a kórházba – mondja, és leteszi mellém az ágyra Kökörcsint. – Nem fogtok unatkozni együtt, ugye?

Kökörcsin lerongyol az ágyról, és követi Primet az ajtóig, aztán persze panaszosan nyávog, amikor rájön, hogy nem mehet vele. Az teljesen világos, hogy egyikünk sem repes a boldogságtól, hogy egymással kell beérnünk. Nagyjából fél perc múlva már tudom, hogy képtelen vagyok elviselni a bezártságot ebben a föld alatti cellában, és Kökörcsint sorsára hagyva távozom. Többször eltévedek, de végül sikerül eljutnom a Különleges Védelemhez. Útközben mindenki megbámulja a nyakamon éktelenkedő véraláfutásokat. Mivel egyre jobban zavar a dolog, annyira felhajtom a gallérom, hogy szinte a fülemet is eltakarja.

Valószínűleg Gale-t is ma reggel engedték ki a kórházból, mert ott találom Beeteevel az egyik kutatószobában. Egy tervrajz fölé hajolva tanakodnak, és elmélyülten méregetnek valamit. Az asztalon és a padlón a kép különböző változatai hevernek szanaszét. Az egyik vázlaton felismerem Gale csapdáját.

– Ezek meg mik? – kérdezem rekedt hangon, mire mindketten felnéznek a papírból.

– Ó Katniss, szóval megtaláltál minket? – mosolyog rám vidáman Beetee.

– Miért? Talán titok, hogy hol vagytok? – Tudom, hogy Gale egy ideje rengeteget dolgozik itt Beeteevel, de eddig azt hittem, íjakkal és más fegyverekkel kísérleteznek.

– Nem igazán. Bár egy kis lelkiismeret-furdalást azért éreztem. Mármint, hogy ilyen sok időre elrabolom mellőled Gale-t – vallja be Beetee.

Mivel a Tizenharmadik Körzetbe érkezésem óta vagy totál ki voltam kattanva, vagy halálra aggódtam magam, vagy baromi dühös voltam, illetve az időm nagy részét a sminkszobában ülve és a kórházban fekve töltöttem, nem mondhatom, hogy Gale távolléte érzékenyen érintett volna. A viszonyunk amúgy sem volt harmonikusnak mondható az utóbbi időszakban. De azért meghagyom Beeteet abban a tudatban, hogy jön nekem eggyel.

– Remélem, legalább jól kihasználtátok az időt.

– Gyere, és nézd meg! – És int, hogy menjek oda az egyik számítógépmonitorhoz.

Megmutatja, mivel foglalkoztak. Gale csapdáinak elvéből kiindulva olyan fegyvereket terveztek, amelyeket emberek ellen lehet bevetni. Főleg bombákat. Nem is a működési elvük érdekes igazán, hanem a mögöttük húzódó gondolat. Például elaknásítanak egy területet, ahol a túléléshez szükséges minden dolog rendelkezésre áll, van víz és élelem, aztán felriasztják és rettegésben tartják a zsákmányállatokat, és az elaknásított terület felé terelik őket. Veszélynek teszik ki a kicsinyeket, és ezzel odacsalogatják a valódi célpontokat, vagyis a szülőket. Egy biztonságosnak tűnő helyre csalják az áldozatokat, ahol a pusztulás vár rájuk. A tervezés egy bizonyos fázisában aztán Gale és Beetee elszakadt a vadon élő állatoktól, és egyre inkább az emberi ösztönökhöz és érzelmekhez igazították az ötleteiket. Például az együttérzéshez. Valahol bomba robban. Elegendő idő áll rendelkezésre, hogy az emberek a sebesültek segítségére siessenek. Ám a helyszínre érkezőkkel egy, az elsőnél jóval pusztítóbb bomba végez.

– Szerintem ezzel átléptek egy bizonyos határt – jegyzem meg. – Ezek szerint bármit meg lehet tenni? – kérdezem, mire mindketten felém fordulnak. Beetee meghökkenve, Gale pedig ellenséges tekintettel méreget, – Persze, ha jól tudom, nem létezik olyan erkölcsi kódex, amely előírná, hogy mi az, amit már nem tehetünk meg egy másik emberrel.

– Dehogyisnem létezik! Beetee meg én ugyanannak az erkölcsi kódexnek az útmutatásait követtük, amelyet Snow elnök is lapozgatott, miközben Peetát kínozták – mondja Gale.

Kegyetlen, amit mond, de van benne igazság. Szó nélkül távozom. Úgy érzem, ha nem jutok ki innen azonnal, felrobbanok, de mikor Haymitch feltartóztat, még mindig a Különleges Védelem épületében kószálok.

– Gyere – mondja. – Szükség van rád a kórházban.

– Minek? – kérdezem.

– Ki akarnak próbálni valamit Peetán – feleli. – Be akarnak küldeni hozzá valakit a Tizenkettedikből. A lehető legártalmatlanabb embert, akivel Peetának lehetnek közös gyermekkori emlékei, de akinek nincs semmi köze hozzád. Most válogatják ki a lehetséges jelölteket.

Ez nem lesz egyszerű feladat, hiszen akinek Peetával közös gyermekkori emlékei vannak, az nagy valószínűséggel a szülővárosunkból származik. De a város lakói közül nagyon kevesen élték túl a tűzvészt. Ám ahogy belépünk a Peeta gyógyításán dolgozó csapat szobájába, már ott ül a tökéletes jelölt, és Plutarchkal cseveg. Delly Cartwright. Mint mindig, amikor találkoztunk, most is rám mosolyog, úgy, mintha én lennék a legjobb barátnője a világon. Mondjuk, mindenkire ugyanígy szokott mosolyogni.

– Katniss! – kiáltja, amint megpillant.

– Szia, Delly! – köszönök. Hallottam, hogy ő és az öccse túlélték a támadást, de a szülei, akik a város egyetlen cipőboltját vezették, már nem voltak ilyen szerencsések. Delly idősebbnek tűnik, a Tizenharmadik Körzet szürke egyenruháját viseli, ami senkinek sem áll jól. Hosszú, szőke haja – a szokásos göndör loknik helyett – be van fonva. Vékonyabb, mint ahogy az emlékezetemben él, de nem ártott neki, hogy lefogyott kicsit, a Tizenkettedikben ugyanis azon kevés gyerekek közé tartozott, akiken volt némi felesleg. Semmi kétség, az itteni étrend, a stressz és a gyász megtette a hatását.

– Hogy vagy? – kérdezem.

– Tisztára kiborít ez a rengeteg változás – mondja, és a szeme megtelik könnyel. – Olyan hirtelen történt minden. De a Tizenharmadik Körzetben mindenki olyan kedves. Nem gondolod?

Delly komolyan beszél. Őszintén szereti az itteni embereket. Pontosabban mindenkit.

– Komoly erőfeszítéseket tettek, hogy jól érezzük itt magunkat – felelem. Azt hiszem, ez elég korrekt megfogalmazás. Nem akarok túlzásba esni. – Téged választottak ki, hogy találkozz Peetával?

– Azt hiszem. Szegény Peeta. És szegény te. Sosem fogom megérteni a Kapitóliumot – sóhajt Delly.

– Talán jobb is – mondom.

– Delly régóta ismeri Peetát – szólal meg Plutarch.

– Ó, igen! – A lány arca felragyog. – Kiskorunkban sokat játszottunk együtt. Régebben azt szoktam kamuzni, hogy testvérek vagyunk.

– Mi a véleményed? – fordul felém Haymitch. – Van valami, ami Dellyről veled kapcsolatos emlékeket juttathat Peeta eszébe?

– Egy osztályba jártunk, de sosem lógtunk együtt – felelem.

– Katniss nagyon jó fej volt. Álmomban sem gondoltam, hogy egyszer észrevesz majd engem – jegyzi meg Delly. – Elképesztő, hogyan tudott vadászni, és még a Zugba is eljárt, meg minden. Mindenki felnézett rá.

Haymitch meg én szótlanul fürkésszük Delly arcát. Nehezen hisszük el, hogy nem szívat bennünket. Ha igaz lenne, amit Delly állít, akkor azért nem barátkozott velem senki, mert annyira különleges voltam, hogy megijesztettem az embereket. Ez kamu. Azért nem voltak barátaim, mert mindenkivel barátságtalanul viselkedtem. De nem szólok, tőlem aztán Delly nyugodtan kitalálhat ilyen meséket.

– Delly mindig mindenkiről a legjobbat feltételezi – magyarázom. – Nem hiszem, hogy Peetának bármiféle rossz emléke lehet vele kapcsolatban. – Aztán eszembe jut valami. – Várjunk csak. A Kapitóliumban. Amikor letagadtam, hogy felismertem az Avox lányt. Peeta azzal védett meg, hogy azt mondta, hasonlít Dellyre.

– Igen, emlékszem – mondja Haymitch. – Nem is tudom... Hiszen nem mondott igazat. Delly nem volt ott. Nem hiszem, hogy ez a kis epizód elhomályosíthatná a sok gyermekkori emléket.

– Főleg ha egy ilyen kedves barátról van szó, mint Delly – teszi hozzá Plutarch. – Azt javaslom, tegyünk egy próbát.

Plutarch, Haymitch és én átmegyünk a Peeta cellájával szomszédos megfigyelőszobába. A Peeta gyógyulásán dolgozó csapat mind a tíz tagja bezsúfolódott már a helyiségbe, kezükben tollat és csiptetős jegyzettartót szorongatnak. A speciális üveg – amelyen csak mi láthatunk át – és a hangrendszer lehetővé teszi számunkra, hogy titokban figyelhessük Peetát. Az ágyában fekszik, a kezét leszíjazták. Nem próbálja kiszabadítani magát, de folyamatosan babrál az ujjaival. A tekintete most tisztábbnak tűnik, mint amikor meg akart fojtani, de ha ránézek, még mindig olyan érzésem van, mintha valaki mást látnék.

Amikor kinyílik az ajtó, Peeta szeme rémülten elkerekedik, aztán értetlenül mered a szobába belépő lányra. Delly óvatosan átvág a helyiségen, de amikor Peeta közelébe ér, nem tud uralkodni magán, és szélesen elmosolyodik.

– Peeta? Én vagyok az. Delly. A körzetből.

– Delly? – Mintha derengene neki valami. – Te vagy Delly?

– Igen! – vágja rá Delly, és szemmel láthatólag nagyon megkönnyebbül.

– Hogy érzed magad? – kérdezi.

– Rettenetesen – feleli Peeta. – Hol vagyunk? Mi történt? – kérdezi.

– Na, témánál vagyunk – jegyzi meg Haymitch.

– A lelkére kötöttem, hogy véletlenül se tegyen említést Katnissről és a Kapitóliumról – mondja Plutarch. – Mindjárt meglátjuk, mi mindent tud felidézni a lány a Tizenkettedik Körzetről.

– Hát... most a Tizenharmadikban vagyunk – feleli Delly. – Ez az új otthonunk.

– Azok az emberek is ezzel jöttek, de ennek az égvilágon semmi értelme. Miért nem vagyunk otthon? – kérdezi Peeta.

Delly az ajkába harap.

– Történt egy kis... baleset – sikerül kinyögnie. – Nekem is nagyon hiányzik az otthonom. Épp az előbb jutott eszembe, hogy milyen jókat rajzoltunk az útburkoló kövekre krétával. Mindig a te rajzaid voltak a leggyönyörűbbek. Emlékszel, amikor mindegyik kőre másfajta állatot rajzoltál?

– Igen. Malacokat, macskákat meg ilyesmit – mondja Peeta. – Azt mondtad, hogy... baleset történt?

Delly homlokára kiül a veríték, ahogy azon agyai, hogyan térhetne ki a kérdés elől.

– Elég rossz volt. Senki sem... maradhatott ott – mondja akadozva.

– Ne add fel, kislány! – biztatja Haymitch.

– De szerintem tetszeni fog neked ez a hely, Peeta. Itt nagyon kedvesen bánnak velünk. Mindig van elég étel és tiszta ruha, a suliban pedig sokkal izgalmasabb dolgokat tanulunk, mint otthon – magyarázza Delly.

– Miért nem látogatott meg senki a rokonaim közül? – kérdezi Peeta.

– Nem tudtak eljönni – mondja Delly, de a hangja megint megremeg. – Sokan nem tudták elhagyni a Tizenkettedik Körzetet. Úgy fest a helyzet, hogy itt kell új életet kezdenünk. Szerintem elkel majd egy ügyes pék segítsége. Emlékszel, amikor apukád lányokat és fiúkat formázott tésztából?

– Tűzvész tombolt – veszi át a szót hirtelen Peeta.

– Igen – suttogja Delly.

– A körzet leégett, ugye? Miatta – hörgi Peeta dühtől fuldokolva. – Katniss miatt! – Rángatni kezdi a kezét leszorító szíjakat.

– Jaj, ne, Peeta! Nem az ő hibája volt – próbálkozik Delly.

– Ezt ő mondta neked? – sziszegi Peeta.

– Hozzák ki a lányt! – adja ki az utasítást Plutarch. A következő pillanatban nyílik az ajtó, és Delly lassan hátrálni kezd.

– Nem mondott semmit, nem volt rá szükség. Én...

– Hazudott neked! – szakítja félbe Peeta. – Egy szavát se hidd el! Ő egy mutáns, amit a Kapitólium ellenünk akar használni! – üvölti.

– Nem, Peeta. Ő nem... – fut neki újra Delly.

– Ne bízz benne, Delly – fojtja belé a szót Peeta dühöngve. – Én bíztam benne, de ő az életemre tört. Végzett a barátaimmal. A családommal. Nehogy még egyszer a közelébe menj! Ő egy mutáns!

Egy kéz nyúl be a résnyire nyitott ajtón, és kivonszolja Dellyt a szobából, aztán az ajtó becsukódik. De Peetát ez nem érdekli, teli torokból üvölt tovább. – Mutáns! Egy rohadt mutáns!

Peeta nem csak gyűlöl és meg akar ölni. Arról is meg van győződve, hogy nem vagyok ember. Ez még annál is jobban fáj, hogy meg akart fojtani. Körülöttem az orvosok vadul jegyzetelnek, minden szót leírnak. Haymitch és Plutarch két oldalról, a karomnál fogva megragadnak, és kikísérnek a teremből. A néma folyosón megállunk, de tudom, hogy odabent, a falon és az ablakon túl Peeta még mindig üvölt.

Prim tévedett. Peetát nem lehet meggyógyítani.

– Nem bírok tovább itt maradni – nyögöm ki dermedtem. – Ha azt akarják, hogy én maradjak a Fecsegőposzáta, el kell küldeniük innen.

– Hová akarsz menni, Katniss?– kérdezi Haymitch.

– A Kapitóliumba – vágom rá gondolkodás nélkül. – Az az egyetlen hely, ahol még van valami keresnivalóm.

– Az nem fog menni – ellenkezik Plutarch. – Addig legalábbis nem, amíg a körzetekben nem sikerül megerősíteni a hatalmunkat. A harcok lassan mindenütt véget érnek, a Második kivételével. Az a körzet aztán tényleg kemény dió.

Ez így igaz. Előbb a körzetek. Aztán a Kapitólium. Végül levadászom Snow-t.

– Rendben van – bólintok. – Akkor küldjenek a Második Körzetbe.

14

A Második a nagyobb területű körzetek közé számít, és egy sor, a hegyek közt megbújó kis településből áll. A falvak eredetileg egy-egy bánya vagy kőfejtő szomszédságában álltak, bár mostanra a legtöbbjük a Békeőrök szállás– és kiképzőhelyévé alakult át. Ezek elfoglalása nem jelentene komoly kihívást – lévén a Tizenharmadik Körzet légiereje a felkelők irányítása alatt áll –, van azonban a körzet középpontjában egy gyakorlatilag áthatolhatatlan hegy, ahol a Kapitólium hadseregének legütősebb egységei állomásoznak.

Ezt a hegyet „a Dió”-nak becézzük. A nevét akkor kapta, amikor a felkelők kimerült és csüggedt vezetőinek elmeséltem, hogy Plutarch szerint a Második Körzet kemény dió lesz. A Diót közvetlenül a Sötétség Napjai után építették ki, amikor a Kapitólium elveszítette a Tizenharmadik Körzetet, és szüksége volt egy új föld alatti erődítményre. Hadi tartalékaik egy részét a Kapitólium külső övezetébe helyezték át – az atomrakétákat, a légierőt és az alakulatokat –, a haderő jelentős része viszont az ellenség irányítása alá került. Természetesen a Tizenharmadik Körzet lemásolásában senki sem reménykedett, hiszen ahhoz évszázadok munkája kellett volna. Azonban a Kapitóliumhoz közeli Második Körzet régi bányáiban meglátták a lehetőséget. A levegőből a Dió csak egy hegynek látszott, néhány bejárattal a felszínén. Odabent azonban hatalmas barlangszerű terek voltak, ahonnan óriási kőtáblákat bányásztak ki. Ezeket aztán a felszínre hozták, és keskeny, csúszós utakon távoli városok építkezéseire szállították. Még egy vasúthálózatot is kiépítettek, hogy a Dióból a bányászokat egyenesen a Második Körzet fővárosának szívébe szállíthassák. A vonat arra a térre futott be, ahol a Győzelmi Körút során mi is megfordultunk Peetával. A Törvényszék széles márványlépcsőjén álltunk, és a tekintetünkkel próbáltuk elkerülni Cato meg Clove gyászoló családtagjait, akik pár lépcsőfokkal alattunk gyűltek össze.

A gyakori földcsuszamlások, áradások és lavinák miatt a terep nem volt ideális az erődítmény kiépítéséhez, de még így is több érv szólt mellette, mint ellene. Ahogy a bányászok egyre mélyebbre hatoltak a hegy gyomrába, hatalmas oszlopokat és kőfalakat alakítottak ki, amelyek szilárdan tartották az építményt. A Kapitólium ráadásul még meg is erősítette ezeket, és nekilátott, hogy a hegy belsejében kialakítsa új katonai bázisát. Hamarosan be is telepítették a számítógépblokkokat, tárgyalókat, barakkokat és végül a fegyverraktárakat. A bejáratokat kiszélesítették a hangárból fel– vagy leszálló légpárnások számára, és elhelyezték a rakétaindító állványokat. A hegy felszínén azonban szinte alig változtattak valamit. Meghagyták a durva, sziklás terepet a vadonnal, a fákkal és a vadállatokkal. Így ez a természetes védelmi vonal is óvta őket az ellenségtől.

Ahhoz képest, hogy a többi körzetben mit művelt a Kapitólium, a Második lakóival kesztyűs kézzel bánt. Elég egy pillantást vetni a felkelőikre, azonnal látszik, hogy gyerekkorukban rendesen étkeztek és orvosi ellátást is kaptak. Egy részük a kőfejtőkben vagy a bányákban dolgozott. Másokat a Dióban végzendő munkákra képeztek ki, vagy Békeőrök lettek. A kiképzésüket már fiatal korban elkezdték, és vérbeli harcosokat neveltek belőlük. Az Éhezők Viadala ebben a körzetben valami különleges – és másképp el nem érhető – dicsőség, valamint a jólét megszerzésének lehetőségével kecsegtetett. Ezek után nem csoda, hogy a Második Körzetben az emberek könnyebben felültek a Kapitólium propagandájának, mint Panem többi lakója. Hittek a Kapitóliumban. De végeredményben akkor is csak rabszolgák maradtak. Mindez talán hidegen hagyta azokat az állampolgárokat, akikből Békeőrök lettek, vagy akik a Dióban dolgoztak, viszont nem hagyta hidegen a kőfejtőben gürizőket és a vájárokat, akik az ellenállás magját alkották.

A dolgok ugyanúgy állnak, mint két hete, amikor megérkeztem. A körzet peremén fekvő falvakat elfoglalták a lázadók, a város kettészakadt, a Dió pedig továbbra is bevehetetlen maradt. A bejáratait megerősítették, központját a hegy biztonságos mélye rejti. A többi körzetben a lázadóknak sikerült átvenniük a hatalmat, de a Második továbbra is a Kapitólium uralma alatt van.

Bármit hajlandó vagyok megtenni, amivel segíthetek. Ezzel telnek a napjaim. Meglátogatom a sebesülteket. Felveszünk néhány rövid propagandaanyagot a stábbal. A harcokban nem vehetek részt, de a tanácskozásokra – ahol kiértékelik a hadműveleteket – mindig meghívnak, és ez már önmagában nagy előrelépés ahhoz képest, hogy a Tizenharmadikban szinte semmibe sem avattak be. Sokkal jobban érzem magam itt. Szabadabb vagyok, nem tetoválnak napirendeket a karomra, nincs annyi elfoglaltságom. A föld felett élek a lázadók falvaiban és a környékbeli barlangokban. Gyakran változtatunk szálláshelyet, hogy minél nagyobb biztonságban legyek. Nappal annyit vadászhatok, amennyit akarok, csak azt kötötték ki, hogy mindig vigyek magammal testőrt, és ne kószáljak túl messzire. A hűvös hegyi levegő jó hatással van rám, érzem, hogy kezd visszatérni az erőm, és lassan a gondolataim is letisztulnak. De minél jobban átlátom a helyzetet, annál világosabbá válik előttem, hogy mit tettek Peetával.

Snow ellopta őt tőlem, a felismerhetetlenségig átalakította, aztán ajándékot készített belőle, és visszaadta. Boggs, aki elkísért a Második Körzetbe, elmondta, hogy nagyon alaposan megtervezték és előkészítették a mentőakciót, ezzel együtt mégis gyanúsan zökkenőmentesen zajlott Peeta kiszabadítása. Boggs azon a véleményen van, hogy ha a Tizenharmadik Körzet nem tesz erőfeszítéseket, hogy hazahozza Peetát, előbb-utóbb akkor is leszállították volna őt. Ledobták volna valamelyik háborús övezetben, vagy netán a Tizenharmadik Körzetben. Szalagokkal átkötözve, egy cédulával, amelyen a nevem szerepel, és arra programozva, hogy végezzen velem.

Csak most, hogy teljesen kicsinálták, tudom igazán értékelni a valódi Peetát. Talán akkor sem tudnék ilyen tisztán látni vele kapcsolatban, ha meghalt volna. Kedves volt, kiegyensúlyozott, de melegsége mögött megdöbbentő hévvel izzott. Primen, anyán és Gale-en kívül ki szeret fenntartás nélkül? A válasz jelen pillanatban valószínűleg az, hogy senki. Néha, amikor egyedül vagyok, előveszem a zsebemből a gyöngyöt, és megpróbálok visszaemlékezni arra a fiúra, akitől a kenyeret kaptam, akinek erős karjai elűzték a rémálmaimat a vonaton, aki megcsókolt az arénában. Így veszem rá magam, hogy nevén nevezzek valamit, ami elveszett. De mi értelme van ennek? Vége. Peeta nincs többé. És nem létezik többé az sem, ami köztünk volt. Bármi volt is az. Csak a fogadalmam maradt, hogy megölöm Snow-t. Naponta legalább tízszer figyelmeztetem magam erre.

A Tizenharmadik Körzetben eközben folytatódik Peeta rehabilitációja. Bár sosem kérdezem, Plutarch mégis lelkes helyzetjelentésekkel bombáz a telefonban: „Remek híreim vannak, Katniss! Majdnem sikerült meggyőzni

Peetát arról, hogy nem vagy mutáns!”, vagy: „Ma megengedték neki, hogy egyedül egye meg a pudingját”.

Amikor aztán átadja Haymitchnek a kagylót, megtudom, hogy Peeta egyáltalán nincs jobban. Az egyetlen ötlet, amely némi reménykedésre ad okot, a húgom fejéből pattant ki.

– Prim azt javasolta, hogy próbáljuk meg „visszatéríteni” Peetát – meséli Haymitch. – Előhívjuk a veled kapcsolatos eltorzított emlékeket, aztán adunk neki egy jó nagy adag nyugtatót, mondjuk morflingot. Egyelőre még csak egy emlékkel próbálkoztunk. Levetítettük neki a felvételt kettőtökről, amikor az arénában, abban a barlangban elmesélted neki, hogyan szereztél kecskét Primnek.

– És van valami előrelépés? – kérdezem.

– Nos, ha a végtelen zavarodottság előrelépésnek számít a határtalan rettegéshez képest, akkor igen – feleli Haymitch. – De nem tudom, jól látom-e. Peeta órákig nem tudott megszólalni. A teljes tehetetlenség állapotába süllyedt. Amikor magához tért, csak a kecskéről kérdezett.

– Köszönöm, hogy elmesélted – mondom.

– Hogy érzed magad odakint? – kérdezi.

– Itt sincs semmi előrelépés – felelem.

– Elindult innen egy szakértői csapat Beetee vezetésével, hogy segítsen feltérképezni a hegyet – mondja Haymitch. – Tudod, a szakik.

Nem lepődöm meg, hogy a „szakik” listáján Gale neve is szerepel. Sejtettem, hogy Beetee elhozza majd, no nem mintha akkora mérnöki tapasztalata volna, hanem mert bízik benne, hogy kitalál valami trükköt, amivel csapdába lehet ejteni egy hegyet. Eredetileg úgy volt, hogy Gale elkísér a Második Körzetbe, de nem volt szívem elszakítani Beetee és a munkája mellől. Megmondtam neki, hogy ne ugráljon, hanem maradjon ott, ahol a legnagyobb szükség van rá. Azt nem árultam el neki, hogy a jelenlétében még nehezebben tudnám megsiratni Peetát.

Gale azonnal megkeres, miután megérkeznek. Egy fatuskón ücsörgök az egyik falu határában, és éppen egy vadlibát kopasztok. A lábamnál vagy fél tucat madár teteme hever. Nagy csapatokban repülnek át a körzet felett, könnyű prédaként. Gale nem szól semmit, csak leül mellém, megfog egy madarat, és elkezdi kopasztani. Úgy a felénél járunk, amikor így szól:

– Van rá valami esély, hogy megegyük őket?

– Igen. A nagy részét a tábori konyhának kell beszolgáltatni, de elvárják tőlem, hogy adjak belőle azoknak is, akiknél elszállásolnak – felelem.

– Nem elég nekik a megtiszteltetés, hogy vendégül láthatnak? – kérdezi.

– Jó lenne – válaszolom. – De sajnos az a hír járja, hogy a fecsegőposzáták károsak az egészségre.

Egy darabig csendben tépkedjük a madarak tollát, aztán Gale ezt mondja:

– Tegnap láttam Peetát. Az ablakon keresztül.

– Mire gondoltál? – kérdezem.

– Valami önző dologra – feleli Gale.

– Hogy többé már nem kell féltékenynek lenned miatta? – kérdezem, aztán úgy megtépem a vadlibát, hogy a tollak szanaszét szállnak körülöttünk.

– Nem. Pont ellenkezőleg. – Gale kihúz egy tollat a hajamból. – Arra gondoltam, hogy... ezzel nem tudok versenyre kelni. Nem számít, mennyi fájdalmat érzek. – A mutató– és hüvelykujja közt pörgeti a tollat. – Ha Peeta állapota nem fordul jobbra, nincs semmi esélyem. Soha nem leszel képes elengedni őt. Egyfolytában bűntudatod lesz, hogy velem vagy.

– Ahogyan azért is mindig rosszul éreztem magam, hogy miattad csókoltam meg őt – mondom.

Gale a szemembe néz.

– Ha elhinném, hogy ez igaz, a többit képes lennék elviselni valahogy.

– Pedig ez az igazság – ismerem el. – És az is igaz, amit Peetával kapcsolatban mondtál.

Gale nem fogja vissza magát, hangot ad elkeseredésének. Később azonban – miután leadjuk a megpucolt madarakat, és önként jelentkezünk, hogy gyújtóst keressünk az erdőben az esti tűzrakáshoz – mégis Gale karjában kötök ki. Ajkai a nyakam egyre halványabb véraláfutásait cirógatják, aztán a szám felé araszolnak. Annak ellenére, amit Peeta iránt érzek, ez az a pillanat, amikor a lelkem mélyén beletörődöm, hogy soha többé nem kapom vissza őt. Vagy soha nem megyek vissza hozzá. A Második Körzetben maradok, amíg sikerül térdre kényszerítenünk, aztán a Kapitóliumba megyek, hogy megöljem Snow-t. Ami engem illet, utána akár meg is halhatok. Peeta élete végéig be lesz csavarodva, és gyűlölni fog engem. A lemenő nap fényében behunyom a szemem, és megcsókolom Gale-t, hogy bepótoljam a visszatartott csókokat, mert többé már semmi sem számít, és mert nem bírom tovább elviselni ezt a végtelen magányt.

Gale érintése, íze, testének melege eszembe juttatja, hogy legalább a testem még működik, és ez jóleső érzés. Semmire sem gondolok, csak hagyom, hogy az ingerek eltöltsék a testemet. Boldog vagyok, hogy elengedhetem magam. Amikor Gale kissé elhúzódik tőlem, követem, hogy bezárjam a köztünk nyíló távolságot, de ekkor megfogja az államat.

– Katniss – mondja. Abban a pillanatban, ahogy kinyitom a szemem, úgy érzem, mintha a világ széthullott volna. Ez itt nem a mi erdőnk, nem a mi hegyünk, nem a mi utunk. A kezem szinte magától érinti meg a bal halántékomon lévő heget, amire egy ideje a zavar jelképeként tekintek. – Most csókolj meg! – Zavarban vagyok, pislogni sem merek. Csak állok, és hagyom, hogy Gale előrehajoljon, és egy pillanatra a számhoz nyomja a száját. Az arcomat fürkészi. – Mi jár a fejedben?

– Nem tudom – suttogom.

– Akkor ez most olyan, mintha egy részeggel csókolóznék. Nem is számít igazi csóknak – mondja Gale, és kiprésel magából egy nem túl meggyőző nevetést. Aztán felmarkol egy kupac gyújtóst, és a kezembe nyomja. Ettől hirtelen magamhoz térek.

– Honnan tudod? – kérdezem, leginkább azért, hogy a zavaromat leplezzem. – Talán csókolóztál már részegen? – Kevés olyan csaj volt a Tizenkettedik Körzetben, akit Gale ne csókolhatott volna meg, ha akar. Biztos volt is jó pár jelentkező. Eddig még soha nem gondolkodtam ezen. Gale a fejét rázza.

– Nem. De azért nem nehéz elképzelni, hogy milyen lehet.

– Szóval, még sosem csókolóztál senkivel? – kérdezem.

– Nem ezt mondtam – feleli Gale. – Tizenkettő voltál, amikor először találkoztunk. És mellesleg elég nehéz eset. Nem csak arról szólt az életem, hogy veled vadászgassak – mondja, miközben összeszed egy újabb adag gyújtóst. Most már tényleg kíváncsi vagyok.

– Kivel csókolóztál? És hol?

– Túl sokan voltak, nem emlékszem mindenkire. A suli mögött, a salakhányón, egy csomó helyen – sorolja. Hitetlenkedve forgatom a szemem.

– Na és mivel keltettem fel a figyelmedet? Mikor lettem különleges? Amikor elszállítottak a Kapitóliumba?

– Nem. Úgy fél évvel azelőtt. Szilveszter után. A Zugban voltunk, és éppen Greasy Sae moslékját tömtük magunkba. Darius húzta az agyadat, azt mondta, hogy ad egy csókot egy nyúlért cserébe. Akkor döbbentem rá, hogy... engem ez baromira idegesít – meséli Gale.

Emlékszem arra a napra. Csípős hideg volt, és már négykor besötétedett. Napközben az erdőben vadásztunk, de a sűrű hóesés miatt vissza kellett mennünk a városba. A Zug zsúfolásig tömve volt a rossz idő elől menedéket kereső emberekkel. Greasy Sae vadkutyacsontból főzött levese – amelyhez az alapanyagot egy héttel korábban mi ejtettük el – még a szokásos, nem kifejezetten magas színvonalat sem ütötte meg. De legalább forró volt, én pedig egy szempillantás alatt belapátoltam Greasy Sae bódéjának pultján törökülésben. Darius a bódénak támaszkodott, és a copfom végével megcsiklandozta az arcomat, de aztán jó erősen rácsaptam a kezére. Arról magyarázott, hogy az ő csókja simán megér egy, sőt, akár két nyulat is, mivel köztudott, hogy a vörös hajú emberek a legnagyobb macsók. Mi jót nevettünk rajta Greasy Saevel. Tiszta röhej volt a fickó, viszont baromi kitartó. Sorra mutogatta a nőket a Zugban, akikről azt állította, hogy egy nyúlért cserébe egy csóknál sokkal, de sokkal többet megengedtek neki. „Látod ott, azt a zöld sálas nőcit? Rajta, kérdezd csak meg. Ha mindenképpen szükséged van referenciára.” De hol van már a hely és nap, ahol és amikor ez történt?

– Darius csak hülyéskedett – mondom.

– Lehet. De te lennél az utolsó, akinek leesne, ha mégsem – mondja Gale. – Gondolj csak Peetára. Vagy rám. Vagy akár Finnickre. Már kezdtem aggódni, hogy kivetette rád a hálóját, de úgy látszik, végre helyre zökkent az agya.

– Nem ismered Finnicket, ha azt hiszed, belém tudna szeretni – mondom. Gale vállat von.

– Tudom, mennyire el volt keseredve. Az elkeseredett emberek minden őrültségre képesek.

Nehezen tudom elhinni, hogy ez a célzás nem nekem szólt.

Másnap kora reggel összehívnak egy tanácskozást, hogy megvitassák, hogyan lehetne „feltörni” a Diót. Engem is meghívnak, bár fogalmam sincs, minek. Megpróbálom messzire elkerülni a tárgyalóasztalt, és az idő nagy részében az ablak széles könyöklőjén ücsörgök, ahonnan remek kilátás nyílik a szóban forgó hegyre. A Második Körzet parancsnoka, egy Lyme nevű, középkorú nő virtuális kirándulásra visz bennünket, hogy bemutassa, hogyan néz ki belülről a Dió, milyen az erődítményrendszere, majd felsorolja az elfoglalására indított és kudarcba fulladt kísérleteket. Amióta itt vagyok, többször összefutottam már ezzel a nővel, és nem hagy nyugodni a gondolat, hogy korábban is láttam már valahol. Mondjuk, nem egy hétköznapi jelenség: száznyolcvan centi magas és tiszta izom. De csak akkor esik le, hogy kicsoda is valójában, amikor levetítenek egy rövid bejátszást, amin Lyme rohamra vezeti az alakulatát a Dió főkapuja ellen. Lyme, a Második Körzet kiválasztottja nagyjából egy generációval előttem aratott győzelmet az Éhezők Viadalán. Amikor a Nagy Mészárlásra készültünk, Effie elküldte nekünk a Lyme-ről összegyűjtött felvételeket. Lehet, hogy az évek során láttam őt a tévében a viadal közvetítésein, bár – ha láttam is – valószínűleg nem tett rám túl mély benyomást. Biztosan igyekezett háttérben maradni. Mióta kiderült, hogyan bántak Finnickkel és Haymitchcsel a győzelmük után, egyből az jut eszembe, mit művelhetett a Kapitólium Lyme-mal a viadalt követően.

Miután Lyme befejezi a prezentációját, az agytrösztök elkezdik kérdésekkel bombázni. Telnek-múlnak az órák, elérkezik az ebédidő, aztán elmúlik, és közben mindenki azon töri a fejét, hogyan lehetne valami egyszerű, de hatásos módszerrel elfoglalni a Diót. Beetee úgy gondolja, fel tudja törni a számitógépes rendszerüket, és szóba kerül, hogy akcióba léphetne a beépített kémek egy része, de senki sem áll elő semmi forradalmi ötlettel. Délután egyre többször szóba kerül, hogy vissza kellene térni az eddigi taktikához, vagyis meg kellene rohamozni a bejáratokat. Látom, hogy Lyme-nak ez egyáltalán nincs ínyére, és egyre idegesebb lesz. Nem csoda, hiszen annyiszor és annyiféleképpen sültek már fel ezzel a módszerrel, és rengeteg katonája odaveszett a rohamokban. Végül nem bírja tovább, kifakad:

– Nagyon remélem, hogy a következő ember, aki azt javasolja, hogy rohamozzuk meg a kapukat, valami igazán zseniális ötlettel áll majd elő, mert az biztos, hogy nem én, hanem ő fogja vezetni a támadást!

Gale túl izgága ahhoz, hogy néhány óránál többet üljön az asztalnál, hol fel-alá járkál, hol leül mellém a könyöklőre. Nem vitatkozik Lyme-mal, elfogadta, hogy rohammal nem lehet bevenni a kapukat. Egyszer sem szólt

bele a vitába. Az utolsó egy órában csendben ült, a homlokát ráncolva töprengett, és az ablakon keresztül bámulta a Diót. A Lyme ultimátumát követő síri csendben mégis megszólal:

– Feltétlenül el kell foglalnunk a Diót? Nem elég, ha megbénítjuk?

– Már az is előrelépés lenne – állapítja meg Beetee. – De nem fejtenéd ki, hogy mire gondolsz?

– Képzeljük el, hogy a Dió egy vadkutyacsalád odúja – folytatja Gale. – Kizárt, hogy oda erővel be tudjunk jutni. Így aztán két lehetőség marad: vagy elzárod a kutyák menekülési útvonalát, vagy megpróbálod kifüstölni őket.

– A kapuk bombázásával már próbálkoztunk – mondja Lyme. – De mivel mélyen a sziklában vannak, nem lehet komoly károkat okozni bennük.

– Nem erre gondoltam – mondja Gale –, hanem arra, hogy kihasználhatnánk a hegyet. – Beetee feláll, és csatlakozik Gale-hez az ablaknál. Csálé szemüvegén keresztül kikukucskál az ablakon. – Látod azokat az árkokat a hegy oldalában?

– Igen, gleccservölgyek – motyogja Beetee a bajusza alatt. – Elég macerás. Alaposan meg kell tervezni a robbanások sorrendjét, és ha egyszer elindul a kőgörgeteg, nem tudjuk megállítani.

– Ha nem az a célunk, hogy elfoglaljuk a Diót, ha elég, hogy megbénítjuk, nem is kell közbeavatkoznunk – magyarázza Gale.

– Szóval azt javasolja, hogy indítsunk lavinákat, és torlaszoljuk el a bejáratokat? – kérdezi Lyme.

– Pontosan – vágja rá Gale. – Ejtsük csapdába az ellenséget, és vágjuk el az utánpótlástól. Intézzük el, hogy ne tudják bevetésre küldeni a légpárnásaikat.

Miközben a többiek a tervet mérlegelik, Boggs végiglapoz egy nagy paksaméta fénymásolt tervrajzot a Dióról, majd a homlokát ráncolva így szól:

– Benne van a pakliban, hogy mindenki meghal, aki bent van. Nézd meg a szellőzőrendszert. A legnagyobb jóindulattal is csak kezdetlegesnek mondható. Az egész arra épül, hogy levegőt szivattyúznak be a hegy két oldaláról. Ha elzárjuk ezeket a kürtőket, mindenki megfullad.

– De a térre vezető vasúti alagúton ki tudnak menekülni – mondja Beetee.

– Csak akkor, ha nem robbantjuk fel – vakkantja Gale nyersen. A szándéka most már világos, teljesen világos. Esze ágában sincs megkímélni a Dióban dolgozó emberek életét. Nem áll érdekében, hogy élve fogja el a zsákmányt, mert nem lesz rá szüksége a későbbiekben. Ez itt most Gale egyik gyilkos kelepcéje.

15

Lassan mindenkinek leesik a teremben, hogy milyen következményekkel járhat Gale terve. A jelenlévők arcáról nem nehéz leolvasni a véleményeket. Az örömtől az aggodalomig, a szomorúságtól az elégedettségig terjed a skála.

– A munkások többsége a Második Körzet állampolgára – állapítja meg Beetee közömbösen.

– És akkor mi van? – csattan fel Gale. – Többé már úgysem bízhatunk bennünk.

– Nem adhatunk esélyt nekik, hogy letehessék a fegyvert? – veti fel Lyme.

– Hát, ami azt illeti, mi sem részesültünk ebben a kegyben, amikor gyújtóbombákkal porig égették a Tizenkettedik Körzetet, de hát, errefelé az emberek mintha sokkal meghittebb viszonyt ápolnának a Kapitóliummal – jegyzi meg Gale. Ahogy elnézem, Lyme legszívesebben itt, helyben lepuffantaná, de minimum lecsapná, mint a taxiórát. Valószínűleg nagy eséllyel szállna ringbe, figyelembe véve, milyen kiképzést kapott. De úgy látszik, Gale-t csak felbosszantja Lyme dühe, mert kiabálni kezd. – Tehetetlenül kellett végignéznünk, ahogy kisgyerekek halnak meg a lángokban.

Muszáj becsuknom a szemem egy pillanatra, ahogy az emlékképek felvillannak előttem. Gale eléri a kívánt hatást: azt akarom, hogy a hegy mélyén lakók mind egy szálig elpusztuljanak. Már készülök, hogy ezt elmondjam, amikor... rájövök, hogy én csak egy lány vagyok a Tizenkettedik Körzetből. Nem Snow elnök. Nem tehetek róla, de nem vagyok képes a biztos halálba küldeni senkit. Pedig Gale éppen ezt javasolja.

– Gale – mondom, és a karját megfogva nyugodt hangon próbálok érvelni. – A Dió egy régi bánya. Ha megcsináljuk, amit mondasz, az olyan lenne, mintha egy súlyos bányaomlást idéznénk elő. – Ezek a szavak bárkit elgondolkodtatnának a terv helyességéről, aki a Tizenkettedik Körzetből származik.

– De nem végezne velük olyan gyorsan, mint az a bányaomlás, ami elvitte az apáinkat – vág vissza Gale. – Talán azzal van bajod, hogy az ellenségeinknek néhány órán át szembe kell nézniük a ténnyel, hogy meg fognak halni, és nem egy szempillantás alatt tépik cafatokra őket a bombák?

A régi szép időkben, amikor csak két, a Tizenkettedik Körzet erdeiben vadászgató kölyök voltunk, Gale ennél sokkal borzalmasabb dolgokat is mondott. De azok pusztán szavak voltak. Most, arra készülve, hogy az elméletet átültetjük a gyakorlatba, a szavak tettekké válnak, amelyeket többé nem lehet meg nem történtté tenni.

– Nem tudhatod, hogyan kerültek a Dióba ezek az emberek a Második Körzetből – érvelek. – Talán erőszakkal hurcolták oda őket. Talán akaratuk ellenére tartják fogva őket. És köztük vannak a kémeink is. Őket is meg akarod ölni?

– Igen, feláldoznám őket, ha így végezni lehetne a többivel – vág vissza Gale. – És ha kém lennék, és odabent lennék, azt mondanám: „Jöjjön a lavina!”

Tudom, hogy komolyan gondolja, amit mond. Gale simán feláldozná az életét az ügy érdekében, ehhez nem fér semmi kétség. Talán mi is ezt tennénk, ha kémek volnánk, és választás elé állítanának bennünket. Én legalábbis azt hiszem, hogy bevállalnám. De akkor is kegyetlenség ebben a kérdésben mások – és a szeretteik – helyett dönteni.

– Azt mondtad, két opció közül választhatunk – veszi át a szót Boggs. – Csapdába ejtjük vagy kifüstöljük őket. Azt javaslom, indítsuk el a lavinát, de egyelőre hagyjuk békén a vasúti alagutat. Akkor az emberek kimenekülhetnek a térre, ahol várni fogjuk őket.

– Remélem, állig felfegyverkezve – mondja Gale. – Mert abban biztosak lehetünk, hogy ők nem üres kézzel jönnek.

– Igen, állig felfegyverkezve várjuk őket – bólint Boggs. – És foglyul ejtünk mindenkit.

– Azt hiszem, itt az idő, hogy felvegyük a kapcsolatot a Tizenharmadikkal – javasolja Beetee. – Derítsük ki, mit szól a tervhez Coin elnök.

– Tuti, hogy el akarja torlaszolni az alagutat – mondja Gale, és látom rajta, hogy ez szilárd meggyőződése.

– Igen, szerintem is ez tűnik a legvalószínűbbnek – ért vele egyet Beetee.

– De tudod, az a helyzet, hogy Peetának igaza volt néhány dologban. Például azzal kapcsolatban, hogy ha így folytatjuk, előbb-utóbb kipusztítjuk saját magunkat. Számolgattam kicsit. Megnéztem, körülbelül mekkora a halálos áldozatok és a sebesültek várható száma... Arra jutottam, hogy mindenképpen érdemes volna alaposabban megbeszélni a dolgokat – magyarázza Beetee.

A megbeszélésre csak kevesen kapnak meghívást. Gale-t és engem – a résztvevők többségével együtt – elengednek. Elviszem vadászni, hogy le tudja ereszteni kicsit a gőzt, de Gale-nek nincs kedve dumálni a megbeszélésen elhangzottakról. Talán mert megorrolt rám, amiért nem támogattam feltétel nélkül a lavinás tervét.

Lefolytatják a tárgyalást, meghozzák a döntést, és este már a fecsegőposzátás szerkómban, az íjammal a vállamon, a fülemben a rádióvevővel – ami Haymitchcsel köt össze, aki a Tizenharmadikban követi az eseményeket – várom, mikor adódik valami jó lehetőség, hogy felvegyünk egy újabb jelenetet a propagandafilmekhez. A Törvényszék tetején várakozunk, ahonnan jó rálátás nyílik a célpontra.

A légpárnásainkról eleinte nem nagyon akarnak tudomást venni a Dió parancsnokai, ami érthető is, hiszen eddig maximum annyi problémát jelentettek nekik, mint a mézescsupor körül zümmögő méhek. De a légicsapás első két hullámát követően – amelyek során a hegy magasabban fekvő területeire szórjuk a bombáinkat – már az ő érdeklődésüket is felkeltik a gépek. És mire a Kapitólium légvédelmi ütegei tüzelni kezdenek, már késő.

Gale terve felülmúl minden várakozást. Beeteenek igaza volt abban, hogy ha a lavinák egyszer elindulnak, nem lehet irányítani őket. A hegyoldal már alapból eléggé instabil, és a sorozatos robbanások tovább gyengítik a szerkezetét, úgyhogy egy idő után már szinte folyékonynak tűnik. A Dió hatalmas részei omlanak le a szemünk előtt, elpusztítva mindent, ami arra utal, hogy az ember valaha megvetette a lábát ezen a helyen. Szóhoz sem jutunk a döbbenettől. Aprónak és jelentéktelennek érezzük magunkat, ahogy a sziklák és a kövek mennydörgésszerű robajjal zúdulnak alá a völgybe, betemetve a kapukat. A törmelékhalmokból felszálló porfelhő még az eget is elfeketíti. És a Dió sírbolttá változik.

Elképzelem a poklot a hegy gyomrában. Vészkürtök visítanak. A lámpák vibrálva kihunynak. A levegő fojtogató kőporral lesz tele. Az emberek fejvesztve, egymást taposva próbálnak menekülni, de a kijáratokból, a folyosókból és a légaknákból föld és kő zúdul rájuk. Elektromos vezetékek szikráznak, mindenfelé tűz üt ki, a rengeteg törmeléktől a járatok áthatolhatatlan labirintussá változnak. Az emberek lökdösődve, egymást taszigálva, hangyák módjára tülekedve próbálnak menekülni, miközben a hegy lassan beomlik, azzal fenyegetve, hogy agyonnyomja őket.

– Katniss? – Haymitch hangját hallom a fülesből, de amikor válaszolni akarok, azon kapom magam, hogy mindkét kezemet a számra szorítom. – Katniss! – ismétli Haymitch.

Apa halálának napján a suliban ebédeltem, amikor a vészjelző szirénák felharsantak. Senki sem várta meg, hogy engedélyt kapjon a távozásra. Egy bányaomlás olyan eseménynek számított, amelyre az emberek ösztönösen reagáltak. Ilyenkor még a Kapitólium esetleges haragja sem tartotta vissza a körzet lakóit. Prim osztálytermébe rohantam. Még mindig előttem látom az aprócska, hétéves kislányt, ahogy sápadtan, de egyenes háttal ül a padjában, és a kezét összefonva pihenteti az asztal lapján. Várja, hogy mikor jövök már érte, hiszen megígértem neki, ha valaha megszólalnak a szirénák, azonnal ott leszek. Felpattan a székéből, és belekapaszkodik a kabátom ujjába, aztán átvergődünk az utcákra tóduló emberek tömegén, akik mind a bánya bejáratához igyekeznek. Ahogy odaérünk, meglátjuk, hogy anya fogja a kötél egyik végét, amit azért feszítettek ki, hogy távol tartsák a tömeget. Visszatekintve azt hiszem, már akkor tudnom kellett volna, hogy komoly a baj. Miért mi kerestük anyát, amikor normális esetben pont fordítva kellett volna lennie?

A liftek csikorogva jártak le-fel, hogy minden forduló után koromtól és füsttől fekete bányászokat okádjanak ki magukból a napfényre. Minden újabb csoport érkezését megkönnyebbült kiáltások kísérték, ahogy a rokonok a kifeszített kötél alatt átbújva rohantak férjükhöz, feleségükhöz, gyerekeikhez, szüleikhez, testvéreikhez. A fagyos hidegben álltunk, miközben lassan besötétedett, s könnyű hó hintette be a földet. A liftek egyre lassabban jártak, és egyre kevesebb embert hoztak fel a mélyből. Letérdeltem a földre, és a salakba nyomtam a kezem. Bármit megtettem volna, hogy kiszabadítsam apát. Azt hiszem, a reménytelenség érzése nem lehet elviselhetetlenebb annál, mint amikor egy szeretted egy bánya mélyén reked. Körülötted sebesültek. Holttestek. Egész éjjel feszülten várakozol. Idegenek takarót terítenek rád. A kezedbe nyomnak egy bögre forró italt, amit nem iszol meg. Végül hajnalban megpillantod a bányaparancsnok gyászos arckifejezését, ami csak egyet jelenthet.

Te jó ég, mit tettünk?

– Katniss? Válaszolj már! Ott vagy? – Haymitch ebben a percben valószínűleg azt fontolgatja, hogy legközelebb felszerelteti rám a „fejbéklyót”.

– Igen – felelem, és karjaim erőtlenül lógnak az oldalamon.

– Menj be az épületbe! Nehogy véletlenül a Kapitólium ellentámadást indítson a maradék légpárnásaival – adja ki az utasítást Haymitch.

– Igen – ismétlem. A tetőn tartózkodók, leszámítva a gépfegyvereket kezelő katonákat, elindulnak befelé. Lemegyek a lépcsőn, a kezemmel végigsimítom a makulátlan fehér márványfalakat. Olyan hidegek és gyönyörűek. Még a Kapitóliumban sincs semmi, ami pompa tekintetében felvehetné a versenyt ezzel a régi épülettel. De a felszín csalóka: csak a húsomat akarja, a testem melegét szívja el. A kő ellen nincs esélye az embernek.

Leülök a hatalmas előcsarnokban, a gigantikus oszlopok tövébe. A főbejárat nyitva, látom az ajtókon túl elterülő, fehér márvánnyal borított óriási térséget, amely a tér lépcsőihez vezet. Eszembe jut, milyen rosszul voltam aznap, mikor Peetával ott álltunk a téren, hogy fogadjuk a viadalon aratott győzelmünkért járó gratulációkat. A Győzelmi Körút teljesen lestrapált bennünket. Elvileg az lett volna a feladatom, hogy megnyugtassam a körzetek lakóit, de csúnyán felsültem. Ráadásul szembe kellett néznem Clove és Cato emlékével. Utóbbi gyötrelmes és lassú halála – Catót szétmarcangolták a mutánsok az arénában – különösen mély nyomokat hagyott bennem.

Boggs guggol mellém, a bőre sápadtnak tűnik a félhomályban.

– Ugye tudod, hogy végül mégsem bombáztuk le a vasúti alagutat? Talán lesz, akinek sikerül kijutnia.

– Hogy lelőhessük, amikor kidugja a fejét az alagútból? – kérdezem.

– Ilyet csak akkor teszünk, ha nagyon muszáj – feleli Boggs – Beküldhetnénk vonatokat, hogy segítsünk evakuálni a sebesülteket – javaslom.

