Az ötvenes évek elején német gimnazista lányok Balatonfüreden töltenek egy nyarat. A borász Péterffy család jóképű, festőpalánta fia könnyen magába bolondítja Esthert, a messziről jött diáklányt, és ő maga sem tud ellenállni az északi lány ártatlan szépségének.

A bontakozó szerelmet azonban csírájában elfojtják részben a lány szülei, részben pedig a történelmi változások, melyek következtében egy esztendő múlva már hiába keresi Esther a füredi villájukból kitelepített magyar családot.

Mennyi esély van rá, hogy az egykori fiatalok útjai több mint hatvan év elteltével újra keresztezzék egymást?

A lehetetlen mégis megtörténik Rügen szigetén, egy idősek otthonában, ahol a nyolcvanhat éves művész előrehaladott demenciájának köszönhetően egy furcsa szerelmi háromszög részesei lesznek.

Vajon milyen titkokat rejt a múlt, és milyen ismeretlen veszélyeket a jövő?

Palotás Petra legújabb regényében, melyet a valós élet és egy igaz történet indított útjára, a múlt szálait bogozva szövi a jelen fonalát. Az elbeszélés szerelmet vall Balatonfürednek, bemutatja egy elegáns idősek otthona mindennapjait, mesél az északkeleti szigetvilág tájairól, miközben olyan részben még mindig tabu témákat feszeget, mint az időskori szexualitás, a szülő-gyermek kapcsolat, az önfeláldozás vagy a csillapíthatatlan honvágy.

PALOTÁS PETRA

Vénasszonyok

nyara

Copyright © Palotás Petra, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

ISBN 978-615-5875-92-2

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

Nyomta és kötötte a Séd Kft.

Felelős vezető: Dránovits István

Szeretem az őszt, ahogy méltóságteljesen átveszi a hatalmat az elhervadt nyár után… Lenyűgöz ez az elmúlás, ahol nyoma sincs a szürke öregedésnek. Épp ellenkezőleg: mintha a téli álom előtt még egyszer teljes pompájában el akarna kápráztatni bennünket a természet. Felölti a legszebb aranyban, bronzban, bíborban csillogó ruháját, magára hinti a gyümölcsök, a bor és az avar csábító illatát.

A magyar tenger vidéke pedig különösen varázslatos ilyenkor, ahogy a füredi gesztenyefák elszórva csillogó, kerek kincseiket, játékra csábítják az anyjukkal az óvodából hazaballagó gyerekeket. Ahogy a víkendházaikat lelakatolni készülő nyaralók titokban még egyszer tüzet raknak az elszáradt levelekből, ahogy a borosgazdák szorgosan készülődnek az október végi szüreti mulatságra… Nem lehet a városon végigsétálni úgy, hogy az ember ne botlana itt-ott egy kis újbor-kóstolásba, ami aztán könnyen tovább erősíti a mámort, amit a buja ősz amúgy is áraszt magából.

Szeretem ezt a balatoni várost, és szeretem a tó túloldalát is, ahogy a szőlővel teli lankáival hívogat, hogy ne legyünk restek felkeresni őt sem. Szeretném azt mondani, hogy azért kötődöm oly nagyon ehhez a helyhez, mert valaha itt éltem, de legalábbis itt töltöttem gyermekkorom minden nyarát. De nem lenne igaz, mint ahogy az sem, hogy tenyeremként ismerem minden zegzugát.

Öt esztendővel ezelőtt jártam itt először, már asszonyként, anyaként, és persze lányként… Annak az apának a lányaként, akinek valóban itt kezdődött az élete.

Apám nagy művész, festő, és ha a Jóisten más eszközt adott is a kezembe, azt hiszem, szerénytelenül állíthatom, hogy én is ajándékba kaptam a tehetséget. Apám mindig azt mondta, hogy a festő azt mondja el a képekkel, amit a szavak nem tudnak elmondani. Én ugyanezt éreztem a zenénél. Sosem voltam cserfes kislány, már három-négy esztendősen is a nagynéném zongoráját nyúztam, hol kirobbanó jókedvemben, hol bánatomban. Később aztán húrokra cseréltem a billentyűket, de a cselló szerelmeseként sem feledtem soha régi barátomat, a zongorát.

Sosem voltam a szavak embere…

És most mégis itt ülök, egy füredi villa ősfás kertjében, hogy papírra vessem egy nyár történetét, ami valójában sok-sok évtizeddel ezelőtt kezdődött. Mert vannak történetek, amelyeket csak a szavak mesélhetnek el… No nem az én szavaim, ahogy nem titkoltam, én nem mesélőnek születtem, de hallgatni, azt nagyon tudok, jegyzetelve figyelni és megfigyelni.

Tedd te is ezt, kedves olvasó… Gyere, utazz velem! Bon voyage!

1. fejezet

Rügen, 2017 májusa

Esther izgatottan keresgélt az ékszerei között: brossok, gyöngysorok, gyűrűk és fülbevalók terítették be az apró mahagónikomódot. Már vagy egy órája próbálta meglelni az igazit, de még mindig nem tudta teljes bizonyossággal eldönteni, hogy melyik lenne a megfelelő kiegészítő a kanapéra terített mohazöld szövetruhához, amelyet egyébként néhány héttel később, az első találkozásunkkor, én magam is megcsodálhattam rajta. Az ablak előtt hangosan csicseregtek a vörösbegyek, talán sürgetni akarták, hogy el ne késsen a délutáni teáról, de az is lehet, hogy csak a szokatlanul hűvös májusra panaszkodtak. Esther is bánta a szerény tizennyolc fokot, hiszen jobb idő esetén a barackszínű kosztümöt választhatta volna, amihez oly könnyű lett volna nyakéket és kendőt találni. De ezzel a mohazöld ruhával meggyűlt a baja… A rózsás kitűző túl soknak tűnt, a vékony arany nyaklánc túl kevésnek, a masnit pedig a kora miatt vetette el, aggódott, hogy a végén még azt hinnék, elsőbálozónak képzeli magát. Ennél a gondolatnál egy pillanatra elkalandozott, mosolyogva emlékezett egykori önmagára, ahogy hosszú, dús szőke haja kendőként borította be a hátát, édesanyja legnagyobb megnyugvására, hiszen így legalább eltakarta a hátul mélyen kivágott báli ruha bűnre csábító szabását. A hosszú hajzuhatag idővel aztán egyre rövidebb lett, az aranyszőke szín megfakult, a 80. születésnapján pedig úgy döntött, hogy tulajdonképpen fiatalítja a hófehér szín, ezért egy jófajta vörösbort odaajándékozva elbúcsúzott a fodrászától és a hajfestés mindenféle fajtájától… Azonban valójában azon a napon sokkal több mindentől búcsúzott. A fodrász után a péktől, a piaci kofáktól, a sarki szabótól, ahol utoljára még megjavíttatta a párizsi ballonkabátját, a trafikostól, a postástól és fájó szívvel a szomszédoktól is.

„Elutazik, elköltözik?” – kérdezték többen csodálkozva, hiszen az elmúlt években még csak a kerületet sem hagyta el. Esther pedig csak mosolyogva hümmögött, hogy régóta a tengerhez húz már a szíve… Itt az idő, el kell fogadni a változásokat, és bizony addig jó dönteni, amíg saját maga megteheti az ember. A ház is üresnek tűnt Klaus nélkül, a kert gondozását sem bírta már… „Jobb lesz ez így” – ismételgette a kérdezőknek, és otthon, ha senki sem látta, magának is, félhangosan… hogy így űzze el a bizonytalanság utolsó marcangoló gondolatát is.

Hétfő reggelre várta a teherautót, no nem olyan nagyot, csak egy kisebb furgonfélét, amibe a bőröndök mellé befért még a két fotel, a komód , a teáskészlet és vagy egytucatnyi könyv a legkedvesebb olvasmányok közül. Szíve szerint a hitvesi ágyat is vitte volna, de szinte hallotta, amikor a szerinte jogos kérdésénél a telefonban megmosolyogták. „A legmodernebb ágyakkal vagyunk felszerelve, és csak a helyet foglalná el egy ekkora bútor a szép, de nem túl nagy szobákban.”