– Nem. Úgy döntöttünk, az alagutat meghagyjuk nekik. Hogy az összes járatot használhassák a kimenekítéshez – mondja Boggs. – Ráadásul így marad időnk, hogy a katonáinkat a térre vezényeljük.

Néhány órája a tér még senki földje volt, ott húzódott a lázadók és a Békeőrök közötti frontvonal. Amikor Coin rábólintott Gale tervére, a lázadók heves rohamot indítottak, és jó néhány háztömbbel visszaszorították a kapitóliumi egységeket, hogy a vasútállomás irányítása a mi kezünkben legyen, ha a Dió elesik. És a Dió elesett. Amiről addig álmodni sem mertek, valósággá vált. A túlélők a térre fognak menekülni. Hallom, ahogy megint felugatnak a gépfegyverek. Semmi kétség, a Békeőrök megpróbálnak bejutni a Dióba, hogy megmentsék bajtársaikat. A mi katonáinkat azért rendelték ide, hogy szükség esetén megállítsák őket.

– Nem fázol? – kérdezi Boggs. – Megnézem, hátha tudok szerezni neked takarót. – Mielőtt le tudnám állítani, felpattan és eltűnik. Nincs szükségem takaróra, még ha a márvány tovább szívja is a hőt a testemből.

– Katniss – szólal meg Haymitch a fülemben.

– Még mindig itt vagyok – mondom.

– Ma délután valami különös dolog történt Peetával. Gondoltam, biztosan érdekel – mondja. A „különös” nem jelent jót. Peeta állapota nem javul. De nincs más választásom, muszáj végighallgatnom Haymitchet. – Lejátszottuk neki azt a felvételt, amin A bitót énekled. Soha nem került adásba, úgyhogy a Kapitólium nem tudta felhasználni, amikor elterelték Peetát. Azt állítja, felismerte a dalt.

Egy ütemet kihagy a szívverésem. Aztán rájövök, hogy ennek is a vadászdarázs szérum az oka.

– Az lehetetlen, Haymitch. Soha nem énekeltem neki azt a dalt.

– Nem te. Az apád. Peeta hallotta énekelni őt egy nap, amikor bement a pékségbe üzletelni. Peeta még kicsi volt, úgy hat-hét éves lehetett, de mégis emlékszik – magyarázza Haymitch.

Hat-hét éves. Ez még akkor lehetett, mielőtt anya megtiltotta, hogy a dalt énekeljük. Még az is lehet, hogy éppen akkoriban tanultam meg.

– Én is ott voltam? – kérdezem.

– Nem hiszem – feleli Haymitch. – Legalábbis erről nem szól a fáma. De a lényeg, hogy végre sikerült olyan emléket előhozni, amihez valamilyen módon te is kapcsolódsz, és nem kapott tőle idegösszeomlást. Ez azért nagy előrelépés, Katniss.

Az apám. Mintha ma mindenhol ott lenne. A bányában haldoklik. Énekével bejut Peeta összezavarodott tudatába. Még Boggs tekintetében is az ő pillantását vélem felfedezni, amikor a vállamra teríti a takarót, nehogy megfázzak. Annyira hiányzik.

A fegyverropogás tovább erősödik. Aztán Gale rohan el mellettem a lázadók egy kisebb egységével. Látszik, alig várja, hogy belevethesse magát a harcba. Nem kértem, hogy csatlakozhassak a harcolókhoz – na, nem mintha engedték volna. Különben sem égek a vágytól, és amúgy sem bírná a gyomrom. Bárcsak itt lenne Peeta! A régi Peeta, mert ő világosan el tudná magyarázni, miért gonoszság hajtóvadászatot rendezni, amikor valaki – mindegy, hogy ki – megpróbál kikecmeregni egy hegy gyomrából. Vagy talán azért borít ki ez az egész, mert borzasztó, amin az utóbbi időben keresztülmentem? Elvégre háborúban állunk a Kapitóliummal, nem? És ez is csak egy lehetséges módja az ellenség elpusztításának.

Az éjszaka gyorsan leszáll. Hatalmas reflektorokkal világítják be a teret. Valószínűleg a vasútállomás épületében is teljes erővel világítanak az izzók. Még a tér túloldaláról is, onnan ahol én állok, kiválóan keresztül lehet látni a hosszú, keskeny épület homlokzatának táblaüvegén. Egy vonat, vagy akár egyetlen magányos ember érkezéséről sem lehetne lemaradni. De hiába telnek-múlnak az órák, senki sem bukkan elő az alagútból. Egyre nehezebb elképzelni, hogy bárki túlélhette a támadást.

Jóval éjfél után Cressida felcsíptet a ruhámra egy különleges mikrofont.

– Ez meg mire való? – kérdezem.

A magyarázatot Haymitchtől kapom meg.

– Tudom, hogy nem fogod szeretni, de muszáj lenne beszédet mondanod.

– Beszédet? – kérdezem, és máris görcsbe rándul a gyomrom.

– Mindent megírtunk előre, a fülesből fogod hallani a szöveget – próbál bátorságot önteni belém Haymitch. – Csak el kell ismételned, amit mondok. A helyzet az, hogy valószínűleg nem maradtak túlélők. Győztünk, de a harc még nem ért véget. Ezért arra gondoltunk, ha kiállnál a Törvényszék lépcsőjére, és elmondanád, hogy a Dió elesett, és hogy a Kapitólium a Második Körzetet is elveszítette, talán sikerülne meggyőznöd őket, hogy tegyék le a fegyvert.

A téren túl elterülő sötétséget fürkészem.

– Nem nagyon látom, hogy kit kellene meggyőznöm.

– Ezért kell a mikrofon – mondja Haymitch. – A hangodat a vészhelyzetekben használt tartalék audiorendszeren keresztül hallják majd, ahol van képernyő, ott látni is fognak.

Tudom, hogy a téren van néhány nagyméretű képernyő. A Győzelmi Körúton láttam őket. Akár még működhetne is a dolog, ha jó lennék az ilyesmiben. De nem vagyok. Amikor elkezdtük forgatni a propagandafilmeket, megpróbáltuk már ezt a módszert, de csúnyán felsültem.

– Sokak életét megmentheted, Katniss – fejezi be Haymitch.

– Rendben van. Megpróbálom – egyezek bele.

Furcsa a lépcső tetején állni fecsegőposzátás ruhában, bevilágítva, miközben a közönség, akihez a beszédet intézem, sehol sem látszik. Mintha a holdon lépnék fel.

– Essünk túl rajta gyorsan! – hallom Haymitch hangját. – Nem biztonságos ez a hely.

Miután a tévéstáb tagjai felállították speciális kameráikat a tér különböző pontjain, és jeleznek, hogy készen állnak, szólok Haymitchnek, hogy kezdhetünk. Aztán bekapcsolom a mikrofonomat, és hegyezem a fülemet. Haymitch beolvassa a beszéd első sorát. Ahogy elkezdem mondani a szöveget, rögtön megjelenik a képem a téren felállított hatalmas képernyők egyikén.

– Katniss Everdeen vagyok, és a Törvényszék épületének lépcsőjéről szólok a Második Körzet lakóihoz...

A két szerelvény dobhártyarepesztő csikorgással gurul be az állomásra, és fékez le egymás mellett. Ahogy az ajtók kinyílnak, a vagonokból emberek tódulnak a peronokra. Füstfelhő burkolja be őket, amelyet a hegy gyomrából hoztak magukkal. Biztosan sejtik, mi vár rájuk a téren, mert amint megáll a vonat, rögtön menedéket keresnek. Többen hasra vágják magukat a peronon, aztán egy golyózápor eloltja az állomás lámpáit. Felfegyverkezve érkeztek, ahogyan Gale jósolta, de rengeteg a sebesült. Az amúgy csendes éjszakai levegőbe időről időre fájdalomkiáltások hasítnak.

Lekapcsolják a Törvényszék lépcsőjét megvilágító reflektorokat. A félhomályban nagyobb biztonságban érzem magam. Ekkor valami megvilágítja az állomás épületét: az egyik szerelvényben lángok csapnak fel. Sűrű, fekete füst gomolyog az ablakok mögött. Mivel nem marad más választásuk, az emberek a térre özönlenek. Fuldokolnak a füsttől, de továbbra is dühödten hadonásznak a fegyvereikkel. A téren álló házak tetejét fürkészem. A lázadók mindegyiken egy-egy géppuskafészket állítottak fel. Holdfény csillan a fegyverek olajozott csövén.

Egy fiatal férfi botorkál ki az állomás épületéből, fél kézzel egy véres rongyot szorít az arcához, a másik kezében fegyver. Aztán ahogy arccal előre a földre bukik, meglátom a hátán az égésnyomokat, a vörös húst. Hirtelen nem az ellenséget látom benne, hanem egy bányakatasztrófa összeégett áldozatát.

Mire feleszmélek, már lefelé rohanok a lépcsőn, hogy segítsek neki.

– Állj! – üvöltöm a lázadóknak. – Ne lőjetek! – A szavaim visszhangoznak a téren és még azon is túl, mert a ruhámra csíptetett mikrofont nem kapcsoltam ki. – Állj! – Közben odaérek a fiatal férfihoz, de ahogy lehajolok, hogy segítsek neki, sikerül feltérdelnie, és a fejemnek szegezi a fegyverét.

Ösztönösen hátrálni kezdek, és az íjamat a fejem fölé emelve jelzem, hogy nem akarom bántani. A férfi most már két kézzel fogja a fegyverét. Az arcán rojtos szélű, mély seb éktelenkedik, a csúnya sérülést valószínűleg egy aláhulló kő okozta. Égő haj, hús– és benzinszagot áraszt. Látszik a tekintetén, hogy majd megőrül a fájdalomtól és a rettegéstől.

– Ne mozdulj! – suttogja Haymitch a fülembe. Követem a parancsát, közben eszembe jut, hogy ami most történik, azt valószínűleg az egész Második Körzet, sőt, feltehetőleg Panem minden lakója látja. A Fecsegőposzáta egy olyan férfi kénye-kedvének van kiszolgáltatva, akinek már nincs semmi veszítenivalója.

Alig értem, hogy mit mond.

– Egyetlen okot mondj, amiért nem kellene, hogy lelőjelek.

A világ megszűnik létezni. Csak mi ketten maradunk, én meg ez a szerencsétlen férfi. Miközben belenézek megtört szemébe, arra kér, mondjak egy okot, amiért életben hagyjon. Bizonyára ezer meg ezer okot kellene tudnom felsorolni, de végül csak annyit sikerül kinyögnöm:

– Nem tudok.

A logikusan következő lépés az lenne, hogy a fickó meghúzza a ravaszt. De moccanni sem bír a döbbenettől. Látom, hogyan erőlködik, hogy felfogja a szavaim értelmét. De közben én is összezavarodom, mert rájövök, hogy amit mondtam, teljesen igaz. Hirtelen véget ér a fellángolás, amely arra a nemes gesztusra sarkallt, hogy iderohanjak a tér túlsó végéből, és segítsek ennek az embernek. Úrrá lesz rajtam a kétségbeesés.

– Egyetlen okot sem tudok mondani. Ez a legnagyobb baj, nem igaz? – Leengedem az íjamat. – Mi felrobbantottuk a bányátokat. Ti porig égettétek a körzetemet. Minden okunk megvan, hogy végezzünk egymással. Rajta, csináljuk meg! Minek várjunk tovább? Szerezzünk örömet a Kapitóliumnak. Elegem van belőle, hogy nekem kell halomra gyilkolnom a rabszolgáit.

A földre dobom az íjamat, aztán még bele is rúgok egyet. Az íj végigcsúszik a kövön, és megakadt a térdeplő férfi lábában.

– Én nem vagyok a Kapitólium rabszolgája – motyogja.

– De én igen – mondom. – Ezért öltem meg Catót... És Cato ezért ölte meg Thresht... Thresh Clove-ot... És ezért próbált megölni Clove engem. Ez így megy körbe-körbe. És a végén ki lesz a győztes? Nem mi. Nem a körzetek. Hanem a Kapitólium. A végén mindig a Kapitólium arat győzelmet. Nekem viszont elegem van, hogy bábu legyek a piszkos játszmáikban.

Peeta. Az első viadal előestéjén a háztetőn. Peeta már azelőtt mindent megértett, hogy betette volna a lábát az arénába. Remélem, nézi az adást, és eszébe jut az az este. És talán megbocsát majd, amikor meghalok.

– Ne hagyd abba! – szólal meg Haymitch. – Meséld el nekik, milyen érzés volt végignézni, ahogyan összeomlott a hegy.

– Amikor ma este végignéztem, hogyan omlik le a hegy, arra gondoltam... arra gondoltam, hogy megint sikerült nekik. Megint rávettek, hogy megöljek egy csomó embert. De miért tettem? A Tizenkettedik és a Második Körzet sosem háborúskodott. Azt a háborút vívjuk, amit a Kapitólium robbantott ki. – A férfi értetlenül hunyorog rám. Letérdepelek elé, a hangom halk, de sürgető. – És ti miért harcoltok a lázadókkal? Miért harcoltok Lyme-mal, aki a győztesetek volt? Miért harcoltok egykori szomszédaitokkal? A rokonaitokkal?

– Nem tudom – feleli a férfi, de továbbra is a fejemnek szegezi a fegyverét.

Felállok, lassan körbefordulok, és így szólok a gépfegyveresekhez:

– És ti ott fenn, a tetőkön? Én egy bányászvárosból származom. Mióta szokás, hogy bányászok ilyen borzalmas halálra kárhoztassanak más bányászokat, és legyilkolják azokat, akiknek sikerül kimenekülniük a romok alól?

– Ki az igazi ellenségünk? – suttogja Haymitch.

– Ezek az emberek... – mutatok a téren szanaszét heverő testekre – nem az ellenségeitek! – Aztán a vasútállomás felé fordulok. – A lázadók nem az ellenségeitek! Nekünk egyetlen közös ellenségünk van: a Kapitólium! Itt a lehetőség, hogy véget vessünk a Kapitólium hatalmának, de ehhez a körzetek lakóinak össze kell fogniuk! – A kamerák rám szegeződnek, ahogy kinyújtom a kezem a férfi felé, a sebesültek felé, Panem bizonytalankodó lázadói felé. – Kérlek, csatlakozzatok hozzánk! – kiáltom. Szavaim a levegőben lógnak. A képernyőre pillantok. Titkon abban reménykedem, hogy a béke hulláma söpör végig a tömegen.

Helyette azt látom, hogy élő tévéadásban lelőnek.

16

– Örökké.

A morfling bódulatában Peeta ezt a szót suttogja, én pedig elindulok, hogy megkeressem. Egy áttetsző, fátyolszerű, lilás színű világban bolyongok, ahol minden puha és gömbölyű, és kevés a búvóhely. Felhőkön gázolok át, halvány nyomokat követek, az orromat fahéj és kapor illata csapja meg. Egyszer mintha megérintené Peeta az arcomat, én megpróbálom elkapni a kezét, de úgy foszlik szét az ujjaim között, mint a köd.

Amikor kezdek magamhoz térni a Tizenharmadik Körzet kórházának steril szobájában, eszembe jut minden. Eszembe jut az altatószirup, amelyet akkor kaptam, amikor felmásztam egy fára, hogy visszajussak a Tizenkettedik Körzetbe. Amíg ugyanis az erdőben vadászgattam, áram alá helyezték a védőkerítést, hogy ne tudjak visszajönni. Persze leestem, és csúnyán megsérültem. Peeta fektetett ágyba, én pedig arra kértem, hogy maradjon mellettem, amíg elalszom. Valamit a fülembe suttogott, de nem igazán fogtam fel. Úgy tűnik, az agyam egy része mégis elraktározta azt a szót, amely most előkúszott az álmaim mélyéről. – Örökké.

A morfling letompítja az ember érzéseit, így bánat helyett inkább csak ürességet érzek. Ez egy bozóttal benőtt völgy, ahol korábban mindenféle virágok nyíltak. Sajnos már nincsen elég morfling a véremben, így nem tudok megfeledkezni a testem bal oldalába nyilalló fájdalomról. Ott talált el a golyó. A kezemmel végigtapogatom a bordáimat borító vastag kötést, és azon töprengek, hogyan élhettem túl a támadást.

Nem az összeégett férfi lőtt rám, aki előttem térdelt a téren. Nem ő húzta meg a ravaszt, hanem valaki a tömegből. Olyan érzés volt, mintha oldalba vágtak volna egy kőtörő kalapáccsal. A lövedék becsapódása után a fegyverropogásra és a zűrzavarra emlékszem. Megpróbálok felülni, de csak egy nyögésre futja az erőmből.

Ekkor valaki hirtelen félrerántja az ágyakat elválasztó fehér függönyt. Johanna Mason bámul rám. Először megijedek, mert Johanna megtámadott az arénában, de aztán eszembe jut, hogy amit tett, azért tette, hogy megmentsen. Ez is a lázadók tervének a része volt. Persze ez nem jelenti, hogy Johanna nem néz le, nem vet meg engem. Talán csak a Kapitóliumnak tartogatott színjáték volt, ahogy velem bánt?

– Élek – nyögöm ki rekedten.

– Ne szívass, zsenikém – mondja Johanna, aztán odalép hozzám, leül az ágyamra. Fájdalom nyilall a mellkasomba. Johanna elvigyorodik, szemmel láthatólag tetszik neki, hogy ilyen ramaty állapotban lát. Rögtön vágom, hogy ez itt nem egy kellemes hangulatú baráti összejövetel lesz. – Még fájdogál kicsit? – Gyakorlott kézzel kirántja a morflingadagoló tűt a karomból, és belenyomja a könyökhajlatába erősített kis kanülbe. – Pár napja csökkenteni kezdték az adagomat. Kicsit parázom, nehogy én is olyan legyek, mint azok a morflingjunkie-k a Hatodikból. Amikor tiszta volt a levegő, nyúltam tőled egy kis cuccot. Gondoltam, nem fogsz haragudni.

Haragudni? Hogyan haragudhatnék Johannára, mikor Snow emberei kis híján halálra kínozták a Nagy Mészárlás után? Nincs alapom, hogy haragudjak rá, és ezt ő is jól tudja.

Kéjesen sóhajt, ahogy a morfling szétáramlik az ereiben.

– Talán nem is voltak olyan hülyék a Hatodikban. Üsd ki magad a cuccal, aztán fessél virágokat a testedre. Úgy egész elviselhető az élet. Nálunk legalábbis boldogabbnak tűntek.

Mióta eljöttem a Tizenharmadikból, Johanna felszedett pár kilót. Kopaszra borotvált fején újra nőni kezd a haj, elrejtve a hegek egy részét. De ha ennyire rá van csúszva a morflingra, hogy képes megcsapolni az adagomat, nyilván komoly fájdalmai lehetnek.

– Rám szabadítottak egy dilidokit. Mindennap beugrik hozzám. Elvileg az lenne a dolga, hogy segítsen, de majd pont egy ilyen fickó fog meggyógyítani, aki az egész életét ebben a nyúlüregben töltötte. Totál idióta. Minden kezelésen legalább hússzor elmondja, hogy ne féljek, biztonságban vagyok. – Elmosolyodom. Nagy marhaság ilyet mondani, főleg valakinek, aki már járt az arénában. Ki a franc veszi be ezt a dumát? Soha senki nem volt biztonságban sehol. – Veled mi a helyzet, Fecsegőposzáta? Te biztonságban érzed magad?

– Ó, igen. Legalábbis amíg le nem lőttek, nem paráztam – felelem.

– Ne már, hiszen nem is talált el a lövedék. Cinna gondoskodott róla, hogy ne tudjanak kárt tenni benned – mondja Johanna.

A fecsegőposzátás ruhába többrétegű páncélt rejtettek, de valami mégis történhetett, különben mitől fáj ennyire az oldalam?

– Talán nem törtek el a bordáim?

– De nem ám. Csak megzúzódtak kicsit. A lövedék megrepesztette a lépedet. Nem tudták rendbe hozni a dokik – magyarázza Johanna, és közben lemondóan legyint. – De ne aggódj, nincs is szükséged rá – folytatja. – Ha mégis, akkor szereznek neked egyet. Mindenki azon munkálkodik, hogy életben maradj.

– Ezért gyűlölsz ennyire? – kérdezem.

– Részben – ismeri el Johanna. – A féltékenység valóban szerepet játszik abban, hogy utállak. De az sokkal jobban irritál, hogy nagy kamu, amit művelsz. Ez a nyálas romantikázás meg drámázás, meg hogy az elesettek védelmezőjének szerepében tetszelegsz. Nem hiteles az alakításod. Persze tudom, hogy nem játszod meg magad, viszont ettől még elviselhetetlenebb az egész. És ezt most nyugodtan veheted személyes sértésnek.

– Jobb lett volna, ha te leszel a Fecsegőposzáta. Neked nem kellett volna adóvevőn keresztül súgni, hogy mit mondj.

– Ez igaz. De engem senki sem szeret – mondja Johanna.

– Megbíztak benned. Rád bízták, hogy kihozz az arénából – emlékezte tem. – És tartanak is tőled.

– Itt talán igen. De a Kapitóliumban tőled retteg mindenki. – Ekkor Gale lép be az ajtón, mire Johanna kirántja a karjából a morflingadagoló tűt, és gyorsan visszadugja a karomba. – Még szerencse, hogy az unokatesód nem fél tőlem – kacsint rám bizalmaskodva, aztán leugrik az ágyamról, és az ajtó felé indul. Amikor elmegy Gale mellett, a csípőjével meglöki a lábát. – Ugye, szépfiú, te nem félsz tőlem? – A folyosóról még halljuk távolodó nevetését.

Gale megfogja a kezem, mire én a homlokomat ráncolva rápillantok.

– Szétparázom magam – tátogja. Felnevetek, de a fájdalomtól megvonaglik az arcom. – Nyugi – suttogja, és az arcomat simogatja, amíg enyhül a fájdalmam. – Jó lenne, ha végre leszoknál róla, hogy állandóan belekeveredsz valami balhéba.

– Tudom – felelem. – De valaki felrobbantott egy hegyet.

Ahelyett, hogy elhúzódna tőlem, közelebb hajol. Az arcomat fürkészi.

– Kegyetlennek tartasz, ugye?

– Tudom, hogy nem vagy az. De akkor sem fogom azt mondani, hogy egyetértek azzal, amit csináltál – felelem, mire Gale ingerülten hátrahúzódik.

– De Katniss, most komolyan, mégis mi a különbség a között, hogy egy bányában végzel az ellenségeiddel, vagy leszeded a légpárnásaikat Beetee nyilaival? Hiszen a végeredmény ugyanaz.

– Nem tudom. De ne felejtsd el, hogy a Nyolcadikban megtámadtak bennünket. A kórházat bombázták – mondom.

– Igen, de azok a légpárnások a Második Körzetből szálltak fel – győzköd Gale. – Azzal, hogy leszedtük őket, megakadályoztuk, hogy további támadásokat indítsanak.

– De ez a gondolatmenet... Innen csak egy lépés, és ott tartunk, hogy bárkit bármikor meg lehet ölni. Sőt, a végén még kiderülne, hogy az is jogos, hogy gyerekeket küldenek az Éhezők Viadalára, mert így meg lehet fékezni a lázongó körzeteket – mondom.

– Igazságtalan vagy! – mordul rám Gale.

– Dehogy vagyok! – vágok vissza. – Bár lehet, hogy az arénában tett kiruccanások összezavarták a fejemet.

– Jól van. Veszekedni nagyon jól tudunk – mondja Gale. – Ez mindig jól ment nekünk. Ami talán nem is baj. De azért hadd súgjak neked valamit: elfoglaltuk a Második Körzetet.

– Tényleg? – Egy pillanatra fellángol bennem a diadalérzet. Aztán eszembe jutnak az emberek a téren. – Kitört a harc, miután meglőttek?

– Nem igazán. A Dióban dolgozó munkások a kapitóliumi katonák ellen fordultak. A lázadók nem avatkoztak közbe, csak álltak, és nézték, hogyan aprítják egymást – meséli Gale. – Ami azt illeti, az összecsapást az egész ország végignézte, de senki sem avatkozott közbe.

– Na persze, ehhez értenek a legjobban – jegyzem meg.

Az ember azt hinné, ha elveszti valamelyik fontosabb szervét, hetekig feküdnie kell, de számomra ismeretlen oknál fogva az orvosok rögtön azzal nyaggatnak, hogy keljek fel és mozogjak. Az első néhány napon – hiába nyomnak tele morflinggal – iszonyatos fájdalmak gyötörnek, amelyek aztán szerencsére jelentősen mérséklődnek. Persze a megzúzódott bordák még jó darabig sajognak, ez borítékolható. Johanna továbbra is rendszeresen megdézsmálja a morflingadagomat, aminek nem igazán örülök, de hagyom, hogy annyit vegyen, amennyit akar.

Mivel a téren történtek után rögtön halálhíremet keltették, amint kicsit jobban vagyok, beküldik a stábot, hogy lefilmezzenek a kórházi ágyban. Megmutatom a varrataimat és a jókora véraláfutásokat az oldalamon, aztán gratulálok a körzeteknek az egyesítésért vívott sikeres harcban. Végül üzenek a kapitóliumiaknak, hogy készüljenek, mert hamarosan indulunk.

Hogy minél gyorsabban felépüljek, mindennap sétálhatok egyet a föld felett. Egyik délután Plutarch csatlakozik hozzám, és beszámol a háború pillanatnyi állásáról. Most, hogy a Második Körzet is csatlakozott hozzánk, a lázadók végre kifújhatják kicsit magukat, a hadvezetés pedig átcsoportosíthatja az egységeket. Megerősítik az utánpótlásvonalakat, ellátják a sebesülteket, újraszervezik a csapatokat. A Kapitóliumot – csakúgy, mint a Sötétség Napjai idején a Tizenharmadik Körzetet – teljesen elvágták minden külső segítségtől, úgyhogy most az atomfegyvereivel próbálja sakkban tartani ellenségeit. A Kapitólium azonban – ellentétben a Tizenharmadikkal – nincs olyan helyzetben, hogy önerőből újraépítse magát, és önellátóvá váljon.

– Persze, eltengődnek még egy darabig valahogy – magyarázza Plutarch.

– Komoly vésztartalékokat halmozhattak fel, de a Tizenharmadik Körzet és a Kapitólium között az a legnagyobb különbség, hogy a lakosság mire számít. A Tizenharmadikban mindenki hozzá volt szokva a nehézségekhez, míg a Kapitólium lakói nem ismernek mást, csak a Panem et Circensest.

– Az meg mi? – A panem szót felismerem, de a többi halandzsának túnik.

– Ez egy több ezer éves latin szólás, amely egy Róma nevű városra vonatkozik – magyarázza Plutarch. – A Panem et Circenses az jelenti, kenyeret és cirkuszt, és egy Juvenalis nevű szatíraírótól származik, aki szerint, ha az embereknek van mivel megtömniük a hasukat, és gondoskodnak a szórakoztatásukról, feladják politikai nézeteiket, így könnyű féken tartani és irányítani őket.

Egyből a Kapitólium ugrik be. A rengeteg kaja. Meg a szórakoztatásukra kitalált legfontosabb esemény, az Éhezők Viadala.

– Szóval erre kellenek a körzetek. Hogy ellássák a Kapitóliumot kenyérrel és cirkusszal.

– Igen. És amíg nem volt fennakadás az ellátással, a Kapitólium vidáman irányítani tudta kis birodalmát. Most azonban egyiket sem tudja megadni a lakóinak. Legalábbis nem a megszokott mennyiségben és színvonalon – magyarázza Plutarch. – Mi viszont jól állunk kajával, és hamarosan levezényelek egy olyan pompás propagandafilmet, amely garantált szórakozást ígér mindenkinek. Elvégre az esküvőket mindenki imádja.

Földbe gyökerezik a lábam a döbbenettől. Már a gondolattól rosszul vagyok. Hogy jut eszébe ilyen perverz ötlet? Minek akarja megrendezni az esküvőnket Peetával? Hiszen még az ablakon keresztül sem mertem megnézni Peetát, mióta visszahoztak. Még azt is kikötöttem, hogy csak Haymitch számolhat be nekem az állapotáról. Ő pedig nem valami bőbeszédű. Csak annyit tudok, hogy mindenféle módszerekkel próbálkoznak, de valószínűleg sosem fognak olyan eljárást találni, amivel meg lehet gyógyítani. Erre most azt akarják, hogy egy propagandafilm kedvéért házasodjunk össze?

Szerencsére Plutarch azonnal kapcsol, és gyorsan megnyugtat.

– Ó, nem, Katniss. Nem te fogsz házasodni. Finnicknek és Annie-nek lesz esküvője. Tőled nem várunk mást, csak gyere el, és tégy úgy, mintha örülnél nekik.

– Ezt nem kell tettetnem, Plutarch – mondom.

A következő néhány napban mindenki a nagy esemény szervezésével foglalkozik. Az esküvő élesen rávilágít a Kapitólium és a Tizenharmadik Körzet különbségeire. Míg Coin az esküvő szó alatt azt érti, hogy két ember aláírja a házassági szerződést, és új lakófülkét utalnak ki számukra, addig Plutarch háromnapos dínomdánomot vizionál, több száz elegánsan kiöltözött vendéggel. Elég jól szórakozom azon, ahogy megpróbálnak dűlőre jutni a részletekkel kapcsolatban. Plutarchnak minden egyes vendégért, minden hangjegyért keményen meg kell küzdenie. Miután Coin megvétózza a vacsorát, a bulit és az alkoholfogyasztást, Plutarch így kiált:

– De mi értelme propagandafilmet forgatni, ha senki sem mulat?

Nem könnyű feladat egy kapitóliumi Játékmestert mértékletességre bírni, de a Tizenharmadik Körzetben – ahol gyakorlatilag nem ismerik a szabadnap fogalmát – már egy kisebb ünnepség is nagy izgalmat kelt.

Amikor bejelentik, hogy gyerekeket keresnek az esküvői kórusba, amely a Negyedik Körzet híres nászdalát adja elő, gyakorlatilag minden kislány és kisfiú jelentkezik. De nincs hiány önként jelentkezőkben akkor sem, amikor a terem feldíszítéséhez keresnek segítséget. Az étkezdében az emberek izgatottan diskurálnak a nagy eseményről.

Talán többről van szó, mint csupán az ünnepségről. Talán azért ilyen lelkes mindenki, mert iszonyatosan ki vagyunk már éhezve, hogy végre valami jó történjen velünk, hogy részesei lehessünk valami szép dolognak. Valószínűleg ez a magyarázat arra is, hogy – miután Plutarch kiborul, hogy mit fog viselni a menyasszony az esküvőn – önként jelentkezem, hogy szívesen elviszem Annie-t a Tizenkettedikbe, a házunkba, ahol Cinna egy rakás estélyi ruhát hagyott az egyik földszinti szobában. A menyasszonyi ruháimat, amelyeket Cinna saját kezűleg tervezett, mind visszavitték a Kapitóliumba, de a Győzelmi Körúton viseltek közül megmaradt néhány ruha. Elég fura Annie-vel nyomulni, mert azonkívül, hogy Finnick szereti, és mindenki bolondnak tartja, gyakorlatilag semmit sem tudok róla. A repülőúton azonban kiderül, hogy Annie nem is annyira dilis, inkább csak labilis. Beszélgetés közben néha minden ok nélkül felnevet, máskor meg elveszíti a fonalat, és úgy tűnik, azt sem tudja, hol van. Zöld szemét olyan elszántan tudja egy pontra szegezni, hogy többször azon kapom magam, hogy megpróbálom kivenni, vajon mit néz az üres levegőben. Néha minden előzmény nélkül a fülére tapasztja a kezét, mintha ki akarna zárni a tudatából valami kínzó hangot. Rendben van, elismerem, elég fura a csaj, de Finnick odavan érte, és nekem ennyi elég.

Engedélyt kapok, hogy az előkészítő csapat is velünk tartson a Tizenkettedikbe, így aztán nem nyomaszt a teher, hogy nekem kell kiválasztanom Annie ruháját. Amikor kinyitom a szekrényt, mindnyájan elhallgatunk. A ruhák és kelmék rengetegében nagyon erőssé válik Cinna jelenléte. Aztán Octavia térdre veti magát, végigsimítja az arcát az egyik szoknya szegélyével, és sírva fakad.

– Olyan rég láttam már valami szépet – szipogja megrendülten.

Bár Coin elnök túl extravagánsnak, Plutarch pedig túl hétköznapinak találja, az esküvő osztatlan sikert arat az emberek körében. A háromszáz szerencsés vendég – akit a Tizenharmadik lakói és a menekültek közül választottak ki – a szokásos szürke öltözetet viseli, a dekorációt megsárgult levelekből készítik, a zenét a gyerekkórus mellett egy magányos hegedűs szolgáltatja, akinek a hangszerével együtt sikerült elmenekülnie a Tizenkettedikből. Vagyis kapitóliumi mércével mérve túl egyszerű és szerény a rendezvény, de ez szemmel láthatólag senkit sem zavar, mert az ifjú pár szépsége minden mást háttérbe szorít. Nem a kölcsönbe kapott gyönyörű holmik miatt tündökölnek – Annie-n az a zöld bársonyruha van, amelyet az Ötödik Körzetben viseltem, Finnick pedig Peeta egyik öltönyében feszít –, bár meg kell hagyni, a cuccok elég dögösek. A két főszereplő valószínűleg álmában sem gondolta, hogy egyszer elérkezik ez a nap. Boldogságtól sugárzó arcuk minden mást háttérbe szorít. A ceremóniát Dalton vezényli le, a marhatenyésztő a Tizedik Körzetből. Bár ő csak a Tizedik Körzet házassági esküjét ismeri, azért sikeresen beépítenek néhány, a Negyedik Körzetre jellemző egyedi mozzanatot. Például amikor a házassági fogadalmat elmondják, egy hosszú fűszálakból font halászhálót borítnak a párra, aztán sós vízzel bekenik egymás száját, és elénekelnek egy ősi nászdalt, amelyben a házasságot hosszú tengeri úthoz hasonlítják.

Nem, nincs szükség rá, hogy tettessem, milyen boldog vagyok.

A pár egy csókkal megpecsételi az egymásnak fogadott örök hűséget, a vendégek megéljenzik őket, és almaborral koccintanak az egészségükre, majd a hegedűs húzni kezdi a talpalávalót. Mindenki, aki a Tizenkettedik Körzetből jött, felkapja a fejét. Lehet, hogy a miénk volt a legkisebb és legcsóróbb körzet Panemben, azt viszont senki sem vitathatja, hogy mi tudjuk ropni a legjobban. A hivatalos programban semmi sem volt betervezve erre az időpontra, de Plutarch – aki a vezérlőteremből irányítja a filmfelvételt – egyáltalán nem ellenkezik. A következő pillanatban Greasy Sae megragadja Gale karját, berántja magával a terem közepére, s megállnak egymással szemben. Többen követik a példájukat, és csatlakoznak a pároshoz. Két sort alkotnak, és már kezdődik is a tánc.

A táncparkett egyik szélén állok, és ritmusra tapsolok, amikor egy csontos kéz belecsíp a karomba. Johanna áll mögöttem, és mogorván néz.

– Ugye, nem akarod kihagyni ezt a remek alkalmat, hogy megmutasd Snow-nak, milyen jól táncolsz? – Igaza van. Mi bizonyítaná ékesebben a győzelmünket, mint egy boldog Fecsegőposzáta, aki a zene ritmusára ropja? Megtalálom Primet a tömegben. Mivel a hosszú, téli estéken rengeteget gyakoroltunk együtt, összeszokott páros benyomását keltjük. Miután megnyugtatom, hogy nem kell aggódnia a bordáim miatt, gyorsan elfoglaljuk a helyünket a sorban. Ugyan az oldalam fáj még, de a gondolat, hogy Snow látja, amint a húgommal táncolok, minden kellemetlenséget feledtet velem.

A tánc valósággal átváltoztat bennünket. Megtanítjuk a vendégeknek a lépéseket. A menyasszony és a vőlegény tiszteletére betanítunk nekik egy különleges figurát is. Egymás kezét fogva hatalmas kört formálunk, aztán pörögni kezdünk, és a résztvevők büszkén mutogathatják, milyen ügyesen tudják emelgetni a lábukat. Az emberek már nagyon rég nem bolondoztak vagy viccelődtek, nem történt velük semmi vidám dolog. A mulatság hajnalig nem érne véget, ha Plutarch nem tervezett volna be egy záróeseményt a propagandafilmjébe. Valamit, amiről még nekem sem szóltak előre. Bár ez érthető, hiszen meglepetésnek szánta.

Négy ember egy hatalmas esküvői tortát gurít be a terembe az egyik oldalsó ajtón. A vendégsereg utat enged a káprázatos kreálmánynak: a cukormázból készült kékeszöld tarajos hullámok közt halak, vitorlások, fókák és tengeri növények serege úszik. Keresztülverekszem magam a tömegen, hogy közelebbről is meggyőződjek arról, amit már első pillantásra megsejtek. Annie ruháján a hímzés minden kétséget kizáróan Cinna keze munkája, a tortát díszítő, cukormázzal bevont virágokat pedig egészen biztos, hogy Peeta készítette.

Lehet, hogy ez mások szemében elhanyagolható apróságnak tűnik, nekem viszont sok mindent elárul. Többek között, hogy Haymitch egy csomó mindent elhallgatott előlem. A fiú, aki legutóbbi találkozásunkkor még üvöltve próbálta kitépni magát a végtagjait leszorító szíjakból, sosem lett volna képes elkészíteni ezeket a tortadíszeket. Nem tudott volna eleggé összpontosítani, hogy remegő kezével ilyen tökéletes ajándékot tervezzen és készítsen Annie és Finnick számára. Haymitch, mintha számított volna a reakciómra, azonnal ott terem mellettem.

– Azt hiszem, itt az idő, hogy beszélgessünk egyet – mondja.

Odakint a folyosón, a kameráktól távol megkérdezem:

– Mi történik vele?

Haymitch a fejét rázza.

– Nem tudom. Senki sem tudja. Időnként mintha teljesen magánál lenne, máskor meg – látszólag minden különösebb ok nélkül – teljesen elborul az agya. A tortakészítés afféle terápia volt számára. Napokig dolgozott a díszeken, közben teljesen normálisnak tűnt... Majdnem olyan volt, mint régen.

– Szóval, akkor hamarosan kiengedik? – kérdezem, de már a gondolattól is a frász tör ki.

– Á, dehogy. Továbbra is szigorú őrizet alatt tartjuk. Nem hagyhatja el a szobáját. De beszéltem vele – mondja Haymitch.

– Személyesen? – kérdezem. – És nem borult ki?

– Nem. Dühös volt rám, de olyan dolgok miatt, amiket én is jogosnak tartok. A szememre vetette, hogy nem avattam be a lázadók tervébe, meg ilyesmi. – Haymitch egy pillanatra elhallgat, mintha most döntene el valamit magában. – Azt mondta, szeretne találkozni veled.

Úgy érzem, mintha egy cukormáz vitorláson állnék, amelyet a kékeszöld hullámok ide-oda dobálnak, és a fedélzet iszonyatosan billeg a talpam alatt. Megtámaszkodom a falban, nehogy elvágódjak. Ez a fordulat nem szerepelt a terveimben. Amikor a Másodikban voltam, végleg lemondtam Peetáról. Úgy volt, hogy utána elmegyek a Kapitóliumba, megölöm Snow-t, aztán végzek magammal. A lövés elvileg csak átmeneti nehézségeket okozott. Nem lett volna szabad meghallanom Haymitch szavait. „Azt mondta, szeretne találkozni veled.” Most már nem tehetek úgy, mintha nem hallottam volna őket.

Éjfélkor Peeta cellájának ajtaja előtt állok. Pontosabban a kórterme előtt Meg kell várnunk, hogy Plutarch befejezze az esküvőn felvett anyag utómunkálatait. Bár azt mondta, nagyon sajnálja, hogy elmaradt az igazi ereszd el a hajamat, azért egész elégedettnek tűnt.

– Van egy nagy előnye annak, hogy a Kapitólium hosszú éveken át teljesen elhanyagolta a Tizenkettedik Körzetet. Nem sikerült kiölni belőletek a spontaneitást. A közönség imádni fogja ezt a táncolós dolgot. Olyan ez, mint amikor Peeta bejelentette, hogy szerelmes beléd, vagy amikor azt a trükköt csináltad a mérges bogyókkal. Ilyennek kell lennie egy jó tévéműsornak.

Nagyon szeretnék kettesben találkozni Peetával, de az orvosok már összegyűltek a speciális ablak mögött, ceruzával és csiptetős jegyzettartóval a kezükben. Amikor a fülesben meghallom Haymitch hangját, hogy indulhatok, lassan benyitok a szobába.

Peeta azonnal rám szegezi kék szemét. A kezeit három-három szíj szorítja le, és egy gyógyszeradagoló csövet kötöttek bele az egyik karjába, hogy szükség esetén azonnal ki tudják ütni valami erős nyugtatóval. Peeta nem akar kiszabadulni, de olyan gyanakvóan méreget, mintha még mindig nem zárta volna ki teljesen a lehetőségét annak, hogy egy mutánssal van összezárva. Elindulok felé, és nagyjából egy méterre az ágyától megállok. Nem tudok mit kezdeni a kezemmel, ezért összefonom a mellkasomon a karomat, és ennyit mondok:

– Szia.

– Szia – válaszol Peeta. A hangja majdnem olyan, mint régen, de azért van benne valami különös, új árnyalat. Talán egy csipetnyi gyanakvás és szemrehányás.

– Haymitch azt mondta, beszélni akarsz velem.

– Először inkább megnéznélek.

Mintha arra várna, hogy a szeme láttára vérszomjas mutáns farkassá változom. Peeta hosszasan méreget, és egy idő után azon kapom magam, hogy lopva az ablak felé pislantgatok, reménykedve, hátha Haymitch ellát valami tanáccsal. De a füles néma marad.

– Elég alacsony vagy. És nem vagy különösebben csinos sem.

Tudom, hogy türelmesebbnek kellene lennem, mert Peeta megjárta a poklok poklát, de ez a megjegyzés mégis kihoz a sodromból.

– Hát, régebben te is jobban néztél ki.

Amikor Haymitch szól, hogy fogjam vissza magam, a hangja Peeta nevetésével keveredik.

– A kedvességet pedig hírből sem ismered. Hogy mondhatsz nekem ilyet azok után, amint keresztülmentem?

– Mindenki sokat szenvedett. Különben meg te voltál híres a kedvességedről. Nem én. – Mindent elcseszek. Nem tudom, miért érzem úgy, hogy meg kell védenem magam. Hiszen Peetát megkínozták. Eltérítették. Mi baj van velem? Elfog az indulat, és attól félek, mindjárt leüvöltöm a fejét – még azt sem tudom, miért –, ezért úgy döntök, inkább lelépek. – Nem érzem jól magam. Majd holnap benézek.

Már az ajtónál állok, amikor utánam szól.

– Katniss. Emlékszem a kenyérre.

A kenyér. Az egyetlen találkozásunk az Éhezők Viadala előtt.

– Megmutatták neked a felvételt, amelyiken arról az estéről beszélek – mondom.

– Nem. Nem is tudtam, hogy létezik ilyen felvétel. Különben felhasználta volna a Kapitólium, nem igaz?

– Aznap vettük fel, amikor kiszabadítottak – felelem. A fájdalom úgy hasít a bordáimba, mintha satuba fognák őket. Nem kellett volna táncolnom. – És pontosan mire emlékszel?

– Rád – mondja halkan. – Ahogy az esőben állsz, és a kukánkban turkálsz. Meg arra, hogy odaégetem a kenyereket. Hogy anya megpofoz. Hogy kiviszem a disznóknak az égett kenyeret, de végül neked adom mindet.

– Így történt. Pontosan így volt – mondom. – Másnap, suli után meg akartam neked köszönni. De nem tudtam, hogyan.

– Tanítás után kint álltunk az udvaron. Próbáltam elkapni a tekintetedet, de elfordultál. Aztán... úgy emlékszem, letéptél egy pitypangot. – Bólintok. Peeta tényleg emlékszik. Erről ugyanis még soha nem beszéltem senkinek. – Mindenesetre nagyon szerethettelek.

– Nagyon szerettél. – A hangom elakad, úgy teszek, mintha köhögnöm kellene.

– És te? Te is szerettél engem? – kérdezi.

A tekintetemet a járólappal borított padlóra szegezem.

– Mindenki azt mondja, hogy igen. Mindenki azt állítja, hogy Snow ezért kínoztatott meg téged. Hogy megtörjön engem.

– Ez nem válasz – mondja Peeta. – Levetítettek nekem néhány felvételt, de nem tudok mit kezdeni velük. Például amikor az első viadalunkon úgy tűnt, meg akarsz ölni a vadászdarazsakkal.

– Mindenkit meg akartam ölni – mondom. – Nem volt más választásom. Felkergettetek a fára.

– Aztán később egy csomót smároltunk. Nem tűntél valami meggyőzőnek. Szerettél csókolózni velem? – kérdezi.

– Néha igen – ismerem el. – Ugye, tudod, hogy figyelnek bennünket? |

– Persze hogy tudom. Mi a helyzet Gale-lel? – folytatja Peeta.

Megint kezdek bedühödni. Nem érdekel, hogy felépül-e, ez akkor sem tartozik az ablak mögött bámuló emberekre. – Ő is elég jól csókol – felelem kurtán.

– És szerinted ez rendben volt így? Hogy mindkettőnkkel csókolóztál? – kérdezi.

– Nem. Egyáltalán nem volt rendben, hogy csókolóztam veletek. De nem kérdeztem a véleményed – mondom.

Peeta megint felnevet, ridegen, elutasítóan.

– Kiállhatatlan egy csaj vagy.

Haymitch nem ellenkezik, amikor kimegyek a szobából. Végigrohanok a folyosón, keresztül a lakófülkék méhkaptárján, hogy végül egy cső mögé bújva keressek menedéket a mosodában. Sokáig tart, mire rájövök, miért húztam fel magam ennyire. És amikor leesik, valósággal megsemmisülök. Az elmúlt hónapokban magától értetődőnek vettem, hogy Peeta csodálatosnak tart, de ennek egyszer s mindenkorra vége. Peeta most már olyannak lát, amilyen valójában vagyok. Erőszakosnak. Gyanakvónak. Manipulatívnak. Kegyetlennek.

Ezért gyűlölöm őt.

Átvágtak. Ezt érzem, amikor Haymitch elmeséli, hogy döntöttek. Lerohanok a lépcsőn a Parancsnokságra, az agyam lázasan zakatol. Berontok a terembe, ahol éppen a hadvezetés tanácskozik.

– Mi az, hogy nem mehetek a Kapitóliumba? Muszáj odamennem! A Fecsegőposzáta vagyok! – kiabálom.

Coin szinte fel sem néz a képernyőről.

– Fecsegőposzátaként teljesítetted legfőbb kötelességedet: egyesítetted a körzeteket a Kapitólium ellen. Ne aggódj, ha minden rendben zajlik, a fegyverletételre odarepítünk.

Fegyverletétel?

– Akkor már késő lesz! Lemaradok a harcról. Szükség van rám, én vagyok az egyik legjobb lövész! – üvöltöm. Általában nem szoktam kérkedni ezzel, de van benne némi igazság. – Gale is megy.

– Gale majdnem mindennap részt vett a kiképzésen, csak akkor maradt távol, ha más fontos, hivatalos feladata akadt. Biztosak vagyunk benne, hogy helyt fog állni a harctéren – magyarázza Coin. – Te hányszor jelentél meg a kiképzésen?

Egyszer sem. Ezt mindketten pontosan tudjuk.

– De néha elmentem vadászni. És... együtt edzettem Beeteevel a Különleges Fegyvertárban.

– Az nem ugyanaz, Katniss – veszi át a szót Boggs. – Tudjuk, hogy megvan a magadhoz való eszed, bátor vagy és kiválóan lősz. De a harcmezőn katonákra van szükségünk. Semmit sem tudsz a parancsvégrehajtásról, és fizikailag sem vagy csúcsformában.

– Bezzeg amikor a Nyolcadik Körzetben voltam, ez senkit sem zavart. Vagy amikor a Másodikban – vágok vissza.

– Ha jól emlékszem, egyik helyen sem kaptál engedélyt, hogy részt vegyél a harci cselekményekben – szólal meg Plutarch, és szigorú pillantással jelez, nehogy elszóljam magam Coin előtt.

Amit a Nyolcadikban és a Másodikban csináltam, tényleg nem terveztem el előre. Spontán és elhamarkodott magánakciók voltak, amelyekre nem kaptam engedélyt.

– Ráadásul mindkét esetben megsebesültél – emlékeztet Boggs. Hirtelen az ő szemével látom magamat. Egy tizenhét éves lánynak, aki zihálva veszi a levegőt, mert még nem gyógyultak meg teljesen a bordái. Az ő szemében én csak egy kócos, fegyelmezetlen, lábadozó sebesült vagyok. Nem katona, hanem egy kislány, aki nem képes vigyázni magára.

– De akkor is muszáj odamennem! – makacsolom meg magam.

– Mégis miért? – kérdezi Coin.

Nem árulhatom el, hogy bosszút akarok állni Snow elnökön. És azt sem kötöm az orrukra, hogy a gondolatát sem bírom elviselni annak, hogy itt kell maradnom Peeta legújabb változatával a Tizenharmadikban, miközben Gale a Kapitóliumban harcol. De még így is marad elég okom, hogy részt vegyek a harcokban.

– Mert a Tizenkettedikből származom. Mert a kapitóliumiak elpusztították a körzetemet.

Az elnök egy pillanatra elgondolkodik, alaposan végigmér, aztán így szól:

– Nos, van három heted. Nem sok idő, de elkezdheted a kiképzést. Ha három hét múlva a Sorozótanács úgy ítéli meg, hogy megfelelő állapotban vagy, talán újratárgyaljuk az ügyedet.

Ennyi. Ennél többen egyelőre nem reménykedhetek. Minden bizonynyal én is hibás vagyok. Nagy ívben lesajnáltam a napirendemet, mindig csak azt csináltam, amihez éppen kedvem volt. Nem tűnt a világ legfontosabb dolgának, hogy fegyverrel a kézben rohangáljak egy kiképzőtéren, miközben minden a feje tetején állt körülöttem. Most viszont megfizetek a lazaságomért.

Miután visszamegyek a kórházba, Johanna Masont hozzám hasonló állapotban találom. Tisztára ki van bukva. Elmondom, miben állapodtam meg Coinnal.

– Lehet, hogy te is eljöhetsz a kiképzésre.

– Remek. Majd edzek. De az biztos, hogy elmegyek abba a rohadt Kapitóliumba. Még ha ki kell nyírnom valamelyik egységünket, és magamnak kell odavezetnem a légpárnásomat, akkor is – morogja dühösen Johanna.

– Nem biztos, hogy ezt hangoztatnod kellene a kiképzésen – tanácsolom. – De jó tudni, hogy szükség esetén lesz fuvarom.

Johanna elvigyorodik, és úgy érzem, a kapcsolatunk fontos fordulóponthoz érkezett. Nem tudom, hogy igazából barátok vagyunk-e. A szövetséges szó talán valamivel pontosabban kifejezi a lényeget. De ez így teljesen rendben van. Szükségem lesz szövetségesekre.

Másnap, amikor reggel fél nyolckor jelentkezünk a kiképzésen, csúnyán orrba gyúr a valóság. Egy tizennégy-tizenöt éves kezdőkből álló csapatba osztanak be minket, amit eleinte elég sértőnek találunk, egészen addig, amíg ki nem derül, hogy mindenki sokkal jobb kondiban van, mint mi. Gale meg néhány másik arc, akinek biztos helye van a Kapitólium ellen induló hadtestben, már jóval előrébb jár a kiképzésben. A nyújtás után – ami baromira fáj – néhány órán át erősítünk – ami baromira fáj –, aztán öt mérföld futás következik – ami maga a halál. Hiába noszogat Johanna, egy mérföld után nem bírom tovább, kidőlök.

– A bordáim – magyarázom a kiképzőnek, egy York nevű, középkorú nőnek, akiről már messziről lerí, hogy nem lehet vele packázni. – Még nem gyógyultak meg.

– Elárulok magának egy titkot, Everdeen közlegény. Azoknak a bordáknak minimum még egy hónap kell, hogy maguktól meggyógyuljanak – mondja.

A fejemet rázom.

– Nincsen annyi időm.

York tetőtől talpig végigmér.

– Az orvosok nem javasoltak semmi kezelést?

– Miért, talán van valami módszer? – kérdezem. – Nekem azt mondták, majd magától meggyógyul.

– Mindig ezt mondják. Pedig fel lehet gyorsítani a rehabilitációs folyamatot – mondja. – De előre szólok, nem lesz kellemes – teszi hozzá.

– Kérem, írjon fel a listára! Muszáj eljutnom a Kapitóliumba – fogom könyörgőre.

York nem kérdezi, miért olyan fontos ez nekem. Csak lefirkant valamit a jegyzettömbjére, aztán visszaküld a kórházba. Habozok. Nem akarok több edzést kihagyni.

– Délután visszajövök – mondom, mire York a fejét csóválja.

A fogamat csikorgatva fekszem a kórházi ágyban, miután huszonnégy tűt döftek a bordáim közé. Minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne kezdjek könyörögni egy kis morflingért. Ott van az ágyam mellett az adagoló, ha nagyon akarnám, be tudnám lőni magamnak. Az utóbbi napokban már egyáltalán nem használtam, de Johanna kedvéért megkértem az ápolókat, hogy hagyják az ágyam mellett az adagolót. Ma vérvizsgálatot végeztek, hogy megnézzék, kiürült-e már a szervezetemből a fájdalomcsillapító, mivel a két gyógyszernek – a morflingnak meg ennek a másik cuccnak, amitől mintha lángolna a mellkasom – együtt veszélyes mellékhatásai lehetnek. Amikor elmagyarázták, hogy készüljek fel, mert a kezelés első néhány napja nem lesz sétagalopp, én csak annyit mondtam, kezdhetik.

Elég durva éjszakánk van. Egyikünk sem tud aludni. Én kezdem úgy érezni, mintha meggyulladna a mellkasom, Johanna pedig elvonási tünetekkel küzd. Az elején, amikor elnézést kértem tőle, hogy visszamondtam a morflingellátmányt, csak legyintett, hogy semmi gáz, előbb-utóbb úgyis el kellett jönnie ennek a pillanatnak. Éjjel háromkor viszont már rendesen ki van akadva rám. Nem is tudtam, hogy a Hetedik Körzetben ilyen cifrán tudnak káromkodni az emberek. Hajnalban aztán kirángat az ágyamból, mert eltökélt szándéka, hogy elvigyen magával a kiképzésre.

– Nem hiszem, hogy meg tudom csinálni – vallom be.

– Dehogynem! Mindketten meg tudjuk csinálni. Ne felejtsd el, hogy győztesek vagyunk. Mindent túlélünk, bármi történik is – mondja mogorván. A bőre beteges zöld színű, és egész testében reszket, mint a nyárfalevél. Felöltözöm.

Ha ezt a délelőttöt túléljük, tényleg igazi győztesek vagyunk. Amikor meglátom, hogy odakint zuhog az eső, megijedek, hogy Johanna mégis feladja. Az arca hamuszürkére válik, és úgy tűnik, alig lélegzik.

– Nyugi, ez csak víz. Nem vagyunk cukorból – biztatom. – Túl fogjuk élni. – Johanna összeszorítja az állkapcsát, és nekivág a sárral borított terepnek. Az erősítés közben bőrig ázunk, aztán átmegyünk a futópályára, és vonszolni kezdjük magunkat a zuhogó esőben. Egy mérföld után megint kidőlök, és alig bírok ellenállni a kísértésnek, hogy letépjem magamról a pólót, hogy a hideg víz sisteregve hulljon lángoló mellkasomra. Délben nagy nehezen magamba erőltetem a szottyos halból és párolt répából álló ebédet. Johanna a felénél kirókázza, amit addig sikerült legyűrnie. Délután a fegyver-összeszerelést gyakoroljuk. Nekem egész jól megy, Johannának viszont annyira remeg a keze, hogy nem bírja összeilleszteni az alkatrészeket. Megvárom, amíg York hátat fordít, és segítek neki. Az eső nem akar elállni, de a délutáni program már nem olyan szörnyű, mert a lőtéren folytatjuk a gyakorlást. Végre valami, amihez értek egy kicsit. Azért eltart egy darabig, mire az íj után megszokom a lőfegyvereket, de a nap végére egészen belejövök. A legjobb pontszámot érem el az osztályban.

Alig lépünk be a kórház ajtaján, amikor Johanna bejelenti:

– Ez így nem mehet tovább! Hogy a kórházban élünk. Mindenki úgy tekint ránk, mintha betegek volnánk.

Nekem ez nem jelent gondot, mert bármikor visszaköltözhetek a családomhoz, Johannának viszont nincs saját lakófülkéje, mert a Tizenharmadik Körzet még nem utalt ki neki. Megpróbálja elintézni, hogy kiengedjék a kórházból, de a hatóságok nem egyeznek bele, hogy egyedül lakjon, még azzal a feltétellel sem, hogy mindennap visszajön a dilidokihoz. Nem kell agytrösztnek lenniük, hogy rájöjjenek, Johanna még eléggé labilis. A morfling-elvonási tünetek is ezt támasztják alá.

– Nem lesz egyedül. Szívesen összeköltözöm vele – jelentem be. Néhányan ugyan ellenzik a dolgot, de Haymitch mellém áll, és estére már be is vackoljuk magunkat a Primmel és anyával szemközti lakófülkébe. Persze anya is megígéri, hogy rajtunk tartja a szemét.

17

Aztán lefürdök, Johanna pedig zuhanyzás helyett végigtörli magát egy nedves ronggyal, aztán körülnéz új lakóhelyén. Kihúzza az egyik fiókot, de amikor meglátja, hogy a személyes holmijaim vannak benne, gyorsan be is csukja, és elnézést kér. Eszembe jut, hogy Johanna fiókjában a kormány által kiutalt ruhákon kívül valószínűleg nincs semmi. Johannának az égvilágon semmije sincs, amit a saját tulajdonának nevezhetne.

– Semmi baj – mondom. – Nyugodtan nézd csak meg a cuccaimat, ha van kedved.

Johanna felpattintja a medalion tetejét, és tanulmányozni kezdi Gale, Prim és anya fényképét. Aztán kihajtogatja az ezüst ejtőernyőt, kiveszi belőle a csapolót, és ráhúzza a kisujjára.

– Elég ránéznem, egyből szomjas leszek – mondja. – Aztán tovább kotorászik, és megtalálja a gyöngyöt, amit Peetától kaptam. – Ez az a...?

– Igen – vágok a szavába –, kész csoda, hogy nem hagytam el. – Nem akarok Peetáról beszélgetni. A kiképzésben éppen az a legjobb, hogy közben egyszer sem jut eszembe.

– Haymitch szerint jobban van – mondja Johanna.

– Lehet – mondom. – De megváltozott.

– Te is. És én is. Meg Finnick, Haymitch és Beetee is. Annie Crestáról nem is beszélve. Az aréna mindenkit hazavágott. Te talán úgy érzed, hogy még mindig az a lány vagy, aki önként jelentkezett a húga helyett a viadalra? – szegezi nekem a kérdést Johanna.

– Nem – felelem.

– Ez egyike azon kevés dolgoknak, amiben a dilidokinak valószínűleg igaza lehet. Mivel úgy sincs visszatérés, az a legokosabb, ha továbblép az ember. – Azzal szépen visszapakolja az emléktárgyaimat a fiókba, és bebújik az ágyba. – Ugye, nem félsz, hogy kinyírlak az éjjel?

– Azt hiszed, nem tudnálak elintézni? – vágok vissza, mire mindketten felnevetünk, mert a testünk olyan ramaty állapotban van, hogy az is kész csoda lesz, ha holnap reggel fel tudunk kelni. Másnap mégis kikászálódunk az ágyból. Majd minden ezt követő hajnalban. A hét vége felé kezd teljesen rendbe jönni a bordám, Johanna pedig megtanulja segítség nélkül összeszerelni a fegyverét.

Az egyik nap, a gyakorlatozás végén York, a kiképzőtiszt elismerően biccent.

– Jó munkát végeztek, katonák!

Amikor hallótávolságon kívülre kerülünk, Johanna odasúgja nekem:

– Szerintem a viadalt könnyebb volt megnyerni, mint végigcsinálni ezt a kiképzést.

De azért az arcán elégedettség tükröződik.

Ami azt illeti, egész jó hangulatban érkezünk az étkezdébe, ahol Gale már vár rám. A tányéromra mert nagy adag marharagu láttán sem szomorodom el.

– Ma reggel megérkeztek az első élelmiszer-szállítmányok – magyarazza Greasy Sae. – Ez igazi marhahús, a Tizedikből. Nem az a rágós vadkutya, amit ti szoktatok hozni.

– Nem emlékszem, hogy akkoriban sűrűn visszautasítottad volna a portékánkat – vág vissza Gale.

Aztán csatlakozunk Dellyhez, Annie-hez és Finnickhez. Örömmel nyugtázom, hogy Finnick az esküvő óta mennyire magára talált. A dekadens kapitóliumi szívtipró, akivel a Nagy Mészárlás előtt találkoztam, a titokzatos szövetséges az arénában, a megtört férfi, aki segíteni próbált nekem, hogy ne zakkanjak meg, mind a múlté. Ebből a mostani Finnickből valósággal sugárzik az élet. Rég nem láttam ilyen jó formában, visszatért a humora, és soha semmin nem húzza fel magát. Egy pillanatra sem engedi el Annie kezét. Még séta vagy étkezés közben sem. Simán lehet, hogy soha többé nem fogja elengedni. Annie-t pedig teljesen magába szippantotta a boldogság kábulata. Persze még mindig vannak pillanatok, amikor átkattan valami az agyában. Olyankor átcsúszik abba a másik világba, de elég néhány kedves szó Finnicktől, és szinte rögtön visszatér közénk.

Delly, akit gyerekkorom óta ismerek – de akivel sosem foglalkoztam igazán –, nagyot nőtt a szememben az utóbbi időben. Elmesélték neki, hogy mit mondott nekem Peeta a Finnickék esküvője utáni éjszakán, de Delly nem pletykálta el senkinek. Haymitch azt állítja, hogy Delly mindig a védelmébe vesz, amikor Peeta valamiért kiakad rám. Mindig a pártomra áll, és megmondja Peetának, hogy azért lát ilyennek, mert a Kapitólium kínzókamráiban kimosták az agyát. Delly van a legnagyobb befolyással Peeta véleményére, mert a többiekkel ellentétben őt Peeta tényleg jól ismeri. Különben is, ha csak merő kedvességből lobbizik nekem, akkor is nagyra értékelem, amit tesz. Őszintén bevallom, most aztán tényleg baromi jólesik minden kedves szó.

Olyan éhes vagyok, hogy majd kilyukad a gyomrom, a ragu pedig iszonyatosan finom – marhahús, krumpli, répa, hagyma is került a sűrű szószba –, úgyhogy muszáj visszafognom magam, különben fél perc alatt belapátolnám az egészet. A tartalmas és finom étel hatására valósággal újjászületnek az emberek. Hirtelen mindenki kedvesebb, viccesebb és derűlátóbb lesz, mert a kiadós vacsora arra emlékezteti őket, hogy érdemes élni. Jobb ez, mint bármilyen gyógyszer. Ezért olyan lassan falatozok, ahogy csak bírok, mert azt akarom, hogy minél tovább tartson a vacsora. Aztán bekapcsolódom az asztalnál folyó társalgásba. A kenyeremet belemártogatom a szószba, és rágcsálni kezdem, miközben Finnicket hallgatom, aki arról sztorizik, hogy egyszer a tengerben úszkált, amikor egy teknős lekapta a fejéről a kalapját, és elúszott vele. Hangosan felnevetek, nem is veszem észre, hogy valaki megáll az asztalunknál, szemben velem, a Johanna melletti üres szék mögött. És engem néz. Kis híján megakad a torkomban a szószba tunkolt kenyér.

– Peeta! – köszön Delly. – De jó, hogy kiengedtek... és lejöhettél.

Két nagydarab őr áll mögötte. Ügyetlenül tartja a tálcáját, az ujjhegyén kénytelen egyensúlyozni, mert a csuklóját összekötözték egy rövid lánccal.

– Mi ez a menő karkötő? – kérdezi Johanna.

– Egyelőre még nem vagyok méltó a bizalomra – feleli Peeta. – Az engedélyetek nélkül le sem ülhetek az asztalhoz – mondja, és a fejével a két őr felé biccent.

– Még szép, hogy leülhetsz – mutat Johanna a mellette lévő helyre. – Hiszen barátok vagyunk. – Az őrök biccentenek, Peeta leül. – Peeta meg én szomszédos cellában raboskodtunk a Kapitóliumban. Jól ismerjük egymás üvöltését.

Annie, aki Johanna másik oldalán ül, a fülére tapasztja a kezét, és kilép a valóságból. Finnick dühös pillantást vet Johannára, és átkarolja a feleségét.

– Most mi van? A dilidoki azt mondja, ne cenzúrázzam a gondolataimat. Ez is része a terápiának – csattan fel Johanna.

A hangulat hirtelen fagyos lesz. Finnick odahajol Annie-hez, és addig magyaráz neki, amíg a nő elveszi a kezét a füléről. Aztán sokáig nem szól senki, mindenki úgy tesz, mintha enne.

– Annie – töri meg végül a csendet Delly. – Tudtad, hogy Peeta saját kezűleg készítette a cukormázas díszítést az esküvői tortátokra? Otthon, a Tizenkettedikben a családjának péksége volt.

Annie gyanakvó pillantást vet Johannára, aztán így szól:

– Köszönöm, Peeta. A torta igazán gyönyörű volt.

– Nagyon szívesen, Annie – feleli Peeta, és a hangja megint olyan kedves, mint régen, pedig már azt hittem, hogy ezt soha többé nem fogom hallani Ugyan nem hozzám beszél, de még így is jó hallgatni.

– Ha nem akarunk lemaradni arról a sétáról, ideje indulnunk – mondja Finnick Annie-nek. Aztán egymásra rakja a tálcáikat, hogy fél kézzel cipelni tudja, a másik kezével pedig szorosan átkarolja a feleségét. – Örülök, hogy láttalak, Peeta – mondja búcsúzóul.

– Aztán viselkedj ám rendesen vele, Finnick. Különben kénytelen leszek lecsapni a kezedről. – Ha a hangja nem lenne ilyen hűvös, akár még viccnek is fel lehetne fogni a beszólást. De minden, amit ez a mondat sejtet, sértő. Sértő a Finnickkel szemben táplált ellenszenv, sértő az, hogy Peeta esetleg szemet vetett Annie-re, vagy az, hogy Annie hajlandó lenne elhagyni Finnicket. Arról nem is beszélve, hogy úgy tűnik, mintha én nem is léteznék.

– Ha így folytatod, Peeta, a végén megbánom, hogy újraélesztettelek – vág vissza Finnick, aztán aggódva rám pillant, és Annie-vel a karján távozik az étkezdéből.

Miután lelépnek, Delly szemrehányóan így szól:

– Megmentette az életedet, Peeta. Többször is.

– Őmiatta tette – biccent felém Peeta. – Meg a lázadás miatt. Nem miattam. Nem tartozom neki semmivel.

Nem kellene belesétálnom a csapdába, mégis így teszek:

– Talán tényleg nem tartozol neki. De Mags meghalt, te pedig még mindig itt vagy. Ez azért mégis számít valamit, nem?

– Sok minden van, aminek számítania kellene, de úgy tűnik, mégsem számít, Katniss. Van néhány emlékem, amit nem tudok hová tenni, pedig úgy sejtem, hogy a Kapitólium nem babrált velük. Például a vonaton töltött hosszú éjszakák – mondja.

Már megint ezek a burkolt célozgatások. Hogy a vonaton több történt, mint ami valójában. Hogy ami a vonaton történt – azok az éjszakák, amikor csak azért nem csavarodtam be teljesen, mert Peeta a karjában tartott –, többé már semmit sem számít. Hogy minden hazugság. Hogy minden csak arról szólt, hogy őt kihasználják.

Peeta ekkor Gale-re meg rám bök a kanalával.

– Most akkor ti hivatalosan is egy pár vagytok? Vagy még mindig nem vették le a műsorról az elátkozott szerelmeseket?

– Még nem – veszi át a szót Johanna.

Peeta kezei ökölbe szorulnak, aztán szétnyílnak, de valami egészen furcsa módon. Talán így próbálja fékezni magát, nehogy megint a nyakamra kulcsolja a kezét? Gale egész testében megfeszül mellettem a félelemtől és a dühtől. De aztán csak ennyit mond:

– Én sem hittem volna, ha nem a saját szememmel látom.

– Mármint mit? – kérdezi Peeta.

– Téged – feleli Gale.

– Fogalmazhatnál pontosabban, hogy megértsem – mondja Peeta. – Mi történt velem?

– Kicseréltek egy gonosz mutánsra – szólal meg Johanna.

Gale felhajtja a maradék tejét.

– Végeztél, Katniss? – kérdezi. Felállunk, és visszavisszük a tálcáinkat. Az ajtóban egy idős férfi megállít. Ekkor veszem észre, hogy még mindig a kezemben szorongatom a kenyérdarabot, amit a szószba mártogattam. Talán az arckifejezésem miatt, vagy mert nem is próbáltam elrejteni, az öreg bácsi nem dorgál meg. Hagyja, hogy a számba tömjem a kenyeret, és továbbenged. Már majdnem visszaérünk a lakófülkémhez, amikor Gale megszólal.

– Hát, erre nem számítottam.

– Mondtam, hogy gyűlöl engem.

– Inkább azon döbbentem meg, ahogyan gyűlöl. Valahogy annyira... ismerős. Én is valami ilyesmit éreztem – ismeri el. – Amikor a tévében láttam, hogy megcsókolod őt. Pedig közben az eszemmel tudtam, hogy igazságtalan vagyok. Peeta viszont nem láthatta, hogy megcsókoltál.

Megérkezünk az ajtómhoz.

– Talán csak arról van szó, hogy annak lát, ami valóban vagyok. Most muszáj aludnom egyet.

De mielőtt beslisszolhatnék a lakófülkébe, Gale elkapja a karomat.

– Tényleg ezt gondolod? – kérdezi, mire vállat vonok. – Katniss, mint a legrégibb barátod, azt tanácsolom, ne dőlj be a látszatnak. Peeta most nem olyannak lát, amilyen valójában vagy, nekem elhiheted. – Azzal puszit nyom az arcomra, sarkon fordul, és távozik.

Az ágyamon ülve próbálom bemagolni a Harci Stratégiák című tankönyvből feladott leckét, miközben a Peetával a vonaton töltött éjszakák emlékei újra meg újra elterelik a figyelmemet. Úgy húsz perc múlva beállít Johanna, és végigterül az ágyamon.

– Lecsúsztál a legjobb részről – meséli. – Delly kijött a sodrából, és leteremtette Peetát, hogy hogyan viselkedhetett ilyen bunkón veled. Úgy sipákolt, mintha valaki egy egeret böködött volna villával. Az egész étkezde teljesen ledöbbent.

– És mit csinált Peeta? – kérdezem.

– Elkezdett vitatkozni saját magával, mintha két ember lett volna. Végül az őröknek kellett elrángatniuk. De minden rosszban van valami jó; amikor senki sem figyelt oda, gyorsan betoltam Peeta adagját – mondja Johanna, és elégedetten simogatni kezdi a hasát. A körme alatt összegyűlt piszkot nézem, és azon tűnődöm, vajon a Hetedik Körzetben szoktak-e egyáltalán fürödni az emberek.

A következő néhány órában kikérdezzük egymástól a katonai szakkifejezéseket. Aztán átugrom anyához és Primhez. Amikor visszamegyek a lakófülkémbe, lefürdök és bebújok az ágyamba. Aztán a sötétségbe bámulva megkérdezem:

– Tényleg hallottad üvölteni Peetát?

– Az is a kínzás része volt – feleli. – Mint a fecsegők az arénában. Csak igaziból. És nem csak egy óráig tartott. Tik-tak.

– Tik-tak – suttogom.

Rózsák. Mutáns farkasok. Kiválasztottak. Cukormázas delfinek. Barátok. Fecsegőposzáták. Stylistok. Én.

Ma éjjel álmomban minden és mindenki üvölt.

18

Elszántam vetem bele magam a gyakorlatozásba. Az edzések, a lőgyakorlatok és a taktikai oktatás minden másodpercemet kitölti. Néhányunkat beosztanak egy kiegészítő foglalkozásra, ami reményt ad arra, hogy a végén bekerülhetek valamelyik harcolóalakulatba, és részt vehetek a Kapitólium ellen indítandó támadásban. A katonák egyszerűen csak úgy hívják, hogy a Tömb, de a karomra tetovált napirend szerint ez az SZ U C, vagyis Szimulált Utcai Harc. A Tizenharmadik Körzet mélyén a mérnökök felépítettek egy teljes kapitóliumi várostömböt. Az oktató nyolcfős osztagokba sorol bennünket, nekünk pedig végre kell hajtani egy-egy küldetést: előre kell törnünk, meg kell semmisítenünk egy célpontot, át kell kutatnunk egy lakást vagy házat, mintha tényleg a Kapitólium utcáin harcolnánk. A helyet nagyon profín megcsinálták, és a gyakorlat során minden elképzelhető nehézséggel meg kell küzdenünk. Elég egy rossz lépés, máris robbannak a taposóaknák. A tetőkön mesterlövészek lesnek rád. A lehető legrosszabb pillanatban krepál be a fegyvered. Egy síró csecsemő miatt szépen belesétálsz a lesben álló ellenség kelepcéjébe. Az osztagparancsnokodat – aki igazából csak egy parancsokat osztogató géphang – aknavető-találat éri, s neked ki kell találnod, hogy mit csinálj anélkül, hogy utasításokat vagy bármi külső segítséget kapnál. A lelke mélyén mindenki tudja, hogy mindez csak színjáték, és hogy igazából senkit sem fognak megölni. Ha valaki taposóaknára lép, halljuk a robbanást, és el kell játszanunk, hogy holtan esünk össze. Máskülönben nagyon is valódinak tűnik az egész: az ellenséges katonák igazi Békeőr-egyenruhát viselnek, a füstbombák igazi füstöt okádnak. Egyszer még egy gáztámadást is szimulálnak. Csak Johannának meg nekem sikerül időben felvenni a gázálarcot. Az osztagunk többi tagját viszont tíz percre kiüti a cucc. Az állítólag ártalmatlan gáz miatt – amiből egyébként alig szívtam a tüdőmbe – egész nap iszonyú fejfájás gyötör.

Cressida és a stáb felveszi, ahogy Johannával a lőtéren gyakorolunk. Tudom, hogy Gale-t és Finnicket is lefilmezik. Ez is része a készülő új propagandafilm-sorozatnak, ami a Kapitólium inváziójára készülő lázadókat hivatott bemutatni, összességében egész jól állnak a dolgok.

Aztán Peeta megjelenik a reggeli erősítő edzéseken. Levették a bilincset a csuklójáról, de továbbra is két őr kíséri mindenhová. Ebéd után látom, hogy a kiképzőtéren egy csapat kezdő társaságában gyakorlatozik. Hihetetlen, hogy ezek mit képzelnek. Ha egy kisebb szóváltás Dellyvel odáig vezethet, hogy Peeta saját magával veszekszik, akkor hogyan engedhetik meg neki, hogy a fegyver-összeszerelést tanulja.

Amikor felhozom a témát Plutarchnál, megnyugtat, hogy kizárólag a kamerák kedvéért csinálják az egészet. Annie esküvőjéről már készült felvétel, és azt is láthatták a nézők, hogyan lő célba Johanna, viszont az a helyzet, hogy egész Panem arra kíváncsi, mi van Peetával. Látniuk kell, hogy a lázadók – nem pedig Snow – oldalán harcol. Az meg egyenesen fantasztikus volna, ha fel tudnának venni néhány vágóképet kettőnkről. Nem is muszáj csókolóznunk, elég, ha látszik, milyen boldogok vagyunk, hogy újra együtt lehetünk...

A mondat közepénél faképnél hagyom Plutarchot. Ez ki van zárva.

Ritka pihenőink közben az invázió előkészületeit figyelem. Folyamatosan pakolják be a felszerelést és az élelmiszerkészleteket, és sorban állítják össze a hadosztályokat is. Messziről ki lehet szúrni, hogy ki kapott parancsot, mert azoknak, akik a frontra mennek, rövidre nyírják a haját. Mindenki az offenzíva első hullámáról beszél, ennek során a lázadók a vasúti alagutakat akarják elfoglalni, hogy elvágják a Kapitóliumot az utánpótlástól.

Alig néhány nappal az első csapatok útra kelése előtt York, a kiképzőtiszt váratlanul közli velünk, hogy beajánlott bennünket a vizsgára, és azonnal jelentkeznünk kell. A vizsga négy részből áll: teljesíteni kell egy akadálypályát, hogy fel tudják mérni az állóképességünket, aztán egy írásbeli vizsga következik, ahol a taktikai tudásunkról kell számot adnunk, majd a fegyverhasználatban való jártasságunkat tesztelik, végül egy szimulált harci bevetésen kell helytállnunk a Tömbben. A vizsga első három része olyan gyorsan lemegy, hogy idegeskedni sincs időm, ráadásul egész jól sikerülnek, a Tömbnél azonban valami fennakadás van. Valami technikai probléma merül fel. Várakozás közben beszélgetünk a többiekkel. Egyelőre senki sem tud semmi részletet. Annyi biztos csak, hogy egyedül kell végigcsinálni a pályát. Nem közlik előre, hogy milyen helyzetet kell megoldani. Az egyik srác úgy hallotta, olyan feladatokat találtak ki, amelyekkel a gyenge pontjainkat tudják tesztelni.

Szóval a gyenge pontjainkat? Őszintén megmondom, semmi kedvem szembesülni a gyenge pontjaimmal. Félrevonulok egy csendes helyre, és végiggondolom, hogy mi várhat rám. A lista hosszúsága nagyon elkeserít. Hiányzik belőlem a nyers fizikai erő. Épphogy végigcsináltam a kiképzés első fázisát. És az sem tűnik előnynek, hogy én vagyok a híres Fecsegőposzáta, amikor éppen az lenne a cél, hogy egységes csapatot kovácsoljanak belőlünk. Ha akarnak, egy rakás dologgal simán sarokba tudnak szorítani.

Johannát hárommal előttem hívják be, és amikor elindul, bátorítóan odabiccentek neki. jobb lett volna, ha rögtön a legelején sorra kerülök, mert most aztán tényleg van időm, hogy túlgondolkodjam a szitut. Amikor végül behívnak, már annyira össze vagyok zavarodva, hogy fogalmam sincs, milyen stratégiát kellene követnem. Szerencsére, amint belépek a Tömbbe, magától előjönnek olyan dolgok, amiket a kiképzés során az unalomig gyakoroltunk. Egy rajtaütéses helyzetet kell megoldanom. A Békeőrök szinte azonnal megjelennek, nekem pedig el kell jutnom egy előre megbeszélt helyre, hogy csatlakozzak az osztagom szétszóródott tagjaihoz. Óvatosan araszolok előre az utcán, és ahogy haladok, szép sorban leszedem a Békeőröket. Kettőt egy háztetőről, egy másikat egy közeli ház bejáratából. Bár a feladat egyáltalán nem könnyű, azért valami nehezebbre számítottam. Nem hagy nyugodni a gondolat, hogy ha ilyen könnyű a dolgom, talán nem értettem meg a lényeget. Már csak néhány ház választ el a céltól, amikor kezd bedurvulni a helyzet. Úgy fél tucat Békeőr foglalja el az egyik sarkot. Tűzerő tekintetében sokkal jobban állnak, ám ekkor észreveszek valamit. Egy benzines hordó hever az egyik vízelvezető árokban. Megvan. Ez lesz a próba: rájövök-e időben, hogy csak akkor tudom teljesíteni a küldetésemet, ha felrobbantanom a benzines hordót. Ahogy kilépek a fedezékemből, és megcélzom a hordót, az osztagparancsnokom – aki eddig nem sok vizet zavart – utasít, hogy feküdjek hasra. Az ösztöneim azt súgják – vagyis inkább üvöltik –, hogy ne törődjek a paranccsal, húzzam meg a ravaszt, és robbantsam fel a Békeőröket. Ekkor rádöbbenek, hogy a katonaság mit tart a legnagyobb gyengémnek. A viadal első másodpercétől kezdve – amikor a narancssárga hátizsákért rohantam – a Nyolcadikban folytatott tűzharcon át, egészen addig a pillanatig, amikor az ösztöneimre hallgatva végigrohantam a téren a Másodikban. Minden megmozdulásom ugyanarra világít rá: nem vagyok képes végrehajtani a feletteseim parancsait.

Olyan sebességgel és erővel vágom hasra magam, hogy valószínűleg egy hétig nem tudom majd kiszedegetni az államba fúródó apró kavicsokat. A következő pillanatban valaki felrobbantja a hordót. A Békeőrök meghalnak. Nekem sikerül eljutnom a találkozóhelyre. Amikor kilépek a Tömb túlsó végén, egy katona gratulál, és a kezemre nyomtatja az osztagom számát – 451 –, majd közli, hogy jelentkezzek a Parancsnokságon. A sikertől megrészegülve végigrohanok a kanyargó folyosókon és lépcsőkön, mert a liftet túl lassúnak érezném. Csak akkor esik le, hogy valami nem stimmel, amikor berontok a Parancsnokságra. Hiszen nekem nem itt kellene lennem, hanem a fodrásznál, aki tüsire nyírja a sérómat. Az asztalnál nem frissen nyírt katonák ülnek, hanem azok, akik a parancsokat osztják.

Boggs mosolyogva csóválja a fejét, amikor meglát.

– Nos, mutasd csak! – Elbizonytalanodva magasba tartom a karomat, amire az egységem számát pecsételték. – Ezek szerint az osztagomban leszel. Egy mesterlövészekből álló különleges egységben. Csatlakozz hozzájuk! – biccent a fal mellett álló csapat felé. Gale. Finnick. Meg öt ismeretlen arc. Az osztagom. Beválogattak, és Boggs irányítása alatt fogok részt venni a harcokban. A barátaimmal. Miután sikerül az érzéseimet palástolni, és nem kezdek ugrálni örömömben, katonás léptekkel odasétálok hozzájuk.

Elég fontosak lehetünk, ha idehívtak bennünket a Parancsnokságra, és ennek most kivételesen semmi köze ahhoz, hogy én vagyok a Fecsegőposzáta. Plutarch az asztal közepén lévő széles, lapos panel fölé hajol, és arról magyaráz, hogy mi vár majd ránk a Kapitóliumban. A prezentációja egyszerűen borzalmas, ráadásul hiába ágaskodom és nyújtogatom a nyakamat, semmit sem látok a vízszintes panelből. Aztán megnyom egy gombot, és a Kapitólium egyik épülettömbjének hologramképe jelenik meg az asztal fölött.

– Ezen a hologramon például a Békeőrök egyik barakkjának környékét láthatják. Fontos, bár messze nem a legfontosabb célpontja a támadásnak. Mindenesetre jól figyeljenek – magyarázza Plutarch, aztán bepötyög valami kódot, mire a hologram egyes pontjai villogni kezdenek. A fények különböző színűek, és eltérő sebességgel villannak fel.

– Ezeket a pontokat podoknak hívjuk. Minden egyes pont különböző akadályokat jelöl. Ezek az akadályok a bombáktól a mutáns hordákig bármik lehetnek. De tévedés ne essék: az ellenség azért helyezte el ezeket a podokat, hogy csapdába ejtsen vagy megöljön benneteket. Egyik-másik már a Sötétség Napjai óta ott van. Be kell vallanom, jó részüket magam terveztem. Ez a program a Kapitóliumból való távozásunk előtt szerzett információk alapján határozta meg a podok helyzetét. A kapitóliumiak nem tudnak róla, hogy mi is rendelkezünk ezekkel az információkkal. Ezzel együtt igen valószínű, hogy az elmúlt hónapok során újabb podokat aktiváltak. Ez vár tehát rátok a Kapitóliumban. Ezzel kell szembenéznetek.

A lábaim szinte maguktól mozognak, ahogy az asztalhoz lépek. A hologramtól pár centire állok meg. Kinyújtom a kezem, és megmarkolok egy gyorsan villogó zöld pontot.

Valaki odalép mellém, a teste megfeszül. Természetesen Finnick az. Mert csak egy másik győztes tudja észrevenni, amit én rögtön kiszúrok. Az aréna. Tele podokkal – vagy csapdákkal –, amelyeket a Játékmesterek irányítanak. Finnick megsimogat egy folyamatosan világító piros pöttyöt az egyik ajtó felett. – Hölgyeim és uraim...

A hangja halk, de az enyém már erősen visszhangzik a teremben.

– Kezdődjék hát a Hetvenhatodik Éhezők Viadala!

Felnevetek. Azonnal. Mielőtt valaki felfogná szavaim mögöttes tartalmát. Mielőtt ráncolni kezdenék a homlokukat, mielőtt tiltakozni tudnának, mielőtt leesne nekik, hogy mire céloztam, és rájönnének, hogy véletlenül sem szabad a Kapitólium közelébe engedniük. Mert egy dühös, önfejű győztes – akinek a tudatát a pszichés sérülések vastag hegszövete borítja – az utolsó, akivel egy osztagban akarsz harcolni.

– Nem is értem, miért kellett Finnicknek meg nekem részt venni a kiképzésen, Plutarch – mondom.

– Ja, hiszen mi vagyunk a két legképzettebb harcos a csapatban – teszi hozzá Finnick fölényes pimaszsággal.

– Nehogy azt higgyétek, hogy ez elkerülte a figyelmemet – legyint türelmetlenül az egykori Főjátékmester. – Most pedig, Odair és Everdeen közlegény, szeretném végre befejezni a prezentációmat.

Visszamegyünk a helyünkre, tudomást sem véve a kérdő tekintetekről. Minden idegszálammal Plutarchra koncentrálok, aki folytatja kiselőadását. A fejemet forgatom, megpróbálok úgy helyezkedni, hogy minél jobban lássam a hologramot, de közben egyfolytában azt hajtogatom magamnak, hogy ki kell tartanom, amíg kimehetek az erdőbe üvölteni. Vagy káromkodni. Vagy sírni. Vagy mindet egyszerre.

Ha ez egy próba volt, akkor Finnick és én jól vettük az akadályt. Plutarch végül nagy nehezen befejezi a mondandóját, aztán be is rekeszti a megbeszélést, de nem lélegezhetek fel, mert megtudom, hogy valami különleges parancsot kapok. Szerencsére hamar kiderül, hogy mindössze arról van szó, hogy nem vágathatom le a hajamat, mert azt szeretnék, ha a kapitóliumi fegyverletételkor a Fecsegőposzáta a lehető legjobban hasonlítana a lányra az arénából. A kamerák miatt. Egy szimpla vállvonogatással jelzem, hogy a hajam hossza teljesen hidegen hagy. Aztán végre távozhatok.

A folyosón sikerül Finnick közelébe lavíroznom.

– Mit mondok majd Annie-nek? – mormogja a bajusza alatt.

– Semmit – vágom rá. – Én sem fogok semmit mondani anyának és a húgomnak. – önmagában elég gáz, hogy megint egy brutálisan felszerelt arénába kell visszatérnünk. Semmi szükség, hogy a szeretteinket is kikészítsük a hírrel.

– Ha Annie meglátja a hologramot... – kezdi Finnick.

– Nem fogja. Szigorúan titkos információ. Legalábbis annak kellene lennie – helyesbítek. – Mindenesetre ez most nem olyan lesz, mint egy igazi viadal. Például nincs előre meghatározva a túlélők száma. Csak azért húztuk fel magunkat ennyire, mert... De hiszen tudod, miért. Azért még mindig el akarsz menni, ugye?

– Hát persze. El akarom intézni Snow-t. Ahogyan te is – feleli Finnick.

– Ez nem olyan lesz, mint a többi viadal volt – mondom határozottan. Meg akarom győzni magamat, hogy jó lesz ez így. És ebben a pillanatban belém hasít a felismerés, hogy mi is a helyzet valódi szépsége. – Most Snow is a játékosok között lesz.

Mielőtt folytathatnánk a beszélgetést, betoppan Haymitch. Nem vett részt a megbeszélésen, nem is az arénákon jár az agya, hanem valami egészen máson. – Johanna visszakerült a kórházba.

Szentül meg voltam győződve, hogy Johannával minden rendben van. Átment a vizsgán, de végül nem a mesterlövészegységbe osztották be. Pokoli ügyesen tud baltát hajítani, de lőfegyverrel maximum közepes teljesítményre képes.

– Megsérült? – kérdezem. – Mi történt vele?

– Bent volt a Tömbben. Megpróbálták kifürkészni a gyenge pontjait, és elárasztották az utcát vízzel – meséli Haymitch.

Ebből nem értem, hogy mi a helyzet. Johanna tud úszni. Legalábbis, ha jól emlékszem, a Nagy Mészárláson láttam úszni. Persze nem olyan ügyes, mint Finnick, de hátő egy másik kategória.

– És?

– Így kínozták a Kapitóliumban. Leöntötték vízzel, és áramot vezettek a testébe – folytatja Haymitch. – Valószínűleg megrohanta a kínzás emléke. Bepánikolt, azt sem tudta, hol van. Muszáj volt benyugtatózni. – Csak állunk ott Finnickkel, és egyikünk sem bír kinyögni semmi értelmeset. Eszembe jut, hogy Johanna sohasem fürdött. Hogy azon az esős napon úgy lépett ki a zivatarba, mintha sav csöpögött volna az égből. Én meg közben az elvonási tüneteknek tudtam be az egészet.

– Meg kellene látogatnotok – javasolja Finnick. – Ti vagytok a legjobb barátai. Már ha vannak neki egyáltalán.

Ez persze csak tovább rontja a helyzetet. Nem igazán tudom, mi van Johanna és Finnick között. Amúgy is alig ismerem Johannát. Nincs családja. Nincsenek barátai. Még egy árva emléktárgyat sem láttam nála, amelyet berakhatott volna a szürke egyenruha mellé a fiókba. Nincs semmije.

– Jobb lesz, ha elmesélem Plutarchnak is. Nem fog repesni a boldogságtól – folytatja Haymitch. – Azt akarja, hogy minél több győztest kövessenek a kamerák a Kapitóliumban. Azt hiszi, ezzel fel tudja dobni a tévéműsort.

– Maga és Beetee is jönnek? – kérdezem.

– Plutarch elsősorban a fiatal, csinos és jóképű győzteseket szeretné viszontlátni a képernyőn – helyesbít Haymitch. – Úgyhogy mi maradunk.

Finnick egyenesen a kórházba megy Johannához, én még maradok, és megvárom, amíg Boggs kijön a teremből. Most ő a közvetlen felettesem, úgyhogy tőle kell szívességet kérnem. Amikor elmondom neki, mit szeretnek, szó nélkül megírja az engedélyt, hogy amíg az Elmélkedés tart, kimehetek az erdőbe. Csak annyit kér tőlem, hogy ne távolodjak el túlságosan az őröktől. Visszarohanok a lakófülkémbe az ejtőernyőért, de az tele van rossz emlékekkel. Ezért inkább átmegyek a terem túlodalára, és elveszem az egyik fehér sebpólyát, amit még a Tizenkettedik Körzetből hoztam. Négyszögletes. Erős anyag. Pont erre van szükségem.

Az erdőben keresek egy fenyőt, és marékszám tépdesem az illatos tűleveleket az ágakról. Aztán szép kis kupacba rakom őket a kötszer közepére, felhajtogatom a széleit, csavarok egyet rajta, szorosan összekötöm egy hosszú indával, s egy alma méretű kis csomagot kapok.

Egy pillanatra megállok a kórterem nyitott ajtajában, és Johannát figyelem. Ekkor jövök rá, hogy vadsága elsősorban nyers stílusából fakad. Ha ettől megfosztják – mint például most –, törékeny nővé válik, aki tágra nyílt szemmel küzd a nyugtatok hatása ellen. Mert retteg attól, hogy mi vár rá álmában. Odamegyek hozzá, és felé nyújtom a csomagot.

– Ez micsoda? – kérdezi rekedten. Izzadságtól nedves haja kis tüskékben tapad össze a homlokán.

– Neked csináltam. Hogy legyen valamid, amit betehetsz a fiókodba – mondom, és a kezébe nyomom a csomagot. – Szagold meg! – biztatom.

Johanna az orrához emeli a fenyőtűvel teli batyut, és óvatosan megszagolja.

– Olyan szaga van, mint az otthonomnak – suttogja, és könnyek szöknek a szemébe.

– Ebben bíztam én is – mondom. – Elvégre a Hetedik Körzetben születtél, vagy mi. Emlékszel, amikor először találkoztunk? Téged fának öltöztettek. Legalábbis egy rövid időre.

Ekkor Johanna hirtelen elkapja és erősen megszorítja a csuklómat.

– Meg kell ölnöd őt, Katniss!

– Ne aggódj – mondom, és ellenállok a kísértésnek, hogy kitépjem a kezemet a szorításából.

– Esküdj! Valamire, ami fontos neked – sziszegi.

– Esküszöm. Az életemre – mondom, de Johanna nem engedi el a kezemet.

– A családod életére – követeli.

– A családom életére esküszöm – mondom. Ezek szerint a saját túlélésem már nem elég biztosíték neki. Végül elenged, én pedig dörzsölgetni kezdem a csuklómat. – Mégis mit gondoltál, mi a fenének akarok a Kapitóliumba menni, zsenikém?

Halványan elmosolyodik, és ezt mondja:

– Muszáj volt hallanom. – Aztán becsukja a szemét, az orrához tartja a fenyőtűvel teli csomagot, és beleszagol.

A hátralévő napok gyorsan telnek. Reggelente rövid erősítéssel kezdünk, majd az osztagommal átmegyünk a lőtérre, ott töltjük a gyakorlat hátralévő részét. Elsősorban pisztollyal gyakorolok, de napi egy órát a különleges fegyverek használatával töltünk, ami azt jelenti, hogy megtanulok rendesen lőni a Fecsegőposzáta íjjal, Gale pedig saját, mindenféle kütyükkel felszerelt íjával. A Beetee által Finnicknek tervezett háromágú szigony is rengeteg különleges meglepetést tartogat, melyek közül talán az a leglenyűgözőbb, hogy a szigonyt az elhajítás után egy gombnyomással vissza lehet hívni a csuklódra szerelt fém karperec segítségével, és nem kell tartanod attól, hogy felnyársal.

Néha Békeőr-bábukkal gyakorolunk, hogy megtanuljuk, hol vannak a védőfelszerelésük legsebezhetőbb pontjai. Így aztán tudjuk, hol vannak rések a páncéljukon. Ha sikerül a megfelelő helyen eltalálni a bábut, művér fröccsen. Nálunk mindig minden bábu csurom vér lesz.

Megnyugtató a tudat, hogy az osztag minden tagja halál pontosan céloz. Finnick és Gale mellett még öt katona tartozik a csapatba, mindannyian a Tizenharmadikból. Jackson, a parancsnokhelyettes egy középkorú nő, első ránézésre talán kicsit lomhának tűnik, de olyan célpontokat is telibe talál, amiket mi távcső nélkül alig látunk. Távollátó vagyok, jegyezte meg egyszer magáról. Aztán van egy húsz év körüli testvérpár, két lány. Leeg a nevük, de mi a biztonság kedvéért Leeg 1-nek és Leeg2 -nek nevezzük őket. Egyenruhában annyira hasonlítnak, hogy sokszor nem tudom megkülönböztetni őket, aztán egyszer észreveszem, hogy az egyiküknek, Leeg 1-nek furcsa sárga pöttyök vannak a szemében. Van még két idősebb srác, Mitchell és Holmes. Szinte sosem beszélnek, de ötven méterről eltalálnak egy porszemet a cipőd orrán. Akadnak még egészen ügyes osztagok, de csak akkor értem meg pontosan, hogy milyen szerepet szánnak nekünk, amikor egy reggel Plutarch is csatlakozik hozzánk.

– A 451-es osztagot különleges feladatra jelöltük ki – kezdi. Idegesen harapdálom a számat – belül, hogy ne lássák –, mert abban reménykedem, hátha ránk bízzák Snow elnök likvidálását. – Rengeteg kiváló mesterlövészünk van, tévéstábunk annál kevesebb. Ezért aztán kineveztünk titeket Sztár Osztagnak. Ti lesztek az invázió arcai a tévében.

Csalódottságunkat először döbbenet, majd harag váltja fel.

– Ugye, ezzel nem azt akarja mondani, hogy nem vehetünk részt a harcokban? – csattan fel Gale.

– Ott lesztek a harctéren, de nem biztos, hogy mindig a frontvonalon – feleli Plutarch. – Már persze ha be lehet egyáltalán azonosítani valamiféle frontvonalat ebben az átkozott gerillaharcban.

– De mi nem ezt akarjuk! – veszi át a szót Finnick, és a többiek lelkesen helyeselnek. Én azonban csendben maradok. – Harcolni fogunk.

– A lehető leghasznosabban kell kivennetek a részeteket a háborús erőfeszítésekből – mondja Plutarch. – Azért döntöttünk így, mert véleményünk szerint nincs semmi, amivel többet tehetnétek a győzelemért, mint hogy szerepeltek a tévében. Emlékezzetek csak, milyen hatással volt Katniss, amikor fecsegőposzátás öltözetében fellépett. Gyakorlatilag egymaga megfordította a lázadás menetét. És az feltűnt már valakinek, hogy ő az egyetlen, aki nem panaszkodik? Ennek az az oka, hogy Katniss pontosan tudja, milyen hatással van az emberekre a tévé.

Ami azt illeti, Katniss nem azért hallgat, mert nem fordult meg a fejében, hogy kilépjen a Sztár Osztagból, hanem azért, mert rájött, hogy csak akkor tud megvalósítani bármiféle tervet, ha sikerül eljutnia a Kapitóliumba. De azt is tudja, hogy gyanússá válhat, ha túl engedelmesen viselkedik.

– De azért nem csak tettetésből áll majd a feladatunk, ugye? – kérdezem. – Azzal elpocsékolnánk a tehetségünket.

– Ne aggódj! – fordul felém Plutarch. – Rengeteg valódi célpontra lőhettek majd. Csak arra vigyázz, nehogy felrobbantsanak. Így is elég bajom van, már csak az hiányozna, ha pótolni kellene téged. Most pedig irány a Kapitólium, és csináljunk egy jó kis műsort!

Reggel elbúcsúzom a családomtól, és elindulunk. Nem beszéltem nekik arról, hogy a Kapitólium védelmi rendszere kísértetiesen emlékeztet az aréna fegyvereire, de az, hogy háborúba megyek, már önmagában elég szörnyű. Anya hosszan megölel. Könnyek csorognak az arcán. Amikor kiválasztottak a viadalra, elfojtotta ezeket a könnyeket.

– Ne aggódj. Biztonságban leszek. Nem is vagyok igazi katona, csak Plutarch egyik bábuja a tévében – próbálom megnyugtatni.

Prim egészen a kórház ajtajáig kísér.

– Hogy érzed magad? – kérdezi.

– Jobban, mert tudom, hogy Snow itt nem érhet el téged – felelem.

– Amikor legközelebb találkozunk, szabadok leszünk – mondja határozottan Prim. Aztán átkarolja a nyakamat. – Vigyázz magadra!

Azon gondolkodom, hogy Peetától is elbúcsúzom, de végül úgy döntök, ez egyikünknek sem tenne jót. A gyöngyöt azért az egyenruhám zsebébe csúsztatom. Ez lesz az emlékem a fiútól, akitől a kenyeret kaptam.

Egy légpárnás elszállít minket a Tizenkettedikbe, ahol a tűz pusztította zónán kívül kialakítottak egy ideiglenes szállítási területet. Ezúttal nem luxusvonattal megyünk tovább, hanem bezsúfolnak bennünket egy szürke egyenruhás katonákkal teli teherszállító vagonba. A katonák a fejüket a zsákjaikra hajtva alszanak. Néhány napos utazást követően a Kapitóliumba vezető egyik hegyi alagútban szállunk ki. Már csak egy hatórás gyalogút van hátra. Óvatosan lépkedünk, a biztonságos nyomvonalat jelölő ragyogó zöld felfestést követjük.

Végül megérkezünk a lázadók táborhelyére, ami egy tíz háztömbből álló terület a vasútállomás előtt. Minden egyes alkalommal, amikor a Kapitóliumban jártunk Peetával, ide érkeztünk. A környéken hemzsegnek a katonák. Kijelölik a 451-es osztag sátorhelyét. Ezt a területet már több mint egy hete az ellenőrzésük alá vonták. A lázadók kiszorították a Békeőröket. Több százan estek el a heves harcokban. A kapitóliumi erők meghátráltak, visszavonultak a város belső területeire. Taposóaknákkal telerakott, üres és hívogató utcák választják el a szemben álló feleket. Meg kell tisztítani őket a podoktól, különben nem lehet folytatni az előrenyomulást.

Mitchellt nem hagyja nyugodni, hogy mi lesz, ha a légpárnások bombázni kezdenek – baromi védtelennek érezzük magunkat a nyílt terepen – de Boggs kézlegyintéssel elintézi a kérdést. A Kapitólium légierejének nagy részét megsemmisítették a Második Körzetben és az invázió során. Ha maradt is néhány gépük, biztosan nem vetik be őket. Sokkal valószínűbb, hogy Snow és belső köre a maga számára tartja fenn ezeket, hogy szükség esetén el tudják hagyni a Kapitóliumot, és elmenekülhessenek valamelyik titkos elnöki bunkerbe. A mi légpárnásaink sem szállnak fel, miután az első néhány hullámot megtizedelték a kapitóliumi légvédelmi ágyúk. Ezt a háborút az utcákon kell megvívni. Remélhetőleg minimális kár esik majd az infrastruktúrában, és a halálos áldozatok száma is elenyésző lesz. A lázadók a Kapitóliumot akarják, ugyanúgy, ahogyan egykor a Kapitólium akarta a Tizenharmadik Körzetet.

Három nap múlva a 451-es osztagot az a veszély fenyegeti, hogy a katonák dezertálnak az unalom miatt. Cressida és a stáb felveszi, ahogy lövöldözünk. Valaki elárulja nekünk, hogy a dezinformációs csapathoz tartozunk. Ha a lázadók kizárólag Plutarch podjait iktatják ki, a Kapitólium fél perc alatt rájön, hogy a birtokunkban van a hologram. Ezért egy csomó időt töltünk azzal, hogy teljesen felesleges pusztítást végzünk, így próbáljuk elaltatni a figyelmüket. Leginkább azokat a szivárványszínű üvegszilánkkupacokat magasítjuk, amelyek a tarka épületek kilőtt ablakai alatt gyűlnek. Gyanítom, hogy ezeket csak vágóképnek használják a fontosabb kapitóliumi célpontok elpusztításáról készült felvételekhez. Hébe-hóba azért szükség van mesterlövészi szolgálatainkra is. Nyolc kéz emelkedik ilyenkor egyszerre a magasba, de Gale-t, Finnicket és engem sosem választanak ki a feladatra.

– Miattad van, túl jól mutatsz a tévében! – szívat Gale. Ha most ölni tudnék a tekintetemmel...

Nem hiszem, hogy bárki tudná, mi a francot kezdjenek velünk, főleg velem. Nálam van a fecsegőposzátás szerkó, de eddig az összes felvételen az egyenruhámat viseltem. Néha pisztollyal lövök. Néha megkérnek, hogy használjam az íjamat. Mintha nem akarnák végleg elveszíteni a Fecsegőposzátát, de közben szépen lefokoznak közkatonává. Mivel ez a része egyáltalán nem foglalkoztat, inkább szórakoztató, mint nyugtalanító elképzelni, mennyit vitatkozhatnak a fejesek a Tizenharmadikban.