Így az ágyat, sok más ingósággal együtt az új lakóknak hagyta, a kerti szerszámoknak a postás legény örült, a több száz regénynek és tudományos írásnak a hamburgi könyvtár, a fazekaknak pedig a szomszédasszonya. Mert minek fazék az embernek, ugye, ha teljes ellátásban részesül. Milyen jó, hogy nem kell ezentúl a másnapi menün törnie a fejét, nincs többé sorban állás, a boltból hazafelé cipekedés, mosogatás… – mormolta, miközben arra gondolt, hogy mennyire szereti a másnapi menün törni a fejét, és hogy sosem zavarta a mosogatás…

Na ne nyavalyogj, Esther – dorgálta meg önmagát. – Csuda jó dolgod lesz, most kezdődik csak az aranykor igazán…

Vasárnap este kinyitott egy kiváló, még a férjétől kapott, évek óta kincsként őrzött konyakot, és jóízűen elszopogatott egy pohárkával. Éjfél előtt néhány perccel kiásott még két tő rózsát, és óvatosan betekerte egy vizes rongyba a gyökerüket. Eloltotta a kandalló már éppen csak pislákoló parazsát, hálóinget öltött magára, és mielőtt aludni tért volna, még egyszer végigjárta a közel negyven éve szeretett ház minden zugát.

Könny csillogott a szemében, ahogy elmesélte nekem, amint másnap reggel nyolckor megérkezett a furgon: két izmos fiatalember egy negyedóra alatt mindent bepakolt, csak Esther tiltakozott a segítség ellen. Ne tévessze meg őket az úti cél, nem olyan öreg ő, jó erőben és jó egészségben van – hangsúlyozta, miközben felpattant a hátsó ülésre a bőröndök mellé.

Dél körül érkeztek meg Rügen szigetére, a „Négy Évszak’’-hoz címzett idősek otthonába.

Ennek már több mint öt esztendeje volt az első találkozásunkkor, Esther időközben megünnepelte a 85-ik születésnapját is, akarva-akaratlanul élete legnagyobb partijával, hiszen az otthon kínosan ügyelt arra, hogy az első osztályú vendégei első osztályú szolgáltatásban részesüljenek. Legalábbis a kerek és félkerek születésnapokon, amikor is a helyi újság fotósa kiszaladt néhány boldog pillanatkép erejéig, hogy Rügen minden lakosa számára megörökítse, avagy egy lehetséges jövőképként meglebegtesse a meghitt és vidám nyugdíjaslét csábító lehetőségeit.

Esther A kategóriás lakónak számított, hiszen hamburgi házukat eladva vagy huszonöt évre biztosította az ellátását az idősek otthonában. És bár szerencsére a legjobb egészségnek örvendett, nem tartotta valószínűnek, hogy a százötödik születésnapját is itt ünnepeli majd.

Már az első beszélgetésünknél megtudtam, hogy a férje halála után teljesen egyedül maradt, gyermektelen házaspár lévén, legjobb barátnője pedig már évekkel korábban eltávozott, nem volt se kutyája, se macskája. Azaz egy kandúr néhány éven át rendszeresen visszatérő, kósza vendég volt a kertben, de aztán vagy hűtlenül egy másik szomszédhoz szegődött, vagy szerelemből lépett meg, de az is lehet, hogy az Esther szerint érthetetlen sebességgel cikázó kukásautó áldozata lett. Mindenesetre egyik napról a másikra eltűnt, ami persze nagyon megviselte a már akkor sem fiatal félig-meddig gazdáját. No persze, ha a kandúr netán még életben lett volna, akkor sem valószínű, hogy őt illette volna meg a ház eladásából származó tekintélyes jövedelem…

Így aztán jobb örökös híján, a Négy Évszakra esett a választása, előtte sem tagadva a megnyugtató érzést, hogy így legalább élete végéig gondoskodnak róla úgy, hogy közben nem lesz senki terhére.

Látom magam előtt a májusi délutánt, amikor ijedten nézett az órájára: az már majdnem hármat mutatott, ez a kőbe vésett időpont egyébként a későbbi találkozásainknál is fontos szerepet játszott. A folyosóról behallatszott a zsúr-kocsik csörömpölése, azok a lakók, akik átmeneti vagy éppen tartós gyengélkedés miatt nem tudták elhagyni az ágyukat, szobaszervizben részesültek. Így a kulcslyukon keresztül most is belopózott a friss almás pite illata.

– Louisa néni, ne tessék türelmetlenkedni, az ebédlőben már terített asztal várja – dörgedezte az egyik ápoló, és Esther pontosan látta maga előtt a jól ismert jelenetet, ahogy az éhezéstől rettegő, egyébként igen jó súlyban lévő, srégen szemközti szomszédja próbálja elcsenni a tálcáról a fekvőbetegeknek járó süteményt.

Halk, de határozott csilingelés jelezte a pontos időt, elérkezett a három óra, azaz a kávé és sütemény ideje, de ami még ennél is sokkal izgatóbban hatott a lakókra, elérkezett az ideje az újak bemutatásának. No nem mintha oly gyakorta változott volna a névsor az otthonban, de a szomorú távozásokkal ellentétben, az érkezéseket azért valamelyest tervezni lehetett.

Ráadásul a vezetőség sem csinált titkot belőle, hogy hamarosan friss szellő suhan át a Négy Évszakon, már napokkal korábban szárnyra kapott a hír, hogy május első hetében három új lakóval gazdagodnak majd. Ez már önmagában is izgalomba hozta a régieket, hát még amikor kiderült, hogy ezúttal egy úr is csatlakozik a hölgyekhez, megindult a zsibongás az Ahornallee 5.-ben, mintha csak egy leányiskolába eresztettek volna be váratlanul egy fiú diákot.

Esther néhány perc késéssel toppant be az ebédlőbe, halkan, észrevétlenül próbálta elérni a székét, nem akart zavarni, hiszen Herr Voss, az intézet igazgatója éppen azon ügyködött, hogy bemutassa „gyermekeinek” az első újonnan érkezőt.

Martha hetvenkilenc esztendős volt, amit hitetlenül konstatált a nézőközönség, ugyanis a feltűnő eleganciával öltözött, szépen sminkelt, nagyon ápolt hölgy talán ha hatvannak látszott. Esthert saját bevallása szerint egy pillanatra megérintette a féltékenység lehelete, de aztán megmosolyogta a furcsa érzést. Valahogy úgy vélte, hogy ebben a korban már nem illik a női szépségre féltékenynek lenni, főleg akkor nem, ha a konkurencia is közel annyi idős, mint ő maga. De Martha nemcsak szoborszerű szépségével hozta zavarba a körülötte levőket, szellemi fittsége és mozgékonysága is meghazudtolta a korát. Az utóbbi kettőre akkor lettek figyelmesek, amikor vidám, energiával telt hangon pár szóban mesélt magáról – mindezt állva, lezseren az ebédlő ajtófélfájának támaszkodva, minden egyéb statikus segítség nélkül.

Arra, hogy nem volt szüksége botra, járókeretre, netán tolószékre, egy időben Esther is nagyon büszke volt, de aztán idővel a büszkeség hálává szelídült, hiszen társait elnézve inkább csak szerencsésnek érezte magát.

No persze, azért megtett minden tőle telhetőt, naponta lesétált a tengerpartra, és a kevésbé vad szélű nyári napokon még nyolcvanöt évesen is leúszta a maga ezer méterét.

De Martha élettel teli, sudár alakját elnézve hirtelen olyan lustán kevésnek tűnt ez az ezer méter. Az előbb még kifejezetten csinosnak érezte magát a szabónál készíttetett mohazöld ruhájában, de az újonnan érkezett valódi szőrmemellénye olyan tökéletesen keretezte be a viselője térdig érő, galambszürke szövetruháját, hogy nem lehetett nem csodálni.