Miközben elégedetlenséget színlelek, amiért nem vehetünk részt a harcokban, titokban a saját kis akciómra készülök. Mindegyikünk kapott térképet a Kapitóliumról. A város majdnem tökéletesen négyszög alakú. A térképet vonalak osztják kisebb négyzetekre, a rácsháló egyes négyzeteit felül betűk jelölik, oldalt pedig számok. Addig tanulmányozom a várost, amíg minden kereszteződést és mellékutcát meg nem jegyzek. A parancsnokok Plutarch hologramját használják. Mindegyikük kapott egy Holo névre keresztelt szerkentyűt, ami elfér a kezükben, és olyan képeket vetít, amilyeneket a Parancsnokságon láttam az eligazításon. Rá lehet közelíteni a háromdimenziós kép bármelyik pontjára, és meg lehet nézni az ott elhelyezett podot. A Holók független egységek – valójában minden Holo egy-egy kivilágított térkép –, nem tudnak jeleket küldeni vagy fogadni. De még így is sokkal jobbak, mint az én papír térképem.

A Holókat a tulajdonosuk hangja aktiválja, a parancsnokoknak elég bemondani a nevüket, a kütyü bekapcsol. Ha már bekapcsolták, az osztag többi tagjának hangjára is reagál, tehát ha mondjuk Boggst megölik vagy súlyosan megsérül, át lehet tőle venni a Holót. Ha bárki az osztagból háromszor elismétli az éjfürt szót, a Holo felrobban, öt méter sugarú körben mindent elpusztítva maga körül. Ez biztonsági célokat szolgál, ha esetleg foglyul ejtenek bennünket. Magától értetődő, hogy szükség esetén mindenki gondolkodás nélkül megtenné ezt.

Így nem kell mást tennem, mint ellopom Boggs bekapcsolt Holóját, aztán lelépni, mielőtt észrevenné, mi történt. A feladat egyszerűnek hangzik, de lehet, hogy a fogát könnyebb lenne ellopni.

A negyedik reggelen Leeg2 katona belesétál egy, a térképen nem jelölt podba. Az aktiválás után azonban nem egy mutáns szúnyograj szabadul ránk – ahogy arra számítottunk –, hanem a pod egy rakás fémfullánkot szór szét maga körül. Az egyik Leeg2 agyába fúródik. Meghal, mielőtt a felcserek megérkeznek. Plutarch megígéri, hogy gyorsan találnak helyette valakit.

Másnap este meg is érkezik az osztag új tagja. Nincsenek rajta bilincsek. Nem kísérik őrök. Gépfegyverrel a vállán ballag ki a vasútállomásról. Döbbenet és zavarodottság lesz úrrá rajtunk, de akárhogy meresztjük is a szemünket, Peeta kézfején friss tintával az osztagunk száma virít: 451. Boggs elveszi tőle a fegyvert, aztán elmegy telefonálni.

_ Mindegy, mit csinál Boggs – fordul felénk Peeta. – Az elnök személyesen nevezett ki. Úgy döntött, fel kell pörgetni a propagandafilmeket.

Lehet, hogy Coin elnöknek ebben a kérdésben igaza van, de ha ideküldte Peetát, akkor még valamit eldöntött: holtan több hasznomat veszi, mint ha életben hagy.

Harmadik rész

„A merénylő”

19

Még sosem láttam igazán dühösnek Boggst. Akkor sem pöccent be, amikor megtagadtam a parancsait, vagy amikor lehánytam, sőt, még akkor sem, amikor Gale betörte az orrát. Most viszont, miután telefonon beszélt Coin elnökkel, baromi mérges. Először parancsot ad a helyettesének, Jacksonnak, hogy állítson Peeta mellé két őrt, akik éjjel-nappal mindenhová elkísérik. Aztán sétálni hív, és addig kanyargunk a sátrak között a hatalmas táborban, míg jó messzire kerülünk az osztagunktól.

– Mindegy, mit csinálunk, úgyis megpróbál majd megölni – mondom. – Főleg itt, ahonnan annyi rossz emléke származik. Bármikor beugorhat neki valami.

– Folyamatosan figyeltetem, Katniss – próbál megnyugtatni Boggs.

– Miért pont most akar Coin megöletni? – kérdezem.

– Tagadja, hogy ilyen szándékai lennének – feleli Boggs.

– De mindketten tudjuk, hogy erre készül – makacskodom. – Magának biztosan van valami elmélete.

Boggs hosszan, szigorúan a szemembe néz, mielőtt válaszolna.

– Elmondom, amit tudok. Az elnök nem kedvel téged. Soha nem is kedvelt. Peetát akarta kimenekíteni az arénából, de senki sem támogatta az elképzeléseit. A helyzet még rosszabbra fordult, amikor belekényszerítetted, hogy a többi győztes kapjon büntetőjogi mentességet. Még ezt is el lehetne nézni, figyelembe véve, hogy milyen remekül megoldottad a rád bízott feladatot.

– Akkor meg mi van? – kérdezem.

– Valamikor, a nem túl távoli jövőben, véget fog érni ez a háború. Akkor új vezetőt kell választani – feleli Boggs.

– Boggs, nem hiszem, hogy bárki úgy gondolná, hogy én leszek ez az új vezető – mondom a szememet forgatva.

– Ebben igazad van – bólint a férfi. – Viszont a támogatásoddal bárki elnök lehet. Vajon Coin mellé fogsz állni? Vagy valaki mást fogsz támogatni?

– Nem tudom. Ezen még nem gondolkodtam.

– Ha erre a kérdésre nem Coin az egyetlen és azonnali válaszod, akkor fenyegetést jelentesz számára. A lázadás arca vagy. Senkinek sincs akkora befolyása, mint neked – magyarázza Boggs. – Kívülről viszont úgy tűnt, legjobb esetben is maximum elviselted Coint.

– Ezért úgy döntött, megölet, hogy elhallgattasson. – Abban a pillanatban, ahogy ezeket a szavakat kimondom, tudom, hogy igazak.

– Többé nincs szüksége rád, hogy összefogd a lázadókat. Meg is mondta: sikeresen teljesítetted az elsődleges célkitűzést, egyesítetted a körzeteket – emlékeztet Boggs. – Ezeket a propagandafilmeket nélküled is meg lehetne csinálni. Már csak egyetlen dologgal tudnád igazán segíteni a háború ügyét.

– Ha meghalnék – suttogom.

– Igen. Akkor lenne egy mártírunk, akiért érdemes az életünket áldozni – mondja Boggs. – De amíg én gondoskodom a biztonságodról, ez nem fog megtörténni, Katniss. Úgy tervezem, hogy hosszú életed lesz.

– Miért? – Ha így gondolkodik, előbb-utóbb bajba sodorja magát. – Nem tartozik nekem semmivel.

– Mert megérdemled – feleli Boggs. – Most pedig nyomás vissza az osztagodhoz!

Tudom, hogy hálásnak kellene lennem, amiért Boggs vásárra viszi a bőrét, de igazából végtelenül frusztrál a dolog. Hiszen közben arra készültem, hogy ellopom a Holóját, és dezertálok. Már önmagában az is elég súlyos dilemma elé állít, hogy ha meg akarom valósítani a tervemet, el kell árulnom őt, így azonban még nehezebb helyzetbe kerültem. Ráadásul egyszer már megmentette az életemet.

Amikor visszaérek, és meglátom, hogy Peeta – ennek az egész kalamajkának a kiváltó oka – békésen állítgatja a sátrát, nagyon bedühödöm.

– Mikor kell őrködnöm? – kérdezem Jacksontól.

A parancsnokhelyettes kétkedve, vagy lehet, hogy inkább hunyorogva rám néz, és így felel:

– Nem osztottalak be őrségre.

– Miért? – kérdezem.

– Nem mernék fogadni, hogy szükség esetén képes lennél lelőni Peetát – mondja.

Jó hangosan beszélek, hogy az osztag minden tagja tisztán hallja, amit mondok.

– Tényleg nem lőném le. Neki már vége. Johannának igaza volt. Ha Peetát lelőnénk, az olyan lenne, mintha egy kapitóliumi mutánssal végeznénk.

– Jólesik végre valami csúnyát mondani róla, hangosan, a többiek füle hallatára a rengeteg megaláztatás után, amit Peeta visszatérte óta el kellett viselnem.

– Nos, ez a megjegyzés sem győzött meg róla, hogy jó ötlet volna beosztani téged őrségre – jegyzi meg Jackson.

– Osszad csak be! – szólal meg mögöttem Boggs.

Jackson a fejét csóválja, aztán beírja a nevem.

– Éjféltől négyig. Velem leszel párban.

Ekkor megszólal a vacsoraidőt jelző síp, és Gale-lel beállunk a sorba a kantinnál.

– Akarod, hogy kinyírjam? – kérdezi kertelés nélkül.

– Akkor tuti, hogy mindkettőnket hazaküldenek – mondom. Annak ellenére, hogy nagyon haragszom Peetára, Gale ajánlata elég durván hangzik.

– Inkább majd megoldom valahogy.

– Úgy érted, inkább lelépsz? Egy szál térképpel, meg esetleg a Holóval, ha sikerül megkaparintanod? – Ezek szerint Gale figyelmét nem kerülte el, hogy mire készülök. Remélem, a többieknek nem szúrt szemet a dolog. Egyikük sem ismeri úgy az észjárásomat, mint Gale. – Ugye, nem akarsz nélkülem távozni? – kérdezi.

Eddig a pillanatig úgy terveztem, hogy egyedül megyek. De nem is tűnik rossz ötletnek, hogy a vadászpartnerem elkísérjen és vigyázzon rám.

– Mint katonatársad azt javaslom, inkább maradj az osztagoddal. De megfékezni úgysem tudlak, nem igaz?

– De nem ám! – vigyorog Gale. – Kivéve persze, ha riadóztatni akarod az egész hadtestet.

A 451-es osztag és a tévéstáb tagjai elhozzák a vacsorájukat a tábori konyháról, aztán leülnek egy körbe, és nekilátnak falatozni. Valahogy mindenki feszültnek tűnik. Először arra tippelek, hogy Peeta az oka, de aztán észreveszem, hogy vacsora közben többen is barátságtalan pillantásokat vetnek rám. Hirtelen jött ez a pálfordulás, főleg mert biztos vagyok benne, hogy amikor Peeta megjelent a színen, az egész csapat azon parázott, mekkora veszélyt jelenthet a srác – főleg rám nézve. De csak akkor értem meg, hogy miért fordultak ellenem, amikor sikerül telefonon beszélnem Haymitchcsel.

– Miben mesterkedsz, Katniss? Ki akarod provokálni, hogy megtámadjon? – kérdezi.

– Természetesen nem. Csak szeretném, ha békén hagyna – felelem.

– Nos, ez nem fog menni neki azok után, amin a Kapitóliumban keresztülment – magyarázza Haymitch. – Ide figyelj, Katniss, Coin elnök lehet, hogy abban reménykedve küldte oda Peetát, hogy megöl téged, de Peetának fogalma sincs, mi folyik körülötte. Nem érti, mi miért történik vele. Éppen ezért nem hibáztathatod...

– Nem is hibáztatom! – kiáltom.

– Dehogyisnem! – dörren rám Haymitch. – Újra meg újra megbünteted olyan dolgok miatt, amelyekről nem is tehet. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem kell éjjel-nappal töltött fegyvert hordanod magadnál. De szerintem itt az idő, hogy egy kicsit átértékeld a helyzetet. Ha a Kapitólium történetesen téged ejt fogságba s térít el, és te próbáltad volna megölni Peetát, szerinted ő is így viselkedne veled? – szegezi nekem a kérdést Haymitch.

Elhallgatok. Nem, Peeta nem így viselkedne. Egyáltalán nem így viselkedne velem. Mindent megtenne, hogy visszahozzon. Nem rekesztene ki, nem hagyna cserben, nem viselkedne ellenségesen minden alkalommal, amikor találkoznánk.

– Kötöttünk egy megállapodást, hogy megpróbáljuk megmenteni őt. Ugye, emlékszel? – kérdezi Haymitch. Miután nem válaszolok, csak ennyit mond: – Próbáld meg felidézni!– majd leteszi a telefont.

Az őszi nap egyre hűvösebb. Az osztag legtöbb tagja már bebújt a hálózsákjába. Van, aki a szabad ég alatt alszik, a tábor közepén elhelyezett hősugárzó közelében, mások a sátraikba húzódnak. Leeg1 nem bírja tovább tartani magát, maga alá gyűrte a testvére halála miatt érzet bánat, de most fojtott zokogása a sátorponyván keresztül is tisztán hallható. Bemászok a sátramba, és azon töprengek, amit Haymitch mondott. Megszégyenülten döbbenek rá, hogy a Snow elleni merénylet tervezgetése annyira kitöltötte a gondolataimat, hogy közben teljesen megfeledkeztem egy sokkal komolyabb problémáról. Arról, hogy megmentsem Peetát abból a zűrzavaros világból, ahová az eltérítés juttatta. Nem tudom, hogyan találhatnám meg őt, arról nem is beszélve, hogy fogalmam sincs, hogyan hozzam ki onnan. Még egy épkézláb tervet sem sikerül kiötlenem. Ehhez képest gyerekjátéknak tűnik átkelni egy csapdákkal teli arénán, megtalálni Snow-t, és golyót ereszteni a fejébe.

Éjfélkor kimászok a sátramból, és leülök egy összecsukható tábori székre a hősugárzó közelében Jacksonnal. Boggs azt mondta Peetának, hogy olyan helyen aludjon, ahol szemmel tudjuk tartani. Jól látom őt, de nem alszik. A hálózsákját a mellkasáig felhúzva üldögél, és egy rövid kötéllel a kezében a kötélcsomózást gyakorolja. Ismerősnek tűnik a kötél. Ezt adta kölcsön Finnick azon az éjjelen a bunkerben. Nézem, milyen ügyetlenül próbálkozik, de közben a látvány teljesen arra rímel, amit Haymitch mondott: cserbenhagytam Peetát. Itt a remek alkalom, hogy orvosoljam a dolgot. Bárcsak tudnám, mit mondjak neki. Nem ugrik be semmi értelmes dolog. Így aztán nem is megyek oda hozzá. Hallgatom a katonák szuszogását az éjszaka csöndjében.

Úgy egy óra múlva Peeta szólal meg.

– Az utolsó néhány év elég fárasztó lehetett neked. Folyamatosan azon agyaltál, hogy megölj, vagy sem. Ide-oda. Ide-oda.

Baromi igazságtalannak érzem a megjegyzést, és kis híján megint csípőből tüzelek, de még időben eszembe jut, mit mondott Haymitch, ezért visszafogom magam.

– Sosem akartalak megölni – mondom. – Csak amikor azt hittem, segíteni akarsz a hivatásos kiválasztottaknak, akik meg akartak ölni. Utána már mindig szövetségesként gondoltam rád. – Szövetséges, ezt a szót használom, mert ez elég semleges. Nem gerjeszt különösebb érzelmeket, és nincs benne semmi fenyegető.

– Szövetséges – ismétli Peeta lassan, ízlelgetve a szót. – Barát. Szerető. Győztes. Ellenség. Menyasszony. Célpont. Mutáns. Szomszéd. Vadász. Kiválasztott. Szövetséges. Egy újabb szóval gyarapodik a lista, amivel megpróbállak meghatározni téged – mondja, és közben az ujjaira fűzi a kötéldarabot.

– Csak az a baj, hogy egy ideje már nem tudom eldönteni, mi a valóság, és mi kitaláció.

Megszűnik a körülöttünk fekvő emberek egyenletes szuszogása, ami vagy azt jelenti, hogy felébredtek, vagy azt, hogy igazából nem is aludtak. Én az utóbbira gyanakszom.

Finnick hangját hallom a sötétből.

– Akkor kérdezd meg, Peeta. Annie is ezt teszi.

– Mégis kit kérdezzek? – morogja Peeta. – Kiben bízhatok meg?

– Esetleg kezdhetnéd velünk. Az osztagoddal – javasolja Jackson.

– De hát ti az őreim vagytok – mutat rá Peeta.

– Azok is – mondja a parancsnokhelyettes. – De egy csomó ember életét megmentetted a Tizenharmadikban. Az ilyesmit nem szokás elfelejteni.

Csend támad, én pedig megpróbálom elképzelni, milyen érzés lehet, hogy nem tudod megkülönböztetni az illúziókat a valóságtól. Mondjuk, nem tudnám eldönteni, hogy anya és Prim szeretnek-e. Hogy Snow az ellenségem-e. Hogy a hősugárzó túloldalán ülő ember megmentette-e az életemet, vagy feláldozott engem. Nem kell sokat gondolkodnom, hogy rájöjjek, az életem pillanatok alatt rémálommá változna. Szeretnék mindent elmondani Peetának arról, hogy kicsoda ő, hogy ki vagyok én, és hogy hogyan jutottunk idáig. De fogalmam sincs, hol kezdjem. Hitvány alak vagyok. Nem érek semmit.

Néhány perccel négy előtt Peeta megint odafordul hozzám:

– A kedvenc színed a... zöld?

– Igen – vágom rá, aztán eszembe jut még valami. – Neked meg a narancssárga.

– A narancssárga? – kétkedik Peeta.

– Nem az élénk, hanem a halvány narancssárga. Mint a lemenő nap fénye – mondom. – Legalábbis egyszer ezt mondtad nekem.

– Ó! – sóhajt, aztán egy pillanatra becsukja a szemét, talán hogy felidézze a naplementét, majd bólint, és ezt mondja: – Köszönöm.

De most már nincs megállás. Mondom tovább.

– Festő vagy. És pék. Szeretsz nyitott ablaknál aludni. Cukor nélkül iszod a teát. És mindig dupla csomót kötsz a cipőfűződre.

Aztán gyorsan eltűnök a sátramban, mielőtt még valami hülyeséget csinálnék, mondjuk elsírnám magam.

Reggel Gale-lel és Finnickkel elmegyünk, hogy a stáb felvegye, amint szétlőjük néhány környékbeli ház ablakát. Amikor visszaérünk a táborba,

Peeta a Tizenharmadik Körzet katonáinak a társaságában ül, akik ugyan fegyverrel a kézben, de mégis barátságosan beszélgetnek vele. Hogy segítsen Peetán, Jackson kitalál egy játékot, amit „Igaz vagy nem igaz”-nak nevezett el. A következőképpen néz ki: Peeta mond valamit, ami szerinte megtörtént vele, a többiek meg elmondják, hogy tényleg megtörtént-e, vagy csak úgy képzeli. Végül rövid magyarázatot fűznek hozzá.

– Az emberek többsége elpusztult a Tizenkettedikben kitört tűzvészben.

– Igaz. Alig kilencszázan menekültek meg és jutottak el élve a Tizenharmadik Körzetbe.

– A tűz az én hibámból tört ki.

– Nem igaz. A Tizenkettedik Körzetet Snow elnök pusztíttatta el, ugyanúgy mint a Tizenharmadikat. Így akart példát statuálni.

Egész jó ötletnek tűnik, egészen addig, amíg rá nem jövök, hogy a Peetát nyomasztó dolgok nagy részére kizárólag én tudom majd megadni a választ. Jackson beoszt minket őrségre. Finnick, Gale és én egy-egy társat kapunk a Tizenharmadikból. Így mindig lesz valaki Peeta mellett, aki közelebbről ismeri. A beszélgetés akadozik. Peeta ugyanis még a legegyszerűbbnek tűnő kérdéseken is – például hogy hol szoktak szappant venni otthon az emberek – iszonyatosan sokat töpreng. Gale rengeteget mesél neki a Tizenkettedikről. Finnick a viadalokról tud szinte mindent. De mivel Peeta leginkább velem kapcsolatban van összezavarodva – és egy csomó mindent képtelenség egyszerűen elmagyarázni –, a beszélgetéseink döcögősek és gyakran fájdalmasak – annak ellenére, hogy igazából csak a felszínt kapargatjuk. Milyen színű ruha volt rajtam a Hetedik Körzetben? Tényleg annyira szeretem-e a sajtos molnárkát? Hogy hívták a matektanárunkat a suliban? Peeta velem kapcsolatos emlékeinek rekonstrukciója gyötrelmes feladat. Talán nem is hívhatók vissza azok után, amit Snow emberei műveltek vele. Ezzel együtt jó érzés, hogy végre megpróbálok segíteni neki.

Másnap délután értesítenek bennünket, hogy egy komolyabb propagandafilmet készülnek forgatni az osztag szereplésével. Peeta nagyon a fején találja a szöget: Coin és Plutarch egyáltalán nem elégedett a Sztár Osztag teljesítményével – ami a filmeket illeti. Laposak. Nincsen bennük semmi lelkesítő. A nyilvánvaló válasz erre természetesen az, hogy hiába várnak tőlünk többet, ha csak azt hagyják, hogy fegyverrel a kézben ripacskodjunk. Habár most nem az a tét, hogy megvédjük a mundér becsületét, hanem hogy végre előálljunk valami használható termékkel. Így aztán ma egy speciális háztömböt jelölnek ki a forgatás helyszínéül. Még néhány igazi pod is van a terepen. Az egyik például egy golyózáport aktivál. Egy másik hálóval elkapja és csapdába ejti a támadókat, majd – attól függően, hogy mit akarnak tenni velük – vallatni kezdi vagy kivégzi őket. Ezzel együtt ez csak egy jelentéktelen lakónegyed, ahol nincs semmi stratégiailag fontos objektum.

A tévéstáb füstbombákat dobál és lövések hangját játssza be, hogy érzékeltesse, mekkora veszélyben voltunk, amikor a felvételek készültek. Komoly védőfelszerelést viselünk, még a tévéstáb is, s mintha az ütközet gócpontja felé menetelnénk. Akik rendelkeznek valami különleges fegyverrel, engedélyt kapnak, hogy magukkal hozzák. Boggs visszaadja Peetának a fegyverét, de azért jó hangosan elmondja neki, hogy vaktölténnyel van megtöltve.

Peeta vállat von, és csak ennyit mond:

– Amúgy sem vagyok egy nagy mesterlövész. – Pollux köti le a figyelmét, és egy idő után kezd aggasztóvá válni a dolog, de végül beugrik neki valami, és izgatottan magyarázni kezd. – Ugye, te Avox vagy? Abból gondolom, ahogyan nyelsz. Két Avoxszal is együtt raboskodtam a Kapitóliumban. Dariusszal és Laviniával, de az őrök csak úgy hívták őket, hogy „a vörös hajúak”. A szolgáink voltak a Kiképzőközpontban, ezért aztán őket is lecsukták. Végig kellett néznem, ahogyan halálra kínozzák mindkettőjüket. Laviniának szerencséje volt. Túl sok áramot vezettek a testébe, és azonnal meghalt. Dariust viszont napokig kínozták: megverték és megcsonkították. Egyfolytában kérdésekkel bombázták, de persze nem tudott válaszolni, csak állati hangon hörgött. Az a helyzet, hogy nem is akartak kiszedni belőle semmit. Csak azt akarták, hogy nézzem végig a kivégzését.

Peeta úgy néz ránk, mintha választ várna, de mi csak döbbenten bámulunk. Végül aztán ő töri meg a csendet:

– Igaz vagy nem igaz? – Amikor nem válaszol senki, még idegesebb lesz. – Igaz vagy nem igaz?! – követeli a választ.

– Igaz – feleli Boggs. – Legalábbis legjobb tudomásom szerint... igaz.

Peeta összeroskad.

– Gondoltam. Nem volt semmi... felemelő benne – mondja, aztán megfordul, elsétál, miközben ujjakról meg lábujjakról motyog.

Odalépek Gale-hez, a homlokomat a testét védő páncélhoz nyomom a mellkasa tájékán, ő pedig erősen átkarol. Végül is megtudtuk a lány nevét, akit a Kapitólium a szemünk láttára rabolt el a Tizenkettedik Körzet erdejéből, és azt is megtudjuk, mi lett a sorsa Békeőr barátunknak, aki segített megmenteni Gale életét. Ezek nem azok a boldog emlékek, amelyektől jókedvre derülök. Darius és Lavinia miattam halt meg. Hozzáadom őket ahhoz az egyre bővülő listához, amelyen azok szerepelnek, akik miattam veszítették el az életüket. Amikor felnézek, látom, hogy Gale-re más hatással volt a hír. Az arckifejezése elárulja, hogy mindenre elszánt, hogy nincsen elég hegy és város, amelynek elpusztításával csillapítani tudná haragját. A tekintete halált ígér.

A borzalmak után, amelyekről Peeta beszámolt, üvegszilánkokkal borított utcákon haladunk célpontunk, az elfoglalandó háztömb felé. A feladat nem valami komoly, de legalább nem színjáték az egész. Boggs köré gyűlünk, hogy szemügyre vegyük az utca kivetített hologramját. A golyószórós podot nagyjából az utca harmadánál helyezték el, az egyik bérház bejáratánál, az előtető fölé. Egy pontos lövéssel valószínűleg el tudjuk indítani. A hálós pod az utca túlsó végében van, már majdnem a sarkon. Ehhez valakinek működésbe kell hoznia a testérzékelő szerkezetet. Mindenki azonnal jelentkezik a feladatra, kivéve Peetát, akinek szemmel láthatólag fogalma sincs, mi történik. Persze nem engem választanak. Elküldenek Messallához, aki egy kicsit azért kisminkel a közelképek miatt.

Az osztag tagjai Boggs irányításával felveszik a pozíciójukat, aztán meg várjuk, amíg Cressida operatőrei is elhelyezkednek. Mindketten a bal oldalon vannak. Castor elöl, Pollux hátul – nehogy véletlenül lefilmezzék egymást. Messalla, hogy fokozza a hangulatot, elhajít néhány füstbombát. Mivel ez küldetés és tévéfelvétel is egyben, szeretném megtudni, hogy ki vezeti az akciót, a parancsnok vagy a rendező, de mire feltenném a kérdést, Cressida már el is kiáltja magát: – Felvétel!

Araszolunk a füstbe borult utcán, pont úgy, ahogyan a kiképzés során a Tömbben gyakoroltuk. Mindenkinek legalább egy sor ablakot ki kell majd lőnie, de a valódi célpont Gale-re vár. Amikor telibe találja a podot, fedezéket keresünk – bevetjük magunkat a kapualjakba, vagy elvágódunk a világos narancssárga és rózsaszín útburkoló köveken –, mert a fejünk felett csak úgy süvítenek a lövedékek. Miután minden elcsendesedik, Boggs parancsot ad az előrenyomulásra.

Cressida azonban megállít bennünket, mielőtt még fel tudnánk tápászkodni a földről, mert szüksége van még néhány közeli felvételre. Felváltva játsszuk el újra az egész jelenetet. Először a földre zuhanunk, az arcunk megvonaglik a fájdalomtól, majd bevetjük magunkat a különböző benyílókba. Tisztában vagyunk vele, hogy ezt itt most nagyon komolyan kellene vennünk, de valahogy olyan nevetséges az egész. Főleg miután kiderült, hogy nem én vagyok legtehetségtelenebb színész a csapatban. De még mennyire, hogy nem! Majd' megszakadunk a röhögéstől, amikor Mitchellre kerül a sor, hogy eljátssza, mennyire kétségbe van esve. A fogát vicsorgatja, az orrlyuka kitágul. Végül Boggsnak kell rendreutasítania bennünket.

– Kapjátok össze magatokat, 451-esek! – dörren ránk. De azért halvány mosoly bujkál az ajkán, amikor újraellenőrzi a következő podot. Megpróbálja úgy elhelyezni a Holót. hogy a lehető legtöbb fény essen rá a füstös levegőben. Még mindig felénk néz, amikor hátralép az egyik narancssárga útburkoló kőre, és működésbe hozza a bombát, ami leszakítja mindkét lábát.

20

Mintha egy festett ablak egy pillanat alatt szilánkokra törne, s feltárulna a mögötte megbújó ocsmány világ. A nevetés üvöltésbe vált, vér mocskolja be a pasztellszínű köveket, a műfüst helyén valódi füst gomolyog.

A második robbanás mintha kettéhasítaná a levegőt. A fülem cseng. Nem tudom megállapítani, hol történt a detonáció.

Elsőnek érek oda Boggshoz, letaglóz a szétszaggatott test, a leszakadt végtagok látványa. Keresek valamit, amivel el tudom állítani a testéből ömlő vörös patakot. Homes félrelök, letérdel Boggs mellé, és feltépi egy elsősegélyláda tetejét. Boggs elkapja, és megszorítja a csuklómat. Az arca mintha elhalványulna, szürke lesz a haláltól és a hamutól. De amikor megszólal, kiad egy parancsot:

– A Holót!

A Holo. Kotorászni kezdek a vértől sikamlós törmelék között, és megborzongok, amikor meleg húsdarabok akadnak a kezembe. Végül egy lépcsőn találom meg, Boggs fél pár bakancsa mellett. Megfogom, megtörlöm a csupasz kezemmel, és odaviszem a parancsnokomnak.

Homesnak sikerül rátenni Boggs bal combcsonkjára egy nyomókötést, de a géz már át is vérzett. Most a jobb lábával bajlódik, amelyet térd alatt szakított le a robbanás. Az osztag többi tagja a védelmet biztosítva körbeáll bennünket. Finnick megpróbálja feléleszteni az ájult Messallát, akit a lökéshullám a falhoz kent. Jackson a kommunikátorába üvöltve riasztja a tábort, hogy küldjenek felcsereket, de én már tudom, hogy késő. Gyerekkoromban sokat néztem anyát munka közben, megtanultam, hogy ha a vértócsa elér egy bizonyos méretet, már nincs visszaút.

Boggs mellé térdelek, felkészülve rá, hogy újra el kell játszanom a sze repet, amelyet a Viadalon már kétszer – Rutával és a morflingfüggőkkel a Hatodik Körzetből – eljátszottam. Nem hagyhatom magára, kell valaki, akibe kapaszkodhat, míg távozik az élők sorából. De Boggs elkezd babrálni a Holóval. Begépel valami parancsot, a képernyőre nyomja a hüvelykujját – a szerkezetet ujjlenyomat-felismerő rendszerrel is védik –, majd bemond egy betűkből és számokból álló kódot. A Holóból zöld fénynyaláb tör elő, megvilágítva Boggs sápadt arcát.

– Nem tudom ellátni a parancsnoki teendőket. Az elsődleges biztonsági hozzáférést Katniss Everdeenre, a 451-es osztag katonájára ruházom át. – Aztán nagy nehezen felém fordítja a Holót, és ezt mondja: – Mondd ki a nevedet!

– Katniss Everdeen. – A zöld fénynyalábba beszélek. Hirtelen körbefon a Holo fénye. Mozdulni, de még pislogni sem tudok, ahogy képek villannak fel a szemem előtt. Beszkennelnek? Felvételt készítenek rólam? Meg akarnak vakítani? Aztán a fény kialszik, én pedig megrázom a fejemet, hogy kitisztuljon. – Mit csinált?

– Visszavonulásra felkészülni! – üvölti Jackson.

Finnick visszakiabál neki, és a háztömb túlsó vége felé mutogat, ahol bejöttünk. Valami fekete, olajszerű anyag lövell gejzírként az égbe, majd hömpölyög az épület közt az utcán, áthatolhatatlan falat képezve. Az anyag nem folyékony, de nem is gáznemű. Nem mesterséges, de nem is természetes. Az viszont biztos, hogy halálos. Arrafelé nem tudunk menekülni, amerről jöttünk.

Fülsiketítő gépfegyverropogás hasít a csendbe, amikor Gale és Leeg1 hozzálát, hogy utat robbantson a kövek között a háztömb távolabbi vége felé. Csak akkor értem meg, mire készülnek, amikor úgy tíz méterre tőlünk felrobban egy újabb bomba. A detonáció helyén hatalmas lyuk tátong, és rájövök, hogy Gale-ék így akarják aknamentesíteni a terepet. Homes meg én megragadjuk Boggst, és vonszolni kezdjük Gale után. Boggs felüvölt fájdalmában. Meg akarok állni, hogy valami jobb módszert találjak ki a szállítására, de a fekete massza lassan már az épületek tetejét ostromolja, egyre csak duzzad, és úgy hömpölyög felénk, mint egy szökőár.

Valaki hátraránt, elveszítem Boggst, és elvágódom a köveken. Peeta bámul le rám, zavaros, eszelős tekintettel. Úgy látszik, megint visszatért az eltérítettek világába. Magasba emeli a fegyverét, hogy bezúzza vele a koponyámat Időben sikerül arrébb gurulnom, mert a következő pillanatban a puskatus a köveken csattan. A szemem sarkából látom, ahogy Mitchell a földre dönti és leszorítja Peetát. De aztán Peetának – aki mindig is iszonyatosan erős volt, de most, elborult aggyal megfékezhetetlenné válik – valahogy sikerül benyomnia a lábát Mitchell hasa alá, aztán jó messzire elrúgja magától.

Hangos csattanás hallatszik, ahogyan a pod aktiválja a csapdát. Az épületek oldalán futó vájatokhoz csatlakoztatott kábelek a kövezetet áttörve felhúzzák a hálót, amelyben ott vergődik Mitchell. Először nem értjük, mitől lesz azonnal csurom vér, de aztán meglátjuk, hogy a háló valójában szögesdrótból van. A Tizenkettedik Körzetet körülvevő kerítés tetején is pont ilyen szögesdrót díszelgett. Kiáltani akarok neki, hogy ne mozogjon, de megcsapja az orromat a sűrű, szurokszerű sötétség szaga, és egy hang sem jön ki a torkomon. A hullám elérte a csúcspontját, és most zuhanni kezd.

Gale és Leeg1 szétlövik a saroképület bejáratának zárját, aztán tüzet nyitnak a Mitchell hálóját tartó kábelekre. A többiek közben megpróbálják lefogni Peetát. Visszarohanok Boggshoz, aztán Homesszal bevonszoljuk egy lakásba, végig a rózsaszín és fehér bársonnyal borított nappalin, tovább egy folyosón, amelynek falán családi fényképek lógnak, végül be a konyhába, ahol lerogyunk mellé a márványpadlóra. Nemsokára befut Castor és Pollux a vonagló-vergődő Peetával. Jacksonnak valahogy sikerül megbilincselnie, de ettől még jobban begőzöl, így kénytelenek bezárni egy szekrénybe.

A nappaliból ajtócsapódás, kiabálás hallatszik. Aztán dübörgő lépések a folyosóról – miközben a fekete massza mennydörgésszerű robajjal hömpölyög el az épület előtt. A konyhában is halljuk, ahogy recsegnek az ablakok, csörömpöl az üveg. Kátrányszag tölti be a levegőt. Finnick behozza Messallát. Aztán Leeg1 és Cressida botorkál be a szobába köhögve. – Gale! – kiáltok fel.

Bevágja maga mögött a konyhaajtót, de csak ennyit bír kinyögni:

– Mérges gázok.

Castor és Pollux felkap néhány törülközőt meg konyharuhát. Megpróbálják eltömíteni az ajtó körüli réseket, miközben Gale belerókázik az élénksárga mosogatóba.

– Mitchell? – kérdezi Homes. Leeg1 a fejét rázza.

Boggs a kezembe nyomja a Holót. Az ajkai mozognak, de egy szót sem értek abból, amit mond. Fölé hajolok, a fülemet a szájához tartom, hátha megértek valamit a rekedt suttogásból.

– Ne bízz bennük! Ne menj vissza! Öld meg Peetát! Tedd meg, amiért idejöttél!

Hátrahajolok, hogy lássam Boggs arcát.

– Micsoda? Boggs? Boggs? – A szeme még nyitva, de ő már halott. A vére a kezembe ragasztja a Holót.

Peeta belülről rugdossa a szekrényajtót. Csak ez hallatszik, és a többiek zihálása. Aztán Peeta ereje fokozatosan fogyatkozik. A rúgások lassan erőtlen dobogássá gyengülnek. Aztán megszűnnek. Azon gondolkodom, vajon ő is meghalt-e.

– Vége? – kérdezi Finnick Boggsra pillantva. Bólintok. – El kell tűnnünk innen. Most azonnal. Az előbb sikerült működésbe hoznunk egy egész utcányi podot. Tuti, hogy a biztonsági kamerák mindent rögzítettek.

– Az fix – erősíti meg Castor. – Az összes utca tele van biztonsági kamerákkal. Lefogadom, hogy ők indították el ezt a fekete hullámot, amikor észrevették, hogy propagandafilmet forgatunk.

– A rádiókommunikátoraink azonnal bedöglöttek. Talán valami elektromágneses impulzusokat keltő eszközzel csinálták. De ne aggódjatok, visszaviszlek benneteket a táborba. Kérem a Holót! – Jackson kinyújtja a kezét, mire én a mellkasomhoz szorítom a szerkentyűt.

– Nem. Boggs rám bízta – mondom.

– Ne légy nevetséges! – csattan fel Jackson. Természetesen azt hiszi, hogy a Holo őt illeti. Elvégre ő a parancsnokhelyettes.

– Pedig Katniss igazat mond – szólal meg Homes. – Láttam, amikor Boggs a halála előtt átruházta rá az elsődleges biztonsági hozzáférést.

– Miért tett volna ilyet? – hökken meg Jackson.

Tényleg. Miért? A fejemben az elmúlt öt perc borzalmas eseményei kavarognak: a megcsonkított, haldokló, halott Boggs, az őrjöngő, gyilkos Peeta, a hálós csapdában vergődő, véres Mitchell és a mindent elnyelő, mérges fekete hullám. Boggs holtteste felé fordulok. Most nagyon nagy szükségem lenne a segítségére. Hirtelen belém hasít a felismerés, hogy talán egyedül ő állt igazán mellettem. Eszembe jutnak utolsó parancsai...

„Ne bízz bennük! Ne menj vissza! Öld meg Peetát! Tedd meg, amiért ide-

jöttél!”

Vajon mit akart ezzel mondani? Kiben ne bízzak? A lázadókban? Coinban? Vagy azokban, akik ebben a pillanatban is rám szegezik a tekintetüket? Az rendben van, hogy nem fogok visszamenni, de azzal neki is tisztában kellett lennie, hogy nem tudnék golyót röpíteni Peeta fejébe. Vagy igen? Meg kellene tennem? Talán Boggs rájött, hogy azt terveztem, dezertálok, és egyedül végzek Snow-val?

Nincs idő megfejteni, mire gondolhatott Boggs, ezért úgy döntök, egyelőre az első két parancsot hajtom végre: nem bízom senkiben, és továbbmegyek a Kapitólium belseje felé. De mivel indokolhatnám meg a döntésemet a többiek előtt? Hogyan vegyem rá őket, hogy hagyják nálam a Holót?

– Mert egy különleges küldetést teljesítek Coin elnök megbízásából. Azt hiszem, egyedül Boggs tudott róla – válaszolom Jacksonnak magabiztosan.

– És mi a feladat? – Úgy tűnik, ezzel a dumával nem sikerült meggyőznöm.

Miért ne mondjam el nekik az igazságot? Az legalább olyan hihető lenne, mint bármi, amit kitalálok. De muszáj úgy beállítanom a dolgot, mintha egy igazi küldetésről lenne szó, nem pedig arról, hogy bosszút akarok állni Snow-n.

– Merényletet kell elkövetni Snow elnök ellen, mielőtt a háború okozta emberveszteség akkora méreteket ölt, hogy a populáció fennmaradása kétségessé válik.

– Nem hiszek neked – mordul rám Jackson. – Mint a felettesed arra utasítalak, hogy haladéktalanul add át nekem az elsődleges biztonsági hozzáférést.

– Nem! – vágom rá határozottan. – Ez Coin elnök parancsának megszegését jelentené.

Az osztag egyik fele Jacksonra, a másik meg rám fogja a fegyverét. Pillana tokon belül elkezdődik a vérfürdő, ám egyszer csak megszólal Cressida: – Így igaz – Ezért vagyunk itt. Plutarch szeretné, ha a tévé élőben közvetítené a merényletet. Úgy gondolja, ha sikerül felvennünk, amint a Fecsegőposzáta végez Snow-val, a háború egy csapásra véget érhet.

Erre mégJackson is felkapja a fejét. Aztán a fegyverével a szekrény felé int. – És őt minek küldte utánunk?

Most megfogott. Nem jut eszembe egyetlen ésszerű magyarázat sem, hogy Coin elnök miért küldte utánam ezt a labilis fiút, akit arra programoztak, hogy öljön meg, mikor elvileg egy ilyen fontos küldetést kell végrehajtanom. Most látom csak, milyen gyenge lábakon áll a sztorim. De ekkor Cressida ismét a segítségemre siet.

– Mert az utolsó két interjút, amelyet Caesar Flickerman Peetával készített, Snow elnök rezidenciáján vették fel. Plutarch szerint Peeta könnyen eligazodik ezen a helyszínen, amelyről amúgy szinte semmi információnk sincs.

Szívesen megkérdezném Cressidát, miért hazudik az érdekemben, miért harcol azért, hogy folytathassuk ezt az általam kitalált, eszelős küldetést. De tudom, hogy nem ez a megfelelő pillanat.

– Indulnunk kell! – szólal meg Gale. – Én Katniss-szel tartok. Ha nem akartok velünk jönni, menjetek vissza a táborba. Csak ne tököljünk már tovább!

Homes kinyitja a szekrényt, és a vállára veszi az ájult Peetát.

– Mehetünk – mondja.

– Boggs? – kérdezi Leeg 1.

– Őt nem tudjuk magunkkal vinni – feleli Finnick – De hidd el, megértené. – Azzal elveszi Boggstól a gépfegyvert, és a vállra akasztja. – Vezessen bennünket, Everdeen közlegény.

Fogalmam sincs, hogyan kell ezt csinálni. A Holóra pillantok, hogy kiderítsem, merre kellene indulni. Még mindig aktiválva van, de annyi hasznát veszem, mintha bedöglött volna. Nincs idő a gombokkal babrálni, lemenne a nap, mire rájönnék, hogyan működik a kütyü.

– Nem tudom, hogyan kell használni – ismerem be. – Boggs azt mondta, maga majd segít – fordulok Jackson felé. – Azt mondta, számíthatok magára.

Jackson mogorván ráncolja a homlokát, aztán kiveszi a kezemből a Holót, és begépel egy parancsot. A következő pillanatban egy kereszteződés hologramja jelenik meg.

– A konyhaajtón kilépve egy kis udvart találunk, mellette a sarki bérház hátsó udvara. Most a kereszteződésben találkozó négy utca áttekintő térképét látjuk.

Próbálom kiismerni magam a térképen, amelynek közepén sűrűn egymás mellett villognak a podok. Azok a podok, amelyekről Plutarch tudott. A Holo nem figyelmeztetett, hogy a tömb, amelyet elhagytunk, alá van aknázva, és nem figyelmeztetett a fekete gejzírre, és arra sem, hogy a Mitchellt foglyul ejtő háló szögesdrótból készült. És a Békeőrökről még szó sem esett. Pedig most már ők is tudják, hol vagyunk. A szám belsejét harapdálom, és érzem, hogy minden szem rám szegződik.

– Vegyétek fel a maszkotokat! Ott megyünk ki, ahol bejöttünk.

Többen azonnal tiltakoznak, de túlharsogom őket.

– Ha a hullámnak tényleg ekkora ereje volt, valószínűleg megtisztította a terepet a podoktól.

A többiek elgondolkodnak a szavaimon. Pollux jelbeszéddel mutogat valamit a testvérének.

– Lehet, hogy a hullám tönkrevágta a kameráinkat is – fordítja Castor. – Bekoszolta a lencséket.

Gale felrakja az egyik lábát a konyhapultra, és megvizsgálja a bakancsa orrán lévő fekete pöttyöket. Megkapargatja őket egy késsel.

– Nem maró anyag – állapítja meg. – Gondolom, meg akartak fullasztani vagy mérgezni bennünket.

– Nem nagyon van más esélyünk – szólal meg Leeg 1.

Feltesszük a maszkokat. Finnick ráapplikál egyet Peeta élettelen arcára. Cressida és Leeg1 pedig Messallát cipeli, akinek még mindig kótyagos a feje.

Várom, hogy végre valaki megkezdje az előrenyomulást, amikor eszembe jut, hogy ez most már az én feladatom. Ahogy meglököm a konyhaajtót, meglepődve tapasztalom, hogy nem akad meg. A nappalitól a folyosó háromnegyedéig egy centi vastagon borítja a padlót a fekete ragacs. Amikor óvatosan megérintem a bakancsom orrával, kiderül, hogy gélszerű az állaga. Ahogy felemelem a lábamat, a ragacs kissé megnyúlik, aztán elszakad, és visszanyeri eredeti alakját. Elindulok, aztán három lépés után megállok, és visszanézek. Nincsenek lábnyomok. Ez az első igazán jó dolog, ami ma történt velünk. Ahogy átvágok a nappalin, a gél valamivel sűrűbb lesz. Óvatosan résnyire nyitom a bejárati ajtót, arra számítva, hogy többhordónyi fekete cucc fog bezúdulni az előszobába, de a gél megtartja a formáját.

Mintha valaki fényes fekete festékbe mártogatta volna a rózsaszín és narancssárga háztömböket, aztán kitette volna őket száradni. Az utat burkoló köveket, az épületeket, de még a tetőket is fekete gél vonja be. Az utca felett hatalmas fekete könnycsepp lóg. Két nyúlványa van. Egy fegyvercső és egy emberi kar. Mitchell karja. Megállok a járdán, és amíg a többiek felzárkóznak, Mitchellt bámulom.

– Ha valaki bármilyen okból kifolyólag vissza akar fordulni, itt az idő, hogy megtegye – mondom. – Nem kell megindokolni. Nem fogok haragudni. – Úgy látszik, senkinek sincs kedve visszavonulni, így folytatjuk az utat a Kapitólium felé. Igyekeznünk kell, nincs már sok időnk. Errefelé nyolc-tíz centi mély lehet a ragacs. Cuppog a bakancsunk, ahogy lépdelünk, de szerencsére továbbra sem hagyunk nyomot.

A hullám valóban hatalmas lehetett, iszonyatos erejű, mert még jó pár háztömbbel arrébb is komoly pusztítást végzett. Valószínűleg jól sejtettem, hogy kioldotta az összes podot is a környéken, de azért továbbra is óvatosan lépkedek. Az egyik háztömb például döglött, aranyszínű vadászdarazsakkal van tele. Úgy látszik, megfulladtak a mérgező gázoktól. Aztán néhány sarokkal arrébb egy összeomlott bérházat látunk. A romhalmazt is fekete gél borítja. Átrohanok a kereszteződésen, aztán a kezemet magasba emelve jelzem a többieknek, hogy várják meg, amíg ellenőrzöm a terepet. Nagyon úgy fest, hogy a fekete ragacshullám jobban megtisztította a környéket a podoktól, mint amennyire az osztagnak ez sikerülhetett volna.

Öt háztömb után mutatkoznak az első jelei, hogy a hullám ereje fogyatkozni kezdett. A gél itt már alig két és fél-három centi mély, és a következő kereszteződésnél már kibukkannak a bilikék tetők a fekete masszából. Sötétedni kezd, úgyhogy hamarosan keresnünk kell egy biztonságos helyet, és ki kell találnunk, mi legyen a következő lépés. Egy lakásra esik a választásom, a háztömb kétharmadánál. Homes felfeszíti a zárat, én pedig parancsot adok a többieknek, hogy menjenek be. Egy percig még az utcán maradok, és megvárom, amíg teljesen eltűnnek a lábnyomaink, aztán bemegyek, es becsukom magam mögött az ajtót.

A puskáinkba épített lámpák bevilágítják a hatalmas nappalit. A falakat tükrök borítják, bármerre fordulunk, a saját arcunk néz vissza ránk. Gale ellenőrzi az ablakokat, s miután meggyőződik, hogy sértetlenek, leveszi a maszkját.

– Minden rendben. Még érezni a szagát, de már nem olyan erős.

A lakás alaprajza első ránézésre tökéletesen egyezik annak a lakásnak az alaprajzával, ahol először kerestünk menedéket. A homlokzat felőli oldalon a fekete ragacs teljesen elzárja a napfény útját, de a konyhai ablak spalettái közt azért beszűrődik még egy kevés. A folyosóról két szoba nyílik, mindegyikhez külön fürdőszoba tartozik. A nappaliból csigalépcsőn lehet feljutni az első emeletre, amely gyakorlatilag egyetlen helyiségből áll. Odafent nincsenek ablakok, de égnek a lámpák, mert a lakóknak feltehetőleg sietve kellett elhagyniuk az épületet. Az egyik falon hatalmas tévé. Kikapcsolták, de a képernyő még halványan fénylik. A szobában mindenfelé plüssfotelek és kanapék állnak. Végül itt gyülekezünk. Zihálva roskadunk le a kárpitozott bútorokra.

Jackson Peetára fogja a fegyverét, bár ő még nem tért magához, és a keze továbbra is bilincsben. Mozdulatlanul fekszik azon a tengerkék kanapén, ahová Homes lerakta. Mi a fészkes fenét kezdjek vele? Meg a többiekkel? Leszámítva persze Gale-t és Finnicket. Mert szívem szerint velük kettőjükkel vadásznám le Snow-t, mint egyedül. De tíz embert nem tudok keresztülvezetni a Kapitóliumon, egy komoly küldetést színlelve. Ez még akkor sem menne, ha tudnám, hogyan kell használni a Holót. Lehet, hogy mégis vissza kellett volna küldenem őket, amikor megvolt rá a lehetőségem? Vissza tudtam volna küldeni őket egyáltalán? Vagy túl kockázatos lett volna – mind rájuk, mint a küldetés sikerére nézve? Talán mégsem kellett volna Boggsra hallgatnom. Simán lehet, hogy hallucinált, amikor haldoklott. Lehet, hogy tiszta vizet kellene öntenem a pohárba, akkor viszont Jackson átvenné az irányítást, és visszavezényelné az osztagot a táborunkba, ahol Coin egész biztosan kérdőre vonna a történtekkel kapcsolatban.

Éppen amikor nyomasztani kezd, hogy megint milyen slamasztikába rángattam bele a többieket, távoli robbanások sora rázza meg az épületet, – Ez közel volt – jegyzi meg Jackson. – Jó négy-öt háztömbnyire.

– Ahol Boggst hagytuk – mondja Leeg 1.

Ekkor a tévé magától bekapcsol, és élesen sípolni kezd, s a társaság fele felpattan.

– Jól van, nyugalom – kiáltja Cressida. – Ez valami rendkívüli adás lesz. Ilyenkor minden kapitóliumi tévékészülék automatikusan bekapcsol.

Magunkat látjuk a képen, közvetlenül azután, hogy a bomba letépte Boggs lábát. Közben egy narrátor meséli a nézőknek, hogy mi történik. Azt mutatják, amikor a robbanás után próbáljuk rendezni a sorainkat, és meglátjuk az utcán felénk hömpölygő fekete áradatot, majd fejvesztve menekülünk. Egy darabig még a káoszt nézzük, aztán a hullám elsöpri a kamerákat. Utoljára még Gale-t látjuk egyedül az utcán, amint megpróbálja szétlőni a Mitchellt csapdába ejtő háló tartókábeleit.

A riporter név szerint azonosítja Gale-t, Finnicket, Boggst, Peetát, Cressidát és engem.

– Boggsnak valószínűleg igaza volt, hogy a kapitóliumi légpárnások nagy részét sikerült megsemmisíteni – állapítja meg Castor. – Nem készítettek egyetlen légi felvételt sem. – Nekem ez nem szúr szemet, ilyesmit valószínűleg csak egy operatőr vesz észre.

A tudósítás annak a bérháznak a hátsó udvarán folytatódik, ahol menedéket kerestünk a hullám elől. Békeőrök sorakoznak fel a korábbi búvóhelyünkkel szemközti ház tetején. Rakétavetőkkel lőni kezdik a házakat. Ez váltja ki azt a robbanássorozatot, amelynek fültanúi voltunk. Végül az épület összeomlik, romokat és porfelhőt hagyva maga után.

Ezután egy riporternő jelentkezik élőben a helyszínről. A tetőn áll, a Békeőrök mellett. Jól látni a kigyulladt épületet és a lángokat fékezni próbáló tűzoltókat a fecskendőikkel. Aztán közlik, hogy meghaltunk.

– Végre, ránk fért már egy kis szerencse – szólal meg Homes.

A szívemből szólt. Mindenesetre könnyebb dolgunk lesz, mintha az egész Kapitólium minket üldözne. De nem tudok elszakadni a gondolattól, hogy mit szólnak majd mindehhez a Tizenharmadikban. Ahol anya és Prim, Hazelle és a gyerekek, Annie, Haymitch meg még egy rakás ember most azt hiszi, hogy tényleg meghaltunk.