Esther meggyónta nekem, hogy mindig is azon nők közé tartozott, akik nyilvánosan elítélték, mi több, megvetették az igazi szőrme viseletét, szívük mélyén azonban, titokban egy életen át vágytak rá. Ezen a délutánon eszébe jutott egykori hamburgi szomszédasszonya, aki telente minden egyes alkalommal megvédte nyúlszőrme kucsmáját, miszerint ha ebédre olyan jóízűen megeszik a nyuszikát, akkor miért kellene pazarolva a bundáját félredobni. Volt benne valami…

De Esther nem evett nyulat, disznót sem… marhát nagy ritkán, és szárnyast is csak egy keveset. Bár az utóbbi hármat nem mindig lehetett az otthonban megkülönböztetni. A lakók nagy része szerint borzasztóan főztek a Négy Évszakban, de Esther szerint a vénasszonyok többsége csak a saját tűzhelyét gyászolta, és mivel sosem lehetett letesztelni, a leleplezés félelme nélkül dicsekedhettek főzési tudományukkal, könnyedén el lehetett hitetni mindenkivel, hogy ebben az idősek otthonában kizárólag csak mesterszakácsok laknak.

De ő nem panaszkodott, tulajdonképpen sosem tartozott az elégedetlenkedők közé. Most ugyan egy pillanatra ő maga is szeretett volna egy ilyen finom szőrmemellényt és egy ilyen Martha-féle szőke frizurát, a szép, visszafogott sminkről nem is beszélve. Bosszantotta, hogy ő nem értett az arc effajta kikészítéséhez. Ha nagy ritkán rúzshoz vagy pirosítóhoz nyúlt, azonnal cirkuszi bohócnak érezte magát. Persze a férje, Klaus szerint úgyis smink nélkül, természetesen volt a legszebb, de melyik nő ne vágyna arra, hogy apró trükkökkel még vonzóbbá tegye magát, legalábbis különleges alkalmakkor. Hiszen aki egyszer húszévesen nő volt, az (ha megérte) hatvan esztendő múlva is az maradt.

Martha betöltötte a teret, és ahogy Esther is mesélte, nehéz lett volna elképzelni, hogy érkezzen valaki, aki még nagyobb figyelemnek örvend majd. De jó tíz perc elteltével újra kinyílt a szárnyas ajtó, és egy hófehér hajú, világítóan kék szemű idős úr, az apám gurult be tolószéken. Pontosabban kerekesszéken, hiszen senki sem tolta, izmos karjaival maga irányította a szerkezetet. Még egyszer hátrafordult a sofőrhöz, intett neki, és a mozdulatban egyszerre volt jelen a mehet és a köszönöm. Esther szavai szerint határozott volt, hűvös és kimért, de azért még éppen illemtudó. No persze az is lehet, hogy ő is, sokakhoz hasonlóan, csak haragudott a világra, amiért most itt van, amiért mostantól itt kell lennie, amiért elárulva őt ezt az otthont találtuk a legjobb megoldásnak. A teremben ücsörgő asszonyok többsége le sem tudta venni a szemét az apámról, akinek nehéz volt első pillantásra megsaccolni a korát. Ha csak a szemét és a dús haját szemlélnék, aligha lehetne több hetvennél, de a tény, hogy nem a saját lábán érkezett, valahogy mégis idősebbé tette. Mert az, hogy beteg, szinte kizártnak tűnt számukra, a naptól barnára cserzett bőre, szép fogai és az izmos felsőtestének vonalát nem titkoló szűk, szürke garbó erőt sugároztak. Mintha egy nyugdíjas hajóskapitány érkezett volna az ebédlőbe, egy szép, magas ember, akiért egykor bomlottak a nők, akiért most is sokan bomlanának – sokakkal együtt valószínűleg Martha is, aki érdeklődve mustrálta a vele szinte egyszerre érkezőt.

– Nem, nem… nem lehet túl idős – susmogtak az asszonyok. – A lába talán egy hajósbalesetben sérült meg…

Azonnal sutyorogni kezdtek az asszonyok, igaz, az apám sem siette el a bemutatkozást, időt engedve ezzel a lányoknak a találgatásokra.

– Szerintem 75 – hallatszott az egyik sarokból.

– Legfeljebb 80 – vélekedett egy másik lakó.

– Olyan gyönyörű – vihogott egy vörös hölgy. – Mi lehet a neve? Talán Peter, Thomas…

– Nem, nem, nekem olyan dieteres. – Ment tovább a duruzsolás.

– Zoltán, Zoltánnak hívják, és 86 éves – suttogta Esther alig hallhatóan, remegő hangon, attól félve, hogy szívének felgyorsult dobogása mindenki számára érezhető.

És valóban, Esther már a második teázásunknál megosztotta velem, hogy pár másodperccel később az igazgató is megismételte apám furcsa, egzotikus hangzású nevét, hozzátéve, hogy Zoltán úr a szépséges Magyarországon nőtt fel, a Balaton partján, de már sok-sok évtizede a német társadalom megbecsült tagja, nemzetközi hírű művész, és nagy örömükre, ettől a naptól szeretett otthonuk lakója.

Apám érkezésekor végigpásztázott a tekintetével az időközben szellőztetésre megérett helyiségen, komoran, mintegy vizsgálódva, igazságosan mindenkinél két másodpercet időzve. Csak Esthernél állt meg egy kicsit, csak nála lett a kettőből három pillanat, de aztán a tekintet újra az igazgatóhoz érkezett, aki felé a fejével ridegen biccentett egyet. Egy mozdulattal igazolta az elhangzottakat, és mintha talán a maga módján meg is köszönte volna a bemutatást. De ő maga egy szót sem szólt, határozottan egy üres asztalhoz görgette a székét, és a termoszból kávét öntve magának, az odakészített süteményekből jóízűen uzsonnázni kezdett. Esther némán figyelte az étkező túlsó végéből, de lakótársaival ellentétben ő nem egy sármos, idős urat látott, hanem egy tizennyolc éves suhancot, egy, a németet bájos, sváb dialektusban törő, barna hajú srácot, aki barátaihoz hasonlóan, lelkes kíváncsisággal várta a német lányokkal teli kirándulóbuszt és a csinosabbnál csinosabb szőke lányokat, akiket Hamburgból küldtek a szüleik egy kis balatoni nyaraltatásra. Esther látta maga előtt, amint csicseregve szállingóznak lefelé a felforrósodott járgányról, ami, csakúgy, mint a sofőrje, hálásan várta a közel huszonnégy órás út utáni pihenést.

De a fiataloknak mintha meg sem kottyant volna az utazás, türelmetlenül lesték az őket fogadó családokat, hogy ki hova kerül, milyen embereknél tölthetik majd el a balatoni három hetet.