– Az apám. Meghalt az egyik lánya, erre most... – sóhajt Leeg 1.

Dermedten bámuljuk a tévét, ahogy újra meg újra lejátsszák a felvételt.

Aztán egy rövid összeállítás következik arról, hogyan lett a lázadók vezetője a Fecsegőposzáta – valószínűleg ezt az anyagot nem most vágták össze, régóta be volt már készítve –, aztán megint az élő adás jön: néhány riporter egy stúdióban jól megbeszéli, mennyire rászolgáltam már arra, hogy meghaljak. Azt ígérik, hogy később Snow elnök hivatalos bejelentést tesz. Azzal elsötétül a képernyő.

A lázadók meg sem kísérelték meghekkelni az adást, amiből arra következtetek, hogy igaznak hiszik a látottakat. Ha így áll a helyzet, akkor tényleg magunkra maradtunk.

– Nos, most, hogy ilyen szépen kipurcantunk, mi legyen a következő lépés? – kérdezi Gale.

– Hát nem nyilvánvaló? – Senki sem vette észre, hogy közben Peeta visszanyerte az eszméletét. Fogalmam sincs, mióta nézi az adást, de amilyen kétségbeesett képet vág, valószínűleg eleget látott belőle, hogy tudja, mi történt az utcán. Láthatta magát, hogy bekattant, hogy megpróbálta beverni a fejemet a puskatussal, és belelökte Mitchellt a podba. Fájdalomtól eltorzult arccal felül, és egyenesen Gale-hez intézi a szavait.

– A következő lépés az lesz, hogy... végeztek velem.

21

Kevesebb mint egy órán belül másodszor követelik Peeta halálát. Ezúttal ő maga.

– Ne nevettesd ki magad! – csattan fel Jackson.

– Most öltem meg az osztagunk egyik tagját! – fakad ki Peeta.

– Dulakodtatok, és lelökted magadról. Nem tudhattad, hogy pont oda esik, ahol az az átkozott pod van – próbálja lehiggasztani Finnick.

– Nem érdekel. Mitchell halott, nem igaz? – Könnyek csorognak Peeta arcán. – Nem is tudtam. Sosem láttam még magamat ilyen állapotban. Katnissnek igaza van. Szörnyeteg vagyok. Mutáns. Snow fegyverré változtatott a kínzókamrájában.

– Nem a te hibád, Peeta! – mondja Finnick.

– Nem vihettek magatokkal. Csak idő kérdése, és megint megölök valakit. – Peeta körbepillant rajtunk, zavartan nézünk vissza. – Talán úgy vélitek, rendesebb dolog lenne, ha otthagynátok valahol. És próbára tehetném a szerencsémet. De ez legalább olyan kegyetlenség volna részetekről, mintha átadnátok a Kapitóliumnak. Vagy talán azt hiszitek, szívességet tennétek, ha visszajuttatnátok Snow-hoz?

Peeta újra Snow markában. Addig kínoznák, amíg eredeti személyiségének utolsó nyomait is eltüntetnék egyszer s mindenkorra.

A bitó utolsó versszaka ugrik be. Nem tudom kiverni a fejemből. Az a strófa, amikor a férfi azt akarja, hogy a szerelme inkább meghaljon, mintsem szembe kelljen néznie a világban rá váró gonosszal.

„Eljössz-e ahhoz a fához,

s kenderkötél nyakláncban,

társam leszel-e a táncban.

Különös dolgok estek meg itt.

Nem lenne abban semmi furcsa,

ha éjfélkor a bitónál találkoznánk újra. „

– Megöllek, mielőtt ez megtörténhetne – szólal meg Gale. – Ígérem.

Peeta habozik, mintha azon tűnődne, hogy komolyan veheti-e az ajánlatot, aztán megrázza a fejét, és ezt mondja:

– Ez így nem jó. Mi van, ha éppen nem vagy ott, amikor szükség lenne rád? Nekem is kell egy olyan méregkapszula, amilyen nektek van.

Éjfürt. Az egyik kapszula a táborban maradt, a fecsegőposzátás ruhám speciális tasakjában, de a másik itt van az egyenruhám mellényzsebében. Érdekes, hogy Peetának nem utalták ki az adagját. Talán Coin úgy gondolta, Peeta esetleg bevenné, mielőtt alkalma nyílna, hogy végezzen velem. Nem egészen világos, hogy Peeta most rögtön szeretné kinyírni magát, hogy megkíméljen bennünket a borzalmas feladattól, vagy csak akkor venné be, ha a Kapitólium megint foglyul ejtené. Amilyen állapotban van, simán el tudom képzelni, hogy nem várna sokáig. Az biztos, hogy megkönnyítené a dolgunkat. Nem kellene lelőnünk. És utána már az öngyilkossági rohamaival sem kellene bajlódnunk.

Nem tudom, mi az oka – a podok, a félelem, vagy hogy végig kellett néznem Boggs haláltusáját –, de úgy érzem, mintha megint az arénában lennék. Sőt, mintha soha nem is hagytam volna el. Újra olyan helyzetbe kerültem, ahol nemcsak a saját életem forog kockán, hanem Peetáé is. Látom is magam előtt Snow elégedett, boldogságtól sugárzó arcát, amikor megtudja, hogy én öltem meg Peetát. Hogy életem végéig gyötörni fog a bűntudat Peeta halála miatt.

– Nem rólad van szó! – mondom. – Egy küldetést kell teljesítenünk. És ehhez szükségünk van rád. – Aztán a többiekre pillantok, és csak ennyit mondok: – Itt tuti találunk valami kaját, nem?

Nincs nálunk semmi, csak az elsősegélyláda, a kamerák, az egyenruháink és a fegyvereink.

Amíg a társaság egyik fele ott marad Peetát őrizni, és figyelni, hogy Snow bejelentkezik-e a tévében, a többiek kajára vadásznak. Messalla bizonyul a leghasznosabbnak a keresésben, mert régen lakott egy hasonló lakásban, és tudja, hol lehet a legbiztonságosabban elraktározni az élelmiszerkészleteket. A nappali tükörrel borított falából nyíló titkos tárolót egészen biztosan nem találnánk meg nélküle, és arra sem jönnénk rá, milyen könnyedén ki lehet pattintani a folyosói szellőzőnyílás védőrácsát. Így aztán hiába üresek a konyhaszekrények, végül nagyjából harminc konzervet és jó pár doboz sütit szedünk össze.

A Tizenharmadik Körzetben nevelkedett katonák baromi felháborítónak találják az élelmiszerkészlet ilyenfajta felhalmozását.

– Ez nem illegális? – kérdezi Leeg 1.

– Ellenkezőleg, a Kapitóliumban hülyének nézik, aki nem így csinálja – feleli Messalla. – Az emberek már a Nagy Mészárlás előtt elkezdték felhalmozni a készleteket.

– Miközben mások éheztek – jegyzi meg Leeg 1.

– Igen – mondja Messalla. – Errefelé így működnek a dolgok.

– Még szerencse, különben most nem lenne vacsoránk – mondja Gale.

– Mindenki fogjon egy konzervet.

A csapat egyik-másik tagja vonakodik, de ez a módszer ugyanolyan jó, mint bármelyik másik. Nem vagyok abban a hangulatban, hogy mindent tizenegy részre osszunk, az életkor, a testsúly és a fizikai igénybevétel figyelembevételével. A kupacban kotorászok, épp megfognék egy tőkehalkonzervet, amikor Peeta odanyújt nekem valamit.

– Tessék – mondja.

Elveszem, de nem tudom, mire számítsak. A címkén ez áll: bárányragu.

Összeszorítom az ajkamat, mert eszembe jutnak a kövek közt becsurgó esőcseppek, a flörtölésre tett idétlen kísérleteim és a kedvenc kapitóliumi ételem illata a hűvös levegőben. Ezek szerint Peeta mégsem felejtett el mindent. Milyen boldogok, milyen éhesek és milyen jó barátok voltunk, amikor megérkezett a finomságokkal teli piknikkosár a barlangunkhoz.

– Kösz – mondom, és kinyitom a konzervet. – Még aszalt szilva is van benne – csodálkozom. – A doboz tetejéből kanalat hajtogatok, és belapátolom az egészet. Ez a hely most már ugyanolyan, mint az aréna volt.

Éppen egy doboz krémmel töltött sütit adunk körbe, amikor újra pityegni kezd a tévé. A képernyőn megjelenik Panem címere, és ott is marad a himnusz végéig. Aztán a halottak fényképét mutogatják, mint ahogy az arénaban esténként az égre vetítették az aznap megölt kiválasztottak fotóját. Először a tévéstáb négy tagjának arca jelenik meg, aztán Boggs jön. Gale, Finnick, Peeta és végül én. A Tizenharmadik Körzetből Boggs az egyetlen katona, akit külön megmutatnak. A többieket vagy nem ismerik, vagy úgy gondolják, a nézőknek úgysem mondana semmit a nevük. Aztán megjelenik Snow. Az asztalánál ül, a hajtókáján friss fehér rózsa virít, mögötte a falon zászló. Ha jól látom, az utóbbi napokban megint járt a plasztikai sebészénél, mert az ajka a szokásosnál is puffadtabbnak tűnik. Az előkészítői pedig jobban tennék, ha óvatosabban bánnának az arcpirosítóval.

Snow először a Békeőröknek gratulál a sikeresen végrehajtott akcióhoz, és háláját fejezi ki, hogy megszabadították az országot ettől a Fecsegőposzáta nevű rákfenétől. A halálommal – legalábbis Snow szerint – fordulópontjához érkezett a háború, mert a demoralizált lázadóknak nem maradt senki, akit követhetnének. És hogy milyen is voltam valójában? Egy szerencsétlen, labilis idegrendszerű lány, aki úgy-ahogy megtanult bánni az íjjal. Nem voltam sem nagy formátumú gondolkodó, sem a forradalmat irányító lángész, csak egy arc a tömegből, akire a viadalon művelt őrültségei miatt figyelt fel a nemzet. De a lázadóknak szükségük volt rám, nagyon nagy szükségük, mert nem volt igazi vezetőjük.

A Tizenharmadik Körzetben Beetee valószínűleg megnyomott egy gombot, mert Snow elnök helyett egyszer csak Coin elnök néz ránk a képernyőről. A forradalom vezetőjeként mutatkozik be Panem lakóinak, aztán a gyászbeszédében az egekig magasztal. A lányt dicséri, aki túlélte a Peremben töltött sanyarú éveket és az Éhezők Viadalát, majd a rabszolgák országát a szabadságharcosok hadseregévé változtatta.

– Élve vagy holtan, Katniss Everdeen továbbra is a forradalom jelképe marad. Ha valaha is meginognátok eltökéltségetekben, gondoljatok a Fecsegőposzátára, és benne megtaláljátok az erőt, amelyre szükségetek van, hogy megszabaduljatok Panem elnyomóitól.

– Fogalmam sem volt, hogy ilyen jó véleménnyel van rólam – jegyzem meg, mire Gale-ből kitör a nevetés, a többiek pedig kérdőn pillantanak rám.

Egy alaposan felturbózott fényképet mutatnak, amelyen gyönyörű vagyok, és elszántan meredek a kamerába, miközben lángnyelvek csapkodnak mögöttem. Sehol egy hangzatos frázis. Sehol egy szlogen. Most csak az arcomra van szükség.

Beetee visszaadja a képet Snow-nak. Látszik a fején, hogy majd szétrobbant. Gondolom, álmában sem hitte, hogy a vészhelyzetekre fenntartott csatorna adását is meg lehet zavarni. Borítékolható, hogy ezért ma este valaki meg fog halni.

Holnap reggel, amikor kiemeljük Katniss Everdeen testét a romok alól, fény derül rá, ki is volt valójában a Fecsegőposzáta. Egy halott lány, aki senkit, még saját magát sem tudta megmenteni.

Címer, himnusz, adászárás.

– Csak egy szépséghibája van a dolognak: nem fogjátok megtalálni a holttestet – mondja Finnick a sötét képernyőnek. Fején találja a szöget. Valószínűleg mindnyájunknak ez jár a fejében. Nem kapunk sok haladékot. Holnap leásnak a romok mélyére, és nem találják meg a tizenegy holttestet Tudni fogják, hogy meglógtunk.

– Legalább van egy kis előnyünk – mondom. Hirtelen rám tör a fáradtság. Arra vágyom, hogy ledőlhessek az egyik zöld plüsskanapéra, és kialudjam magam. Hogy magamra terítsek egy nyúlszőrméből és lúdpihéből készített dunyhát. De inkább előveszem a Holót, és megkérem Jacksont, tanítsa meg az alapparancsokat – például hogyan kell betáplálni a legközelebb eső térképhálózati csomópontok koordinátáit –, hogy legalább valamennyire tudjam egyedül is használni a szerkentyűt. Ahogy a Holo kivetíti a környezetünket, még jobban elkeseredem. Minden bizonnyal fontosabb célpontok felé közeledünk, mert a podok száma jelentősen megnő. Mégis hogyan vághatunk keresztül a villogó fénypontok sűrűjén anélkül, hogy észrevennének bennünket? Ez lehetetlen. Akkor viszont csapdába kerültünk, mint Gale madarai. Úgy döntök, az a legjobb, ha nem játszom a nagymenőt ezek előtt az emberek előtt. Főleg, mert a szemem minduntalan a zöld kanapéra siklik. Ezért így szólok:

– Valakinek van valami ötlete?

– Mi lenne, ha először elvetnénk bizonyos lehetőségeket – javasolja Finnick. – Az utca például ki van zárva.

– A tető legalább olyan rossz ötlet, mint az utca – veszi át a szót Leeg 1.

– A visszavonulásra talán még van némi esély. Arra, amerről jöttünk – mondja Homes. – De ez a küldetés kudarcát jelentené.

Mardos a bűntudat, hiszen az én fejemből pattant ki az említett küldetés ötlete.

– Eredetileg nem úgy terveztem, hogy mindannyian együtt nyomulunk be a Kapitóliumba. Csak balszerencsétekre egy osztagba kerültetek velem.

– Hát, ezen már hiába agyalunk. Most már itt vagyunk veled – mondja Jackson, és a helyzet úgy áll, hogy nem maradhatunk itt. Nem menekülhetünk felfelé. És nem menekülhetünk az utcán sem. Ha jól látom, egyetlen lehetőségünk maradt.

– A föld alá kell mennünk – mondja Gale.

A föld alá. Amitől irtózom. Mint a Tizenharmadik Körzet bányái és alagútjai. A föld alá, ahol egyfolytában halálfélelmem van, pedig ez hülyeség, mert ha a föld felett halok meg, a következő lépés, hogy eltemetnek a föld alá.

A Holo a föld alatt elhelyezett podokat is jelzi: a mélyben az utcák szabályos és átlátható rendszerei összefonódnak a csatornák kuszán kanyargó vonalaival. Szerencsére úgy tűnik, odalent kevesebb a csapda.

A hologramon látom, hogy két lakással arrébb egy függőleges cső vezet a sorházból a csatornarendszerbe. Ahhoz, hogy elérjük azt a lakást, át kell kúsznunk egy, az épület teljes hosszában futó karbantartó aknán. A felső szinten egy kis tárolóhelyiségen keresztül tudunk bejutni az aknába.

– Na, akkor most tüntessük el a nyomainkat! – mondom, összeszedjük és a szemétledobóba dobjuk az üres konzervdobozokat, a maradék kaját pedig elrakjuk. Az összevérzett párnákat megfordítjuk, és letöröljük a fekete gélt a járólapról. A bejárati ajtó zárját már nem tudjuk megjavítani, de egy pótzárral sikerül elérni, hogy egy erősebb huzat ne tudja kinyitni az ajtót. Már csak azt kell kitalálnunk, mi legyen Peetával, aki egy kék kanapén ül, és nem hajlandó megmozdulni.

– Nem megyek sehová – közli. – Csak elárulnám a helyzetünket az ellenségnek, vagy megint megölnék valakit.

– Snow emberei meg fognak találni – mondja Finnick.

– Akkor adjatok egy kapszulát. Csak akkor veszem be, ha már nincs más választásom – makacskodik Peeta.

– Erről szó sem lehet. Velünk kell jönnöd – kapcsolódik a vitába Jackson.

– Mert különben mi lesz? Lelőtök? – vakkantja Peeta.

– Leütünk, és magunkkal cipelünk – közli Homes. – Ami lassítja és sokkal kockázatosabbá teszi a haladásunkat.

– Ne legyetek már ilyen nagylelkűek! Engem nem érdekel, hogy meghalok! – mondja Peeta, aztán könyörgő tekintettel rám néz. – Katniss, kérlek! Hát te sem látod, hogy szeretnék már kiszállni ebből az egészből?

Pont az a baj, hogy látom. Miért nem tudom elengedni őt? Elég lenne a kezébe csúsztatni egy kapszulát vagy meghúzni a ravaszt. Azért nem teszem meg, mert túlságosan a szívemen viselem Peeta sorsát, vagy azért, mert nem bírnám elviselni, ha Snow győzne? Peetát is bábuvá tettem az én személyes kis viadalomban? Ez nagyon aljas lenne, de nem vagyok benne biztos, hogy nem ez a helyzet. Ez esetben viszont az lenne a legjobb, ha itt és most végeznénk vele. Akárhogy is, nem a jószívűség motivál.

– Csak vesztegetjük az időnket – mondom. – Velünk jössz önszántadból, vagy inkább üssünk le?

Peeta néhány másodpercre a kezébe temeti az arcát, aztán feláll, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Nem kellene levenni róla a bilincset? – kérdezi Leeg 1.

– Nem! – mordul rá Peeta, és összebilincselt kezét a testéhez szorítja.

– Nem – visszhangzom –, de kérem a bilincs kulcsát!

Jackson szó nélkül odaadja. A nadrágom zsebébe csúsztatom, ahol összekoccan a gyönggyel.

Amikor Homes felfeszíti a karbantartó akna kis fémajtaját, egy újabb problémával szembesülünk. Az operatőrök bogárpáncélja sehogy sem fér be a szűk járatba. Castor és Pollux leveszik a páncélt, és leszerelik róluk a tartalék kamerákat. Messallának nincs semmi épkézláb ötlete, hogy hová rejtsük a páncélokat, így bevágjuk őket egy szekrénybe. Baromira zavar, hogy ilyen feltűnő nyomokat hagyunk, de tudom, hogy nincs jobb megoldás.

A zsákjainkkal meg a felszerelésünkkel még libasorban is alig férünk el a szűk járatban. Eloldalazunk a szomszéd lakás előtt, betörünk a másodikba, ahol az egyik hálóban van egy ajtó, mögötte pedig nem fürdőszoba nyílik, hanem a csatornarendszerbe vezető járat nyílásának helyisége.

Messalla egy pillanatra visszatér a Kapitólium pompás világába, és undorodva méregeti a járat széles, kör alakú fedelét.

– Ezért nem akart senki a központi lakásban lakni. A munkások jönnek-mennek, amikor nekik tetszik, és itt nincs fürdés. Persze, a lakbér számottevően alacsonyabb. – Aztán meglátja Finnick elképedt ábrázatát, és hozzáteszi: – Mindegy.

Az aknafedőt könnyű leszedni. A széles létra gumírozott fokain gyorsan és könnyen lejutunk a város zsigereibe. A létra aljánál gyülekezünk, és megvárjuk, hogy a szemünk hozzászokjon a halvány lámpasorok miatti félhomályhoz. Beszippantjuk a vegyszerek, a penész és a szennyvíz szagát.

A feltűnően sápadt és verejtékező Pollux elkapja és megszorítja Castor csuklóját. Mintha attól tartana, hogy elesik, ha nem kapaszkodik meg valakiben.

– A testvérem idelent dolgozott, miután Avoxot csináltak belőle – magyarázza Castor. Hát persze. Ki mást lehetne rávenni, hogy karbantartsa ezeket a podokkal telepakolt, nyirkos és bűzös járatokat? – Öt évig spóroltunk, mire sikerült kiváltanunk, és feljöhetett a felszínre. Addig egyszer sem látta a napot.

Egy kevesebb borzalmat és több pihenőt tartogató nap végén valaki talán tudna valami biztatót mondani. Most viszont csak némán bámulunk magunk elé, és senkinek sem jut eszébe semmi értelmes válasz.

Végül Peeta odafordul Polluxhoz, és ezt mondja:

– Ha jól sejtem, ebben a pillanatban lettél az osztag legértékesebb kincse. – Castor felnevet, és Pollux is halványan elmosolyodik.

Az első alagút felénél járhatunk, amikor leesik, mi volt olyan rendkívüli ebben a rövid beszélgetésben. Mintha megint a régi Peetát hallottam volna, aki akkor is tudja, mit kell mondania, amikor senki más. Ironikus, biztató, vicces – de nem gúnyolódik senkivel. Visszanézek rá, ahogy az őrei, Gale és Jackson között vonszolja magát, földre szegezett tekintettel, beesett vállakkal. Csüggedten. De egy pillanatra akkor is visszatért közénk, és a régi önmaga volt.

És igaza is lett. Hamarosan kiderül, hogy Pollux simán felér tíz Holóval. A szélesebb csatornák alkotta hálózat gyakorlatilag megegyezik a főbb útvonalak rendszerével, és a nagyobb sugárutak és keresztutcák alatt húzódik. Transzfernek hívják, mivel kisebb teherautók használják áruszállításra. Napközben a podokat kikapcsolják, éjjel azonban a Transzfer olyan, mint egy aknamező. Ezenkívül több száz átjáró, karbantartó akna, vasúti pálya és szennyvízcsatorna alkotja ezt a többszintes labirintust. Ha valaki először jár itt, kizárt, hogy túléljen egy ilyen túrát, de Pollux úgy ismeri a helyet, mint a tenyerét. Pontosan tudja, melyik mellékjáratban kell feltenni a gázálarcot, hol futnak az elektromos vezetékek, hol mászkálnak hód méretű patkányok. Figyelmeztet bennünket a szennyvízcsatornákon rendszeres időközönként végigzúduló víztömegre. Előre kiszámítja, mikor lesz műszakváltás az Avoxoknak. Párás, félhomályos csatornákba tereli a csapatot, nehogy elgázoljanak bennünket a némán suhanó teherszállító vonatok. És ami a legfontosabb, pontosan tudja, hogy hol vannak a biztonsági kamerák. Ezen a sötét és párás helyen nincs ugyan sok, viszont a Transzferben akad néhány. Mi azonban messzire elkerüljük az összeset.

Pollux vezetésével nagyon gyorsan haladunk. Sokkal gyorsabban, mint a felszínen tettük. Hat óra erőltetett menetelés után azonban a társaság kezd kimerülni. Éjjel három óra van. Úgy számolom, maradt még néhány óránk, amíg a kapitóliumiak átkutatják a romokat, és rájönnek, hogy a karbantartó aknákon keresztül menekültünk el. De miután kiderül, hogy nem haltunk meg, kezdetét veszi a hajtóvadászat.

Senki sem ellenkezik, amikor felvetem, hogy tartsunk pihenőt. Pollux benyit egy kis meleg helyiségbe, amelyet fogantyúkkal és számlapokkal teli gépek zúgása tölt be. Az ujjait feltartva mutatja, hogy legkésőbb négy óra múlva tovább kell mennünk. Jackson beosztja az őrséget, aztán – mivel nem az első műszakba kerülök –, befészkelem magam a Gale és Leeg1 közti szűk helyre, és azonnal elalszom.

Amikor Jackson felébreszt, hogy vegyem át az őrséget, úgy érzem, mintha épp csak elbóbiskoltam volna. Hat óra van, egy óra múlva tovább kell mennünk. Jackson azt javasolja, egyek egy konzervet, és tartsam rajta a szemem Polluxon, aki ragaszkodott hozzá, hogy egész éjjel őrködhessen.

– Azt mondta, idelent nem tud aludni.

Miután sikerül viszonylag éber állapotba kerülnöm, bevágok valami krumplis babra emlékeztető ételt, majd a falnak támaszkodva leülök az ajtóval szemben. Pollux teljesen ébernek tűnik. Lehet, hogy újra átéli azt az öt évet, amit ebben a sötét börtönben töltött. Előveszem a Holót, és miután nagy nehezen sikerül bevinnem a koordinátáinkat, alaposan megnézem a járatokat. Nem meglepő, hogy a Kapitólium központja felé közeledve egyre több podot jelez a szerekezet. Polluxszal egy darabig együtt tanulmányozzuk a hologramot, megnézzük, hol milyen csapdák vannak. Amikor már kezdek beleszédülni, átadom Polluxnak a Holót, és az alvó katonákat figyelem, a stábot, a barátaimat, és azon gondolkodom, hányan fogják még egyszer az életben megpillantani a napot.

Amikor a tekintetem Peetára siklik – a lábam mellett fekszik –, észreveszem, hogy ébren van. Kinyitok egy rizses csirkeleveskonzervet, és a kezébe nyomom. Azért a fedelét elővigyázatosságból magamnál tartom, nehogy megpróbálja felvágni az ereit. Felül, a szájához emeli a dobozt, és gyakorlatilag rágás nélkül magába önti az egészet. A konzerv alján visszatükröződnek a gépek lámpáinak fényei, és eszembe jut valami, ami tegnap óta nem hagy nyugodni.

– Peeta, amikor elmesélted, mi történt Dariusszal és Laviniával, és megkérdezted tőlünk, igaz-e, Boggs igenlő válaszára te azt felelted: gondoltad, mert nem volt benne semmi felemelő. Hogy értetted ezt?

– Hát, fogalmam sincs, hogyan tudnám megmagyarázni – feleli Peeta. – Eleinte teljes volt a zűrzavar. Most már átlátok bizonyos dolgokat. Mintha kibontakozna valamiféle rendszer. Azokban az emlékekben, amiket megváltoztattak a vadászdarázsméreggel, van valami furcsa. Valahogy túl intenzívek. Az emlékképek pedig nem elég stabilak. Emlékszel, milyen volt, amikor megcsíptek a vadászdarazsak?

– Összetörtek a fák. Gigantikus, színes szitakötők jelentek meg. Beleestem egy narancssárga buborékokkal teli gödörbe. – Egy pillanatra elgondolkodom. – Fényes narancssárga buborékok voltak.

– Pontosan. De Dariusszal és Laviniával kapcsolatban semmi ilyesmit nem éreztem. Azt hiszem, az ő emléküket nem fertőzték meg a méreggel – mondja.

– Ez azért elég jó hír, nem gondolod? – kérdezem. – Ha sikerül megkülönböztetned a kétféle emléket, akkor meg tudod állapítani, mi igaz, és mi nem.

– Igen. És ha szárnyakat növesztenék, akkor tudnék repülni. Csak egy a bökkenő: az embernek nincsen szárnya – mondja. – Igaz, vagy nem igaz?

– Igaz – felelem. – De az embereknek nem is kellenek szárnyak a túléléshez.

– A fecsegőposzátáknak viszont igen – mondja, aztán befejezi a levest, és visszaadja a dobozt.

A fluoreszkáló fényben monokliknak tűnnek a szeme alatti táskák.

– Még van egy kis időnk. Aludnod kellene. – Peeta nem ellenkezik, szó nélkül visszafekszik, de aztán mégsem alszik, hanem az egyik műszer mutatóját bámulja, ahogy ing ide-oda. Lassan, ahogyan egy sebesült vadállattal tenném, kinyújtom a karomat, és félresöprök egy tincset Peeta homlokából. Megdermed az érintésemtől, de nem húzódik el. Így aztán gyengéden hátrasimítom a haját. Utoljára az arénában érintettem meg önszántamból.

– Még mindig meg akarsz védeni. Igaz vagy nem igaz? – suttogja.

– Igaz – felelem. De úgy érzem, a válasz magyarázatra szorul. – Mert mi mindig ezt tesszük. Megvédjük egymást. – Úgy egy perc múlva Peeta álomba merül.

Valamivel hét óra előtt Pollux meg én felébresztjük a többieket, akik ásítozva-nyújtózkodva feltápászkodnak. Ekkor valami különös neszre leszek figyelmes. Mintha valami sziszegne. Talán egy fűtéscsőből szökik a gőz valahol a közelben, vagy egy vonat suhan valamelyik távolabbi alagútban...

Csendre intem a csapatot, hogy jobban halljam. Igen, ez valóban sziszegés, de nem egyetlen hosszan kitartott hang. Inkább sok egymást követő kilégzés, amely végül szavakká áll össze. Pontosabban egyetlen szóvá. Ez visszhangzik az alagutakban és csatornákban. Egyetlen szó. A nevem. Újra meg újra.

– Katniss.

22

A haladéknak ezzel vége. Valószínűleg a tűz eloltása után azonnal nekiláttak a kutatásnak, és Snow egész éjjel dolgoztatta a brigádokat. Amikor Boggs földi maradványai előkerültek, megnyugodtak kicsit, de aztán hiába folytatták a kutatást, semmit sem találtak, és persze gyanakodni kezdtek. Elérkezett a pillanat, amikor rádöbbentek, hogy átvágtuk őket. Snow elnök nehezen viseli, ha nagy nyilvánosság előtt hülyét csinálnak belőle. Nem számít, hogy a második lakásig követték-e a nyomainkat, vagy azt hiszik, hogy a rejtekhelyünkről egyenesen a föld alá mentünk. A lényeg, hogy tudják, idelent vagyunk, és ránk szabadítottak valamit, valószínűleg egy mutáns falkát, amelynek egyetlen feladata, hogy megtaláljon engem.

– Katniss. – Olyan közelről szól a hang, hogy rémülten felugrok. Kétség-beesetten keresem a hang forrását, felajzom az íjamat, a célpontot kutatom. – Katniss. – Peeta ajka alig mozog, de semmi kétség, ő suttogta a nevemet. Pedig pont úgy tűnt, mintha jobban lenne. Már azt hittem, végre elindult felém. Erre itt az ékes bizonyítéka, hogy Snow mérge milyen helyrehozhatatlan károkat okozott. – Katniss. – Peetát arra programozták, hogy válaszoljon a mutáns falka sziszegő kórusára, és csatlakozzon a hajtóvadászathoz. Mocorogni kezd. Nincs más választásom. A fejére célzok a nyíllal. Nem fog érezni semmit. Ám ekkor hirtelen felül, rémülten pislog, levegő után kapkod. – Katniss! – kiáltja, és felém kapja a fejét, de szerencsére nem veszi észre a nyilat. – Katniss! El kell tűnnöd!

Habozok. A hangja rémült, de látom rajta, hogy nincs bekattanva.

– Miért? – kérdezem. – Mi adja ki ezt a hangot?

– Nem tudom – feleli. – De meg akar ölni. Fuss! Menekülj! Gyerünk már!

Egy pillanatra teljesen összezavarodom, de úgy döntök, nem kell lelőnöm Peetát. Leeresztem az íjat. Végignézek a rám szegeződő aggodalmas arcokon.

– Bármi is ez, engem akar elkapni. Azt hiszem, eljött a pillanat, hogy elváljunk egymástól.

– De mi a te osztagod vagyunk – ellenkezik Jackson.

– És a te stábod – teszi hozzá Cressida.

– Nem hagylak itt – szólal meg Gale.

Végignézek a kamerákkal és a csiptetős jegyzettartókkal „felfegyverzett” tévéstábon, aztán Finnickre siklik a tekintetem. Két pisztoly van nála, és a háromágú szigony. Megkérem, hogy adja oda az egyik pisztolyt Castornak. Aztán kiszedem a vaktöltényeket Peeta fegyveréből, megtöltöm éles lőszerrel, és Pollux kezébe nyomom. Mivel Gale-nek és nekem ott vannak az íjak, a pisztolyainkat Messalla és Cressida kapja meg. Csak annyi időnk van, hogy megmutassuk nekik, hogyan kell célozni és meghúzni a ravaszt. Közvetlen közelről talán ez is elég lesz. Annál mindenesetre jobb, mintha teljesen fegyvertelenek lennének. Most már csak Peetának nincs fegyvere, de amíg együtt suttogja a nevemet egy falka mutánssal, ez talán nem is olyan nagy baj.

Minden nyomot eltüntetünk a szobából. Csak a szagunk marad. Azt nem lehet kitörölni. Pedig a sziszegő lények valószínűleg ez alapján követnek, hiszen semmilyen más fizikai nyomot nem hagytunk magunk után. Könnyen lehet, hogy a mutánsok szaglása rendkívül érzékeny, és az is őket segíti, hogy jó néhány órája mászkálunk már a szennyvízzel teli csatornákban.

Ahogy kilépünk szobából, és megszűnik a gépek zúgása, azonnal felerősödik a sziszegés. Viszont így könnyebb behatárolni, hogy merről jöhetnek. Mögöttünk vannak, egyelőre még elég távol. Snow minden bizonnyal a föld alatt engedte őket szabadon, közel ahhoz a helyhez, ahol Boggs holttestét megtalálták. Elvileg tekintélyes előnyünknek kell lennie, annak ellenére, hogy a mutánsok feltehetően jóval gyorsabbak nálunk. Eszembe jutnak a farkasszerű lények az első arénában, a majmok a Nagy Mészárláson, meg az a rengeteg borzalom, amelyet a tévében láttam az évek során, és egy pillanatra eltűnődöm, hogyan nézhetnek ki ezek a mutánsok, akik a nevemet sziszegik. Vagy másként megfogalmazva: vajon mit gondol Snow, mivel tud a legjobban rám ijeszteni.

Pollux meg én már kitaláltuk, merre folytassuk az utat, és mivel nem abba az irányba akartunk indulni, amerről a sziszegés hallatszik, nem látom értelmét, hogy változtassunk az eredeti elképzelésen. Ha elég gyorsan haladunk, talán sikerül eljutnunk az elnöki rezidenciához, mielőtt a mutánsok utolérnek bennünket. De minél jobban sietünk, annál többször hibázunk: hol egy bakancs toccsan egy ügyetlen lépésnél, hol egy fegyver ütődik véletlenül egy csőnek, és sokszor túl hangosan adom ki a parancsokat, ami szintén rontja az esélyeinket.

Három háztömbnyit haladunk egy túlfolyócsőben meg egy elhagyatott vasúti alagútban, amikor valaki öblös torokhangon üvölteni kezd, s hangját visszaverik az alagút falai.

– Avoxok! – mondja Peeta. – Darius is pont így üvöltött, amikor kínozták.

– Elkapták őket a mutánsok – mondja Cressida.

– Ezek szerint nem Katniss az egyetlen célpontjuk – állapítja meg Leeg 1.

– Lehet, hogy bárkit megölnek, aki az útjukba kerül. Csak nem állnak meg, amíg el nem kapják Katnisst – mondja Gale. Sok időt töltött Beetee mellett, sokat tanult tőle. Nagy valószínűséggel igaza van.

Már megint ugyanaz a helyzet. Itt állok egy csomó emberrel, akik miattam fognak meghalni. Barátokkal, szövetségesekkel, vadidegenekkel, akik a Fecsegőposzáta miatt veszítik el az életüket.

– Hadd menjek egyedül! Magammal csalom őket. Odaadom a Holót Jacksonnak. És akkor be tudjátok fejezni a küldetést.

– Ebbe senki sem fog beleegyezni! – mordul fel Jackson dühösen.

– Csak az időnket vesztegetjük – szólal meg Finnick.

– Figyeljetek – suttogja Peeta.

Az üvöltés abbamard, és a mutánsok megint az én nevemet suttogják, meglepően közelről. Már nemcsak a hátunk mögül, hanem alulról is halljuk.

– Katniss.

Megböködöm Pollux vállát, és rohanni kezdünk. Az a baj, hogy a tervek szerint eggyel lejjebb mentünk volna, de ez a lehetőség most már ki van zárva. Amikor egy lefelé vezető létrához érünk, Polluxszal gyorsan megnézzük a Holón, hogy van-e esetleg más menekülési útvonal. Abban a pillanatban, ahogy megjelenik a zöld hologram, fuldokolni kezdek.

– Gázálarcot fel! – adja ki a parancsot Jackson.

Pedig nincs is szükség rá. Mindenki ugyanazt a levegőt szívja, de egyedül én fulladozom, mert egyedül én reagálok a lépcsőfeljáróból áradó, a szennyvízen is átütő szagra. Rózsák. Egész testemben remegni kezdek.

Lekanyarodunk az eredetileg tervezett útvonalról, hogy minél messzebb kerüljek a rózsák émelyítő illatától, és végül a Transzfernél lyukadunk ki. Sima, pasztellszínű járólappal borított utcák, éppen olyanok, mint a föld felett, csak itt házak helyett fehér téglafalak szegélyezik őket. Ezeken a széles utakon könnyedén suhanhatnak az áruszállító járművek, sosem kell a Kapitóliumban oly gyakori dugókban araszolniuk. Rajtunk kívül most nem jár itt senki. Felhúzom az íjamat, és egy robbanófejes nyíllal elintézem a podot, és megölöm a benne lévő húsevő patkányokat. A következő kereszteződéshez rohanok. Tudom, hogy itt milyen csapda vár ránk. Elég egy rossz lépés, és megnyílik alattunk a föld, belezuhanunk valami szerkezetbe, amelyet a térképen Húsdaráló névvel jelöltek. Kiabálva figyelmeztetem a többieket, hogy maradjanak szorosan mögöttem. Úgy tervezem, hogy miután befordulunk a sarkon, felrobbantom a Húsdarálót, de ekkor beleszaladunk egy újabb, a térképen nem jelölt podba.

Minden néma csendben történik. Észre sem venném, ha Finnick nem rántana vissza.

– Katniss!

Hátrafordulok felhúzott íjjal, de azonnal látom, hogy már nem tehetek semmit. Gale két nyila is ott hever a földön egy, a padlótól a plafonig nyúló, széles, aranysárga fénynyaláb tövében. A nyaláb belsejében Messalla mozdulatlan, mint egy szobor. Lábujjhegyen ágaskodva, a fejét hátrahajtva áll a fénysugár fogságában. Nem tudom megállapítani, hogy üvölt-e, bár a száját kitátja. Tehetetlenül nézzük, ahogy a húsa elolvad, mint a gyertyaviasz.

– Nem tudunk segíteni rajta! – kiabál Peeta, és közben megpróbálja továbbterelni az embereket. – Nem tudunk! – Döbbenet, de úgy tűnik, egyedül neki sikerült megőriznie a hidegvérét. Nem értem, hogyan csinálja, amikor tombolva kellene rám támadnia, hogy betörje a koponyámat – bár tisztában vagyok vele, hogy ez bármikor bekövetkezhet. Ahogy a kezét a vállamra teszi, elfordítom a tekintetemet arról az undorító masszáról, ami Messallából maradt. Szaporán szedem a lábam, olyan szaporán, hogy alig bírok megállni a következő kereszteződésben.

Ekkor gépfegyversortűz tépi le a vakolatot a fehér falról, és szórja a nyakunkba. Félrekapom a fejem, és miközben megpróbálom kitalálni, hol lehet a pod, megpillantom a Transzfer széles alagútjában felénk közeledő

Békeőr-osztagot. A Húsdaráló podja elzárja előttünk az utat, így nincs más választásunk, viszonoznunk kell a tüzet. Legalább kétszer annyian vannak, mint mi, de az eredeti Sztár Osztagnak még mindig él hat tagja, akik lehetetlen helyzetben sem futamodnak meg.

Halak a hordóban – ugrik be a hasonlat, amikor vér mocskolja be a Békeőrök fehér egyenruháját. Háromnegyedük holtan esik össze, amikor az egyik mellékalagútból megérkezik az utánpótlás, pont abból, amelyiken én is keresztülmásztam, hogy megszabaduljak a rózsák émelyítő illatától, hogy elmeneküljek a...

Ezek nem Békeőrök, hasít belém a felismerés.

Fehér, négylábú lények, nagyjából akkorák, mint egy kifejlett ember, de a hasonlóság ezzel véget is ér. Csupaszok, hosszú hüllőfarkuk van, a hátuk ívelt, a fejük előreugrik. Lerohanják a Békeőröket, élőket és holtakat egyaránt, fogukat a nyakukba mélyesztik, és letépik sisakba bújtatott fejüket. Úgy tűnik – csakúgy mint a Tizenharmadik Körzetben –, itt sem jelent sokat, hogy valaki a Kapitólium szülötte. A mutánsok néhány másodperc alatt lefejezik a Békeóröket. Aztán hasra vágódnak, és négy lábra ereszkedve utánunk vetik magukat.

– Erre! – üvöltöm, és a falba kapaszkodva élesen jobbra kanyarodom, hogy elkerüljem a podot. Amikor mindenki megérkezik, kilövök egy nyilat a kereszteződés felé, s szinte azonnal bekapcsol a Húsdaráló. Hatalmas gépfogak törnek elő, és porrá őrlik az utcát. Szinte lehetetlen, hogy a mutánsok ezen átverekedjék magukat, de én már semmire sem mernék mérget venni. A mutáns farkasok és majmok, amelyekkel eddig volt szerencsém találkozni, elképesztő távolságokat át tudtak ugrani.

A sziszegés kis híján beszakítja a dobhártyámat, a rózsák förtelmes szagától szédülni kezdek.

Megkapaszkodom Pollux karjában.

– Hagyjuk a francba a küldetéstl Mutasd a legrövidebb utat a felszínre!

Nincs idő megnézni a Holót. Követjük Polluxot, aki nagyjából tíz métert megy a Transzfer alagútjában, majd belép egy ajtón. Én az egészből mindössze annyit érzékelek, hogy a járólappal borított utca után megint betonon taposunk, majd egy szűk és szennyvíztől bűzlő csőben kikúszunk egy nagyjából harminc centi széles párkányra. A központi szennyvízcsatornában vagyunk. Egy méterrel alattunk mérgező, szeméttel, vegyszerrel és emberi ürülékkel teli szutykos víz hömpölyög. A folyam felszíne itt-ott meggyullad, és gyanús kinézetű gőz– és gázfelhőket öklendez ki magából. Elég egyetlen pillantást vetni rá, és tudjuk, aki ebbe beleesik, biztosan nem mászik ki belőle élve. Olyan gyorsan megyünk a csúszós peremen, amilyen gyorsan csak merünk. Sikerül épségben eljutnunk egy hídhoz, és átkelünk a csatorna túlpartjára. Egy falmélyedésnél Pollux rácsap egy létrára, és felfelé mutogat az aknában. Ez az. Itt fogunk a felszínre jutni.

Elég egy gyors pillantást vetnem a csapatunkra, hogy tudjam, valami nem stimmel.

– Várjatok! Hol van Jackson és Leeg 1?

– A Húsdarálónál maradtak, hogy feltartóztassák a mutánsokat – feleli Homes.

– Micsoda? – kiáltom, és már indulok is vissza a híd felé. Nem hagyom, hogy azok a szörnyek bárkit megöljenek az osztagomból. Ám ekkor Homes elkapja a vállamat, és visszaránt.

– Ha most visszamész, hiába áldozták fel az életüket, Katniss. Már úgysem tudsz segíteni rajtuk. Nézz oda! – Homes arrafelé biccent, ahonnan jöttünk. A mutánsok a csúszós párkányon egyensúlyozva közelednek felénk.

– Fedezékbe! – kiáltja Gale, aztán robbanófejes nyilaival leszakítja a híd túlsó pillérét, a hídtest leomlik, és elmerül a mélyben hömpölygő szennyvízben. Pont abban a pillanatban, amikor megérkeznek az első mutánsok

Most először tudom alaposabban szemügyre venni őket. Ember és gyík – meg ki tudja, még mi – keverékei. Feszes, fehér hüllőbőrükön alvadt vér csillog, a kezük és lábuk karomban végződik, torz pofájuk össze nem illő vonásokból tevődik össze. A nevemet sziszegik-visítják dühtől görnyedve, összevissza csapkodnak a farkukkal és a karmaikkal, széles, habzó szájukkal hatalmas darabokat tépnek ki egymásból, sőt, olykor saját testükből, miközben majd megvesznek, hogy végre elpusztítsanak engem. A szagom valószínűleg ugyanolyan őrjítő hatással van rájuk, mint az övék rám. Sőt, talán még jobban, mert egyszer csak elkezdenek beleugrálni a méreggel teli szennyvízcsatornába.

Tüzet nyitunk. Gondolkodás és válogatás nélkül húzom elő a tegezemből a nyilakat – hol egy sima, hol egy robbanófejes, hol meg egy gyújtófejes akad a kezembe –, amelyek sorra belefúródnak a mutánsok testébe. Halandók, de éppen hogy csak. Nincs olyan vadállat, amelyik tucatnyi lövedékkel a testében még mindig támadni akarna. Valahogy azonban sikerül megölni őket, de rengetegen vannak, és folyamatosan jön a csőből az utánpótlás. Ezek már gondolkodás nélkül vetik bele magukat a méregfolyamba.

A kezem mégsem azért kezd el remegni, mert ilyen sokan vannak.

Minden mutáns rossz. Egyetlen céljuk, hogy kárt tegyenek benned. Van, amelyik az életedre tör, mint a majmok az arénában. Van, amelyik az őrületbe taszít, mint a vadászdarázs. A legkegyetlenebb, legijesztőbb változatokat azonban még valami perverz pszichológiai csavarral is megspékelik, hogy ezzel is megfélemlítsék az áldozatokat. Mint például azok a mutáns farkasok, akiknek a szeméből halott kiválasztottak néztek vissza. Vagy a megkínzott, fájdalmában üvöltő Prim hangját utánozó fecsegők. Vagy Snow elnök rózsájának illata, ahogy keveredik az áldozatok vérének a szagával. Ezt még a szennyvízszag sem tudja elnyomni. Még ezen a bűzön is átüt. A szívem vadul lüktet, a bőröm jéghideg lesz, úgy érzem, megfulladok. Mintha maga Snow lihegne az arcomba, és azt mondaná, eljött a halálom órája.

A többiek teli torokból üvöltenek nekem, de nem tudok reagálni. Erős kezek ragadnak meg és emelnek fel, miközben éppen szétrobbantom a bokámba belemaró mutáns fejét. Nekivágódom a létrának. A kezemet ráteszik a lépcső fokaira. Rám parancsolnak, hogy másszak. A lábaim szinte maguktól engedelmeskednek. A mozgástól lassan kezdek magamhoz térni. Egy embert látok, aki felettem mászik. Pollux. Peeta és Cressida alattam jönnek. Egy párkányhoz érkezünk. Aztán egy másik létrán mászunk tovább. A fokai csúsznak az izzadságtól és a penésztől. A következő párkánynál már teljesen kitisztul a fejem, és hirtelen ráeszmélek, mi is történt valójában. Dühödten húzom fel az utánam érkezőket. Peeta. Cressida. Ennyi.

Mit tettem már megint? Sorsára hagytam a társaimat. De ahogy elkezdek lefelé mászni a létrán, a bakancsommal belerúgok valakibe.

– Mássz már fel! – üvölti le a fejemet Gale, mire gyorsan visszakapaszkodom, felhúzom őt is, és a félhomályos járatba pillantok, hogy ki jön még. – Nem – mondja Gale, és az arcomat maga felé fordítva rázza a fejét. Az egyenruhája cafatokban lóg rajta. A nyakán mély seb tátong.

A mélyből emberi üvöltés hallatszik.

– Még nem halt meg mindenki! – próbálkozom.

– Nem, Katniss. Ők már nem jönnek fel – mondja Gale. – Már csak a mutánsok maradtak.

Képtelen vagyok beletörődni, és Cressida fegyverének lámpájával bevilágítok az aknába. Lenn a mélyben megpillantom Finnicket, aki kétségbeesetten kapaszkodik a létrába, miközben három mutáns próbálja lerángatni. Amikor az egyikük hátrarántja Finnick fejét, hogy átharapja a torkát, valami bizarr dolog történik. Mintha én lennék Finnick, és a szemem előtt lepörögnének az életem képei. Egy hajó árbocát látom, egy ezüst ejtőernyőt, a kacagó Magst, a rózsaszín égboltot, Beetee háromágú szigonyát, Annie-t menyasszonyi ruhában, a part menti sziklákat nyaldosó hullámokat. Aztán vége.

Leakasztom a Holót az övemről, és sírástól elcsukló hangon ismételgetem, hogy éjfürt, éjfürt, éjfürt. Aztán elengedem a Holót. Ahogy a többiekkel a falhoz lapulok, hatalmas robbanás rázza meg a párkányt, aztán mutáns– és emberhúscafatok repülnek ki az aknából, és borítanak be minket.

A következő pillanatban hangos csattanás hallatszik, ahogy Pollux bevágja az aknafedelet. Pollux, Gale, Cressida, Peeta meg én. Ennyien maradtunk. Az emberi érzések majd később jönnek elő. Most csak valami állati ösztön hajt, hogy a csapat megmaradt tagjait megmentsem.

– Tovább kell mennünk.

Valaki kötszert hoz. Bekötjük Gale nyakát. Felsegítjük. Csak egyvalaki marad a fal mellé húzódva.

– Peeta – szólítom meg. Nem válaszol. Talán megint elveszítette az eszméletét? Leguggolok elé, elhúzom megbilincselt kezét az arca elől. – Peeta? – A szemei fekete tócsák, a pupillái annyira kitágultak, hogy kék szivárványhártyája szinte teljesen eltűnik. A csuklójánál az izmok kemények, mint a vas.

– Hagyj békén! – suttogja. – Nem bírom már tovább.

– De igen! – mondom.

Peeta a fejét rázza.

– Nem bírok uralkodni rajta. Megint be fogok csavarodni. Mint azok.

Mint a mutánsok. Mint a veszett fenevadak, amelyek ki akarták tépni a torkomat. És végül itt, ezen a helyen, ilyen körülmények között kell megölnöm Peetát. És Snow megint nyerni fog. Forró, keserű gyűlölet önti el a szívemet. Snow ma már így is túl sokat nyert.

Esélytelennek tűnik a dolog, talán felér egy öngyilkossággal, de nincsen jobb ötletem. Előrehajolok, és szájon csókolom Peetát. Egész testében remegni kezd, de én nem hagyom abba, addig tapasztom a számat a szájára, amíg el nem fogy a levegőm. A kezemet a csuklójára kulcsolom.

– Ne hagyd, hogy elvegyen téged tőlem...

Peeta egyre jobban zihál, ahogy a fejében tomboló rémképekkel viaskodik.

– Nem. Nem akarom, hogy...

Erősen megszorítom a kezét, hogy fájjon neki.

– Maradj velem.

A pupillája egyetlen ponttá szűkül, aztán hirtelen újra kitágul, végül a normális méretűre szűkül.

– Örökké – motyogja.

Felsegítem Peetát, aztán Pollux felé fordulok, és megkérdezem:

– Mennyi van még vissza az utcáig?

Pollux elmutogatja, hogy közvetlenül az utcaszint alatt vagyunk. Felmászom az utolsó létrán, kinyitom a csatorna fedelét, és kilesek. Egy mosókonyha. Éppen felállok, amikor benyit egy nő. Türkizkék selyempongyolájára egzotikus madarakat hímeztek. Bíborvörös, felhő nagyságúra tupírozott haját aranyozott pillangók díszítik. A rúzsa elkenődött, a száján a kezében tartott kolbász zsírja csillog. Az arckifejezése elárulja, hogy felismer. Segítségért akar kiáltani.

Gondolkodás nélkül beleeresztek egy nyilat a szívébe.

23

Rejtély marad, kinek akart kiáltani a nő, mert a lakás átkutatása után kiderül, hogy egyedül volt. Talán a szomszédokat akarta riasztani, vagy egyszerűen megrémült. Akárhogy is, nem találunk senkit, aki meghallhatta volna a kiáltását.

A lakás nagyon menő, szívesen bevackolnánk magunkat egy időre, de ezt a luxust nem engedhetjük meg.

– Szerintetek mikor jönnek rá, hogy páran életben maradhattunk? – kérdezem.

– Bármikor itt lehetnek – feleli Gale. – Tudták, hogy az utcák felé igyekszünk. Lehet, hogy a robbanás néhány percig hátráltatja őket, de aztán elkezdik keresni, hogy hol jöttünk ki a csatornából.