Hosszú időt igényelt a szervezés, az igazgató mindent bevetett (a tanári kar és a diákok valójában sosem tudták meg, hogy miért volt számára ennyire fontos), hogy a politikai konfliktus ellenére létrejöhessen egy nyugatnémet gimnázium és a kommunista magyar iskola között a kapcsolat, de az is lehet, hogy rejtélyes okokból a magyar vezetőség várt valamit ettől a találkozástól. Hónapokba telt a tervezés, olykor bürokratikus akadályokba ütközött a kis-és a nagyváros közt a levelezés, de a végén sikerrel járt a pedagógiai kezdeményezés. Próbáltak hasonló korú lányokat nevelő családokat keresni, természetesen a német nyelvet valamelyest birtoklókat, hiszen annak, hogy a külföldi vendégek ismerjék a magyart, igen csekély volt az esélye. Csak a Kapros Zsuzsiék ugrottak vissza az utolsó pillanatban, Zsuzsika anyja tbc-vel kórházba került, az apjának pedig épp elég nagy kihívást jelentett a három gyereket heteken át egyedül ellátnia. A nem várt helyzetből adódóan nagyzolós cserenyaraltatásra még csak gondolni sem merhettek. A huszonegy lányt így azonban csak húsz család várta, s bár a Szegedi Editék felajánlották, hogy két diákot vesznek magukhoz, a pedagógusoknak nemigen tetszett a kényszermegoldás, attól féltek, hogy akkor a hamburgi lányok majd egymással fecsegnek folyamatosan, megfeledkezve a valódi célról: a német-magyar baráti kapcsolatok ápolásáról. A patthelyzetet nagyapánkat mentették meg, akiknek ugyan csak egy fiuk volt, az is egy évvel idősebb a lányoknál, viszont elég jól beszélte a német nyelvet, és mivel amúgy is tisztességes család hírében álltak, az iskola hamar elfogadta a felajánlást. A lányok azonnal vihogásba fulladó sutyorgásba kezdtek, egyiküknek sem lett volna ellenére a szép arcú, kék szemű fiúékhoz kerülni, többen önkéntesen nyújtogatták a kezüket, de az osztályfőnök, Frau Gröger nem engedte ki a kezéből az irányítást. Már hetekkel azelőtt pontosan megtervezték, hogy ki melyik családhoz kerül.

– A Kaprosék léptek vissza, tehát az a lány megy a Péterffyékhez, aki nekik jutott volna. Ott van a listán, feketén-fehéren, nem kell itt jelentkezgetni – csitította a tanárnő az izgatott ifjú hölgyeket.

Esther megborzongott, ahogy elnézte a süteményét majszoló öregurat. Saját bevallása szerint nem rossz borzongás volt ez, hanem amolyan furcsa, múltat idéző: a mozdulatot, amikor először nyújtotta a kezét apámnak. Megbabonázták apám valószerűtlenül kék szemei. Pedig akkor már volt otthon egy udvarlója, Heiko, a patikus fia, aki maga is gyógyszerésznek tanult. Már hónapok óta randevúztak, persze leginkább csak társaságban, olykor nagyokat sétálva, egy-egy mozit felkeresve. Vonzódtak egymáshoz, de a testiség minden örömét józanul későbbre tartogatták. Heiko nemcsak a gyógyszertári porokkal bánt remekül, hanem a szavakkal is, amelyeket költőien egybefűzve nemegyszer levél formájában juttatott el Estherhez. Teljes tudatában volt szavai hatalmának, így bár nem rajongott a gondolatért, hogy választottja hetekre magára hagyja: semmi kétsége nem volt afelől, hogy soraival még az akadozó postai szolgáltatás ellenére is frissen tudja tartani szerelmüket. Így aztán érthető módon annál nagyobb volt a megdöbbenése, amikor barátnőjétől visszaérkezése előtt néhány nappal levelet kapott, miszerint Esther borzasztóan sajnálja, de szeretné megszakítani szerelmi kapcsolatukat, és az elkövetkezendő időben a tanulásra kívánja fordítani minden szabadidejét, tisztelettel és köszönettel búcsút vesz Heikótól, remélve, hogy az nem bánja, ha továbbra is náluk vásárolják meg a különböző nyavalyaűző orvosságokat. S bár Heiko nagyon is bánta, nem engedhette meg magának, hogy ezt ki is mutassa, hiszen szűkös időket élvén, szüksége volt a családjának minden fizető kuncsaftra.

De Esther tudta, hogy akkor ott jól döntött, helyesebben nem is igen volt választási lehetősége, hiszen villámként csapott bele az érzés, amivel apám, Zoltán oly sok éven át magához kötötte. Élete talán egyik legszebb nyarát töltötte Füreden, a háború után újjászületett Péterffy-villában.

De anno, találkozásuk első pillanatában még nem sejtette, hogy mekkora változást hoz az életébe ez a forró, balatoni nyár. Zavarában alig mert megszólalni, miközben átautóztak a kikötőből a mindössze négy utcával arrébb álló házig. Nagyszüleim villája a két emeletével és a hosszan elnyúló toronyszobájával kimagaslott a szomszédos épületek közül, pedig azok is csinos nyaralók voltak, láthatóan módos családok tulajdonai. Apám is sokat mesélt erről a házról, de valahogy csak Esther szavai után éreztem először a sokszor emlegetett, nagyanyám által viasszal rendszeresen felkent hajópadló illatát. Kínos rend és tisztaság uralkodott a hallban és az átlagosnál jóval nagyobb nappaliban is. Esther nem értette, hogy Frau Gröger miért hívta fel a figyelmüket arra, hogy az őket váró családok valószínűleg szerényebb körülmények között élnek, mint ahogy azt a háborút lassan feledő nyugatnémet polgári famíliák megszokhatták. Hamburgban is akadt mit feledni, hiszen a bombázásokban porrá rombolt várost sok verejtékkel tudták csak újraépíteni. De az ötvenes évek elejére sok családban helyreállt a rend, visszakúsztak a fegyelmezett, szorgalmas és többé-kevésbé békés hétköznapok. Egy elit leányiskola tanulói pedig amúgy sem nyújthattak hiteles képet az átlagpolgárok életéről.

Mint ahogy a Péterffy-villa lakói sem az átlagemberek életét élték: Zoltán apja, a nagyapám sikeres borász volt, nagy szőlőkkel és egy tucatnyi alkalmazottal. Szorgalmas, jómódú sváb családként nagy köztiszteletnek örvendtek, Máriát, a nagyanyámat fiatalasszony korában sokan irigyelték, amiért ilyen jó partira tett szert a Józseffel, akit egyébként az anyjáék, a dédszüleim halálukig kitartóan csak Josephnek szólítottak, feltétel nélkül hűséget mutatva a gyökereikkel szemben.

No persze Jóska sem szégyenkezett a felesége miatt, Marika szépségét még a tó túlpartján is emlegették, dús szőke haja és smaragdzöld szeme sokakat megbolondított. A szervezők szívük szerint eltiltották volna az Anna-bálról, mert hogy valaki harmadjára vigye el a koronát, nem tett jót a rendezvénynek. De szerencsére Marika szülei, dédanyámék megoldották a kényelmetlen helyzetet, hiszen azzal, hogy férjhez adták a lányukat, egyben ki is zárták a nagy nyári balatoni szépségversenyből. Zoltán jellemben az apjára, szépségében az anyjára, a nagyanyámra ütött, veszélyes keveréke lett egy fiatalembernek, aki megszokta, hogy egy kis kitartással és sármmal különösen a hölgyeknél szinte mindent elérhet.

A tanulással sosem akadtak gondjai, apja, s főleg dédszüleim révén jól beszélt németül, és talán a kétnyelvűsége miatt a gimnáziumban csak úgy ragadt rá az orosz és a francia nyelv. Az utolsó év várt már rá csak a líceumban, hogy a nagyszüleim vágya szerint majd Bécsben folytassa a tanulmányait, orvosként vagy éppen építészként… Az esze és a tehetsége szerint bármerre mehetett volna, de a szíve leginkább a Balatonhoz húzta. A nagyapám, Péterffy Jóska, sok apával ellentétben nem a családi vállalkozásba akarta behúzni egy szem fiát, legalábbis még most nem, az ifjú éveiben. Menjen csak, tanuljon, lásson világot – hajtogatta a nagyanyám, Marika legnagyobb bánatára, akinek ilyenkor összeszorult a szíve, már előre rettegve szeretett fia hiányától.

Estherben a sok évvel későbbi találkozásánál számtalan emlék idéződött fel: látta maga előtt a nagyanyámat, a magyar asszonyt, aki az akkori ötven évével már egy idősödő szépségnek tűnt számára. Önkéntelenül is elmosolyodott a kor relativitásán, hiszen ő maga negyvenesztendősen találkozott Klausszal, és valójában csak aztán kezdte el élni a férjes asszonyok életét. Nem volt olyan teázásunk, amikor ne mesélt volna Klausról: nap mint nap hiányzott neki a férje, így ma már jól értette nagyanyám, Marika akkori félelmeit is, a rettegést attól, hogy elveszítünk valakit, akinek az ottléte feltétele a mindennapi túlélésünknek. De anyja vigasztalására az apám azt a nyarat még mindenképp Füreden akarta tölteni, és bár hölgytársaságban sosem szűkölködött, a szőkeségében anyjára hasonlító, nagy szemű, csinos, nyurga német lány különösen felkeltette az érdeklődését.

A vendég a toronyszobát kapta: kecses csigalépcső vezetett fel a parányi helyiségbe, ami jó női ízlés finom hozzáértésével volt berendezve. Esthert odafent semmi sem emlékeztette a lenti nappali sötét, nehéz mahagónibútoraira. A pasztellzöld, csíkos tapéta kedvesen körbeölelte a fehérre mázolt fenyőbútorokat, egy ágy, egy fésülködőasztal, ami egyébként sok évvel később anyám hálószobájában lelt új otthonra, és egy asztalos által méretre szabott keskeny ruhásszekrény tette ki a bútorzatot.

– Nos, ez lenne az – mutatott körbe Marika anyai kedvességgel, és bár ő maga csak szerény német szókinccsel rendelkezett, remekül megértették egymást a diáklánnyal az elkövetkezendő három hétben. Apám, Zoltán megjátszott könnyedséggel cipelte utánuk a bőröndöt, hogy ezzel is jó benyomást keltsen a váratlanul betoppant, igencsak vonzó fiatal vendégben…

Esther még egy darabig kortyolgatta a hűlni nem akaró teáját, de aztán mit sem törődve szomszédja sértődött pillantásával, köszönés nélkül felállt, és a szobájába sietett.

Túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy bárkivel is felszínes csevegésbe kezdjen, a süteményből pedig egy falat sem ment le a torkán. Még a cipőjéből sem bújt ki, csak odatolta a bordó bársonnyal bevont fotelt az ablakhoz. Egyrészt megnyugtatta a párkányon monotonon kopogó esőcseppek tánca, másrészt átfázott végtagjai sóváran vágyakoztak az ablak melletti fűtőtest melegére.

2. fejezet

Esther mellett Magda is meghatározó szereplője lett ennek a nyárnak, tulajdonképpen véletlenül keveredtünk szóba egymással, amikor a Négy Évszak ebédlőjében már vagy egy jó félórája hiába vártam Estherre, aki, mint kiderült, megfeledkezve a találkánkról az apámmal, tett egy sétát a parton. Ő még csak pár hete lakott az otthonban, ahová saját akarata ellenére, apámmal egy napon érkezett. Nehezen indult az első beszélgetésünk, zárkózottságán a kislányomról, Veronkáról mutatott fényképekkel tudtam enyhíteni, először inkább ő kérdezett, de a második fekete tea után már ő mesélt. A saját szavait az én gondolataim szőtték tovább, majd lassan összeállt a kép, hogy miként vezetett az ő útja is a Négy Évszakba.

Holger Müller türelmetlenül várt az anyósára.

– Hogy ennek az öregasszonynak mindig késnie kell – sziszegte, miközben idegesen újra és újra az óráját leste.

Lotte, a felesége tűzpiros arccal hallgatta a szavait, bízva abban, hogy az ügyvéd annyira elmerülten böngészik a komputerében, hogy nem hallja meg az elhangzottakat.

Pedig hallott az mindent, de amíg az óradíját pontosan fizették, nem különösebben érdekelte, hogy min zsörtölődnek a megbízói. Felőle akár két órát is késhet az öreglány, könnyen jött pénz… Miközben még a jövő hetét is megtervezheti.

Lotte feszélyezve érezte magát, és nem csupán férje otrombasága miatt: az egész helyzettől idegenkedett. Még most sem értette pontosan, hogy miért is kell itt ülniük, ebben a hivatalos közegben, egy ügyvédi irodában.

Hiszen otthon anyukával átbeszéltek már mindent: hogy neki is jobb lesz, ha átköltözik a kert végében álló (Holger szerint kitűnően fűthető) házikóba, miközben ők, az időközben ötvenen túli fiatalok végre egyedül vehetik birtokba a nagy házat. Hiszen így nem kell majd lépcsőznie sem, és a konyhakert is ott lesz az aprócska ablaka alatt.

Anyuka mindenbe belement, neki csak az volt a fontos, hogy a lánya közelében maradhasson. S bár a vejét sosem szívelte, be kellett látnia, hogy sokszor jóval praktikusabban és életrevalóbban gondolkozott, mint ő maga. Végül is egymagának elég az a kis házikó, van benne víz és áram is. Egy főzősarok meg kézmosó. Fürödni meg átjárhat majd a nagy házba, ígérte meg nagylelkűen Holger, csakúgy, mint a szoba kifestését, amit azonban a közelgő tél miatt inkább tavaszra javasolt.

Csak azt nem értette anyuka, hogy miért kell mindezt mielőbb sürgősen írásba foglalni, a házat már most a fiatalokra íratni. Hiszen érzése szerint pár évnél többet már úgysem fog itt, a földön vendégeskedni, halála után pedig úgyis mindent a lányáék örökölnek majd.

De Lotte meggyőzte (akit pedig Holger győzött meg), hogy mindez csak formalitás, a rend kedvéért, no meg állítólag a könyvelőjük is megsúgta, hogy ez így anyagilag sokkal kedvezőbb, mintha egy örökség után kellene illetéket fizetniük, és hát ugye anyuka csak nem akarja, hogy távozásakor rögtön adósságba sodorja egy szem gyermekét… Anyuka természetesen nem akarta, de az adósságot valójában akkor sem értette, hiszen a közel hatszázezer eurót érő házból sok mindenre futja majd, a modern, tetőteraszos, új építésű lakásra is, amiről a veje már oly régen álmodozott.

Lotte olykor csitította férje türelmetlen álmodozását: hogy jó lesz az a lakás még tíz év múlva is, addig pedig élvezzék a gyönyörű kertet és az örömöt, hogy velük van még idős édesanyja.

De Holger nem élvezte a kertet: utálta az ősszel lehulló leveleket, és irtózott a fűnyírástól is. Az anyósának pedig már huszonöt évvel azelőtt sem örült, és ez Lőtte nagy bánatára nem változott az idő múlásával sem…

Magda halk kopogás után pironkodva lépett be az irodába, vejével ellentétben ünnepi ruhát öltött, a finom, orgonalila gyapjúszoknyához egy hófehér blúzt választott, ami még sápadtabbá tette egyébként is halovány arcát. A lánya felpattant hozzá, kedvesen megdorgálta, hogy bizony ilyen fontos hivatalos ügynél nem illik elkésni, és bár az ügyvédben egy pillanatra az is felmerült, hogy igazán elugorhattak volna autóval a láthatóan nehezen mozgó idős hölgyért, megint csak nem szólt semmit: nem az ő dolga, még a végén rá fognak haragudni. Pedig Lotte valóban megkérte Holgert, hogy munka után hozzák el otthonról anyukát, az időbe is belefért volna, hiszen kocsival mindössze egy jó tíz percre laktak innét. De Holger idegesen csak azt hajtogatta, hogy ő nem taxisofőr, és különben is csak jót tesz Magdának egy kis séta a friss levegőn. Addig örüljön, amíg még tud egyedül mozogni – fűzte hozzá gúnyosan, egy újabb aprócska kést szúrva ezzel felesége már amúgy is megsebzett szívébe.

De anyuka most végre ott volt, aprón, törékenyen, az orgonalila gyapjúszoknyában és a hófehér blúzban. Zavartan keresgélt a krokodilbőr nyomatú ridiküljében a tolla után, mert az, hogy egy idegen eszközzel írjon alá bármilyen dokumentumot, szóba sem jöhetett nála.