Az utcára néző ablakhoz lépek, és kipillantva a redőny lécei között nem Békeőröket, hanem nyüzsgő emberek sokaságát látom. Föld alatti utunk során messze magunk mögött hagytuk a város evakuált részeit, és a Kapitólium egyik forgalmas részén kötöttünk ki. Ez a tömeg jelenti számunkra a menekülés egyetlen módját. Nincs nálam a Holo, de velem van Cressida. Odalép mellém az ablakhoz, megerősíti, hogy tényleg ismeri ezt a városrészt, majd közli a jó hírt, hogy alig néhány háztömbnyire vagyunk az elnöki rezidenciától.

Elég egy pillantást vetnem a társaimra, hogy tudjam, nincs időnk végrehajtani egy rajtaütéses merényletet Snow ellen. Gale nyaksebe még mindig vérzik, és még ki sem tisztítottuk. Peeta egy bársonykanapén ül, összeszorított szájában egy párna. Nem tudom eldönteni, hogy az őrület ellen küzd, vagy így próbálja tompítani az üvöltését. Pollux egy díszes kandalló párkányának támaszkodva sírdogál. Cressida elszánt tekintettel áll mellettem, de az arca sápadt, az ajka vértelen. Engem a gyűlölet tüzel. Ha elfogy az erő, amit ebből merítek, semmit sem fogok érni.

– Kutassuk át a szekrényeket! – mondom végül.

A hálószobában több száz női ruhát, kabátot, cipőt, a szivárvány minden színében játszó parókát találunk, és annyi sminket, hogy azzal az egész házat simán ki lehetne festeni. A folyosó túloldalán nyíló szobában hasonló kollekcióra bukkanunk, csak ezek férfiholmik. Talán a nő férjének cuccai. Vagy a szeretőjéé, aki szerencséjére nem tartózkodott a házban, amikor megérkeztünk.

Megmondom a többieknek, hogy öltözzenek át. Peeta véresre horzsolt csuklójának láttán kotorászni kezdek a zsebemben a bilincskulcs után, de Peeta mogorván elkapja a kezét.

– Nem – mondja. – Ne csináld. A bilincs segít, hogy ne csússzak szét teljesen.

– Szükséged lehet a kezedre – mondja Gale.

– Ha érzem, hogy kezdek megborulni, belenyomom a csuklómat a bilincsbe, és a fájdalom segít koncentrálni – magyarázza Peeta. Végül nem veszem le róla.

Szerencsére hideg van odakint, így könnyen el tudjuk rejteni az egyenruhánkat és a fegyvereinket a bő kabátok és köpenyek alatt. A cipőfűzővel összekötött bakancsunkat a nyakunkba akasztjuk, aztán idióta cipőket húzunk a lábunkra. A legnagyobb kihívás az, hogy az arcunkat elrejtsük. Cressida és Pollux bármikor összefuthat valamelyik ismerősével, Gale arcát felismerhetik a propagandafilmekből és a híradókból, Peetát meg engem pedig egész Panem ismer. Kapkodva segítünk egymásnak felkenni a sminket, aztán parókát veszünk és napszemüveget. Aztán Cressida sálat teker Peeta meg az én a nyakamba, úgy, hogy eltakarja a szánkat és az orrunkat.

Tudom, hogy kevés időnk van, de mégis megállunk, hogy kaját meg mindenféle elsősegélyhez szükséges holmit tömjünk a zsebünkbe.

– Ne szakadjunk el egymástól! – mondom a bejárati ajtónál. Aztán kilépünk az utcára. Hópelyhek szállingóznak. Kavargó embertömeg közepén találjuk magunkat, akik affektálós kapitóliumi akcentussal csevegnek, izgatottan gesztikulálnak, lázadókról, éhínségről meg rólam magyaráznak. Átvágunk az utcán, elmegyünk néhány lakás mellett. Ahogy befordulunk a sarkon, három tucat Békeőr rohan felénk. Félreugrunk az útból, ahogyan a kapitóliumiak csinálják, aztán megvárjuk, míg a tömeg újra hömpölyögni kezd, és mi is megyünk tovább.

– Cressida – suttogom. – Van valami ötleted, hogy hová menjünk?

– Gondolkozom – feleli.

Megint megteszünk egy háztömbnyi utat, amikor megszólalnak a vészjelző szirénák. Egy ablakon belesve megpillantom, hogy a tévében rendkívüli híradás megy, és a mi arcképünket mutogatják. Úgy tűnik, egyelőre még nem tudták kideríteni, kik haltak meg közülünk, mert Castor és Finnick arca is felvillan a képernyőn. Hamarosan minden járókelő ugyanolyan veszélyes lesz ránk nézve, mint a Békeőrök.

– Cressida?

– Tudok egy helyet. Nem tökéletes, de nincsen jobb ötletem – mondja. Követjük Cressidát, újabb háztömböket hagyunk magunk mögött, majd egy kapun belépve egy magánrezidenciához érkezünk. Mint kiderül, csak levágjuk az utat, mert miután végigcaplatunk a körömollóval nyírt pázsiton, kilépünk egy másik kapunk, és egy szűk sikátorban megyünk tovább, amely két sugárutat köt össze. Mindössze néhány lepukkant üzletet látok – az egyikben használt holmikat vesznek, a másikban hamis ékszereket árulnak. Alig néhányan csellengenek az utcán, de nem vesznek tudomást az érkezésünkről. Cressida éles fejhangon arról kezd fecsegni, hogy a hideg évszakban mindenképpen érdemes szőrme alsóneműt hordani.

– Majd meglátod, milyen olcsók itt. Feleannyiba kerülnek, mint a sugárutakon, nekem aztán elhiheted.

Megállunk egy mocskos kirakat előtt, amely tele van szőrmealsót viselő próbababákkal. Nem úgy tűnik, hogy az üzlet nyitva tart, de Cressida belép az ajtón, mire halk csengetés hallatszik. Odabent, a szűk üzlethelyiségben félhomály uralkodik. Az állványok tele vannak áruval, az orromat megcsapja a szőrmeszag. Nincs valami nagy forgalom, mert mi vagyunk az egyetlen vásárlók a boltban. Cressida egyenesen a helyiség túlsó végében üldögélő, görnyedt hátú alak felé veszi az irányt. Ahogy követem, az ujjammal végigsimítom az egymás mellett lógó, puha szőrmekabátokat.

A pult mögött a legfurcsább szerzet ül, akit valaha láttam. A nő élő példája annak, mi történik, ha a plasztikai sebészeti beavatkozások rosszul sikerülnek. Kizártnak tartom ugyanis, hogy ezt az arcot bárki vonzónak találná a Kapitóliumban – pedig itt aztán elég fura az emberek ízlése. Az arcán hátrahúzták a bőrt, és fekete-sárga csíkokat festettek rá. Az orrát úgy lelapítottak, hogy szinte már nem is látszik. Láttam már macskabajuszt kapitóliumi embereken, de ilyen hosszút még senkin. A végeredmény valamiféle groteszk, macskaszerű maszkra emlékeztet, amely mögül gazdája bizalmatlanul sandít ránk.

Cressida leveszi a parókáját, felfedve a fejbőrére tetovált indákat.

– Tigris – köszönti a nőt. – Segítségre van szükségünk.

Tigris. Távolról ugyan, de olyan ismerősnek tűnik a név. Egy réges-régi Éhezők Viadalán dolgozott stylistként, persze jóval fiatalabb és kevésbé ijesztő kiadásban. Ha nem csal az emlékezetem. Nem tudom, melyik körzetből érkezett. Nem a Tizenkettedikből, az biztos. Azóta a kelleténél többször feküdt a kés alá, és eljutott egy pontra, ami után a szépészeti beavatkozások egyre visszataszítóbbá tették.

Szóval ez a sors vár azokra a stylistokra, akiknek lejár a szavatosságuk. Egy lehangoló alsóneműüzlet mélyén várják a halált. Távol a nyilvánosságtól.

Miközben az arcát bámulom, azon gondolkodom, hogy a szülei nevezték-e el Tigrisnek, inspirációt adva ezzel gyermeküknek, vagy ő maga választotta ezt a stílust és a csíkjaihoz passzoló nevet.

– Plutarch azt mondta, bízhatunk benned – teszi hozzá Cressida.

Remek, ezek szerint Tigris Plutarch egyik embere. Ha nem az lesz az első lépése, hogy feldob minket a Kapitóliumnak, akkor rögtön értesíti Plutarchot – és rajta keresztül természetesen Coint – a hollétünk felől. Nem, Tigris üzlete tényleg nem a legjobb választás, de per pillanat ez az egyetlen lehetőségünk. Feltéve, ha egyáltalán segít nekünk. A tekintete hol a pulton álló régi tévé képernyőjére siklik, hol az arcunkra, mintha azon töprengene, vajon honnan a fenéből kellene ismernie bennünket. Lehúzom a sálamat, leveszem a parókámat, és közelebb lépek, hogy a képernyő megvilágítsa az arcomat, hátha ez segít neki.

Tigris mély morgást hallat, hasonlót ahhoz, amilyennel Kökörcsin köszöntene. Lekászálódik támlátlan székéről, és eltűnik egy szőrmebéléses kamáslikkal teli polc mögött. A hangok alapján mintha valamit arrébb csúsztatna, aztán kidugja a kezét, és int, hogy kövessük. Cressida rám néz, tekintete mintha azt kérdezné: Szerinted ez jó ötlet? De ha egyszer nincs más választásunk. Ha kilépünk az utcára, biztosan elfognak vagy megölnek minket. Ahogy átverekszem magam a szőrmerengetegen, meglátom, hogy Tigris félrehúzta egy fal melletti lejáró fedelét. A nyíláson bekukkantva egy meredek kőlépcső tetejét látom. Tigris int, hogy lépjek be.

Mintha nagy, piros betűkkel lenne a bejárat fölé festve, hogy CSAPDA. Egy pillanatra elfog a pánik, és azon kapom magam, hogy Tigris sárgásbarna szemét fürkészem. Miért teszi ezt? Hiszen nem olyan, mint Cinna, aki képes volt feláldozni az életét a barátaiért. Ez a nő maga a megtestesült kapitóliumi felszínesség. Az Éhezők Viadalának egyik sztárja volt, egészen addig, amíg... amíg le nem cserélték. Erről lenne szó? A keserűség motiválja? A gyűlölet? A bosszúvágy? Nem tudom eldönteni, de a gondolat mindenesetre megnyugtat. A bosszúvágy hosszan és forrón tud izzani az ember lelkében. Főleg, ha minden tükörbe vetett pillantás csak megerősíti a bosszú jogosságát.

– Snow kitiltotta magát a viadalokról? – kérdezem. Némán bámul rám. Aztán idegesen legyint egyet tigrisfarkával. – Csak azért kérdezem, mert meg fogom őt ölni. – Ekkor valami mosolyfélére húzza a száját. Miután meggyőződöm róla, hogy nem komplett hülyeség, amit teszek, bemászok a szűk nyíláson.

A lépcsőn lefelé, úgy félúton egy vékony lánc ütődik az arcomnak. Megrántom, mire felgyullad egy villanykörte, és vibráló fényével betölti a rejtekhelyet. Egy kis ablaktalan pincében vagyunk. A helyiség alacsony és széles. Talán csak egy vékony sáv két igazi alagsor között. Olyan hely, amelynek létezése könnyen elkerüli azoknak a figyelmét, akiknek nincs kivételesen jó szemük a tér mélységeinek megbecsüléséhez. A hideg, nyirkos szobában halmokban áll a szőrme, amelyet feltehetőleg évek óta nem ért napfény. Ha Tigris nem dob fel bennünket, nem hiszem, hogy bárki ránk találhat idelent. Mire leérek a betonpadlóra, a többiek is elindulnak lefelé a lépcsőn. Aztán Tigris visszacsúsztatja a lejáró tetejét. Hallom, ahogyan az alsóneművel megpakolt, csikorgó kerekű állványt is a helyére tolja. Aztán visszatrappol a székéhez. Bennünket pedig egyszerűen elnyelt az üzlethelyiség gyomra.

Amúgy épp időben, mert Gale már alig áll a lábán. Szőrméből ágyat készítünk neki, levesszük róla a fegyvereket, és óvatosan lefektetjük. A pince végében van egy csap, nagyjából harminc centire a padlótól, alatta pedig egy lefolyó. A csapot megnyitva egy darabig rozsdát köpköd, aztán hamarosan tiszta víz folyik belőle. Kitisztítjuk Gale sebét, és rájövünk, hogy nem lesz elég a kötszer, össze kell varrni a sebet. Az elsősegélydobozban van steril tű és cérna, viszont nincs köztünk orvos. Megfordul a fejemben, hogy esetleg megkérhetnénk Tigrist. Stylistként biztosan ügyesen bánik a tűvel és a cérnával. De akkor üresen maradna a szőrmeüzlet, és már így is sokat segített nekünk. Végül beletörődöm, hogy én vagyok a legalkalmasabb a feladatra, és összeszorított foggal összevarrom a sebet. A varrat ugyan nem valami szép, de legalább a vérzés eláll. Lefertőtlenítem és bekötözöm. Adok Gale-nek néhány fájdalomcsillapítót.

– Most pihenj. Itt biztonságban vagyunk – mondom. Pillanatok alatt elalszik.

Miközben Cressida és Pollux szőrmével bélelt fekhelyet készít nekünk, ellátom Peeta csuklóját. Óvatosan lemosom a vért, lekezelem fertőtlenítővel a csúnya sebeket, és bekötözöm.

– Vigyáznod kell, nehogy elfertőződjenek, és...

– Hallottam már a vérmérgezésről, Katniss – vág a szavamba Peeta. – Még ha az anyám nem is volt gyógyító. Hirtelen mintha visszaugranánk az időben, és egy másik sebet kötöznék, egy másik kötszerrel.

– Ugyanezt mondtad nekem az első viadalon. Igaz vagy nem igaz?

– Igaz – feleli. – Te pedig kockára tetted az életedet, hogy megszerezd az orvosságot, amivel meg tudtál menteni?

– Igaz – vonok vállat. – Neked köszönhettem, hogy még életben vagyok, és megmenthetlek.

– Tényleg? – Az utolsó megjegyzésem szemmel láthatólag összezavarja Peetát. Valami csillogó emlékkép próbálja elterelni a figyelmét. Frissen bekötözött csuklóján megfeszül a bilincs fémkarikája. Aztán mintha minden erő egy pillanat alatt kiszaladna a testéből.

– Nagyon elfáradtam, Katniss.

– Próbálj aludni – mondom. De addig nem hunyja le a szemét, amíg hozzá nem bilincselem a lépcső egy támoszlopához. Nem lehet túl kényelmes magasba tartott, összebilincselt kézzel feküdni, pár perc múlva mégis álomba merül.

Cressida meg Pollux közben megágyazott nekünk, és elkészítette a kajánkat. Most arra kíváncsiak, szeretnék-e őrséget állítani. A hullasápadt Gale-re pillantok, aztán Peeta bilincseire siklik a tekintetem. Pollux napok óta nem aludt, Cressida meg én is csak néhány órát szenderegtünk. Ha egy Békeőr-osztag rajtunk üt, semmi esélyünk. Ki vagyunk szolgáltatva a tigrisnő kénye-kedvének. Csak abban reménykedhetünk, hogy tényleg minden vágya holtan látni Snow elnököt.

– Őszintén megmondom, szerintem semmi értelme őrséget állítani. Inkább próbáljunk aludni – javaslom. Némán bólintanak, aztán mindenki bevackolja magát a szőrmeágyába. Kialudt bennem a tűz, és úgy érzem, elhagy az erőm. Megadom magam a puha, dohos szőrméknek, és szinte azonnal elalszom.

Egyetlen álmomra emlékszem. Egy hosszú és kimerítő álomra, amelyben megpróbálok eljutni a Tizenkettedik Körzetbe. A ház, amelyet keresek, érintetlen, lakói életben vannak. Velem utazik Effie Trinket. Hatalmas, rikító rózsaszín parókát és méretre készített kosztümöt visel. Hiába próbálom lerázni, megmagyarázhatatlan módon újra meg újra felbukkan, és egyfolytában arról magyaráz, hogy hivatalos kísérőként az ő feladata, hogy ne térjünk el az előre tervezett programtól. Csak egy bökkenő van: a program állandóan változik, hol egy hivatalnok engedélyére kell várnunk, hol Effie tűsarkújának törik ki a sarka. Egyszer meg napokig csövezünk a Hetedik Körzetben egy lepukkant, szürke vasútállomáson, várva egy olyan vonatra, amely a jelek szerint sosem fog befutni. Amikor felébredek, úgy érzem, ez az utazás Effie-vel jobban lefárasztott, mint a szokásos rémálmaim.

Rajtam kívül csak Cressida van ébren. Azt mondja, késő délután van. Eszem egy adag marharagut, és jól teleiszom magam vízzel. Aztán a pince falának támaszkodom, és megpróbálom felidézni az előző nap eseményeit. Sorra veszem a halottainkat. Az ujjamon számolok. Egy, kettő: Mitchell és Boggs a házak közt. Három: Messalla, akit a pod olvasztott szét. Négy, öt: Leeg1 és Jackson, akik feláldozták magukat a Húsdarálónál. Hat, hét, nyolc: Castor, Homes és Finnick, akiket lefejeztek a rózsaillatot árasztó mutáns gyíkok. Nyolcan haltak meg huszonnégy óra leforgása alatt. Tudom, hogy mindez megtörtént, mégis valószerűtlennek tűnik az egész. Castor biztosan ott szuszog a szőrmekupac közepén, Finnick bármelyik pillanatban beállíthat, és dübörögve jön majd lefelé a lépcsőn, Boggs pedig mindjárt felvázolja a legújabb szökési tervet.

Ha elfogadom, hogy meghaltak, azt is kénytelen vagyok elfogadni, hogy én öltem meg őket. Oké, talán Mitchell és Boggs kivételével, ők ugyanis egy valódi feladat teljesítése közben lelték halálukat. A többiek viszont egy olyan küldetés végrehajtása során haltak meg, amit én találtam ki. A Snow elleni merénylet terve most már nagy baromságnak tűnik. Iszonyat nagy baromságnak, ahogy itt ülök dideregve ebben a pincében, számolva az ujjamon az elveszített embereket, miközben a meggyilkolt nő kollekciójából lenyúlt ezüstszínű térdcsizma bojtjaival babrálok, ja, tényleg, a nőről meg is feledkeztem. Hiszen őt is én öltem meg. Most már a fegyvertelen civilek sincsenek biztonságban tőlem.

Azt hiszem, itt az idő, hogy feladjam magam.

Amikor mindenki felébred, előállok a vallomással. Elmondom, hogy hazudtam a küldetésről, és veszélybe sodortam az osztag tagjainak életét, csak hogy bosszút állhassak Snow elnökön. Miután befejezem, sokáig hallgatnak. Végül Gale töri meg a csendet.

– Katniss, mindnyájan tudtuk, hogy hazudtál. Senki sem hitte el, hogy Coin elnök azért küldött ide, hogy merényletet kövess el Snow ellen.

– Ti talán tudtátok. De a katonák a Tizenharmadikból biztosan nem – mondom.

– Miért, szerinted Jackson bevette, hogy Coin közvetlenül neked adott parancsot Snow likvidálásra? – kérdezi Cressida. – Még szép, hogy nem. De bízott Boggsban, és ő azt akarta, hogy befejezd, amit elkezdtél.

– Soha nem beszéltem Boggsnak a tervemről – mondom.

– A Parancsnokságon mindenkinek elárultad, hogy mit forgatsz a fejedben

– mondja Gale. – Ez volt az egyik feltétele, hogy elvállald a Fecsegőposzáta szerepét. „Én akarom megölni Snow elnököt.”

Az alkudozás Coin elnökkel, hogy én végezhessem ki Snow-t a háború után, meg ez a felhatalmazás nélküli ámokfutás a Kapitóliumban két külön dolognak tűnik.

– De nem így – mondom. – Ez kész katasztrófa.

– Szerintem ez a küldetés akkor is sikeres – makacsolja meg magát Gale.

– Bejutottunk az ellenséges területre, bebizonyítottuk, hogy a Kapitólium védelmi vonalai sem bevehetetlenek. Bekerültünk a kapitóliumi híradásokba. Káoszba taszítottuk a várost. Most is mindenki utánunk kajtat, mégsem találtak meg bennünket.

– Szerintem Plutarch oda meg vissza van a gyönyörtől, nekem elhiheted – jegyzi meg Cressida.

– Persze, mert őt hidegen hagyja, hányan halnak meg – mondom. – Neki csak az számít, hogy a viadal sikeres legyen.

Cressida és Gale tovább győzködnek. Pollux hevesen bólogatva biztosítja őket támogatásáról. Csak Peeta nem nyilvánít véleményt.

– Mit gondolsz, Peeta? – kérdezem meg végül.

– Szerintem... neked még mindig nincs fogalmad róla, hogy milyen hatással vagy a dolgok menetére. – Peeta felcsúsztatja a bilincset az oszlopon, és felül. – Ezek az emberek, akik meghaltak, nem voltak hülyék. Tudták, mit tesznek. Azért követtek téged, mert hittek benne, hogy tényleg meg tudod ölni Snow-t.

Nem tudom, miért, de Peeta hangja akkor is elér hozzám, amikor senki másé. De ha igaza van – és úgy gondolom, igaza van –, akkor tartozom a többieknek. És a tartozásomat csak egy módon egyenlíthetem ki. Előveszem az egyenruhám zsebéből a térképet, és a padlóra terítem.

– Hol vagyunk most pontosan, Cressida?

Tigris üzlete úgy öt háztömbnyire van a Belvárostól és Snow rezidenciájától. A városnak ezen a részén a lakók biztonsága érdekében kikapcsolják a podokat. Az álruháinkban – főleg, ha ki tudjuk egészíteni a felszerelésünket Tigris szőrmekollekciójának néhány szebb darabjával – könnyedén meg tudjuk tenni a hátralévő utat. Na de utána mi lesz? Az elnöki rezidenciát szigorúan őrzik, éjjel-nappal biztonsági kamerák serege pásztázza az épületet, amelynek környékét feltehetőleg telepakolták egyetlen gombnyomással működésbe hozható podokkal.

– Próbáljuk kicsalogatni valahogy a nyílt terepre – javasolja Gale. – Akkor valamelyikünk le tudná szedni.

– Szokott mostanában még beszédeket tartani nagy nyilvánosság előtt? – kérdezi Peeta.

– Nem hiszem – feleli Cressida. – A legutóbbi beszédeit legalábbis az elnöki palotában tartotta. Pedig akkor a lázadók még nem is érték el a Kapitóliumot. Gondolom, azóta lett ilyen óvatos, mióta Finnick kiteregette a szennyesét.

Cressida fején találta a szöget. Most már nemcsak a Tigrishez hasonló szerencsétlenek utálják Snow-t a Kapitóliumban, hanem egy rakás ember, aki Finnick beszámolójából tudta meg, mit tett az elnök a barátaikkal és rokonaikkal. Ezek után kész csoda lenne, ha sikerülne valahogy előcsalogatni az elnöki palotából. Talán csak akkor sikerülne, ha...

– Fogadjunk, hogy értem kijönne – mondom. – Ha elfognának. Egy ilyen szenzációs lehetőséget biztosan nem hagyna ki. Szerintem legszívesebben az elnöki rezidencia lépcsőjén vezényelné le a kivégzésemet. – Hagyom, hogy a többiek felfogják a szavaimat. – Gale elrejtőzne a tömegben, és lelőné.

– Nem – rázza a fejét Peeta. – Ez a terv túl bizonytalan. Mi van, ha Snow úgy dönt, inkább a kínzókamrába küld, és megpróbál kiszedni belőled valami információt? Vagy nem vesz részt személyesen a nyilvános kivégzésen? Vagy az elnöki palotában ölet meg, és csak a holttestedet mutatja meg a népnek?

– Te mit gondolsz, Gale? – kérdezem.

– Hát, elég meredeken hangzik – feleli. – De ha már minden más elképzelésünk dugába dőlt, esetleg beszélhetünk róla. Kinek van még valami ötlete?

A kérdésre senki sem felel. A síri csendben meghalljuk Tigris lépéseinek tompa hangját. Záróra felé járhat. Biztosan most csukja be az ajtót, és húzza le a redőnyöket. Pár perc múlva kinyílik a lépcső tetején a fedél, – Feljöhetnek – hallatszik egy reszelős hang. – Készítettem maguknak egy kis vacsorát. – Most szólalt meg először érkezésünk óta. Nem tudom eldönteni, hogy eleve ilyen-e a hangja, vagy a sok gyakorlás miatt, de engem egy macska dorombolására emlékeztet.

Miután felmegyünk a lépcsőn, Cressida ezt kérdezi:

– Felvette a kapcsolatot Plutarchkal, Tigris?

– Nem lehet – von vállat Tigris. – De ne aggódjanak, Plutarch magától is rá fog jönni, hogy biztonságban vannak.

Még hogy ne aggódjunk? Számomra például végtelen megkönnyebbülést jelent, hogy egy darabig senki sem fog parancsokat osztogatni nekem a Tizenharmadik Körzetből – következésképpen nem kell megszegnem őket. Ráadásul egyelőre azon sem kell törnöm a fejemet, hogy hogyan adok magyarázatot az elmúlt napokban hozott döntéseimre.

Az üzlet pultján néhány karéj száraz kenyeret, egy darab penészes sajtot meg egy üveg mustárt látok. A látvány arra emlékeztet, hogy mostanság még a Kapitóliumban sem tudja mindenki degeszre tömni a hasát mindenféle ínyencségekkel. Úgy érzem, nem hallgathatom el Tigris elől, hogy van egy csomó kajánk, de a nő egy kézlegyintéssel elintézi a dolgot.

– Szinte alig eszem – mondja. – Akkor is csak nyers húst. – Ezt azért enyhe túlzásnak érzem, de nincs jogom kétségbe vonni a szavait. Lekapargatom a penészt a sajtról, aztán szétosztom az ételt.

Vacsora közben a kapitóliumi tévé legfrissebb híreit nézzük. A kormány a legújabb bizonyítékok alapján úgy tudja, az osztagunkból mindössze öten maradtak életben. Hatalmas jutalmat ajánlanak fel a nyomravezetőnek. Külön felhívják a figyelmet, milyen veszélyesek vagyunk. Bejátszanak egy felvételt, amelyen a Békeőrökkel vívunk tűzpárbajt. Persze, az a rész már kimarad, amikor a mutánsok lefejezik őket. Végül megemlékeznek a tragikus sorsú nőről, akit megöltem. A mellkasából még mindig kimered a nyílvessző, de a tévékamerák kedvéért valaki újra kisminkelte.

Beetee és csapata ezúttal nem szakítja meg a kapitóliumi adást.

– A lázadók nem tettek közzé valami nyilatkozatot? – kérdezem Tigristől. A nő a fejét rázza. – Coinnak halvány fogalma sincs, mit csináljon velem most, hogy kiderült, még mindig életben vagyok.

Tigris rekedten felkacag.

– Senki sem tudja, mit csináljon veled, kislány. – Aztán odaad nekem egy pár szőrmekamáslit, pedig nem tudok fizetni érte. Tudom, hogy egy ilyen ajándékot nem illik visszautasítani. És különben is, hideg van a pincében.

Vacsora után visszamegyünk a rejtekhelyre, és tovább agyalunk, hogy mi a fenét csináljunk Snow-val. Egyetlen valamirevaló ötletünk sincs, de abban egyetértünk, hogy öten együtt már nem tehetjük ki a lábunkat az utcára, és valahogy be kellene jutnunk az elnöki rezidenciába, mielőtt csalit csinálok magamból. Végül elfogadom a felvetést, hogy elkerüljem a további vitát. Ha mégis úgy döntök, hogy feladom magam, úgysem lesz szükségem senki engedélyére vagy segítségére.

Átkötözzük a sebesülteket, visszabilincselem Peetát a támoszlophoz, aztán lefekszünk aludni. Néhány óra múlva felébredek, és arra leszek figyelmes, hogy valakik suttogva beszélgetnek. Peeta és Gale. Nem bírom megállni, hogy ne hallgatózzak.

– Kösz a vizet – mondja Peeta.

– Szívesen – feleli Gale. – Minden éjjel legalább tízszer felébredek.

– Azért, hogy meggyőződj róla, Katniss még itt van? – kérdezi Peeta.

– Valami olyasmi. – Gale meg sem próbálja tagadni.

Sokáig hallgatnak, mire Peeta újra megszólal.

– Azért az elég vicces, amit Tigris mondott. Hogy senki sem tudja, mit csináljon vele.

– Hát, mi például sosem tudtuk – sóhajt Gale.

Erre mindketten felnevetnek. Olyan fura, hogy így beszélgetnek. Mintha haverok lennének. Pedig nem azok. Soha nem is voltak. Mondjuk, az is igaz, hogy nem ellenségek.

– Szeret téged, ugye tudod? – mondja Peeta. – Saját maga mondta el nekem, miután megkorbácsoltak téged.

– Nem hiszem – mondja Gale. – Ahogy megcsókolt téged a Nagy Mészárláson... Engem sosem csókolt meg úgy.

– Az a show-hoz tartozott – mondja Peeta, bár a hangjában mintha kétség bujkálna.

– Nem, te tényleg elcsábítottad. Mindent feladtál érte. Talán ez az egyetlen módja, hogy meggyőzd, mennyire szereted. – Hosszan hallgatnak. – Nekem kellett volna önként jelentkeznem a helyedre az első viadalon. Hogy megvédjem.

– Nem tudtad volna – mondja Peeta. – Ezt a lépést sosem bocsátotta volna meg neked. Otthon kellett maradnod, hogy gondoskodj a családjáról, őket még a saját életénél is jobban szereti.

– Mindegy, ez a kérdés már úgysem érdekes sokáig. Szerintem kizárt, hogy a háború végén még mindhárman életben leszünk. Ha mégis, akkor ez már Katniss problémája. Mármint, hogy kit választ. – Gale nagyot ásít.

– Aludnunk kellene még egy kicsit.

– Igen. – Ahogy Peeta elhelyezkedik, a bilincse végigcsúszik az oszlopon.

– Azért kíváncsi vagyok, végül hogy dönt.

– Ó, én már tudom. – Gale bevackolja magát a szőrmebundák közé, úgyhogy alig sikerül kivennem az utolsó szavait. – Katniss úgyis azt választja majd, akiről úgy gondolja, nélküle nem tudna életben maradni.

24

Megborzongok. Tényleg ilyen rideg és számító volnék? Gale nem azt mondta, hogy Katniss úgyis azt választja majd, akiről úgy gondolja, megszakadna a szíve, ha elveszítené, vagy akiről úgy gondolja, nem tudna élni nélküle. Mert ez a két megfogalmazás legalább azt feltételezné, hogy vannak érzéseim, van bennem szenvedély. Ezzel szemben a legjobb barátom jóslata szerint azt választom, akiről úgy gondolom, hogy segít nekem életben maradni. Ebben a leghalványabb utalás sincs arra, hogy a szerelem, a vágy vagy akár a szimpátia irányítana. Lelketlen módon csak azt veszem számításba, mit tud nyújtani nekem a potenciális partnerem. Mintha a kérdés mindössze az lenne, hogy egy pék vagy egy vadász mellett nagyobbak-e az esélyeim a túlélésre. Gale részéről elég kegyetlen, hogy ilyesmit mond, Peeta részéről pedig, hogy nem ellenkezik. Főleg, hogy az utóbbi időben a Kapitólium és a lázadók minden érzésemet kiszipolyozták. Ahogy belegondolok, nem is lenne nehéz választanom. Az életben maradáshoz ugyanis egyikükre sincs szükségem.

Reggel se időm, se energiám a sértettet játszani. Napfelkelte előtt nekilátunk reggelizni – májpástétomot és fügés sütit eszünk –, és leülünk Tigris tévéje elé, hogy megnézzük Beetee legújabb adáshekkelését. Az elmúlt nap újabb fejleményt hozott a háborúban. A lázadók néhány vállalkozó kedvű parancsnoka – minden bizonnyal a fekete ragacshullámtól megihletve – azzal az ötlettel állt elő, hogy elkobozza az elhagyott autókat, és sofőr nélkül elindítja őket az utcán. Bár a kocsik nem aktiválják az összes podot, nagy részüket mégis semlegesítik. Hajnali négy óra tájban a lázadók három különböző útvonalon – amelyet nemes egyszerűséggel csak A–, B–, és C-vonalnak neveznek – kezdik meg az előrenyomulást a Kapitólium szívébe. Háztömbről háztömbre haladva foglalják el a várost, ráadásul minimális veszteséggel.

– Ezt nem fogják sokáig hagyni – állapítja meg Gale. – Ami azt illeti, már az is meglepő, hogy egyáltalán eddig sikerült eljutniuk. A Kapitólium válaszlépése az lesz, hogy deaktiválnak bizonyos podokat, hogy kézi vezérléssel oldják ki őket, amikor a célpontok lőtávolon belülre kerülnek – magyarázza. És tényleg: alig telik el néhány perc, a képernyőn pontosan a Gale által leírt jelenet játszódik le. Egy osztag leküld egy autót egy utcán, amivel sikerül aktiválniuk négy podot. Úgy tűnik, minden rendben zajlik. Három felderítő követi az autót, és épségben eljutnak az utca végéig. De amikor egy húszfős osztag is elindul utánuk, felrobban egy sor cserepes rózsa egy virágüzlet előtt, és cafatokra tépi a katonákat.

– Plutarch most biztosan tök ideges, hogy nem a vezérlőteremből nézte végig a jelenetet – jegyzi meg Peeta.

Beetee visszaadja a Kapitóliumnak az adást. Egy mogorva bemondónő éppen sorolni kezdi azoknak a háztömböknek a sorszámát, amelyeket a civil lakosságnak sürgősen el kell hagynia. A helyzetjelentés és az előző bejátszás között sikerül bejelölnöm a térképemen, hogy nagyjából merre is lehetnek a szemben álló felek.

Az utcáról tülekedés zaja szűrődik be, az ablakhoz lépek, kikukucskálok a zsalu lécei közt. Bizarr látvány tárul a szemem elé a hajnali fényben. A lázadók által elfoglalt háztömbökből a menekültek a Kapitólium központja felé özönlenek. A legrémültebbek pongyolát és papucsot viselnek, de vannak, akiket nem ért felkészületlenül a támadás, és több réteg ruhát is magukra öltöttek A kezükben a legkülönfélébb holmikat cipelik: ölebeket, ékszeres ládikákat, cserepes virágot. Egy bolyhos pongyolás férfi például egy túlérett banánt szorongat a kezében. Zavarodott, álmos gyerekek botladoznak szüleik után, a legtöbbjük még ahhoz is túl kába vagy túl döbbent, hogy sírjon. Csak egy-egy részlet villan fel belőlük. Egy tágra nyílt barna szempár. Egy babát szorongató kéz. Egy a hidegtől elkékült csupasz lábikó, amint a sikátor egyenetlen kövein totyog. A Tizenkettedik Körzet gyerekei jutnak eszembe róluk, akik a tűzbombák elől menekülve lelték halálukat. Elmegyek az ablaktól.

Tigris felajánlja, hogy szívesen kémkedik nekünk, mivel a társaságból egyedül az ő fejére nem tűztek ki vérdíjat. Miután bezárja a pincelejárót, nekivág a Kapitólium utcáinak, hátha sikerül összeszednie valami használható információt.

Közben lenn a pincében fel-alá járkálok, és ezzel őrületbe kergetem a többieket. Valami azt súgja, hibát követünk el, hogy nem használjuk ki a menekültáradat nyújtotta lehetőséget. Hát kell ennél jobb fedezék? Másrészt az utcán hömpölygő embertömeg minden egyes tagja egy-egy újabb szempárt jelent, amely az öt bujkáló lázadót keresi. De mégis: mit nyerünk azzal, ha itt maradunk? Feléljük a kajánkat, miközben arra várunk, hogy... Mire is? Hogy a lázadók elfoglalják a Kapitóliumot? Ez még hetekbe telhet, és fogalmam sincs, mit tennék, ha végül bekövetkezne. Az biztos, hogy nem rohannék lélekszakadva az üdvözlésükre. Mire háromszor kimondanám, hogy éjfürt, Coin visszazsuppolna a Tizenharmadikba. Nem azért jöttem idáig, nem azért haltak meg a többiek, hogy megadjam magam annak a nőnek. Megölöm Snow-t. Ráadásul az elmúlt napokban egy csomó minden történt, amit nem egykönnyen tudnék megmagyarázni. Olyasmik is, amik ha napvilágra kerülnek, könnyen felboríthatják a győztesek büntetőjogi mentességével kapcsolatos alkunkat. Nem magamat féltem, de az az érzésem, a többiek közül néhánynak jól jöhet még egy ilyen alku. Például Peetának Aki – függetlenül attól, hogyan forgatjuk a dolgokat – a kamerák előtt lökte bele Mitchellt a hálós csapdába. Nem nehéz elképzelni, hogy Coin háborús törvényszéke mit kezdene egy ilyen felvétellel.

Késő délután kezdünk egyre jobban aggódni Tigris hosszúra nyúlt távolléte miatt. Számba vesszük a lehetőségeket: letartóztatták, önként feladott bennünket, vagy egyszerűen megsérült a tömegben. Hat óra körül azonban visszatér. Lépéseket hallunk odafentról, aztán Tigris kinyitja a fedelet. Sülő hús csodás illata csapja meg az orromat. Tigris sült sonkát készített nekünk krumplival. Napok óta nem ettünk meleg ételt, így miközben arra várok, hogy Tigris szedjen a tányéromra, kis híján tényleg csorogni kezd a nyálam.

Miközben eszem, próbálok Tigrisre figyelni, aki éppen azt meséli, hogyan sikerült beszereznie a vacsorához az alapanyagokat, de csak annyit fogok fel belőle, hogy a szőrmealsó értékes csereárunak számít. Főleg azoknak, akik egy szál semmiben menekültek el az otthonaikból. Sokan közülük még mindig az utcán csöveznek, és próbálnak menedéket keresni éjszakára. A belváros legjobb környékén lakók ugyanis nem fogadták be a menekülteket. Sőt, a legtöbbjük bezárkózott, behúzta a redőnyt, és úgy tett, mintha nem lenne otthon. A belváros közben megtelt menekültekkel, így a Békeőrök ajtóról ajtóra járnak, és szükség esetén feltörik a lakásokat, hogy elszállásolják a rászorulókat.

A tévében egy Főbékeőr tömören ismerteti a különleges szabályokat, amelyek meghatározzák, hogy négyzetméterenként hány menekültet kell befogadniuk a lakóknak. Emlékezteti a kapitóliumi lakosokat, hogy a hőmérséklet az éjszaka folyamán jóval fagypont alá fog süllyedni, és figyelmezteti őket: az elnök mindenkitől elvárja, hogy ne csak készséges, hanem lelkes házigazdák legyenek e vészterhes időszakban. Aztán néhány beállított fényképet mutatnak, amelyen aggódó állampolgárok köszöntik otthonaikban a hálás menekülteket. Majd a Főbékeőr bejelenti, hogy az elnök személyesen adta parancsba, hogy rezidenciájának egy részét holnaptól a menekültek rendelkezésére bocsássák. Végül hozzáteszi, hogy az üzlettulajdonosok is készüljenek fel, mert szükség esetén nekik is el kell majd szállásolniuk menekülteket.

– Tigris, ez magára is vonatkozik – mondja Peeta. Ekkor döbbenek rá, hogy akár még ezt a szűk kis üzlethelyiséget is kisajátíthatják, ha megugrik a menekültek száma. Akkor viszont tényleg csapdába kerülünk, és állandó lesz a lebukás veszélye. Hány napunk van még? Egy? Kettő?

Újra megjelenik a tévében a Főbékeőr, és további utasításokkal látja el a lakosokat. Mint mondja, minden jel szerint sajnálatos incidens történt az este folyamán: a tömeg meglincselt egy fiatalembert, aki Peetára hasonlított. A Főbékeőr éppen ezért arra kéri a lakosságot, hogy ha valaki felismerni véli a keresett lázadókat, késedelem nélkül értesítse a hatóság embereit, akik majd azonosítják, és szükség esetén őrizetbe veszik a gyanúsítottat. Megmutatják az áldozat fényképét. Attól eltekintve, hogy a fiúnak szőke göndör haja van, kábé annyira hasonlít Peetára, mint én.

– Megőrültek az emberek – suttogja Cressida.

Aztán a lázadók rövid helyzetjelentése következik, amelyből megtudjuk, hogy a mai nap során további előrenyomulás történt, és újabb háztömböket foglaltak el. Bejelölöm a csomópontokat a térképemen.

– A C-vonal mindössze négy háztömbnyire van tőlünk – mondom. Ez valahogy nagyobb aggodalommal tölt el, mint a menekültek elszállásolásáról gondoskodó Békeőrök. Hirtelen baromi segítőkész leszek. – Majd én mosogatok.

– Segítek neked – szedi össze a tányérokat Gale.

Érzem, hogy Peeta végig követ bennünket a tekintetével, amíg el nem hagyjuk a helyiséget. A Tigris boltjának hátuljában lévő szűk konyhában megtöltöm a mosogatót meleg vízzel, és nyomok bele egy kis mosogatószert.

– Szerinted Snow tényleg beengedi a menekülteket az elnöki palotába?

– kérdezem.

– Azt hiszem, nincs más választása, a tévé miatt muszáj befogadnia őket – feleli Gale.

– Reggel továbbmegyek – mondom.

– Én is veled megyek – mondja Gale. – Mit csináljunk a többiekkel?

– Pollux és Cressida még sokat segíthetne. Ismerik a várost – mondom. A gond nem is velük van. – Peeta viszont túlságosan...

– Kiszámíthatatlan – fejezi be a mondatot Gale. – Szerinted megengedné, hogy itt hagyjuk?

– Érvelhetünk azzal, hogy veszélybe sodorna bennünket – válaszolom.

– Ha elég meggyőzőek vagyunk, szerintem itt maradna.

Peeta higgadtan és megértően fogadja a javaslatunkat. Készségesen elismeri, hogy ha velünk tartana, kockázatot jelente mindnyájunkra. Már épp kezdem elhinni, hogy működhet a dolog, hogy Peeta hajlandó kivárni a háború végét Tigris pincéjében, amikor bejelenti, hogy egyedül akar továbbmenni.

– És mégis mit akarsz csinálni? – kérdezi Cressida.

– Még nem tudom pontosan. Egy dologra talán még mindig alkalmas vagyok: el tudom terelni a figyelmüket. Ti is láttátok, hogy mi történt a fiúval, aki hasonlított rám – mondja.

– És mi lesz, ha... elveszted az önuralmad? – kérdezem.

– Úgy érted... mutánssá változom? Nos, ha érzem a roham közeledtét, megpróbálok visszajönni ide – mondja Peeta.

– És ha Snow megint elkap? – kérdezi Gale. – Még egy nyamvadt fegyvered sincs.

– Muszáj kockáztatnom – mondja Peeta. – Mint ahogyan nektek is. – A két fiú farkasszemet néz, aztán Gale benyúl a mellényzsebébe. Kiveszi és Peeta kezébe nyomja az éjfürtkapszuláját. Peeta egy darabig nyitott tenyerén tartja, nem utasítja vissza, de nem is fogadja el. – És veled mi lesz?

– Miattam ne aggódj. Beetee megmutatta, hogyan kell kézzel kibiztosítani a robbanófejes nyilat. Ha az nem sikerülne, még mindig ott van a késem. És Katniss is velem lesz – mosolyog Gale. – Nem fogja megadni nekik azt az örömöt, hogy élve elfogjanak.

Megjelenik előttem egy kép, ahogy a Békeőrök elhurcolják Gale-t, és a fejemben megszólal a dal...

„Eljössz-e ahhoz a fához...”

– Fogadd el, Peeta – mondom feszült hangon. Aztán kinyújtom a kezem, és az ujjait a kapszulára zárom. – Senki sem lesz melletted, hogy segítsen.

Az éjszaka nyugtalanul telik, egymás rémálmai ébresztenek fel, az agyunkban zakatolnak a másnapi tervek. Megkönnyebbülök, amikor végre öt lesz, és nekiláthatunk a feladatunknak – bármit is tartogat számunkra ez a nap. Megesszük a maradék kaját – barackkonzerv, sós keksz, éti csiga –, egy lazackonzervet meghagyunk Tigrisnek, így rójuk le szerény hálánkat mindazért, amit értünk tett. Úgy tűnik, jólesik neki a gesztus. Különös kifejezést ölt az arca, aztán akcióba lendül. A következő órát azzal tölti, hogy újraalkotja mind az ötünket. Átöltöztet bennünket, de olyan trükkösen, hogy kabát és köpönyeg nélkül sem látszik az egyenruhánk. A katonai bakancsunkat valami szőrös papuccsal fedi be. A parókánkat tűvel rögzíti. Miután letisztítja kapkodva felrakott, ízléstelen sminkünk maradványait, szépen kifest minket. Kendőkkel letakarja a fegyvereinket. Retikülöket meg mindenféle csecsebecséket aggat ránk. Amikor elkészül, pont úgy nézünk ki, mint a lázadók elől menekülő kapitóliumiak.

– Sose becsüld le egy zseniális stylist erejét – jegyzi meg Peeta. Nem vagyok biztos benne, de mintha Tigris elpirulna.

A tévéből semmi új és használható információt nem sikerül megtudnunk, de a sikátorban legalább ugyanannyi a menekült, mint előző reggel. Azt találtuk ki, hogy három hullámban hagyjuk el Tigris üzletét, és megpróbálunk elvegyülni a tömegben. Először Cressida és Pollux indul el. Ők mutatják majd az utat. Aztán mi következünk Gale-lel, akinek feltett szándéka, hogy azok közé a menekültek közé keveredjünk, akiket az elnöki palotában szándékoznak elszállásolni. A sort Peeta zárja. Mindvégig a nyomunkban lesz, készen arra, hogy szükség esetén felfordulást csináljon.

Tigris az ablaknál leskelődve várja a megfelelő pillanatot, aztán kinyitja a zárat, és biccent Cressidának meg Polluxnak, hogy indulhatnak.

– Vigyázzatok magatokra! – szól vissza Cressida búcsúzóul.

Egy perc múlva követjük. Előveszem a kulcsot, lekattintom Peeta csuklójáról bilincset, és elteszem a zsebembe. Peeta a kezét dörzsöli. Csuklókö–, rözést csinál. Nem tudom, miért, de kezdek kétségbeesni. Mintha megint a Nagy Mészárláson lennék, abban a pillanatban, amikor Beetee odaadja Johannának meg nekem a huzaltekercset.

– Figyelj – fordulok Peetához. – Ne csinálj semmi hülyeséget.

– Oké. Csak ha minden kötél szakad – mondja. – Megígérem.

Átkarolom a nyakát. Peeta habozik kicsit, mielőtt visszaölel. Az ölelése nem olyan megnyugtató és határozott, mint régen, de azért még mindig elég erős. Ezernyi emlék rohan meg hirtelen. Azok a pillanatok, amikor Peeta karja jelentette számomra az egyetlen menedéket a világon. Talán akkor nem értékeltem eléggé, de most olyan édes az emlékük. Kár, hogy azok a pillanatok örökre elmúltak.

– Akkor jól van – engedem el a nyakát.

– Itt az idő – szólal meg Tigris. Megpuszilom az arcát, felhajtom köpenyem vörös kapucniját, az orromra húzom a sálamat, és követem Gale-t a fagyos levegőbe.

Éles, fagyott hópelyhek szurkálják a bőrömet. A felkelő nap sikertelenül próbál áttörni a félhomályon. Csak a közvetlen közelemben lévő tárgyakat tudom kivenni. A körülmények tökéletesek, de tényleg, leszámítva, hogy fogalmam sincs, merre lehet Cressida és Pollux. Leszegett fejjel lépdelünk a menekültekkel. Most meghallom, amit előző nap a csukott ajtókon és ablakokon keresztül nem hallottam. A sírást, a nyöszörögést és a zihálást. Valahonnan a közelből pedig fegyverropogást.

– Hová megyünk, bácsikám? – kérdezi egy reszkető kisfiú egy kis széf súlya alatt görnyedő férfitól.

– Az elnöki palotába. Aztán majd kijelölnek nekünk egy új lakóhelyet – fújtat a fickó.

Lefordulunk a sikátorból, és kimegyünk az egyik nagyobb sugárútra.

– Jobbra tarts! – parancsolja egy hang, aztán megpillantom, hogy a Békeőrök a tömeg közé vegyülve irányítják a hömpölygő emberáradatot. Rémült arcok lesnek ki az üzletek kirakatai mögül. Lassan a boltok is megtelnek menekültekkel. Ha ilyen ütemben növekszik a számuk, könnyen előfordulhat, hogy délre Tigrisnek is új vendégei lesznek. Jó, hogy leléptünk, így a legjobb mindenkinek.

Most már valamivel világosabb van, annak ellenére, hogy egyre sűrűbben hull a hó. Megpillantom Cressidát és Polluxot, úgy harminc méterrel előttünk baktatnak, együtt haladnak a tömeggel. Hátranézek, hogy Peeta követ-e bennünket, de sehol sem látom, viszont összeakad a szemem egy citromsárga kabátot viselő, tolakodóan kíváncsi tekintetű kislánnyal. Oldalba bököm Gale-t, és lassítok, hogy minél több ember kerüljön közénk és a lány közé.

– Lehet, hogy szét kellene válnunk – suttogom. – Ott van egy lány...

Fegyverropogás hasít a levegőbe, többen a földre buknak körülöttem. Aztán egy újabb sortűz lekaszál egy csoportot mögöttünk. Az emberek üvöltenek. Gale-lel elvergődünk valahogy a tíz méterre lévő üzletekig, és fedezékbe bújunk egy cipőbolt elé kitett, tűsarkúkkal telepakolt polc mögött.

Egy sor tollal borított lábbeli eltakarja Gale elől a kilátást, – Ki az?

Te látsz valamit? – kérdezi, de a levedulaszínű és mentazöld bőrcsizmák mögül nem látok mást, csak a halomra lőtt emberek hulláit. A kislány, aki az előbb még engem méregetett, most egy mozdulatlanul fekvő nő mellett térdel, és sikoltozva próbálja felébreszteni. Ekkor újabb lövések dördülnek, a citromsárga kabátot mellkasmagasságban vörösre festi a vér, és a kislány hátravágódik. Egy másodpercig képtelen vagyok levenni a tekintetemet a földön fekvő apró testről. Nem tudok megszólalni. Gale megbököd a könyökével.

– Katniss?

– A tetőről lőnek – mondja Gale a mögöttünk lévő házra mutatva. A következő néhány sorozat után fehér egyenruhás katonák zuhannak holtan a behavazott aszfaltra. – A Békeőröket akarják leszedni, de nem mesterlövészek, az biztos. Biztosan a lázadók azok. – Nem ugrok ki a bőrömből örömömben, pedig elvileg úgy néz ki, hogy a szövetségeseinknek sikerült az áttörés. Valósággal megbabonáz a kislány sárga kabátja.

– Ha most lőni kezdünk, akkor annyi – mondja Gale. – Mindenki tudni fogja, hogy mi is a lázadókkal vagyunk.

Igaza van. Hiszen csak a két csodálatos íj maradt nálunk. Ha kilövünk egy nyilat, mindkét fél azonnal tudni fogja, hogy mi vagyunk azok.

– Ne lőj! – mondom határozottan. – El kell jutnunk Snow-hoz.

– Akkor viszont jobb lenne, ha elindulnánk, mielőtt felrobbantják a háztömböt – javasolja Gale. A fal mellett osonunk tovább. A dolog egyetlen szépséghibája, hogy a fal itt gyakorlatilag kirakatokból áll. Izzadt tenyerek és csodálkozó arcok tapadnak belülről az üvegre. Feljebb húzom a sálamat, ahogy továbbsietünk az üzletek előtt. Egy Snow elnök bekeretezett fényképeivel teli kirakodóállvány mögött egy sebesült Békeőrbe botlunk. A segítségünket kéri. Gale a térdével halántékon rúgja, és elveszi a pisztolyát. A következő kereszteződésben lelő egy másik Békeőrt. Most már két lőfegyverünk van.

– Most akkor kik vagyunk igazából? – kérdezem.

– Elkeseredett kapitóliumi polgárok – feleli Gale. – A Békeőrök azt fogják hinni, hogy az ő oldalukon állunk. Bízzunk benne, hogy a lázadók találnak nálunk érdekesebb célpontokat.

Miközben átsprintelünk a kereszteződésen, azon tűnődöm, milyen okos ötlet ez Gale-től, de mire elérjük a következő háztömböt, már nem számít, hogy kik vagyunk. Vagy hogy bárki más kicsoda. Mert senki sem törődik velünk, senki sem fürkészi az arcunkat. Megérkeznek ugyanis a lázadók. A sugárútra özönlenek, kapualjakban, parkoló járművek mögött keresnek menedéket, fegyvereik csöve megcsillan, rekedt hangon osztogatják parancsaikat, ahogy a felénk masírozó Békeőr-hadtest elleni összecsapásra készülnek. A fegyvertelen, összezavarodott, sebesült menekülők két tűz közé kerülnek.

Valahol előttünk aktiválnak egy podot. A kiszabaduló gőz mindenkit összeéget a környéken. Az áldozatok holtteste rózsaszín, mint a nyers hús. Végleg felbomlik mindenféle rend. Ahogy az utolsó gőzfoszlányok is távoznak a podból és a hóval elkeverednek, a látótávolság annyira lecsökken, hogy már a pisztolyom csövét sem látom. Azt sem tudom, hogy ki van körülöttem. Békeőr, lázadó, kapitóliumi polgár? Minden, ami mozog potenciális célpont. Az emberek reflexből tüzelnek, és ez alól én sem vagyok kivétel.

A szívem vadul zakatol, az adrenalin szétárad a testemben, mindenki az ellenségem. Gale-t kivéve. A vadásztársam, az egyetlen ember, aki azért van itt, hogy megvédjen. Nincs más választásom, elindulok előre, és megölök mindenkit, aki az utamba kerül. Üvöltő, vérző, halott emberek mindenhol. Ahogy kiérünk a következő sarokra, az előttünk lévő háztömböt lila ragyogás vonja be. Hátrálni kezdünk, lekuporodunk egy lépcső aljában, és hunyorogva bámuljuk a különös fényt. Valami történik azokkal, akiket megvilágít. De vajon mi ez? Mi támadta meg őket? Valami hang? Vagy hullám? Esetleg lézer? Elejtik a fegyverüket, az arcukhoz kapnak, aztán minden látható testnyílásukból dőlni, spriccelni kezd a vér – a szemükből, az orrukból, a szájukból, a fülükből. A lila ragyogás alig egy perc alatt mindenkivel végez, aztán kialszik. A fogamat csikorgatva futni kezdek, átugrálom a holttesteket, meg-megcsúszom a kiömlött véren. A szél belekap a hópelyhekbe, amelyek kavargása elvakít, de a süvítés nem nyomja el a felénk tartó bakancsok ütemes dobogását.

– Hasra! – pisszegek Gale-re, és mindketten levágjuk magunkat a földre. Az arcom egy még meleg vértócsába zuhan, de mozdulatlanná dermedek, és halottnak tettetem magam, amíg a bakancsok elvonulnak. Van, aki kikerüli a holttesteket. Mások a kezemre, hátamra taposnak, futás közben véletlenül belerúgnak a fejembe. Miután eltűnnek, kinyitom a szemem, és biccentek Gale-nek.

A következő háztömbnél további rémült menekültekbe botlunk, viszont itt már alig vannak katonák. Már épp azt hisszük, egy pillanatra fellélegezhetünk, amikor reccsenést hallunk. Mintha valaki hozzákoccintana egy tojást az edény széléhez, csak ezerszeres hangosításban. Megtorpanunk, a tekintetünkkel a podot keressük. Sehol semmi. Aztán a bakancsom orra alig érezhetően előrebillen.

– Futás! – kiáltom Gale-nek. Nincs idő elmagyarázni, de néhány másodperc múlva mindenki megérti, hogyan is működik a pod. A tömb közepén repedés keletkezik, és a járólappal kirakott utca egyszerűen megnyílik. Az emberek lassan belecsúsznak a repedésbe, ahol ki tudja, milyen borzalom vár rájuk.

Nem tudom eldönteni, hogy légvonalban menjek-e tovább a következő kereszteződésig, vagy inkább próbálják bejutni az utca két oldalán sorakozó épületek valamelyikébe. Végül addig vacakolok, míg átlósan haladok tovább.

Ahogy az utca egyre jobban összecsuklik, egyre gyakrabban megcsúszik a lábam a síkos járólapon. Mintha egy jéggel borított hegyoldalon futnék, amely minden egyes lépésnél egyre meredekebb és meredekebb lesz. Már alig néhány méter választ el kiszemelt céljaimtól – a kereszteződéstől és az épületektől –, de az összecsukódás nem akar véget érni. Nincs más választásom, ki kell használnom a zuhanás előtti utolsó másodperceket, úgyhogy elrugaszkodom a kereszteződés felé. Valahogy sikerül megkapaszkodnom. Ekkor veszem észre, hogy az utca két lehajló része már függőlegesen áll. A lábam a levegőben kalimpál, nincs semmi, amire állhatnék. Az alattam tátongó szakadékot tizenöt méter mélynek saccolom. Undorító bűz csapja meg az orromat, a nyári hőségben rothadó hullák szagára emlékeztet. Fekete alakok mászkálnak a félhomályban, örökre elhallgattatva azokat, akik túlélik a zuhanást.

Elfojtott kiáltás tör fel a torkomból. Senki sem siet a segítségemre. A kezem már éppen kezd lecsúszni a jeges peremről, amikor megpillantom, hogy alig két méterre vagyok a pod sarkától. Milliméterről milliméterre araszol a kezem a peremen, és közben próbálom kizárni a tudatomból a mélyben felharsanó hátborzongató hangokat. Amikor eljutok a pod sarkáig, átlendítem a jobb lábamat az oldalán. Sikerül megtámaszkodnom, és nagy nehezen felhúznom magam az utcára. Zihálva és remegve arrébb vonszolom magam, és átkarolok egy lámpaoszlopot, bár ezen a részen a talaj tökéletesen vízszintes.

– Gale? – kiáltok a tátongó mélységbe, nem törődve azzal, hogy esetleg észrevesznek. – Gale?

– Itt vagyok! – Zavarodottan balra pillantok, a hang irányába. Egy tucatnyi embernek sikerült csak eljutnia az épületek oldaláig, ahol a szakadék pereme kezdődik. Most ott próbálnak megkapaszkodni mindenben, ami a kezük ügyébe kerül. Kilincsekbe, kopogtatókba, levélszekrények nyílásába. Gale három ajtóval arrébb, egy mutatós kovácsoltvas rácson lóg egy lakás előtt. Ha az ajtó nyitva lenne, könnyedén be tudna mászni. De hiába kopogtat, senki sem siet a segítségére.

– Húzd be a nyakad! – kiáltok, és előhúzom a pisztolyomat. Gale elfordítja a fejét, én pedig beledurrantok néhányat a zárba, s az ajtó kivágódik. Gale belendíti magát az előszobába, és a padlóra rogy. Egy másodpercig végtelen boldogságot érzek, hogy Gale megmenekült, de a következő pillanatban fehér kesztyűbe bújtatott kezek ragadják meg.

Gale a szemembe néz, és tátogni kezd, de nem tudom kivenni, mit akar mondani. Nem tudom, mit tegyek. Nem hagyhatom cserben, de nem tudok segíteni neki. Az ajka ismét néma szavakat formál. A fejemet rázva próbálom jelezni, hogy nem értem, mit mond. A Békeőrök bármelyik pillanatban rájöhetnek, hogy kit fogtak el. Bevonszolják a lakásba.

– Tűnj el! – kiáltja Gale.

Megfordulok, és futni kezdek. Egyedül maradtam. Gale fogságba esett. Cressida és Pollux akár már tízszer meghalhatott, mióta nyomuk veszett. És Peeta? Őt nem láttam, mióta kiléptünk Tigris üzletéből. Abba a reménybe kapaszkodom, hogy talán még időben visszafordult. Megérezte, hogy megint rohama lesz, és visszament a pincébe, amíg még tiszta volt a feje. Rájött, hogy nincs szükség elterelő akciókra, mert a Kapitólium bőven gondoskodik róluk. Nem kell eljátszania a csalit, és nem kell bekapnia az éjfürtkapszulát... Az éjfürt! Gale-nél nem maradt belőle. Arra pedig esélye sincs, hogy kézzel működésbe hozza a robbanófejes nyilakat. Ha a Békeőrök elfognak valakit, az az első dolguk, hogy elveszik az összes fegyverét.

Beállok egy kapualjba, a könnyek csípik a szemem. „Lőj le!” Ezt tátogta Gale. Azt akarta, hogy öljem meg. Ez lett volna a feladatom. Ez volt a mi ki nem mondott ígéretünk, mindnyájunké. És én nem tartottam be, és most a Kapitólium megöli ót, vagy megkínozza, vagy eltéríti, vagy... Repedések keletkeznek a bensőmben, azzal fenyegetve, hogy darabokra török. Egyetlen reményem maradt: sikerül térdre kényszeríteni a Kapitóliumot, és miután leteszik a fegyvert, átadják a hadifoglyokat. Ez Gale egyetlen esélye. De nem nagyon látom, hogy ez bekövetkezhetne, amíg Snow életben van.

Két Békeőr rohan el mellettem, futó pillantást vetnek a kapualjban pityergő kapitóliumi lányra. Visszafojtom a könnyeimet, letörlöm az arcomon levőket, mielőtt megfagynának, aztán összeszedem magam. Oké, a lényeg, hogy továbbra is csak egy névtelen menekült vagyok. Vagy a Gale-t elfogó Békeőrök megpillantottak, mielőtt kereket oldottam? Levetem és kifordítom a köpönyegemet, hogy a piros helyett a fekete bélés látsszon. Úgy igazítom a kapucnit, hogy teljesen eltakarja az arcomat. A pisztolyomat a mellkasomhoz szorítom, aztán felmérem a terepet. Csak egy maréknyi zavarodott tekintetű ember kószál az utcán. Óvatosan odalopódzom két öregember mögé, akik szerencsére nem vesznek észre. Senki sem számít rá, hogy két tata társaságában járom az utcákat. A következő kereszteződésnél megállnak, kis híján nekik megyek. A belvárosi körútnál járunk. Az impozáns épületekkel szegélyezett hatalmas téren áll az elnöki rezidencia.

A környéken hatalmas a tömeg. Rengetegen jajveszékelnek, mások csak ülnek a földön, és hagyják, hogy lassan beborítsa őket a hó. Senkinek sem szúrok szemet. Elhagyott értéktárgyak és hóval borított végtagok közt botladozva verekszem át magam a tömegen az elnöki palotához. Félúton járok, amikor észreveszem az épület elé felállított betonkarámot. A fala másfél méter magas lehet, téglalap alakú, és telezsúfolták menekültekkel. Talán ők azok a kiválasztottak, akik a palotában kaptak szállást? Ahogy közelebb érek, észreveszem, hogy a barikádon belül csak gyerekek vannak. A tipegő kisgyerektől a langaléta kamaszig. Rémültek és átfagytak. Csoportokba verődve állnak, vagy összegémberedve fekszenek a földön. Nem engedték be őket az elnöki palotába. Beterelték őket ebbe a karámba, amelyet fegyveres Békeőrök állnak körbe. Rögtön rájövök, hogy az őröket nem azért vezényelték ide, hogy a gyerekekre vigyázzanak. Ha a Kapitólium szavatolni akarná a biztonságukat, akkor már régen egy föld alatti bunkerben lennének. Ezek a gyerekek azért vannak itt, hogy Snow elnök biztonságát garantálják. Ez itt egy élőpajzs.

Ekkor valami kavarodás támad, és a tömeg megindul balra. Beszorulok néhány nagyobb darab fickó közé, akik elsodornak, és akaratom ellenére eltérek az eredeti útiránytól. Kiáltások harsannak: „A lázadók! A lázadók!”, és ebből már tudom, hogy sikerült áttörniük. Hozzákenődöm egy zászlórúdhoz, de sikerül megkapaszkodnom benne. A tetejéről lelógó kötél segítségével felhúzom magam, miközben alattam összepréselődnek a testek. Igen, már látom a lázadók hadseregét beözönleni a térre, visszaszorítva a menekülteket a sugárutakra. A szememmel a podokat keresem, mert biztos vagyok benne, hogy hamarosan aktiválni fogják őket. De nem történik semmi. Illetve egy Kapitólium felségjelzéssel ellátott légpárnás jelenik meg a gyerekekkel teli betonkarám fölött, és egy rakás ezüstszínű ejtőernyőt szór le közéjük. A gyerekek még ebben a zűrzavarban is pontosan tudják, mit rejtenek ezek a kis ejtőernyők: élelmet, gyógyszert, ajándékot. Mohón kapkodnak utánuk, és fagyott ujjaikkal próbálják kibontani őket. Aztán a légpárnás eltűnik, és öt másodperc múlva körülbelül húsz ejtőernyő robban fel egyszerre.

A tömeg egy emberként üvölt fel. A vértől vöröslő hóban mindenfelé apró testrészek hevernek. A gyerekek közül sokan azonnal életüket vesztik, de még így is rengetegen haldokolnak a földön. Néhányan némán botladoznak, s a kezükben tartott ejtőernyők maradványait bámulják, mintha arra számítanának, hogy találnak bennük valami értékeset. Rögtön látszik, hogy a Békeőrök nem számítottak a támadásra, mert azonnal elkezdik széthúzni a barikádot, hogy be lehessen menni a gyerekekhez. Fehér egyenruhás emberek özönlenek be a karámba, de ezúttal nem Békeőrök érkeznek, hanem orvosok. Méghozzá a lázadók felcserei és szanitécei. Bármikor felismerném az egyenruhájukat. Berohannak a gyerekek közé, azonnal nekilátnak, hogy ellássák a sebesülteket.

Először a szőke hajfonatot pillantom meg a lány hátán. Aztán lekapja a kabátját, hogy betakarjon vele egy jajgató kisgyereket. A lánynak hátul nincs betűrve rendesen az inge, olyan, mint a kacsafarok. Ugyanaz a reakcióm, mint amikor azon a bizonyos napon Effie Trinket felolvasta a nevét az aratáson. Legalábbis minden bizonnyal a földre rogytam, mert arra eszmélek, hogy a zászlórúd tövében ülök, és fogalmam sincs, mi történt az utolsó néhány másodpercben. Aztán keresztülfurakszom a tömegem, ahogyan az előbb próbáltam. A nevén szólítom, megpróbálom túlkiabálni a tömeg morajlását. Már majdnem ott vagyok, már a barikád közelében járok, amikor meghall engem. Felém fordul, és a nevemet mondja. Le tudom olvasni a szájáról.

És a következő a pillanatban felrobban a maradék ejtőernyő.

25

Igaz vagy nem igaz? Lángokban állok. Az ejtőernyőkből szétszóródó tűzgolyók átrepülnek a betonbarikád felett, keresztül a kavargó hópelyhek sűrűjén, és az emberek közé csapódnak. Épp elfordultam, amikor az egyik eltalált, tüzes nyelvével végignyalta a hátamat, és átváltoztatott. Elolthatatlan lény lettem. Elolthatatlan, mint a nap.

Egy tűzmutáns csak egyetlen érzést ismer: a gyötrelmet. Nincs látvány, nincsenek hangok, nincsenek érzések, csak az égő hús könyörtelen fájdalma. Talán vannak pillanatok, amikor elveszítem az eszméletemet, de ezek a periódusok semmit sem érnek, mert nem találok menedéket bennük. Cinna madara vagyok, lángolva próbálok menekülni valami elől, ami elől nincs menekvés. A testemből lángtollak nőnek. Szárnyam verdesése csak felszítja a tüzet. Elemésztem magam, de teljesen feleslegesen.

Végül a szárnyam meg-megakad, egyre csak süllyed, a gravitáció lehúz egy habos tengerbe, amelynek olyan a színe, mint Finnick szeme. A hátamon lebegek, s bár a víz nem oltja el a lángokat, a kín fájdalommá szelídül. Amikor a hullámok hátán hányódom, és képtelen vagyok navigálni, akkor eljönnek ők. A halottak.

Akiket szerettem, madárként repkednek felettem az égbolton. A magasban lebegnek, cikáznak, hívnak, hogy csatlakozzak hozzájuk. Minden vágyam, hogy utánuk repülhessek, de a tengervíz átnedvesíti a szárnyaimat, és képtelen vagyok felemelni őket. Akiket gyűlöltem, a vízben vannak. Rettenetes pikkelyes lények, tűhegyes fogaikkal tépik sós húsomat Újra meg újra belém harapnak. Lerángatnak a víz alá.

Egy fehér és rózsaszín tollú kismadár lecsap rám, s karmát a mellkasomba vájva próbál a felszínen tartani. – Ne, Katniss! Nem! Nem mehetsz el!

De végül azok győznek, akiket gyűlöltem, és ha a kismadár nem enged el, ő is elvész. – Prim, engedj el! – kiáltom, s végül megteszi.

Odalenn, a víz mélyén mindenki elhagy. Csak a légzésem hallatszik, az óriási erőfeszítés, amellyel beszívom a vizet, majd kipréselem a tüdőmből.

Abba akarom hagyni, próbálom visszatartani a lélegzetemet, de a tenger akaratom ellenére is belém hatol, s távozik belőlem. – Engedd, hogy meghaljak. Engedd, hogy a többiek után mehessek! – könyörgök ismeretlen fogvatartómnak. De nem kapok választ.

Napokig, évekig, talán évszázadokig sínylődöm e csapdában. Halott vagyok, de mégis megtagadják tőlem a halálomat. Élek, de akár halott is lehetnék. Annyira egyedül vagyok, hogy bárkinek, bárminek örülnék, az sem érdekelne, milyen ocsmány. De amikor látogatóm érkezik, jóleső érzés tölt el. Morfling. Szétárad az ereimben, enyhíti a fájdalmamat, könnyebbé teszi a testemet, amely most újra a levegő felé emelkedik, s megpihen a habokon.

Habok. Tényleg a habokon lebegek. Az ujjaim közt érzem, átfogja meztelen testrészeimet. Még mindig sok a fájdalom, de mintha közelebb kerülne a valóság. A torkom mint a smirgli. Az égési sebekre kapott gyógykenőcs, amit az első arénában használtam. Anya hangja. Megrémítenek ezek a dolgok, megpróbálok visszatérni a mélybe, hogy megértsem őket. De nincs visszaút. Lépésről lépésre kényszerítenek, hogy elfogadjam azt, aki vagyok: egy csúnyán összeégett lány, szárnyak nélkül. Tűz nélkül. A húga nélkül.

A szemkápráztatóan fehér kapitóliumi kórházban az orvosok csodát tesznek velem. Új bőrréteggel vonják be nyers húsomat. Addig unszolják a hámsejteket, amíg elhiszik, hogy az enyémek. Mozgatják a testrészeimet, nyújtják és tornáztatják a végtagjaimat, hogy formában maradjak. A tüdőm jól reagál a kezelésre. Jobb leszek, mint új koromban.

Amikor annyira rendbe jön a bőröm, hogy kibírja egy takaró érintését, további látogatóim érkeznek. A morfling az élők és a holtak számára egyaránt megnyitja az ajtót. Haymitch savanyú ábrázata. Cinna, amint egy új menyasszonyi ruhát varr. Delly, aki egyfolytában arról fecseg, milyen kedvesek az emberek. Apa elénekli A bitó mind a négy versszakát, és emlékeztet rá, hogy anyának – aki egy székben alszik két műszak között – semmi szín alatt ne említsem a dolgot.

Egyik nap várakozással telve ébredek fel, és tudom, hogy nem fogják hagyni, hogy örökké ebben az álomvilágban éljek. A szám arra van, hogy egyek. Az izmaim azért vannak, hogy mozgassam őket. Egyedül kell kimennem a vécére. Coin elnök rövid látogatása csak megerősít ebben.

– Ne aggódj, Katniss! – mondja. – Megmentettem neked ót.

Az orvosok egyre tanácstalanabbak, hogy miért nem tudok beszélni. Megcsinálnak egy sor vizsgálatot, és kiderítik, hogy a hangszalagjaim megsérültek ugyan, de nem ez az oka, hogy képtelen vagyok megszólalni. Végül Aurelius főorvos arra a következtetésre jut, hogy a némaságom inkább mentális, mint fizikai okokra vezethető vissza. Az érzelmi megrázkódtatások miatt lettem Avox. Kollégái szászszámra ajánlják az orvosságokat, ő azonban megmondja nekik, hogy hagyjanak békén. Bár nem kérdezek senkitől semmit, az emberek folyamatosan ellátnak információval. A háborúról mesélnek; a Kapitólium aznap esett el, amikor felrobbantak az ejtőernyők, Coin elnök lett Panem vezetője, csapatokat küldtek, hogy elintézzék a kapitóliumi ellenállás megmaradt kisebb gócpontjait. Snow elnökről mesélnek: fogságba esett, a tárgyalására vár, amelynek végén nagy valószínűséggel halálra ítélik és kivégzik. Az osztagomról mesélnek: Cressidát és Polluxot elküldték a körzetekbe, hogy tudósítást készítsenek a háború pusztításáról. Gale, aki menekülés közben két golyót kapott, most a Második Körzetet tisztítja meg a Békeőröktől. Peeta még az égési osztályon fekszik, mert végül sikerült eljutnia az elnöki palota előtti térre. A családomról mesélnek: anya a munkába temetkezik, hogy elfelejtse bánatát.

Mivel nincs semmi dolgom, egyre jobban kínoz a szomorúság. Egyedül Coin ígérete tartja bennem a lelket. Meg akarom ölni Snow-t. És ha ezt megteszem, mindennek vége lesz.

Végül kiengednek a kórházból, és az elnöki rezidenciában adnak szobát. Együtt lakunk anyával, de ő szinte sosincs otthon. Még enni is a munkahelyén eszik, és ott is alszik. Így aztán Haymitchre marad a feladat, hogy figyeljen rám, neki kell gondoskodnia róla, hogy rendesen egyek és bevegyem a gyógyszereimet. A feladat egyáltalán nem könnyű. Visszatérek a Tizenharmadik Körzetben felvett szokásaimhoz. Engedély nélkül mászkálok az elnöki palotában. Bejárkálok a szobákba, irodákba, báltermekbe és fürdőszobákba. Búvóhelyeket keresek. Egy szőrmebundákkal teli szekrényt. Egy kis belső szobát a könyvtárban. Egy ütött-kopott kádat egy kiselejtezett bútorokkal teli helyiségben. Ezeket a helyeket mind félhomály borítja, csendesek, és lehetetlen felfedezni őket. Összegömbölyödöm, kisebb akarok lenni, megpróbálok eltűnni. A csendbe burkolózva forgatom a csuklómon a kórházi szalagot, amelyen az áll, hogy mentális zavarokkal küzdők.

Katniss Everdeennek hívnak. Tizenhét éves vagyok. A Tizenkettedik Körzet az otthonom. A Tizenkettedik Körzet nem létezik többé. Én vagyok a Fecsegőposzáta. Legyőztem a Kapitóliumot. Snow elnök gyűlöl. Megölte a húgomat. Meg fogom ölni. És akkor véget ér az Éhezők Viadala...

Időről időre a szobámban találom magam, de sokszor nem tudom eldönteni, hogy a morfling miatt jöttem vissza, vagy Haymitchnek sikerült kifürkésznie, hol bújtam el. Ilyenkor megkajálok, beveszem a gyógyszereket, és még fürödnöm is kell. Nem a víz zavar, hanem a tükör, amelyben meglátom meztelen tűzmutáns testemet. Az átültetett bőrszövet még mindig olyan rózsaszín, mint egy újszülötté. A sérültnek, de még megmenthetőnek ítélt bőrfelület vörös és forró, és helyenként úgy néz ki, mintha megolvadt volna. Korábbi énem foltjai fehéren fénylenek. A bőröm úgy néz ki, mint valami bizarr foltvarrással készített takaró. A hajam helyenként teljesen megpörkölődött, a maradékot meg összevissza vágták le. Katniss Everdeen, a lány, aki lángra lobbant. Nem is érdekelne ez az egész, ha a testem látványa nem a fájdalomra emlékeztetne. És a fájdalom okára. És arra, ami közvetlenül a fájdalom előtt történt. Amikor végignéztem, hogyan változik emberi fáklyává a húgom.

Hiába csukom be a szememet. A sötétségben csak még jobban lobog a tűz.

Aurelius doktor időnként benéz hozzám. Jó fej, eléggé bírom, mert nem magyaráz egyfolytában baromságokat, például hogy nyugodjak meg, biztonságban vagyok, meg hogy tudja, most ugyan még nem úgy érzem, de egy napon újra boldog leszek, meg hogy a dolgok most már jóra fordulnak Panemben. Csak annyit kérdez, nincs-e kedvem beszélni, és amikor nem felelek, elalszik a székében. Ami azt illeti, valószínűleg azért szeret hozzám járni, mert itt nyugodtan szundíthat egyet. Viszont ez a felállás mindkettőnknek tökéletesen megfelel.

Közeleg az idő, bár a pontos órát és percet nem tudom megmondani. Snow elnököt bűnösnek találták, és halálra ítélték. Haymitch mondja el, de a folyosón mászkáló őrök is erről beszélnek. Meghozzák a fecsegőposzátás ruhámat az íjammal együtt, bár a tegezt és a nyílvesszőket nem kapom meg.

Lehet, hogy tönkrementek, de valószínűbb, hogy nem akarnak fegyvert adni a kezembe. Közben azon is töprengek, nem kellene-e készülnöm valahogy a nagy eseményre, de semmi sem jut az eszembe.

Egy napon, késő délután – miután sokáig üldögélek egy párnázott ablakfülkében, egy festett árnyékoló mögött – kijövök a szobámból, és balra indulok, nem jobbra, mint általában szoktam. Még sosem jártam az elnöki rezidenciának ezen a részén, és hamarosan fogalmam sincs, hol vagyok. Ellentétben a palotának azon részével, ahol elszállásoltak, itt nincs senki, akitől útbaigazítást kérhetnék. Ezzel együtt tetszik a hely. Bárcsak korábban megtaláltam volna. Néma csönd van, a vastag szőnyegek és súlyos falikárpitok minden hangot elnyelnek. Félhomály van. Tompák a színek. Minden nyugodt. Aztán megérzem a rózsák illatát. Beugrom egy függöny mögé, egész testemben remegek, nem bírok elfutni, pedig menekülnöm kellene, hiszen itt vannak a mutánsok. Végül rájövök, hogy a mutánsok ezúttal nem jönnek. De akkor mi ez az illat? Igazi rózsák? Lehet, hogy a kert közelében vagyok, ahol a gonosz dolgok nőnek?

Ahogy végigosonok a folyosón, a szag kezd elviselhetetlenné válni. Bár nem olyan erős, mint a mutánsoké, valahogy tisztább, és nem keveredik a csatorna és a robbanószerek szagával. Befordulok a sarkon, és két döbbent őrrel nézek farkasszemet. Természetesen nem Békeőrök. Ők már nincsenek többé. De nem is a Tizenharmadik Körzet rövid hajú, szürke egyenruhás katonái. Ők ketten, egy férfi meg egy nő, a lázadókra jellemző, szakadt, szedett-vedett ruhát hordanak. Soványak, a sebeik bekötözve, most már ők őrzik az ajtót, amely mögül a rózsaillat árad. Amikor be akarok lépni, keresztbe teszik előttem a fegyvereiket.

– Nem mehet be, kisasszony – szólal meg a férfi.

– Közlegény – javítja ki a nő. – Nem mehet be, Everdeen közlegény. Az elnök utasítása.

Állok, és türelmesen várom, hogy leeresszék a fegyverüket, hogy megértsék – anélkül, hogy elmagyaráznám nekik –, az ajtó mögött van valami, ami kell nekem. Csak egy rózsa. Egyetlen rózsabimbó, amit majd Snow kabátjának a hajtókájára teszek, mielőtt lelövöm. A jelenlétem szemmel láthatólag aggasztja az őröket. Arról vitatkoznak, hogy értesítsék-e Haymitchet, amikor egy női hang szólal meg a hátam mögött.

– Engedjék be!

Ismerem ezt a hangot, de hirtelen nem tudom, honnan. Nem a Peremből, nem is a Tizenharmadikból, és egészen biztosan nem a Kapitóliumból. Hátrafordulok, és szemtől szemben állok Paylorral, a Nyolcadik Körzet katonai parancsnokával. Most még gyűröttebbnek látszik, mint a kórházban volt, de hát, ezzel nagyjából mind így vagyunk.

– Én adok rá engedélyt – mondja. – Joga van ahhoz, ami e mögött az ajtó mögött van. – Ők nem Coin, hanem Paylor katonái. Nem kérdeznek semmit, csak leengedik a fegyverüket, és hagyják, hogy bemenjek.

Egy rövid folyosó végén benyitok egy üvegajtón, és belépek egy helyiségbe. Itt már olyan erős az illat, hogy úgy érzem, az orrom képtelen befogadni belőle többet. A párás, selymes levegő jólesik forró bőrömnek. A rózsák pedig káprázatosak. A pazar virágok szépen elrendezett sorokban állnak, akad itt buja rózsaszín, naplemente-narancssárga, de még halványkék is. Elindulok a gondosan metszett virágok sorai közt, gyönyörködöm bennük, de nem nyúlok hozzájuk, mert a saját káromon tanultam meg, milyen halálosak lehetnek ezek az ártalmatlannak tűnő szépségek. Amikor egy karcsú bokor tetején megpillantom, azonnal tudom, hogy ez az: egy pompás fehér bimbó, amely épphogy nyílni kezdett. A bal kezemre húzom az ingem ujját, hogy ne kelljen közvetlenül hozzáérnem a növényhez, aztán fogok egy metszőollót, és amint a penge hozzáér a növény szárához, megszólal mögöttem egy hang.

– Ez egy igazán gyönyörű darab.

A kezem megrándul, a metszőolló becsukódik, átvágva a szárat.

– A színek természetesen csodálatosak, de semmi sem érhet fel a fehér tökéletességével.

Még mindig nem látom, de a hangja mintha az egyik szomszédos rózsaágyás felől érkezne. Óvatosan az ujjam közé fogom a rózsaszálat, lassan megkerülöm a bokrot, és megpillantom őt: a fal mellett ül, egy támlátlan széken. Elegáns és ápolt, mint mindig, de a kezén súlyos bilincs, a bokáján béklyó és nyomkövetők. Az erős fényben sápadtnak, betegesnek tűnik a bőre. A kezében friss vérrel pettyezett zsebkendő. De hiába van ennyire összecsúszva, kígyószeme még mindig fényesen és ridegen csillog.

– Bíztam benne, hogy idetalálsz a lakosztályomba.

Lakosztály. Betörtem az otthonába, ahogy tavaly ő is bekúszott az enyémbe, hogy vér– és rózsaillattól terhes leheletével telesziszegje fenyegetőzéseivel a szobámat. Ez az üvegház az egyik szobája, meglehet, a kedvence. Régebben talán ő maga gondozta a növényeket. De ez a hely most már a börtöne. Ezért állítottak meg az őrök. Ezért kellett Paylor engedélye, hogy bejöhessek.

Le mertem volna fogadni, hogy a Kapitólium legmélyebb tömlöcében raboskodik, nem ilyen luxuskörülmények között. Coin mégis ide záratta. Hogy precedenst teremtsen, gondolom. Méghozzá azért, hogy ha a jövőben elűznék a hatalomból, az ellenségei tudják: minden elnök – még a legaljasabbak is – különleges bánásmódot érdemelnek. Elvégre, ki tudja, meddig tart a hatalma.

– Annyi mindent meg kellene beszélnünk, de az az érzésem, hogy a látogatásod rövid lesz. Kezdjük a legfontosabbal – mondja, és köhögni kezd. Amikor elveszi a szája elől a zsebkendőjét, a zsebkendő még pirosabb lesz. – Szeretném elmondani, milyen mélységesen sajnálom, ami a húgoddal történt.

Még ebben a kába, begyógyszerezett állapotban is belém hasít a fájdalom, emlékeztetve, hogy Snow elnök kegyetlensége nem ismer határokat. Még a sír szélén állva is azon mesterkedik, hogy elpusztítson.

– A halála szörnyű és teljességgel szükségtelen volt. Mindenki tudta, hogy a játszma akkor már véget ért. Ami azt illeti, épp arra készültem, hogy hivatalosan is bejelentsem a kapitulációt, amikor ledobták azokat az ejtőernyőket. – Rám tapasztja a szemét, még csak nem is pislog, nehogy akár egy másodpercre is lemaradjon a reakciómról. De nincs semmi értelme annak, amit mond. Amikor ledobták az ejtőernyőket? – Nos, remélem, nem hitted azt, hogy én adtam parancsot, ugye? Tekintsünk el attól a nyilvánvaló ténytől, hogy ha lett volna egyetlen működő légpárnásom, azt menekülésre használtam volna. De ha erről az apróságról meg is feledkezünk, mi célt szolgált volna ez az egész? Mindketten tudjuk, hogy szükség esetén nem átallok gyerekeket ölni, de nem vagyok a pazarlás és a felesleges pusztítás híve. Én kizárólag pontosan meghatározott céllal szoktam gyilkolni. Vajon mi lehetett a célom azzal, hogy elpusztítok egy rakás kapitóliumi gyermeket? Az égvilágon semmi.

Azon gondolkodom, tetteti-e, hogy köhögnie kell, vagy azért csinálja, hogy legyen időm megemészteni a szavait. Hazudik. Hát persze hogy hazudik. De van valami, ami a nyilvánvaló hazugságon kívül a felszínre akar törni.

– Azt azonban el kell ismernem, hogy zseniális húzás volt Coin részéről. Elhitette a kapitóliumiakkal, hogy képes vagyok lebombázni a gyámoltalan gyermekeinket. Ezzel elérte, hogy végleg ellenem forduljanak. A bombázás után megszűnt minden ellenállás. Amúgy tudtad, hogy élőben közvetítette a tévé? Ebből is látszik, hogy Plutarch keze benne volt a dologban. No meg az ejtőernyőkből. Egy játékmestertől pont ilyesmit vár az ember, nem igaz? – Snow megtörli a zsebkendővel a szája sarkát. – Biztos vagyok benne, hogy nem akarta lelövetni a húgodat, de ez sajnos benne van a pakliban.

Gondolatban hirtelen a Különleges Fegyvertárban vagyok a Tizenharmadikban, Gale-lel és Beetee-vel. A Gale csapdája alapján készített terveket nézem. A működési elvük az emberi együttérzésen alapul. Az első bomba megöli az ártatlan áldozatokat. A második végez a segítségükre sietőkkel. Eszembe jutnak Gale szavai:

Beetee meg én ugyanannak az erkölcsi kódexnek az útmutatásait követtük, amelyet Snow elnök is lapozgatott, miközben Peetát kínozták.

– Az én hibám az volt – szólal meg Snow –, hogy nem láttam át időben Coin tervét: hagytam, hogy a Kapitólium és a körzetek elpusztítsák egymást, aztán előbújt a szinte teljesen épen maradt Tizenharmadik Körzetből, és átvette a hatalmat. Félreértés ne essék, kezdettől fogva a helyemre pályázott. Ezen nem kellene meglepődnöm. Elvégre a Tizenharmadik robbantotta ki a lázadást, amely a Sötétség Napjaihoz vezetett, és hagyta magára a többi körzetet, amikor fordult a kocka. De mégsem tartottam szemmel eléggé Coint. Mert téged figyeltelek, Fecsegőposzáta. Te pedig engem. Attól tartok, Coin bolondot csinált belőlünk.

Nem vagyok hajlandó elhinni, hogy ez igaz lehet. Vannak dolgok, amiket még én sem élnék túl. Megszólalok. A húgom halála óta először. Ezt mondom:

– Egy szavát sem hiszem.

Snow tettetett csalódottsággal rázza a fejét.

– Jaj, drága Everdeen kisasszony. Azt hittem, megállapodtunk, hogy őszinték leszünk egymással.

26

Odakint a folyosón Paylor még mindig pontosan ugyanott áll.

– Megtaláltad, amit kerestél? – kérdezi.

Válasz helyett felmutatom neki a fehér rózsabimbót, és elbotorkálok mellette. Aztán arra eszmélek, hogy a szobámban állok, megtöltök vízzel egy poharat a fürdőszobai csapnál, és beledugom a rózsát. Térdre rogyok a hideg csempén, és a virágra sandítok. Az erős, fluoreszkáló fényben alig bírok a fehérségre fókuszálni. Az ujjamat beleakasztom a karomon lévő szalagba, megcsavarom, mintha érszorító lenne, és felsebzem a csuklómat. Remélem, hogy a fájdalom segít megkapaszkodnom a valóságban, ugyanúgy, ahogyan Peetának is segített. Muszáj a valóságban maradnom. Meg kell tudnom az igazat a történtekkel kapcsolatban.

Két eshetőség van, bár a velük kapcsolatos részletek eltérhetnek. Az első

– amint azt eredetileg hittem – az, hogy a Kapitólium küldte a légpárnást az ejtőernyőkkel, és feláldozta a gyerekeket, mert tudta, hogy a térre özönlő lázadók a segítségükre sietnek. Ezt bizonyítékok támasztják alá: a Kapitólium címere a légpárnáson, a tény, hogy a gépet senki sem próbálta lelőni, illetve az a jól bevált és hosszú múltra tekintő kapitóliumi gyakorlat, hogy gyerekeket használnak a körzetek elleni harcokban. Ezzel szemben ott van Snow állítása, miszerint a Kapitólium felségjelét viselő légpárnást lázadók irányították, és azért bombázták le a gyerekeket, hogy mihamarabb véget vessenek a háborúnak. Ha tényleg így áll a dolog, a Kapitólium miért nem tüzelt az ellenségre? Talán ennyire meglepte őket a rajtaütésszerű támadás? Vagy nem volt már légvédelem? A Tizenharmadik Körzetben nagy becsben tartják a gyerekeket, legalábbis mindig úgy tűnt. Persze, vannak kivételek, például én. Amikor már nem vették hasznomat, egyszerűen leselejteztek. Habár az is igaz, hogy rég volt már, amikor gyerekként tekintettek rám ebben a háborúban. De miért tettek volna ilyet a lázadók, amikor borítékolható volt, hogy a felcserek és a szanitécek oda fognak rohanni, és őket is elpusztítja a második robbanás? Soha nem tettek volna ilyet. Nem lettek volna képesek ilyesmire. Snow hazudik. Megint manipulálni próbál, ahogyan mindig is. Abban bízik, hogy sikerül a lázadók ellen fordítania, és talán így el tudja őket pusztítani. Hát persze.

De akkor mi nyugtalanít ennyire? Például a két hullámban robbanó bombák. Nem arról van szó, hogy a Kapitóliumnak ne lehetnének ilyen fegyverei. Azt viszont biztosan tudom, hogy a lázadóknak vannak. Gale és Beetee agyszüleménye. Aztán ott van az a tény, hogy Snow meg sem próbál elmenekülni, pedig ha valaki, akkor ő igazi túlélő alkat. Nehéz elhinni, hogy nem volt valahol egy titkos menedékhelye, egy élelmiszerrel telepakolt bunkere, ahol nyugodtan eltengődhet mocskos kis élete végéig. Végül az is érdekes, ahogyan Snow Coin szerepét látja. Vitathatatlan, hogy Coin pontosan azt tette, amit Snow felvázolt. Hagyta, hogy a Kapitólium és a körzetek egymásnak essenek, a földig rombolják egymást, majd megjelent a színen, és átvette a hatalmat. De még ha tényleg ez is volt a terve, akkor sem bizonyítja semmi, hogy ő dobatta le azokat az ezüst ejtőernyőket a gyerekekre. A győzelem biztos tudatában. Amikor már minden az ő kezében volt.

Engem kivéve.

Eszembe jut, mit mondott Boggs, amikor bevallottam neki, sosem gondolkodtam rajta, hogy ki lesz Snow utóda. „Ha erre a kérdésre nem Coin az egyetlen és azonnali válaszod, akkor fenyegetést jelentesz számára. A lázadás arca vagy. Senkinek sincs akkora befolyása, mint neked. Kívülről viszont úgy tűnt, legjobb esetben is maximum elviselted Coint.

Hirtelen eszembe jut Prim, aki még nem töltötte be a tizennégyet, még ahhoz sem volt elég idős, hogy besorozzák a katonasághoz, mégis a fronton teljesített szolgálatot. Hogyan fordulhatott elő ilyesmi? Afelől semmi kétségem, hogy a húgom ott akart lenni. És hogy rátermettebb volt, mint sok, nála idősebb társa. De mindezek ellenére egy magas rangú tiszt jóváhagyása nélkül egy tizenhárom éves lány soha nem vehetett volna részt a harcokban. Coin adott rá engedélyt, remélve, hogy Prim elvesztése végleg kikészít? Vagy ha azt nem is, de az ő oldalára állít? Nem is kellett volna a saját szememmel látni. Számos kamera rögzítette az elnöki palota előtti eseményeket, örökre foglyul ejtve azokat a borzalmas pillanatokat.

Nem, most kezdek csak igazán becsavarodni, lassan úrrá lesz rajtam a paranoia. Túl sok ember tudott a küldetésről. Valahogy kiszivárgott az információ. Vagy mégsem? Ki tudhatott róla Coinon, Plutarchon és egy kis létszámú, hűséges, de könnyen leváltható csapaton kívül?

Egyedül nem tudom kibogozni a szálakat, viszont mindenki halott, akiben megbíztam. Cinna. Boggs. Finnick. Prim. Persze Peeta még itt van, viszont ő leginkább csak találgatni tud, arról meg halvány fogalmam sincs, milyen állapotban van. Így aztán csak Gale marad, de ő meg messze van. Bár nem tudom, ha itt lenne mellettem, megbízhatnék-e benne. Mit mondhatnék neki, hogyan fogalmazhatnám meg a kérdéseimet anélkül, hogy ne céloznék rá burkoltan: az ő bombája végzett Prímmel. De mind közül a legképtelenebb gondolat mégis az, hogy miért hazudna nekem Snow.

Végül egyetlen ember marad, akihez segítségért fordulhatok, és akiben talán még megbízhatok. A témát szóba hozni már önmagában kockázatos. De amíg például simán el tudom képzelni, hogy Haymitch kockára teszi az életemet az arénában, nem hiszem, hogy valaha beköpne Coinnak. Akármilyen konfliktusaink is voltak a múltban, mindig szerettük egymás közt elintézni a dolgokat.

Feltápászkodom a földről, kimegyek az ajtón, és átmegyek Haymitch szobájába. Miután nem érkezik válasz a kopogásomra, benyitok. Pfuj. Döbbenet, milyen gyorsan disznóóllá tud változtatni bármilyen helyet. Kajamaradékkal teli tányérok, törött piásüvegek és egy részeg tombolás eredményeképpen szétzúzott bútor darabjai hevernek szanaszét. Takarójába gabalyodva hever az ágyában, ápolatlanul és mocskosan. Kiütve.

– Haymitch – mondom, és megrángatom a lábát. Természetesen erre nem ébred fel, de azért még próbálkozom párszor, mielőtt az arcába öntök egy kancsó vizet. Levegő után kapkodva tér magához, és hadonászni kezd a késével. Úgy látszik, Snow hatalmának vége nem jelenti azt, hogy Haymitch rémálmai is megszűnnek.

– Á, te vagy az – morogja. Hallom a hangján, hogy még mindig részeg.

– Haymitch – kezdem.

– Odanézzenek. A mi kis Fecsegőposzátánk újra beszél. – Felnevet. – Nos, Plutarch felhőtlenül boldog lesz. – Meghúzza az üveget. – Miért vagyok csuromvíz? – Ügyetlenül a hátam mögé hajítom a kancsót, pont egy szennyeskupacra.

– A segítségét akarom kérni – mondom.

Haymitch böfög egyet. Fehérszesz szaga tölti be a szobát.

– Mi a baj, drágaságom? Már megint azok a csúnya fiúk? – Nem tudom, miért, de ezzel a beszólással Haymitch annyira megbánt, ami még neki is csak ritkán jön össze. Gondolom, látszik rajtam, mert annak ellenére, hogy be van nyomva, rögtön vissza akarja szívni. – Jól van, ez nem volt vicces. – De már az ajtónál vagyok. – Nem volt vicces! Gyere vissza, Katniss! – A tompa puffanásból ítélve Haymitch lezúgott az ágyról, amikor megpróbált utánam eredni. Nem érdekel, most már hiába strapálja magát.

A rezidencia folyosóin cikázom ide-oda, végül eltűnök egy selyemholmikkal teli ruhásszekrényben. Lerángatom a ruhákat a fogasokról, kupacba rakom őket, és bevackolom magamat. A zsebemben találok egy kósza morflingtablettát, gyorsan bekapom és lenyelem, hogy elkerüljem a pánikrohamot. Ahhoz sajnos ez nem elég, hogy teljesen lenyugodjak. Haymitch engem keres, a nevemet kiáltozza valahol a távolban, de amilyen állapotban most van, tuti, hogy nem talál meg. Főleg nem itt, ezen az új búvóhelyen. A selyembe bugyolálva úgy érzem magam, mintha begubózott hernyó volnék, amely az átváltozásra vár. Ezt mindig is valami nyugodt, békés állapotban képzeltem. Eleinte az is. De ahogy fokozatosan elmerülök az éjszakában, egyre inkább úgy érzem, csapdába kerültem, fulladozom a síkos gubóban, és nem bírok előbukkanni, míg nem változom át valami széppé. Vonaglok a fájdalomtól, próbálom levedleni roncs testemet, próbálom megfejteni a titkát, hogyan növesszek tökéletes szárnyakat. Minden erőfeszítésem ellenére undorító maradok, abban az állapotban, amelybe a bombák robbanása taszított.

Találkozásom Snow-val újra ajtót nyit régi rémálmaim repertoárjára. Mintha megint megszúrt volna egy vadászdarázs. A hátborzongató képek kavalkádját egy pillanatra összekeverem az ébrenléttel, de a következő pillanatban megint elsodor egy hullám. Amikor az őrök megtalálnak, a szekrényben ülök, selyemruhákba bugyolálva, és üvöltök, mint egy sakál. Először nekimegyek az őröknek, aztán nagy nehezen sikerül meggyőzniük, hogy segíteni akarnak. Lefejtik rólam a fojtogató ruhákat, aztán visszavisznek a szobámba. Útközben elmegyünk egy ablak előtt, és megpillantom, hogy a Kapitólium szürke, havas reggelre ébred.

Haymitch iszonyatosan másnapos. Egy marék gyógyszerrel vár, meg egy tálca kajával, de ahhoz hozzá sem nyúlunk. Gyenge kísérletet tesz, hogy megint szóra bírjon, de hamar belátja, hogy hiába próbálkozik, úgyhogy inkább elküld fürdeni. A mély kádat – három lépcsőfok vezet az aljáig – már teleeresztették. Nyakig merülök a meleg vízbe, amelynek tetején hab úszkál, közben abban reménykedem, hogy a gyógyszerek hamarosan hatni kezdenek. A rózsát nézem, amely az éjszaka folyamán széttárta szirmait, és erős illatával megtöltötte a párás levegőt. Felkelek, egy törülközőért nyúlok, hogy az orrom elé szorítva tompítsam az émelyítő illatot. Ekkor halk kopogást hallok, aztán nyílik a fürdőszobaajtó, és három ismerős arc néz rám. Mosolyogni próbálnak, de még Veniának sem sikerül elrejtenie döbbenetét, amikor megpillantja szétroncsolt, mutáns testemet.

– Meglepetés! – visítja Octavia, aztán sírva fakad. Már éppen azon kezdek töprengeni, hogy mit keresnek itt, amikor leesik, hogy ma lesz Snow kivégzése. Azért jöttek, hogy kisminkeljenek a tévéfelvételhez. El akarják érni az Alap Szépségszintet. Nem csoda, hogy Octavia kiborult. Ez most tényleg lehetetlen feladat.

Alig mernek hozzáérni összeégett, foltos bőrömhöz, attól félnek, hogy fájdalmat okoznak, ezért aztán megtörölközöm. Megmondom nekik, hogy már alig fáj, de Flavius arca még így is megvonaglik, amikor rám terít egy köpenyt. A szobába visszatérve újabb meglepetés vár. Egyenes háttal ül az egyik székben. Minden makulátlan rajta, csillogó aranyparókájától kezdve magas sarkú bőrcipőjéig. A kezében egy csiptetős jegyzettáblát szorongat. Szinte semmit sem változott, mióta utoljára láttam, leszámítva, hogy a tekintete ijesztően üres.

– Effie – köszönök.

– Szia, Katniss. – Feláll, és puszit nyom az arcomra, mintha az égvilágon semmi sem történt volna. Utoljára a Nagy Mészárlás előestéjén láttuk egymást. – Úgy tűnik, ismét egy nagy nap vár ránk. Mi lenne, ha nekilátnátok a sminkelésnek, én meg addig elszaladok, és megnézem, hol tartanak az előkészületek.

– Oké – mondom, de addigra már hátat fordít.

– Úgy hallottuk, Plutarch és Haymitch minden követ megmozgatott, hogy megmentse Effie életét – jegyzi meg Venia halkan. – Miután kihoztak az arénából, börtönbe került.

Ez azért elég meredek. Effie Trinket mint lázadó? De azt nem szeretném, ha Coin őt is kivégeztetné. Ha kérdeznek, róla is úgy kell majd nyilatkoznom, mintha világéletében a lázadók oldalán állt volna.

– Azért szerintem elég jó, hogy Plutarchnak sikerült mind a hármótokat elrabolnia – mondom.

– Mi vagyunk az egyetlen megmaradt előkészítő csapat. A Nagy Mészárláson dolgozó összes stylist halott – közli Venia, de azt nem árulja el, ki ölte meg őket. Kezdek elbizonytalanodni, hogy számít-e ez egyáltalán. Kezébe veszi kisebesedett kezemet, és óvatosan megvizsgálja. – Mi legyen a körmöddel? Tűzpirosra lakkozzuk vagy koromfeketére?

Flavius csodát művel a hajammal: elöl egyenesre vágja, hátul néhány hosszabb tinccsel eltakarja a kopasz foltokat. Az arcomat szerencsére megkímélték a lángok, így az csak a szokásos kihívás elé állítja őket. Miután felveszem Cinna Fecsegőposzáta-ruháját, már csak a nyakamon, az alkaromon és a kézfejemen látszanak sebek. Octavia kitűzi a Fecsegőposzátás dísztűt a szívem fölé, aztán mindannyian hátralépünk, hogy megnézzük a végeredményt a tükörben. Alig hiszek a szememnek, amikor meglátom, mennyire kikupálták a külsőmet – miközben a lelkem romokban hever.

Kopogás hallatszik, aztán belép az ajtón Gale.

– Van egy perced? – kérdezi. A tükörből figyelem az előkészítő csapatot. Hirtelen nem tudják, hová menjenek, szerencsétlenkednek egy darabig, aztán bezárkóznak a fürdőszobába. Gale mögém lép. Szemügyre vesszük egymás tükörképét. Valami kapaszkodót keresek, valami jelet, hogy ez a lány meg ez a fiú ugyanaz a két ember, aki öt éve véletlenül összefutott az erdőben, és azóta elválaszthatatlanok. Azon töprengek, hogyan alakult volna az életük, ha a lánynak nem kell elmennie az Éhezők Viadalára. Lehet, hogy akkor beleszeretett volna a fiúba, sőt, talán még össze is házasodnak. És valamikor a jövőben, amikor az öccseik és húgaik már felcseperedtek, együtt szöktek volna az erdőbe, egyszer s mindenkorra maguk mögött hagyva a Tizenkettedik Körzetet. Boldogok lettek volna kettesben, kint a vadonban, vagy ez a rejtélyes, mindent átható szomorúság, amely a kapcsolatukat jellemzi, a Kapitólium hathatós segítsége nélkül is kialakult volna?

– Hoztam neked valami – szólal meg Gale, és felemel egy tegezt. Amikor elveszem tőle, látom, hogy egyetlen hagyományos nyílvessző van benne. – Ez egy szimbolikus aktus lesz. Te fogod leadni az utolsó lövést a háborúban.