– Mindent átolvasott, mindennel egyetért? – szegezte neki az ügyvéd úr a kérdést, miközben az orra alá tolt egy, vagy tíz lapból álló papírköteget.

Azt, hogy Magda most először látja a szerződést, nem tudhatta, mint ahogy azt sem, hogy az idős asszonynak esze ágában sem volt az eladással egy időben lemondani a haszonélvezeti jogáról is.

Magda meghökkent a nem várt papírhalmon, kérdőn a lányára nézett, de az zavartan kerülte a pillantását, mint ahogy a férjéét is, aki anyósát szokatlanul kedvesen figyelmeztette, hogy minden perc sok pénzbe kerül, főleg, hogy otthon már úgyis a legapróbb részletekbe menően átbeszéltek mindent.

Ez Magdát is hamar belátásra bírta, világéletében spórolós asszonyként pedig semmiképpen sem szerette volna, hogy miatta dobjanak ki feleslegesen akár csak egy centet is ügyvédi óradíjra.

Minden aláírt, lassan, remegő kézzel, de mindent.

Holger már aznap délután megkezdte anyuka átköltöztetését, Lotténak éppen csak arra volt ideje, hogy nagyjából kitakarítson. A festést közös megegyezéssel tavaszra halasztották, Holger szíve szerint fűtésszerelőt sem hívott volna, de a felesége ragaszkodott hozzá, hiszen már október vége felé jártak, hidegek lettek az éjszakák, és a kis ház szobája sehogy sem akart igazán felmelegedni.

A szaki csak úgy hümmögött, hogy ugyan megpróbál valamit a radiátor szelepén állítani, de garantálni semmit nem tud… Hisz ez valójában csak egy kis kert végi nyári lak, nem a zord téli éjszakáknak való.

Lotte kényelmetlenül érezte magát, és magyarázkodva hozzáfűzte, hogy természetesen szükség esetén egy elektromos melegítőt is bekapcsolnak majd, Holger csak nyelt egy nagyot, nem szólt semmit, csak már amikor újra maguk maradtak.

Akkor viszont a nejének rontott, hogy megbolondult-e, amiért ilyen felelőtlenül ígérget… Hiszen a jelek szerint fogalma sincs arról, micsoda áramzabáló egy ilyen fűtőmasina. Ha pedig ennyire félti a már szerinte amúgy is egyre szenilisedő anyja egészségét, miért nem adják be egy minden komforttal, radiátorral és orvosokkal ellátott nyugdíjasotthonba…?

Lotte könnyes szemmel, dühösen, életében talán először ellenkezett a férjével, amikor ezt felelte: „Hallgass, és soha többé ne merd ezt mondani!”

És Holger, ravasz ember lévén, soha többé nem mondta ezt.

Lassan elmúlt az ősz, megérkezett a november, majd december elején leesett a karácsonyt váró első hó is. Holger nagylelkűségét bizonygatva, tüntetőleg végül beállított Magda szobájába egy villanyradiátort, mert a fűtőtest mindent beleadva sem tudta tizenöt foknál melegebbre lehelni a nyári lakot.

Azt azonban már senki nem várhatta el tőle, hogy ezernyi dolga mellett naponta még az anyósa ajtaja előtt eltakarítsa a havat is, s bár Lotténak a kérésre magától értetődően rábólintott, valahogy mindig elmaradt a lapátolás és a csúszás elleni só hintése.

Így aztán előbb-utóbb szinte várható volt, hogy valaki elesik majd, főleg sötétben, merthogy nyári lak lévén a kert végébe már nem vezetett világítás. Pedig Magda vigyázott, leginkább úgy, hogy sötétedés után ki sem tette már a lábát, csak reménykedve várta, hogy lánya benéz majd hozzá munka után. Lotte jött is hozzá rendesen, kötelességtudóan, igaz, hogy csak lopva, fél órára, mert hatra már Holger is hazaért, keményen dolgozó férjként szerinte jogosan elvárva, hogy (az egyébként szintén keményen dolgozó) felesége finom meleg vacsorával várja. A nejétől származó kezdeményezést, miszerint olykor igazán anyuka is velük ehetne, hamar elvetette, de hogy ne tűnjön hideg, szívtelen embernek, megígérte, hogy a szentestét velük töltheti majd anyósa. Pontosabban a szent délutánt, mert nyolckor már jobbnál jobb filmek kezdődnek, amit érthető módon vendég nélkül szeretne élvezni a saját otthonában.

De Magda nem volt velük szenteste, mert csakúgy, mint a szent délutánt, a hamburgi Heidberg kórházban töltötte combnyak-és bordatöréssel, egy rossz lépésnek vagy inkább a jeges útnak köszönhetően. Amikor a műtéten már sikeresen túl volt, felmerült a hazaszállítás is, de mivel a 24 órás felügyeletet dolgozó ember lévén nem tudta a lánya vállalni, az tűnt a legjobb megoldásnak, ha pár hétig a kórházban marad. De a kórházból az új betegek érkezésekor ágyhiány miatt néhány nap után távoznia kellett, és átkerült a komplexum rehabilitációs épületébe.

Azt, hogy legalább az ünnepnapokra miért nem viszik haza az idős hölgyet, még az osztályos orvos sem értette, Lotte pedig csak bizonytalanul hallgatott, hiszen ő maga is csak a Holgerrel való hosszú beszélgetés után érezte úgy, hogy anyukának pár hétig itt lesz a legjobb, itt van a legnagyobb biztonságban… otthon a kis házban, egyedül, mozdulatlanul… Nyomasztó elképzelés…

Lotte szomorúan gondolt az első, édesanyja nélkül töltendő karácsonyra, másrészt viszont jó érzéssel töltötte el, hogy Holger szokatlanul kedves szavai aggódást sugalltak. Hitte, hinni akarta, hogy a férje valóban csak anyukát félti, és megenyhülve a sokévi apró feszültség után most végre valóban a javát akarja. Látogatni pedig így is tudták, ő maga mindennap eljött anyukához, december 26-án délután fél háromtól háromig pedig Holger is meglátogatta.

De mivel el kellett intéznie egy fontos telefont, nem ment le a hölgyekkel a kórházi büfébe, de azért udvariasan átemelte anyósát az ágyból a kerekesszékbe. Mi több, Magda biztonságáért aggódva még azt is megkérdezte, hogy zárhatóak-e a szobában a szekrények, de anyósa csak mosolyogva legyintett, hogy nem olyan hely ez… ráadásul tőle aztán igazán nincs mit ellopni.

Másnap reggelre elmúlt az ünnepi áhítat, Lotte és Holger is álmosan készülődött, a férfi még átlapozta a hajnalban bedobott újságot, asszonya pedig a listát írta össze a délutáni bevásárláshoz. Meglepődött, hogy Holger önkéntesen jelentkezett a délutáni bevásárlásra, hiszen máskor nagy ívben elkerülte az ilyen hétköznapi kötelezettségeket. Talán még egy utólagos karácsonyi ajándék ez a gesztus, ha már a fa alatt olyan visszafogottnak mutatkozott – gondolta Lotte, és még egyszer benézve a hűtőszekrénybe tovább jegyzetelt.

Holger a biztonság kedvéért (ahogy ő maga hangoztatta) még egyszer át akarta számolni, hogy pontosan menynyi pénz van a tárcájában. Először csak lassan, majd egyre idegesebben kutatott a kabátja zsebében, majd beszaladt a dolgozószobába, hogy az aktatáskáját is kiürítse.

– Ezt nem értem, hol lehet, nem találom az erszényemet… Hm, hm – hümmögött, és egy teátrális mozdulattal kisöpörte az egész gardróbot.

– Próbáld átgondolni, hogy hol használtad utoljára, hiszen nem is voltunk sehol az ünnepek alatt – nyugtatta a felesége.

– Benne volt az egész 13. havi fizetésem… – suttogta felajzottan a férfi, miközben az arcát a kezébe temette.

– Hiszen még tegnap reggel abból vettél ki egy tízest, hogy adjam majd oda a postásnak, borravalónak. Nézd csak, itt van, kikészítetted a kulcsok mellé… akkor még megvolt, aztán már csak anyukához mentünk, de a kávét a büfében az én tárcámból fizettem.

Holger lassan, szinte szomorúan emelte fel a fejét.

– Anyuka…

– Ezt te sem gondolod komolyan – felelte Lotte felháborodva.

Holger együttérzőn megfogta felesége két kezét, és mélyen a szemébe nézett.

– Természetesen ez csak egy feltevés, de jelen pillanatban semmi más magyarázatot nem találok. Ráadásul magad is tudod, hogy mennyire aggódott édesanyád mostanában az anyagiak miatt. Számtalan idős ember elveszti a pénzzel kapcsolatos realitást… akkor is rettegnek az elszegényedéstől, ha alapjában véve jól élnek, és semmiben sincs hiányuk. Talán meglátta anyuka a pénztárcát a kabátomból kikandikálva, amikor te meg én a folyosón a főorvossal beszéltünk… talán nem is szándékosan tette, talán abban a pillanatban az nem is ő volt, nem a mi Magdánk.

Lotte fülében idegenül csengtek ezek a szavak, még életében nem hallotta a férjétől az anyósát így emlegetni. De még ennél is jobban zavarta, hogy Holger az édesanyja tiszta elméjét vonja kétségbe, ennél talán még az is jobb lett volna, ha szimplán tolvajnak nevezi.

Bizarr volt az egész helyzet, szürreális, és bár Holger szerint ráért volna délután tisztázni a helyzetet, Lotte tudta, hogy az irodában egy percig nem tud majd figyelni a főnökére, ha a fejében ilyen gondolatok kavarognak. Ezért inkább alázatosan, sűrű elnézések közepette telefonon odaszólt, hogy késni fog, mert az édesanyját váratlanul és sürgősen meg kell látogatnia.

S bár az együttérző főnök természetesen egy egészségügyi vészhelyzetre gyanakodott, Lotte nem állított valótlant, és azonnal megkapta a késésre az engedélyt.

Magda meglepődött a váratlan, korai látogatáson. Épp a mellékhelyiségben tartózkodott, hosszú idő óta először egyedül is meg tudta tenni a pár lépést, amire igen büszke volt. Egyébként is gyorsan javult az állapota, fegyelmezetten betartott minden orvosi utasítást, a nővérkék is dicsérték, és mondogatták: „Látszik, hogy haza akar menni, azért ilyen szorgalmas.”

Épp kezet mosott, amikor hallotta, hogy egy halk, jelképes kopogás után (feleletre nem várva) nyílik az ajtó. Lotte és Holger lépett be, és szótlanul meredtek rá. Lőtte kérdőn, Holger pedig dorgáló együttérzést mutatva, mint amikor lelepleznek egy gyereket, aki ugyan csak részben tehet a tettéről, de azért a következményekkel számolnia kell.

Az asszonynak sejtelme sem volt, hogy mit akarhatnak tőle, talán korábban hazaviszik… Ez lett volna számára az egyetlen elfogadható magyarázat.

Holger törte meg a kínos csendet.

– Anyuka, tudjuk, hogy sok mindenen ment keresztül az elmúlt hetekben, és azt is, hogy bár oktalanul, de néha mindenféle buta aggodalmak gyötrik.

Lotte nem bírta elviselni a verbális, kínzó megaláztatást, és a férje szavába vágott, miközben kezével lefogta annak színpadiasan hadonászó karját.

– Anyukám, lehet, hogy a minap véletlen elvetted Holger pénztárcáját? Talán féltél, hogy kiesik a kabátjából, ezért a szekrényedbe tetted? – próbálta menteni a menthetőt.

Magda a kórházi hetekbe belefehéredett arca tűzvörös lett. Soha életében nem vádolták még meg lopással, és az, hogy ez a vád most a legközelebbi hozzátartozóitól érkezett, csak tovább rontott az amúgy is porig alázó helyzeten.

Sértett büszkeséggel tépte fel a szekrénye ajtaját, az igazságtalan rágalmazás ellen tiltakozva.

Lotte megkönnyebbülve látta a szépen egymásra hajtogatott pulóvereket, a neszesszert, a váltás pizsamát és a könyveket, amelyeket ő maga hozott be karácsony előtt.

– Látod? – szegezte oda férjének elégtételt követelve a kérdést. – Nincs itt – fűzte hozzá, de ekkor Holger már szemtelenül a fehérneműk között turkált, és onnan húzta elő diadalittasan a sötétbarna, kecskebőr pénztárcát.

– Anyuka – suttogta Lotte megsemmisülve, miközben megpróbálta védelmezve átölelni az édesanyját.

– De én nem vettem el, esküszöm. Tényleg nem! – nézett megértésért esedezve hol a lányára, hol a vejére.

Lotte meglepődött, amikor férje kedvesen a tenyerébe vette zavart anyósa napról napra aprócskább kezeit. Nem erre számított, azt hitte, Holger majd hőbörögni fog, kiabál, de legalábbis felháborodva megfenyegeti anyukát. De nem így történt.

A férfi együttérzőn, mélyen az idős asszony szemébe nézett, és azt mondta:

– Anyuka, mindenkivel előfordulhat az ilyesmi, egy hirtelen furcsa ötlet, amire pár perc múlva már nem is emlékszik…

Magda felháborodottan utasította vissza a vádaskodást, a szenilis öregasszony szerepe legalább annyira sértette, mint a tolvajé.

Azonban néhány órával később, amikor ebéd után a csendes pihenőnél a szobájában rászakadt a magány, ijedten harcolt a gondolattal, mi van, ha a vejének mégiscsak igaza van, és tényleg nem emlékszik a történtekre… Hiszen mi más magyarázat lenne arra, hogy az erszény a ruhái között lapult.

Magdát Holger minden igyekezete ellenére három nap múlva hazaengedték, az osztályos orvos szerint semmi nem indokolta, hogy tovább bent tartsák, és egy esetleg sokkal inkább rászoruló elől foglalja el az ágyat.

Otthon soha többet nem esett szó a történtekről, s bár Lottét és Magdát is nyomasztotta az eset, valahogy dobozba zárt tabu maradt közöttük a téma.

A január és a február is viszonylag csendesen telt el, a március is tovacsurgott az olvadó latyakkal. Magda csak nagy ritkán hagyta el a házikót, odabent lábadozott, békésen, türelmesen, szappanoperák és délutáni főzőműsorok közepette, a madárcsicsergést hozó tavaszt várva. De a tavasz nem akart sietni, lassan, kényelmesen ébredezett téli álmából: bár napról napra több napsütéssel kényeztette a világot, és utat engedett az első hóvirágoknak is, a csípős hideg még mindig megkeserítette a friss levegőre vágyók életét, és a fűtést sem lehetett lemondani még. Mi több, március végén újra fagyott, így nem csoda, hogy pár hetes kihagyás után Magdánál is újra bekapcsolták a villanyradiátort. Precíz teremtés lévén pontosan elolvasta a használati utasítást, hogy mekkora intenzitással és milyen hosszan forrósodhat a szerkezet, mitől kell távol tartani, és idejében megtanulta az aranyszabályt is, miszerint sosem szabad bekapcsolva hagyni, ha elmegy otthonról. Képes volt az utca végéből is visszamenni, ha eluralkodott rajta a bizonytalanság, hogy ellenőrizze a kapcsolót.

De az ördög nem aludt, és március 28-án bekövetkezett a rettegett baj: Magda tűzoltóautó vijjogására érkezett vissza a bevásárlásból. A piros autó vele egyszerre ért a ház elé, hogy megmenthesse a még menthetőt.