– És mi van, ha eltévesztem a célpontot? – kérdezem. – Coin elszalad a nyílvesszőért, és visszahozza nekem? Vagy maga fogja fejbe lőni Snow-t?

– Nem fogod eltéveszteni. – Gale a vállamra igazítja a tegezt.

Állunk egymással szemben, de kerüljük egymás tekintetét.

– Nem látogattál meg kórházban – mondom, de Gale nem válaszol. Végül nekem kell kimondani. – A te bombád volt, ugye?

– Nem tudom. És Beetee sem tudja. De ez úgysem számít, mert ezután mindig erre fogsz gondolni.

Hiába várja, hogy ellenkezzem, hiába szeretnék ellenkezni, ez akkor is igaz. Még most is látom a villanást, ami felgyújtja Prímet, a bőrömön érzem a forró lángnyelveket. Az a pillanat egyszer s mindenkorra összefonódott Gale-lel. Hallgatásom a válaszom is egyben.

– Az egyetlen dolog, amiben jó voltam, hogy gondoskodtam a családodról – mondja. – Találd telibe, oké? – Azzal megsimogatja az arcomat, és távozik. Vissza akarom hívni, meg akarom mondani neki, hogy tévedtem. És megtalálom a módját, hogy megbékéljek a történtekkel. Emlékszem, milyen helyzetben volt, amikor kitalálta a bombát. És azt sem hagyhatom figyelmen kívül, hogy én milyen megbocsáthatatlan bűnöket követtem el. Ki kell deríteni, hogy ki dobta az ejtőernyőket a gyerekek közé. Be kell bizonyítani, hogy nem a lázadók tették. Meg kell bocsátanom Gale-nek. De mivel ez nem megy, meg kell küzdenem a fájdalommal.

Közben megérkezik Effie, hogy átkísérjen valami tárgyalásra. Fogom az íjamat, és az utolsó pillanatban eszembe jut a rózsa, amelyet a pohár vízbe tettem. A fürdőszobaajtót kinyitva látom, hogy az előkészítő csapat tagjai a kád szélén ülnek, görnyedten, megsemmisülve. Rájövök, hogy a háború nem csak az én világomat pusztította el.

– Gyertek – mondom. – Ne várassuk a közönséget.

Valami produkciós megbeszélésre számítok, ahol Plutarch megmondja, hová kell állnom, és megadja a végszót, mikor kell lelőnöm Snow-t. Ehelyett beküldenek egy szobába, ahol hatan ülnek egy asztal körül. Peeta, Johanna,

Beetee, Haymitch, Annie és Enobaria. Mindenki a Tizenharmadik Körzet lázadóinak szürke egyenruháját viseli. Elég rossz bőrben vannak.

– Ez meg mi? – kérdezem.

– Nem tudjuk pontosan – feleli Haymitch. – Úgy tűnik, összeterelték a megmaradt győzteseket

– Már csak ennyien vagyunk? – kérdezem.

– A népszerűség ára – jegyzi meg Beetee fanyaran. – Mindegyik oldalról támadtak bennünket. A Kapitólium megölte azokat a győzteseket, akikkel kapcsolatban felmerült, hogy lázadók. A lázadók pedig végeztek azokkal, akikről azt hitték, lepaktáltak a Kapitóliummal.

Johanna mogorván Enobariára pillant.

– Akkor ő mit keres itt?

– Őt az úgynevezett Fecsegóposzáta-megállapodás védi – feleli Coin, ahogy belép mögöttem a terembe. – Amelyben Katniss Everdeen támogatásáról biztosította a lázadókat, ha az elfogott győztesek védelmet kapnak. Katniss tartotta magát a megállapodásban foglaltakhoz, úgyhogy nekünk sincs semmi okunk felrúgni azt.

Enobaria Johannára mosolyog.

– Ne nézz már ilyen önelégülten – formed rá Johanna. – Úgyis ki fogunk nyírni.

– Kérlek, Katniss, foglalj helyet – mondja Coin, és becsukja az ajtót. Leülök Annie és Beetee közé, óvatosan az asztalra teszem Snow rózsáját. Mint mindig, Coin ezúttal is a dolgok közepébe vág. – Azért hívattalak ide benneteket, hogy közösen eldöntsetek egy vitás kérdést. Ma sor került Snow kivégzésére. Az elmúlt hetekben több száz cinkosát állítottuk bíróság elé, és ítéltük el, amiért segédkeztek Panem népének elnyomásában. Ők a siralomházban várják sorsukat. De a körzetek sokat szenvedett lakóinak ezek a lépések előreláthatólag édeskevésnek bizonyulnak. Ami azt illeti, sokan követelik a kapitóliumi állampolgársággal rendelkezők teljes kiirtását. Ezt azonban nem engedhetjük meg, mert akkor Panem populációja összeomlana.

A vízzel teli poháron keresztül megpillantom Peeta kezének torz képét. Az égésnyomokat. Mindketten tűzmutánsok lettünk. A tekintetem a hom lokára siklik, ahol a lángok csúnyán belekaptak, leperzselve a szemöldökét – alig néhány milliméterrel kerülve el a szemét. Régebben, a suliban ugyanígy kerestek ezek a kék szemek, és Peeta ugyanígy kapta félre a tekintetét, mikor megtalált, mint most.

– Felmerült egy alternatív javaslat, de mivel a kollégáimmal nem sikerült megegyezésre jutnunk, úgy láttuk a legjobbnak, ha a győztesek döntenek a kérdésben. Egyszerű többséggel, tehát négy igen szavazattal elfogadható a javaslat. Tartózkodni ezúttal nem lehet – magyarázza Coin. – A javaslat a következő: a teljes kapitóliumi lakosság megsemmisítése helyett rendezünk egy utolsó, szimbolikus viadalt, amelyen a legfontosabb vezetők gyermekei vesznek részt.

Mind a heten egyszerre fordulunk Coin felé.

– Micsoda? – nyögi Johanna.

– Még egyszer megrendezzük az Éhezők Viadalát, ezúttal kizárólag kapitóliumi gyerekekkel – feleli Coin.

– Viccel? – kérdezi Peeta.

– Nem. Azt is el kell mondanom, hogy ha a viadal megrendezésre kerül, mindenki tudni fogja, hogy mindez a ti jóváhagyásotokkal történik, de a biztonságotok érdekében a szavazás részleteit természetesen nem áruljuk el.

– Plutarch ötlete volt? – kérdezi Haymitch.

– Nem, az enyém – feleli Coin. – Olyasmit akartam, ami a lehető legkevesebb véráldozattal jár, mégis oltja a körzetek lakóinak bosszúszomját. Most szavazhattok!

– Nem! – kiáltja Peeta. – Természetesen nemmel szavazok! Nem rendez hetnek még egy Viadalt.

– Miért nem? – kérdezi Johanna. – Nekem teljesen fairnek tűnik. Snow-nak van egy lányunokája. Igennel szavazok.

– Én is – mondja szinte már közönyös hangon Enobaria. – Hadd kóstoljanak bele ők is.

– Ezért lázadtunk fel! Hát máris elfelejtettétek? – Peeta végignéz rajtunk. – Annie?

– Nemmel szavazok, ahogyan Peeta – mondja. – És ahogyan Finnick szavazna, ha itt lenne.

– De nincs itt, mert Snow mutánsai megölték – emlékezteti Johanna.

– Nem – mondja Beetee. – Ezzel a lépéssel rossz precedenst teremtenénk. Fel kell hagynunk azzal, hogy ellenségként tekintünk egymásra. A túlélés záloga az egység. Szóval: nem.

– Már csak Katniss és Haymitch szavazatára várunk – mondja Coin.

Akkor is így zajlott? Hetvenöt éve? Akkor is egy szűk csoport szavazta meg az Éhezők Viadalát? Voltak, akik ellenezték? Volt, aki kegyelmet adott volna, de végül a bosszúra szomjazok akarata érvényesült, és ezért kellett annyi ártatlan gyereknek meghalnia? Snow rózsájának illata felkúszik az orromba, aztán leszivárog a garatomba, összeszorul a torkom a kétségbeeséstől. Eszembe jutnak a szeretteim, a halottaim, miközben arról vitatkozunk, hogy megrendezzük-e a következő Éhezők Viadalát, elkerülve ezzel egy súlyosabb vérontást. Semmi sem változott. És most már nem is fog változni, soha.

Gondosan mérlegelem a lehetőségeimet, mindent alaposan átgondolok. A szememet a rózsára szegezem, és ezt mondom:

– Igen... Prim miatt.

– Haymitch, a maga szavazatán múlik – mondja Coin.

Miközben Peeta dühödten bírálja Haymitchet, hogy ha igennel szavaz, bűnrészes lesz ebben az embertelenségben, érzem, hogy Haymitch rám szegezi tekintetét. Eljött hát a pillanat. Amikor kiderül, hogy valójában mennyire hasonlítunk egymásra, és hogy ő igazán megért-e engem.

– A Fecsegőposzátával tartok – közli.

– Kiváló. Ezzel a szavazás lezárult, a javaslatot elfogadták – mondja Coin. – Most viszont igyekeznünk kell, mert mindjárt kezdődik a kivégzés.

Ahogy Coin elmegy mellettem, elé tartom a rózsát.

– El tudja intézni, hogy ez rajta legyen Snow hajtókáján? A szíve fölött?

Coin elmosolyodik.

– Hát persze. És arról is gondoskodom, hogy tudja, a viadal folytatódik.

– Köszönöm – mondom.

Ekkor egy kisebb csoport özönlik a terembe, és körbevesznek. Felvisznek még egy kevés púdert az arcomra, miközben Plutarch utasításokat osztogat, aztán az elnöki rezidencia főbejáratához kísérnek. A téren és a környező utcákban hatalmas tömeg verődött össze. Az új hatalom emberei az épület előtt állnak. Őrök. Magas rangú tisztviselők. A lázadók vezetői. Győztesek. Amikor Coin kilép az erkélyre, a tömeg éljenezni kezd. Ekkor Effie megütögeti a vállamat, kilépek a hideg, téli napfénybe. A tömeg fülsiketítő üvöltése közepette elfoglalom a helyemet. Úgy állok, hogy profilból lássanak, és várok. Amikor kihozzák Snow-t a főbejáraton, a tömeg tombolni kezd. Hátrakötött kézzel egy oszlophoz állítják, de erre nincs semmi szükség. Nem fog menekülni. Nincs hová menekülnie. Ez most nem a tágas színpad a Kiképzőközpont előtt, hanem az elnöki rezidencia egyik keskeny terasza. Most már értem, miért nem akarták, hogy külön gyakoroljak. Snow alig tíz méterre áll tőlem.

Az íj rezegni kezd a kezemben. Hátranyúlok, és megragadom a nyílvesszőt. Felhúzom az íjat, a rózsára célzok, de Snow arcát figyelem. Köhögni kezd, véres nyál csorog az állán. A nyelvével püffedt ajkát nyalogatja. A szemét fürkészem, a félelem, a bűntudat, a harag leghalványabb jelét keresve. De most is ugyanolyan elégedett képet vág, mint az utolsó beszélgetésünk végén. Mintha elismételné, amit akkor mondott: „Jaj, drága Everdeen kisasszony. Azt hittem, megállapodtunk, hogy őszinték leszünk egymással.'’

Igaza van. Megállapodtunk.

A nyílvessző hegye kissé feljebb emelkedik. Aztán elengedem a nyilat, és Coin elnök az erkély peremén átbucskázva a földre zuhan. Holtan.

27

A tömeg döbbenten áll. Egy furcsa hang üti meg a fülem. Snow nevetése. Valami borzalmas gurgulázó röhögés, amely habos vér kíséretében tör elő a torkából, miután köhögni kezd. Összegörnyedve okádja ki magából élete maradékát, míg az őrök végleg eltakarják őt a szemem elől.

Ahogy a szürke egyenruhák rohannak felém, azon gondolkodom, mit tartogat a jövő – bármilyen rövid lesz is – Panem újdonsült elnöke merénylőjének számára. Kihallgatást, esetleges kínvallatást, és szinte biztosra vehető nyilvános kivégzést. Talán lesz még idő elbúcsúzni – már megint – attól a néhány embertől, akiket a szívembe zártam. És anyával is szeretnék még egyszer találkozni, aki ezután már tényleg egyedül marad a világban.

– Jó éjszakát! – suttogom az íjnak, és érzem, hogy kikapcsol. Felemelem a bal karomat, és lehajtom a fejemet, hogy bekapjam a ruhám titkos zsebébe rejtett méregkapszulát. De ahogy be akarom kapni, a fogaim húsba mélyednek. Zavartan hátrarántom a fejem, és farkasszemet nézek Peetával. Az éjfürttablettát a kezével takarja el előlem. A kézfején lévő harapásnyomokból vér csorog.

– Add vissza! – förmedek rá, és megpróbálom kiszabadítani a karomat a szorításából.

– Nem – mondja. Miközben elrángatnak tőle, érzem, hogy valaki letépi a ruhám ujján lévő zsebet, és látom, ahogy a sötétlila gyógyszer a földre pottyan. Cinna utolsó ajándéka végül szétmorzsolódik az egyik őr bakancsa alatt. Iszonyatosan bevadulok, rúgkapálok, karmolok, harapok, mindent megpróbálok, hogy kiszabaduljak a kezek szorításából. Az őrök a kavargó embertömeg fölé emelnek, ahol tovább vergődöm, míg az őrök szépen elszállítanak az összezsúfolódott emberek közül. Gale nevét üvöltöm. Nem látom sehol a csődületben, de tudni fogja, mit akarok. Egyetlen pontos lövést, amely véget vet ennek az egésznek. Csakhogy nincs nála se íj, se pisztoly. Lehet, hogy nem is lát? Kizárt. A téren elhelyezett hatalmas kivetítőkön mindenki nyomon követheti az eseményeket. Lát engem, tudja, de nem teszi meg. Ahogyan én sem tettem meg, amikor őt fogták el. Kutya kötelességünk lett volna megtenni, hiszen vadászok és barátok vagyunk. Mégsem tette megy egyikünk sem.

Egyedül maradtam.

Az elnöki palotában megbilincselnek és bekötik a szemem. Hosszú átjárókon rángatnak-cipelnek végig, liftekkel megyünk felfelé és lefelé, míg végül leraknak egy szőnyeggel borított padlóra. Leveszik rólam a bilincset, és bevágják mögöttem az ajtót. Feltolom a homlokomra a szememet eltakaró kendőt, és azonnal látom, hogy a Kiképzőközpontban vagyok, a régi szobámban, ahol az első viadal és a Nagy Mészárlás előtti utolsó napokat töltöttem. Az ágyon most csak egy matrac van, a szekrény nyitva, látni, hogy üres, de a szobát akkor is megismerem.

Nagy nehezen feltápászkodom, és lehámozom magamról a Fecsegőposzáta-ruhát. Csúnyán lehorzsoltam magam, és valószínűleg egy vagy két ujjam eltört, de a legjobban a bőröm sínylette meg az őrökkel való találkozást. Az új, rózsaszín bőrszövet cafatokra foszlott, olyan, mint a selyempapír. A laboratóriumban előállított sejtek alól vér szivárog. Orvos nem jön, de már rég túl vagyok azon, hogy emiatt izgassam magam. Bemászok az ágyba, és arra várok, hogy elvérezzek.

De sajnos nincs ekkora szerencsém. Estére a vér megalvad, merev, érzékeny és ragadós vagyok, de élek. Elbicegek a zuhanyig, és elindítom a lehető legkíméletesebb programot, amelyik nem használ se szappant, se sampont, se hajápoló szereket, aztán a könyökömet a térdemre támasztva, fejemet a kezembe temetve beülök a langyos permet alá.

Katniss Everdeennek hívnak. De miért nem haltam meg? Halottnak kellene lennem. Mindenkinek az lenne a legjobb, ha már nem élnék...

Amikor kilépek a lábtörlőre, a gép forró levegővel megszárítja sérült bőrömet. Nincs tiszta ruhám, amit felvehetnék. Még egy törülközőm sincs, amit magam köré tekerhetnék. Amikor visszamegyek a szobába, észreveszem, hogy a Fecsegőposzáta-ruha eltűnt, és egy papírpongyolát tettek a helyére. A titokzatos konyhából felküldik a vacsorámat, desszertnek egy kis tartóban megkapom a gyógyszereimet. Megeszem a vacsorámat, beveszem a gyógyszereimet, bekenem a bőrömet a kenőccsel. Ki kell találnom, hogyan leszek öngyilkos.

Visszafekszem a vérfoltos matracra, összehúzom magam, pedig nem fázom. Meztelennek érzem magam így, hogy csak ez a papír takarja el érzékeny bőrömet. Az ablakon nem tudok kiugrani, mert az üveg vagy harminc centi vastag. Első osztályú csúszóhurkokat készítek, de nem tudom hová fellógatni magamat. Lehet, hogy össze tudnám gyűjteni a gyógyszereket, aztán egyszerre vennék be egy halálos adagot, de ebben az a bökkenő, hogy valószínűleg a nap huszonnégy órájában figyelnek. Simán lehet, hogy még ebben a pillanatban is élőben adja a tévé, hogy mit csinálok – miközben a szakértők arról vitatkoznak, mi motiválhatott Coin megölésében. Az állandó felügyelet mellett lehetetlen öngyilkosságot elkövetni. A Kapitólium privilégiuma, hogy elveszi-e az életemet. Megint.

Nem tehetek mást, feladom. Elhatározom, hogy csak feküdni fogok az ágyon, nem eszem, nem iszom, és nem szedem be a gyógyszereimet. Ezt is meg tudnám tenni. Hogy ilyen egyszerűen halok meg. Persze, csak ha nem lennének ilyen durvák a morflingelvonás tünetei. Ugyanis nem fokozatosan csökkentem az adagomat, ahogyan a Tizenharmadik Körzetben, a kórházban tették, hanem egyik pillanatról a másikra abbahagyom. Jó nagy adagokat adhattak, mert amikor hamarosan rám tör a morfling utáni elviselhetetlen vágy, remegni kezdek, hasogató fájdalmaim vannak és iszonyatosan fázom. Egy pillanat alatt porrá törik sziklaszilárdnak vélt elhatározásom.

A szoba közepén térdepelek, és a szőnyeget kaparom a körmömmel, hátha találok egy szem gyógyszert, amit egy magabiztosabb pillanatomban dobtam el. Ezek után kénytelen vagyok felülvizsgálni öngyilkossági tervemet, és úgy döntök, inkább morflinggal ölöm meg magam. Hamarosan besárgul a bőröm, a szemem akkora lesz, mint egy csészealj. Még csak néhány napja csinálom, és egészen jól haladok, amikor valami különös történik.

Énekelni kezdek. Az ablakban, a zuhany alatt, de még álmomban is. Órákon át énekelem a balladákat, a szerelmes énekeket és a hegyvidéki népdalokat. Ezeket a dalokat apa tanította, de a halála óta a zene szinte teljesen kiveszett az életemből. A legdöbbenetesebb az, milyen tökéletesen emlékszem rájuk. A dallamra és a szövegre egyaránt. A hangom eleinte érdes és meg-megcsuklik, de hamarosan nagyon belejövök. Olyan csodás a hangom, hogy még a fecsegőposzáták is elhallgatnának, ha meghallanák, majd egymást túlharsogva kapcsolódnának be. Napok, hetek telnek el így. Az ablakom párkányára hulló havat nézem. És hetek óta a sajátom az egyetlen hang, amit hallok.

Vajon ezek közben mit csinálnak? Minek vacakolnak ennyit? Mégis mennyi ideig tart megszervezni egy gyilkos kivégzését? Mindenesetre azért folytatom önmagam elpusztítását. Vékonyabb vagyok, mint valaha, olyan ádáz harcot folytatok az éhség ellen, hogy időnként előtör belőlem az állati énem, és kísértésbe esem egy-egy szelet vajas kenyér vagy sült hús láttán. De még mindig nyerésre állok. Pár napig egész jól érzem magam, és arra gondolok, hogy talán most már végre kezdem elhagyni ezt az életet, de feltűnik, hogy a morflingtablettáim fokozatosan összemennek. Lehet, hogy le akarnak hozni a cuccról. De miért? Hiszen egy betépett Fecsegőposzátát könnyebb irányítani a tömeg előtt. És ekkor belém hasít egy szörnyű felismerés: mi van, ha nem is akarnak megölni? Mi van, ha további terveik vannak velem? Egy újabb módszer, amellyel átalakítanak és kiképeznek, hogy aztán használni tudjanak.

Ezt nem fogom hagyni. Ha nem tudom megölni magam ebben a szobában, akkor majd odakint ragadom meg az első adandó alkalmat, hogy befejezzem, amit elkezdtem. Felhizlalhatnak. Kicsinosíthatnak, kiöltöztethetnek, újra széppé varázsolhatnak. Csodafegyvereket tervezhetnek nekem, amelyek életre kelnek a kezemben, de azt nem hagyom, hogy még egyszer annyira kimossák az agyamat, hogy muszáj legyen használnom ezeket. Többé már nem köt semmi az emberi lényeknek nevezett szörnyetegekhez, akik közé én is tartozom. Ha jól értettem, Peeta valami olyasmiről beszélt, hogy előbb-utóbb kipusztítjuk egymást – azaz magunkat –, és átadjuk a bolygót valami rendesebb fajnak. Mert azzal a lénnyel, amelyik képes feláldozni a saját gyerekeit, hogy így rendezze el a nézeteltéréseit, valami alapvetően hibádzik. Akárhogy csűrjük-csavarjuk is a dolgot. Snow úgy gondolta, az Éhezők Viadala a körzetek kordában tartásának kiváló eszköze. Coin úgy gondolta, az ejtőernyőbe rejtett bombák elhozzák a békét. De ki jár jól ezzel az egésszel? Senki. Az az igazság, hogy senki sem jár jól azzal, ha egy olyan világban él, ahol ilyen gyalázat megtörténhet.

Két napja étel, ital és morflingtabletta nélkül fekszem az ágyon, amikor nyílik az ajtó. Valaki odalép az ágyamhoz, és megáll a látóteremben. Haymitch.

– Véget ért a bírósági tárgyalásod – közli. – Gyere. Hazamegyünk.

Haza? Ez meg miről beszél? Az otthonom rég elpusztult. És ha el is tudnánk menni erre a képzeletbeli helyre, túlságosan legyengültem ahhoz, hogy megmozduljak. Idegenek érkeznek. Megitatnak és megetetnek. Megmosdatnak és felöltöztetnek. Az egyik felkap, mint egy rongybabát, felcipel a tetőre, berak egy légpárnásba, és beszíjaz egy ülésbe. Haymitch és Plutarch ül velem szemben. Pár pillanattal később fel is szállunk.

Még sosem láttam ilyen vidámnak Plutarchot. Valósággal ragyog a boldogságtól.

– Biztos rengeteg kérdésed van! – mondja, de amikor nem szólok semmit, magától megválaszolja őket.

Miután lelőttem Coint, elszabadult a pokol. A balhé elülte után megtalálták Snow holttestét, még mindig az oszlophoz volt bilincselve. A halálával kapcsolatban eltérnek a vélemények. Egyesek szerint megfulladt, amikor röhögött, mások úgy vélik, a tömeg nyomta agyon. De ez igazából senkit sem érdekel. Előrehozott választásokat tartottak, és Paylort választották meg elnöknek. Plutarch lett a kommunikációs miniszter, ami azt jelenti, hogy ő dönti el, mit sugározzanak a tévék. Az első nagy esemény, amit közvetítettek, az én bírósági tárgyalásom volt, s ezen neki koronatanúként is részt kellett vennie. Természetesen az ártatlanságom mellett tanúskodott. De a felmentésem elsősorban Aurelius doktornak volt köszönhető, aki azzal hálálta meg a délutáni szunyókálásokat, hogy reményvesztett eszelősnek állított be, aki sokkot kapott a robbanástól, ezért nincs beszámítható állapotban. A szabadon bocsátásomnak az volt az egyik feltétele, hogy Aurelius a továbbiakban is figyelemmel kíséri a gyógyulásomat, bár ezt majd telefonon kell intéznie, mert azt mondta, kizárt, hogy egy olyan isten háta mögötti helyre költözzön, mint a Tizenkettedik Körzet. Nekem viszont további intézkedésig ott kell maradnom. Az igazság az, hogy senki sem tudja, mit csináljon velem most, hogy a háború véget ért. Habár Plutarch biztos benne, hogy ha valahol megint fellángolnának a harcok, rögtön találna nekem valami testhezálló szerepet. Aztán felnevet. Úgy látszik, nem zavarja, hogy rajta kívül senki sem röhög a hülye poénjain.

– Ezek szerint megint háborúzni készül, Plutarch? – kérdezem.

– Egyelőre nem – feleli. – Most éppen abban a lélekemelő időszakban vagyunk, amikor mindenki egyetért abban, hogy a közelmúlt szörnyűségei soha többé nem ismétlődhetnek meg – mondja. – De ez nem szokott sokáig tartani. Megbízhatatlan, ostoba teremtmények vagyunk, a rossz emlékeket gyorsan elfelejtjük, és istenáldotta tehetségünk van önmagunk elpusztításához. De ki tudja? Talán tényleg eljött a pillanat, Katniss.

– Hogy érti? – kérdezem.

– Talán ezúttal tényleg megváltozik minden. Talán új szakaszba lép az emberi nem evolúciója. Gondolj csak bele! – Aztán megkérdezi, nem akarok-e szerepelni egy új, éneklős tévéműsorban, ami néhány hét múlva kezdődik. Jó lenne valamivel feldobni az adást. Majd elküldi a stábot az otthonomba.

Rövid időre leszállunk a Harmadikban, hogy kitegyük Plutarchot. Beetee-vel találkozik, szeretné megismerni a műsorszórással kapcsolatos legújabb technikai fejlesztéseket. Búcsúzóul azt mondja: – Ne legyél ilyen morcos!

Amikor újra a felhők közt hasítunk, Haymitchre pillantok.

– Maga miért jön vissza a Tizenkettedikbe?

– Úgy látszik, nekem sem találtak helyet a Kapitóliumban – feleli.

Elsőre el is hiszem, de aztán kétségem támad. Haymitch nem követett el merényletet senki ellen. Szabad ember, oda mehet, ahová akar. Ha mégis visszatér a Tizenkettedikbe, akkor biztosan azért teszi, mert parancsot kapott.

– Rám kell vigyáznia, ugye? – kérdezem. – Mint mentoromnak. – Vállat von. Aztán rájövök, mindez mit jelent. – Anya nem fog visszatérni.

– Nem – mondja. Előhúz egy borítékot a kabátzsebéből, és a kezembe nyomja. Szemügyre veszem a takaros kézírást. – Úgy döntött, segít felállítani egy új kórházat a Negyedikben. Szeretné, ha azonnal felhívnád, miután megérkezünk. – Az ujjamat végighúzom a szép ívű betűkön. – Ugye tudod, miért nem jöhet vissza? – Hogyne tudnám. Nem bírná elviselni ezt a helyet, mert apa, Prim és a hamvak túl sok lenne neki. Nekem viszont, úgy tűnik, nem. – Tudni akarod, hogy ki nem lesz még ott?

– Nem – mondom. – Ez maradjon meglepetés.

Haymitch jó mentorként rávesz, hogy egyem meg a szendvicsemet, aztán úgy tesz, mintha bevenné, hogy elaludtam, és az út hátralevő részében békén hagy. Végigjárja a légpárnás fülkéit, megtalálja az üveg piát, és a táskájába dugja. Éjjel szállunk le a Győztesek Falujának zöld pázsitján. A házak felében ég a villany, Haymitchnél és nálam is. Peetánál viszont nem. Valaki tüzet rakott a konyhában. Leülök a hintaszékbe a konyhában, anya levelét szorongatva.

– Jó éjszakát, holnap találkozunk! – búcsúzik el Haymitch.

– Kötve hiszem – suttogom, miközben fokozatosan távolodik a táskájában összekoccanó piásüvegek csilingelése.

Nem bírok felkelni a székből. A ház többi része hideg, üres és sötét. Magamra terítek egy régi kendőt, és a tüzet bámulom. Aztán valószínűleg elalszom, mert amikor legközelebb kinyitom a szemem, reggel van, és Greasy Sae a sütő körül sürgölődik. Rántottát és pirítóst készít, aztán leül mellém, és megvárja, amíg az egészet megeszem. Nem beszélünk sokat. Az unokája, a kislány, aki a saját világában él, kivesz egy nagy, kék fonalgombolyagot anya kosarából. Greasy Sae rászól, hogy tegye vissza, de mondom neki, hogy nyugodtan játszhat vele. Ebben a házban senki sem tud kötni. Reggeli után Greasy Sae elmosogat, aztán elmegy, de ebéd körül visszajön, és megint megetet. Nem tudom, hogy önszántából ilyen kedves-e hozzám, vagy őt is a kormány fizeti, de mindennap kétszer eljön hozzám. Főz rám, én meg megeszem, amit elém rak. Közben azon gondolkodom, mi legyen a következő lépés. Igazából semmi sem tarthat vissza, hogy végezzek magammal, de mintha még várnék valamire.

Néha megszólal a telefon, és csak szól és szól és szól, de sosem veszem fel. Haymitch egyszer sem látogat meg. Talán meggondolta magát és lelépett, bár gyanítom, hogy inkább be van nyomva. Egyedül Greasy Sae jár hozzám az unokájával. De a hónapokig tartó elzártság után olyan, mintha egy lakodalmas menet mulatna a házamban.

– Érzem a tavasz illatát – mondja egy napon. – Ki kellene mozdulnod. Miért nem mész el vadászni?

Érkezésem óta nem hagytam el a házat. A konyhát is csak akkor, amikor vécére mentem. Ugyanaz a ruha van rajtam, amiben a Kapitóliumból távoztam. Nem csinálok semmit, csak ülök a tűz mellett. A kandallópárkányon sorakozó bontatlan borítékokat bámulom.

– Nincsen íjam.

– Nézd meg az előszobában – javasolja Greasy Sae.

Miután elmegy, eljátszom a gondolattal, hogy átmegyek az előszobába. Végül elvetem az ötletet. De néhány óra múlva mégis rászánom magam, és zokniban kilopódzom, nehogy felébresszem a kísérteteket. A dolgozószobában, ahol egykor Snow elnökkel teáztam, találok egy ládát. Apa vadászkabátja van benne, a növényes könyvünk, a szüleim esküvői fényképe, a csapoló, amit Haymitch küldött az arénába, és a medalion, amit Peetától kaptam. Az asztalon ott hever a két íj és a tegez, amit Gale mentett meg azon az éjjelen, amikor a kapitóliumi légpárnások tűzbombákkal elpusztították a körzetünket. Felveszem a kabátot, de a többi holmihoz nem nyúlok. A nappaliban alszom el, a kanapén. Rettenetes rémálmom van: egy mély sírgödör alján fekszem, és a halottak, akiket név szerint ismerek, odajönnek, és egy lapát hamut szórnak rám. Az álom elég hosszú, ami nem meglepő, figyelembe véve, hogy milyen sokan vannak, és minél jobban be vagyok temetve, annál nehezebben tudok levegőt venni. Próbálok kiáltani, könyörgök nekik, hogy hagyják abba, de a szám és az orrom tele van hamuval, és nem jön ki hang a torkomon. De a lapát csak jár tovább és tovább és tovább...

Felriadok. Sápadt hajnali fény szűrődik be a zsalu lécei között. Még mindig hallom a lapát hangját. Félig még a rémálomban vagyok, végigrohanok az előszobán, kirontok a bejárati ajtón, megkerülöm a házat, mert most már biztos vagyok benne, hogy rá tudok üvölteni a halottakra. Amikor megpillantom, hirtelen lefékezek. Az arca kivörösödött az erőlködéstől, ahogy felásta az ablak alatt a földet. Egy talicskában öt göcsörtös kis bokrot látok.

– Hát visszajöttél – mondom.

– Aurelius doktor csak tegnap adott engedélyt, hogy elhagyhassam a Kapitóliumot – mondja Peeta. – Mellesleg azt üzeni, hogy az örökkévalóságig nem tudja elhitetni mindenkivel, hogy kezel téged. Fel kell venned a telefont.

Peeta jól színben van. Kicsit ugyan lefogyott, és hozzám hasonlóan ő is tele van égési sebekkel, de a tekintete már nem olyan borús és meggyötört. Mindenesetre elég rosszallóan mér végig. Bágyadt kísérletet teszek, hogy kisöpörjek egy tincset a szememből, de ahogy megtapintom a hajam, érzem, hogy összecsomósodott. Úgy döntök, nem hagyom, hogy rám ijesszen.

– Mit csinálsz?

– Ma reggel kimentem az erdőbe, és kiástam ezeket. Arra gondoltam, elültethetnénk itt a ház oldalában.

A bokrokra pillantok, a gyökerükön göröngyök lógnak, látszik, hogy nemrég ásta ki őket. Először nem ismerem fel, rózsának nézem, és nem sok választ el attól, hogy nagyon csúnya dolgokat vágjak Peeta fejéhez, hogy pont ezt választotta. De szerencsére időben beugrik, hogy ez kankalin, vagy más néven primula. A virág, amelyről Prim a nevét kapta. Bólintok Peetának, hogy elültetheti a bokrokat, aztán visszasietek a házba, és kulcsra zárom magam mögött az ajtót. De ez a gonosz dolog nem odakint van, hanem idebent. Elgyengülve, szorongva remegek. Felrohanok az emeletre. A lábam megakad az utolsó lépcsőfokban, és elvágódom, összeszedem magamat, feltápászkodom, és belépek a szobámba. Az illat már alig érezhető, de még ki lehet venni. Itt van. A fehér rózsa a hervadt virágok között, a vázában. Kiszáradt és törékeny, de még mindig őrzi azt a természetellenes tökéletességet, amelyet Snow üvegházában láttam. Megfogom a vázát, lebotorkálok a konyhába, és a parázsra borítom a tartalmát. Ahogy a növények meggyulladnak, egy kék lángnyelv körbefonja és elemészti a rózsát. A tűz újra győzelmet arat a rózsa felett. A biztonság kedvéért a padlóhoz vágom a vázát.

Újra felmegyek a szobámba, és kitárom a az ablakokat, hogy végre eltűnjön Snow bűzének maradéka. De a ruhámban és a bőröm pórusaiban még mindig érzem. Ahogy levetkőzöm, kártyalap nagyságú bőrdarabok hámlanak le rólam és tapadnak a ruháimhoz. A tükröt messzire elkerülve belépek a zuhanyzóba, és kimosom a rózsát a hajamból, lesikálom a testemről, ledörzsölöm a számról. A bőröm világos rózsaszín és bizsereg. Nagy nehezen találok tiszta ruhát. Fél órába telik, mire sikerül kifésülnöm a hajamat. Közben megérkezik Greasy Sae, és kinyitja a bejárati ajtót. Amíg a reggelit készíti, szép sorban tűzre dobom levetett ruháimat. Greasy Sae azt javasolja, vágjam le a körmömet egy késsel.

Miközben a tojást lapátolom a számba, megkérdezem:

– Hová ment Gale?

– A Második Körzetbe. Kapott valami menő munkát. Szoktam néha látni a tévében – meséli.

Ahogy az érzéseim közt kutatok, nem találok sem haragot, sem gyűlöletet, sem vágyakozást. Csak megkönnyebbülést.

– Ma elmegyek vadászni – mondom.

– Hát, azt nem bánnám, ha lőnél egy kis vadhúst – mosolyog Greasy Sae.

Magamhoz veszem az íjat és a nyílvesszőket, és elindulok az erdő felé. A Réten keresztül akarom elhagyni a Tizenkettedik területét. A tér közelében maszkot és kesztyűt viselő emberek csoportját látom lóvontatású szekereken. Azt nézik, idén mit rejt a hó. Összeszedik az emberi maradványokat. A polgármester háza előtt kordé parkol. Felismerem Thomot Gale bányászcsapatából, éppen megáll egy pillanatra, hogy egy ronggyal letörölje a homlokán gyöngyöző verítéket. Eszembe jut, hogy láttam őt a Tizenharmadikban is, és ezek szerint ő is hazajött. Lelkes köszöntésén felbátorodva megkérdezem:

– Találtak a házban valakit?

– Egy egész családot. Meg két fickót, akik nekik dolgoztak – feleli Thom.

Madge. Csendes, kedves és bátor. A lány, akitől a dísztűt kaptam, amiről aztán elneveztek Fecsegőposzátának. Nagyot nyelek. Azon gondolkodom, vajon ma éjjel ő is csatlakozik-e a rémálmomban kísértő holtakhoz, akik a hamut lapátolják a számba.

– Azt hittem, hogy polgármesterként talán...

– Nem hiszem, hogy növelte a túlélési esélyeit, hogy ő volt a Tizenkettedik Körzet polgármestere – mondja Thom.

Bólintok, és megyek tovább, vigyázok, nehogy véletlenül a kordé hátuljára pillantsak. Az egész városban, a Peremben mindenhol ez van. A holtak aratása. Közeledve régi házunk romjaihoz, az út tele lesz szekerekkel. A Rét eltűnt, pontosabban teljesen megváltozott. A közepén mély gödröt ástak, amit telepakolták csontokkal meg emberi maradványokkal. A Tizenkettedik Körzet lakóinak tömegsírja. Megkerülöm a tátongó lyukat, és a megszokott helyen bevetem magam az erdőbe. Bár most már mindegy, hol megyek. A kerítésben már nem folyik áram, csak megtámasztották hosszú ágakkal, hogy ne tudjanak bejönni a vadállatok. De hát az ember sokszor a megszokások rabja, ezért választottam ezt a helyet. Először arra gondolok, hogy elmegyek a tóhoz, de annyira le vagyok gyengülve, hogy alig bírom elvonszolni magam addig, ahol Gale-lel szoktunk találkozni. Leülök a sziklára, ahol Cressida lefilmezett bennünket, de túl nagynak érzem a helyet így, hogy Gale nincsen mellettem. Lecsukom a szemem, elszámolok tízig. Többször megismétlem ezt, abban bízva, hátha egyszer ott lesz mellettem, hangtalanul odaoson mellém, ahogyan régebben szokott. Emlékeztetnem kell magam, hogy Gale most a Második Körzetben dolgozik, menő melója van, és lehet, hogy épp most is egy csinos csajjal smárol.

A régi Katniss imádta az ilyen kora tavaszi napokat. A hosszú tél múltával ébredezni kezd az erdő. De az a lendület, amelyet a kankalinok váltottak ki belőlem, lassan elcsendesedik. Mire visszaérek a kerítéshez, tök rosszul leszek, hányingerem van és szédülök, úgyhogy a végén Thom visz haza a halottas szekéren. Leültet a nappaliban a kanapéra. A délutáni napfény vékony sugaraiban szállingózó porszemcséket bámulom.

Hátrakapom a fejemet a sziszegésre emlékeztető, furcsa hangra. Eltart egy darabig, mire felfogom, hogy tényleg ő van itt. De hogy a fenébe került ide? A karmolásai valószínűleg valami vadállattól származnak, az egyik hátsó mancsát kissé felemeli a földről, a pofacsontjai kiugranak. Gyalog jött a Tizenharmadik Körzettől egészen idáig. Talán kirúgták? Vagy az is lehet, hogy nem bírta tovább ott a húgom nélkül, ezért elindult, hogy megkeresse.

– Hiába utaztál idáig. Nincsen itt – mondom. Kökörcsin fújni kezd. – Nincsen itt. Tőlem addig fújsz, amíg jólesik. De Prímet akkor sem találod meg. – A húgom nevére felkapja a fejét, és szemmel láthatólag jókedvre derül. Hegyezi a fülét, és reménykedve nyávogni kezd. – Tűnés innen! – Félreugrik a párna elől, amit felé hajítok. – Húzz el! Itt nincs semmi keresnivalód! – Olyan ideges leszek rá, hogy remegni kezdek. – Nem jön vissza! Prim soha többé nem jön már vissza ide! – Felkapok még egy párnát, és felállok az ágyban, hogy pontosabban tudjak célozni. Ekkor váratlanul kibuggyannak a könnyeim. – Prim meghalt. – Átfogom a derekamat, hogy enyhítsem a fájdalmam. A sarkamra ülök, a párnát szorongatva zokogok. – Meghalt, te ostoba macska. Meghalt. – A torkomból most valami új hang tör elő, félig sírás, félig ének. A testem így fejezi ki elkeseredettségemet. Erre aztán Kökörcsin is rázendít. Teljesen mindegy, hogy mit teszek, nem fog elmenni. Köröz körülöttem, olyan távolságban, hogy ne érhessem el, miközben a sírás hullámai rázzák a testemet, s végül elvesztem az eszméletem. De a kandúr megértette. Tudja, hogy megtörtént az elképzelhetetlen, és a túléléshez ezután olyan dolgokat is meg kell majd tenni, amelyek eddig elképzelhetetlennek tűntek. Pár óra múlva, amikor magamhoz térek az ágyamban, Kökörcsin ott kuporog mellettem a holdfényben. Meg akar védeni az éjszakától, sárga szeme éberen fürkészi a sötétséget.

Reggel sztoikus nyugalommal tűri, hogy kitisztítsam a sebeit, bár amikor ki akarok húzni a talpából egy tövist, szemrehányóan nyávogni kezd. A végén megint sírva fakadunk mindketten, csak ezúttal megvigasztaljuk egymást. Ezen felbátorodva kinyitom anya levelét, amelyet még Haymitch hozott nekem, aztán felhívom telefonon, és vele is sírok egyet. Később Peeta érkezik Greasy Saevel, egy meleg veknit hoz. Greasy Sae reggelit készít nekünk. Kökörcsin megkapja az összes szalonnámat.

Lassan, sok elvesztegetett nap után visszatér belém az élet. Megpróbálom betartani Aurelius doktor tanácsait, vakon követem az előírásait, és csodák csodája, végül működni kezdenek. Elmesélem neki az ötletemet a könyvről, mire a következő kapitóliumi vonattal egy nagy doboz pergamenpapír érkezik.

Az ötletet egyébként a családi füvészkönyvből merítettem. Oda jegyeztük fel azokat a dolgokat, amelyeket nem mertünk az emlékezetünkre bízni. Az oldalak egy-egy ember vagy állat képével kezdődnek. Ha találunk fotót, akkor azt ragasztjuk be. Ha nem, akkor Peeta rajzol vagy fest valamit. Aztán a legszebb kézírásommal leírok mindent az illető személyről vagy állatról, amit vétek lenne elfelejteni vele kapcsolatban. Például amikor Lady, a kecske megnyalta Prim arcát. Apa nevetését. Peeta apját a sütikkel. Finnick szeme színét. Hogy Cinna milyen csodákat tudott művelni egy selyemdarabbal. Amikor Boggs újraprogramozta a Holót. Amikor Ruta lábujjhegyre állva, kezét széttárva állt, mint egy felszálláshoz készülődő madár. És így tovább. Az oldalakat sós vízzel jelöljük meg, és fogadalmat teszünk, hogy az életünkkel fogjuk bizonyítani: a haláluk nem volt teljességgel hiábavaló. Végül Haymitch is csatlakozik hozzánk, és beszámol arról a huszonhárom évről, amelynek során mentorként kellett tevékenykednie a kiválasztottak mellett. A szövegek rövidebbek lesznek. Egy-egy régi emlék. Egy préselt kankalin a lapok közé téve. A boldogság különös pillanatai, mint amikor beillesztjük Finnick és Annie újszülött fiának fényképét.

Megtanuljuk lefoglalni magunkat. Peeta sütni kezd. Én vadászom. Haymitch meg piál, amíg el nem fogy az itala, aztán a libáit abajgatja, amíg befut a következő szerelvény az utánpótlással. Szerencsére a libák tudnak magukról gondoskodni.

Egyébként nem vagyunk egyedül. Pár százan visszatérnek, mert bármi történt, mégiscsak ez az otthonunk. Mivel a bányákat bezárták, az emberek beszántják a hamvakat a földbe, és növénytermesztésbe kezdenek. A Kapitóliumból gépek érkeznek, és kiássák egy új üzem alapjait, ahol gyógyszert fogunk gyártani. Bár nem vetik be újra, a Rét mégis kizöldell.

Peeta meg én elválaszthatatlanok leszünk. Azért néha előfordul, hogy meg kell kapaszkodnia egy szék támlájában, hogy megvárja, amíg elmúlik a roham. Engem pedig rémálmok gyötörnek – mutánsok és elveszett gyerekek kísértenek álmomban –, és üvöltve ébredek az éjszaka közepén. De ilyenkor Peeta a karjába zár, és megnyugtat. Végül megcsókol.

Egyik éjszakán megint elfog az az érzés – az éhség, ami rám tört a tengerparton –, és megértem, hogy ennek mindenképpen így kellett történnie. Hogy a túléléshez nem a Gale-ben lobogó tűzre, a lelkében izzó haragra és gyűlöletre van szükségem. Abból ugyanis bennem is van elég. Nekem tavasszal a pitypangra van szükségem. Az élénksárga virágra, amelyik az újjászületést jelenti – a pusztítás helyett. Nekem az ígéret kell, hogy bármilyen szörnyű veszteségeket szenvedtünk is el, lehet folytatni az életet. És minden jóra fordulhat. Ezt pedig csak Peeta tudja megadni nekem.

Ezért aztán, amikor suttogva azt mondja: „Szeretsz engem. Igaz vagy nem igaz?”, azt felelem:

– Igaz.

EPILÓGUS

A Réten játszanak. A fekete hajú, kék szemű lány táncol. A szőke göndörhajú, szürke szemű kisfiú aprócska lábain próbál lépést tartani vele. Öt, tíz, tizenöt évbe telt, hogy beleegyezzem. De Peeta annyira akarta őket. Amikor a lányom először megmozdult a hasamban, olyan ősi rettegés lett úrrá rajtam, amely egyidős volt az élettel. És csak akkor enyhült, mikor a kezemben tarthattam őt. A második terhesség már valamivel – nem sokkal – könnyebb volt.

A gyerekek most kezdenek kérdezgetni. Az arénákat elpusztították, emlékműveket állítottak, többé nincsen Éhezők Viadala. De történelem-órán tanulnak róla, és a kislány sejti, hogy mi is részt vettünk a viadalon. Néhány év, és a fiú is tudni fogja. Hogyan mesélhetnék arról a világról anélkül, hogy halálra rémíteném őket? A gyermekeim, akik biztosak benne, hogy ez a dal igaz:

„A láperdő mélyén, a fűzfa lombja alatt

A pázsitágyra, a puha, zöld párnára

Hajtsd le a fejed, hunyd le álmos szemed

És amikor újra kinyitod, felkel a nap.

Itt biztonságban vagy, nem fázol

A százszorszép mindentől megóv

S a holnap valóra váltja az álmaidat

Drága kicsikém, úgy szeretlek.”

A gyermekeim nem tudják, hogy valójában egy temetőben játszanak.

Peeta szerint nem lesz gond. Itt vagyunk egymásnak. És itt van a könyv. Majd úgy értetjük meg velük a történteket, hogy erőt és bátorságot meríthessenek belőle. De egy nap magyarázatot kell majd adnom nekik a rémálmaimról. Hogy miért gyötörnek. És miért nem fognak teljesen elmúlni, soha.

Elmondom majd nekik, hogyan élem túl. Elmondom nekik, hogy azokon a reggeleken, amikor rosszul ébredek, nem tudom örömömet lelni semmiben, mert attól rettegek, hogy a következő pillanatban megfosztanak tőle – bármi legyen is az örömöm forrása. Ilyenkor gondolatban listát készítek minden jó cselekedetről, amelynek valaha tanúja voltam. Olyan ez, mint egy játék. Egyhangú. Húsz év után talán már egy kicsit unalmas is.

De vannak ennél sokkal rosszabb játékok.

VÉGE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretném kifejezni hálámat a következő személyeknek, akik idejüket és tehetségüket nem sajnálva támogatták Az Éhezők Viadalát.

Elsőként a szerkesztői triumvirátus tagjainak mondok köszönetét. Kate Egannak, aki hihetetlen éleslátásával, humorával és intelligenciájával eddig nyolc regény megírásában segédkezett; Jen Reesnek, aki éles szemével olyan dolgokat is észrevesz, amelyek mindenki más figyelmét elkerülik; és David Levithannek, aki könnyedén ölti magára nem kevés szerepe – széljegyzetkészítő, címadómester, szerkesztőségvezető – közül azt, amelyikre éppen szükség van.

Nyers vázlatok ide, gyomorrontások és hullámvölgyek oda, mindvégig kitartottál mellettem, Rosemary Stimola. Nemcsak tehetséges kreatív tanácsadó és szakmai őrangyal vagy, hanem az irodalmi ügynököm és a barátom is.

Köszönet illeti Jason Davist, régi ügynökömet a szórakoztatóiparban. Szerencsésnek mondhatom magam, hogy te felügyeled a megfilmesítés munkálatait.

Köszönet Elizabeth B. Parisinek és Tim O'Briennek a gyönyörű borítókért, amelyek a fecsegőposzáták és az olvasók figyelmét egyaránt megragadták.

Örök hála a Scholastic fantasztikus csapatának, amiért eljuttatták a világnak Az Éhezők Viadalát. Akiket név szerint illet köszönet: Sheila Marie Everett, Tracy van Straaten, Rachel Coun, Leslie Garych, Adrienne Vrettos, Nick Martin, Jacky Harper, Lizette Serrano, Kathleen Donohoe, John Mason, Stephanie Nooney, Karyn Browne, Joy Simpkins, Jess White, Dick Robinson, Ellie Berger, Suzanne Murphy, Andrea Davis Pinkney. Köszönet továbbá a Scholastic értékesítési szakembereinek, és még sokaknak, akik rengeteg energiával, kiváló ötletekkel és lenyűgöző szakmai tudásukkal járultak hozzá a trilógia sikeréhez.

Köszönet öt író barátomnak, akikre mindig számíthatok: Richard Registernek, Mary Beth Bassnek, Christopher Santosnak, Peter Bakaliannek és

James Proimosnak. Örök hála a tanácsaitokért, a nézőpontjaitokért és nevetésetekért.

Szeretettel és hálával gondolok megboldogult apámra, Michael Collinsra, aki gyermekei nevelése melletti mélységes elkötelezettségével lerakta e trilógia alapjait, és aki mindent elmesélt nekünk, amit háborúról és békéről tudott; Jane Collinsra, aki megismertetett az ókori görögökkel, a sci-fivel és a divattal (bár ez utóbbiból nem sok látszik); a testvéreimre, Kathyre, Joanie-re és Drew-ra; anyósomra és apósomra, Dixie és Charles Pryorra; valamint a rokonaimra, kiknek lelkesedése és támogatása tartotta bennem a lelket.

Végül a férjemhez, Cap Pryorhoz fordulok, aki elsőként olvasta Az Éhezők Viadala kéziratát, és olyan kérdésekre akart választ kapni, amelyek bennem fel sem merültek, és akinek a trilógia megírása során bármikor kikérhettem a tanácsát. Köszönöm neki és csodálatos gyermekeinknek, Charlie-nak és Isabelnek a szeretetet, amellyel nap mint nap elhalmoztak, a türelmet, amellyel elviselték a nehézségeket és az örömöt, amit a létezésük jelent számomra.

Suzanne Collins 1991 óta ír gyerekműsorokat különböző tévécsatornáknak. Az írással a 2000-es évek elején kezdett el komolyabban foglalkozni, egy öt-részes gyerekkönyvsorozattal mutatkozott be (The Underlad Chronicles). Ezt követően 2008-ban megírta Az Éhezők Viadalát, ami világszerte óriási sikert aratott. Mostanra az USA-ban több mint tízmillió darabot értékesítenek belőle, és e-könyv olvasókra is már több mint egymillió példányban lelt gazdára. A történet azóta trilógiává bővült, és mindhárom könyvnek hamarosan elkészülnek a filmváltozatai is,Jennifer Lawrence-szel, Woody Harrelsonnal, Donald Sutherlanddel, Tobyjonesszal, Elizabeth Banksszel és Lenny Kravitz-cel a főszerepekben. Az Éhezők Viadala premierje 2012 márciusában várható.

Suzanne Collins jelenleg Connecticutban él a családjával és néhány vadmacskával, akik beköltöztek a hátsó udvarba.

Tartalom

- „A hamvak”

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- „A támadás”

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- „A merénylő”

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27