Szinte porig égett a nyári lak. Rövidzárlat a villanyradiátornál, ezt írták be a jegyzőkönyvbe. Annak, hogy esetleg valaki tett-e szándékosan valamit ezért a rövidzárlatért, már senki nem nézett utána. Lőtte csak azon csodálkozott, hogy az egyébként pénzre éhes férje ezúttal nem akart a biztosítóval perlekedni, nem akart vizsgálatot, így inkább lemondott a kártérítésről. „Nem ért az a viskó már semmit” – hajtogatta Holger, hozzáfűzve, hogy a Jóisten szeretheti anyukát, amiért még egy esélyt adott neki.

Azonban tanulniuk kell az esetből, Magda érdekében. .. Most már egyértelmű, hogy egy otthon a megoldás, ahol programok színesítik az anyósa életét, és ami még ennél is fontosabb, ügyelnek és vigyáznak rá. És ugyan van még egy apróságnak tűnő, de igencsak fontos érv a költözés mellett: anyukának porig égett a szobája, és be kell látniuk, hogy ha nem költözik be egy otthonba, nincs hol laknia.

Magda kétségbeesetten védekezett, hogy ez csak egy szerencsétlen véletlen lehetett, bárkivel megeshetett volna. De amikor veje nem enyhült, ő is bekeményített, és egyetlen barátnője, szomszédasszonya tanácsára, az aláírt szerződésre hivatkozott, miszerint élete végéig haszonélvezeti joga van a házra. Igen, a házra, méghozzá a 250 négyzetméteres nagy házra, nem csupán a leégett sufnira.

Holger sértett kimértséggel válaszolt, hogy bár ő szíve szerint elkerülte volna a jogi hivatkozásokat, de ha Magda így, akkor ő is így… és szívesen megmutatja a szerződést, amiben anyuka saját kezűleg írta alá, hogy nekik adja a házat, és lemond mindenfajta vele kapcsolatos jogáról. Az, hogy megpróbálták befogadni, az kizárólag a jó szívüknek köszönhető, de sajnos elérkezett a pillanat, amikor mindannyiuk érdekében lépniük kell.

De mielőtt anyuka további aggodalmakkal nehezítené a helyzetet, megnyugtatja, hogy egy csodálatos környezetet talált neki, ahol a szép özvegyi nyugdíja ellenében még számtalan szép élmény vár rá. És bizony nem ártana, ha megbecsülné a szerencséjét, hiszen az egyébként szokásos egy-két év várakozás helyett ők most alig pár hónap után szobához jutottak.

Lottét roppantul zavarta ez a mondat, hiszen férjével mindössze néhány napja beszéltek először erről a lehetőségről. De vagy belefáradt már az állandó vitákba, vagy

Holger kitartó agymosásának köszönhetően ő is úgy érezte, hogy édesanyjának így lesz a jobb.

Május első vasárnapján Magda rezzenéstelen arccal, szótlanul csomagolta be az alig kétbőröndnyi ingóságát.

Holger nem értette ezt a szerinte hóbortos sértettséget, legalábbis látványosan emelgette a szemöldökét, miközben Lotte fülébe súgta, hogy szíve szerint megspórolná ezt a valószínűleg majd hallgatástól terhes négyórás utat. Lotte azonban ragaszkodott hozzá, hogy elkísérjék az édesanyját, egyrészt minden más megoldást méltatlannak gondolt volna, másrészt érdekelte a Négy Évszak, amit eddig Magdához hasonlóan ő is csak fényképeken látott.

Egy darabig kellemetlenül érintette a barátok kérdezősködése (érdekes módon Magda soha, egyetlenegyszer sem tette fel ezt a kérdést), hogy miért nem választottak egy idősek otthonát valahol a közelben, hiszen csak Brémában akad vagy hat, a város vonzáskörzete pedig még vagy egytucatnyi lehetőséget kínált volna. Őt magát is nyomasztotta a távolság, de Holger bölcselkedve meggyőzte arról, hogy ez az ország egyik legjobb intézménye, családias, elegáns, gyönyörű környezetben, ahol a tengernek és az állandó szélnek köszönhetően mindig friss a levegő. A tény, hogy Magda gyűlöli a szelet, valószínűleg elkerülte az elmúlt huszonöt évben a figyelmét. Lotte aggodalmára, miszerint anyuka nem tud úszni, pedig csak flegmán azt felelte, hogy elég, ha nézi és szagolja a vizet. Anyósához fűződő érzelmeit ismerve szinte furcsának tűnt, hogy nem sajnálja a pénzt egy ilyen elegáns intézményre, de Magda elárulta, hogy egy tekintélyes összeget kifejezetten arra a célra tett félre, hogy abból egyszer az ápolását finanszírozzák, ha már elkerülhetetlen ez a végső megoldás. És mivel Holger másra úgysem tudta volna kiadni a pénzt, legalább távoli otthont választott.

Lotte egy darabig még vívódott magában, de gyenge asszony lévén, férjétől tartva, anyját csupán gyáván szeretve, végül is elfogadta az otthon gondolatát… És addig hajtogatta magában, hogy valójában mindenkinek ez lesz a legjobb megoldás, hogy idővel semmi kétsége nem maradt döntésük helyességével kapcsolatban.

Tulajdonképpen örülhetne anyuka, hiszen a legtöbben csak egy-egy nyaralás alkalmával jutnak el erre a szigetre, akkor is csak néhány napra, ő meg akár még hosszú éveken át élvezheti majd ezt a luxust. Ő, Lotte pedig ezennel ünnepélyesen megígéri, hogy a körülményekhez és a távolsághoz képest gyakran látogatják majd, és természetesen olykor anyuka is meglátogathatja őket néhány napra, mi több, a vendégszobát ezúttal hivatalosan is Magda szobának keresztelik.

Magda némán hallgatta a lányát, aki most olyan idegennek tűnt számára.

Bárcsak abbahagyná már ezt az ostoba fecsegést – gondolta. – Hogy megöregedett – nézte sajnálkozva, a szeretet és a szánalom egy furcsa keverékével. – Milyen más lehetett volna az élete, ha nem ez a Holger keveredik mellé – elmélkedett, miközben letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából.

Néhány órával később, csakúgy, mint a hosszú autóúton, a felvételi beszélgetésnél is némán hallgatott, de Herr Voss, az intézmény igazgatója elébe ment minden esetleges aggodalomnak, és nyugtatóan közölte a hozzátartozókkal, hogy nem ritka az effajta némaság az újonnan érkezőknél, szokatlan nekik ez a helyzet, egy darabig így védekeznek az ismeretlennel szemben. Aztán átkísérte őket a 23-as szobába, egy hosszú, újonnan lekövezett folyosón kanyarogtak. Hiába függtek elegáns képek a falon, hiába pompáztak drága, egzotikus növények a sarkokban, a tényt, hogy egy otthonban jártak, nem lehetett letagadni: vizelet és fertőtlenítő szaga keveredett a levegőben, amit még a láthatólag frissen felkent falfesték ott ragadt illata sem tudott elnyomni.

Magda érkezésére Esther is jól emlékezett:

Még mindig a hűvös május leheletébe csomagolt emlékeken merengett, amikor egy halk kopogás zavarta meg a gondolataiban.

Herr Voss volt az, az intézmény főnöke. Magdát kísérte, akit időközben már magára hagyott Lotte és Holger.

– Nem találtam az ebédlőben, az új szomszédját szerettem volna bemutatni – közölte udvarias tárgyilagossággal.

Esther felállt, hogy közelebbről is szemügyre vegye azt, akivel aznaptól a fürdőszobáján osztozik majd. Ezt volt a legnehezebb megszoknia, hogy pont a legintimebb helyiség nem lehetett csak az övé. Hiába volt sok szempontból modern, jól felszerelt az épület, a déli szárny két legszebb szobáját műemlékvédelmi szabályok miatt nem lehetett átalakítani, így itt a borsos bentlakási díj ellenére továbbra is két szoba tartozott egy fürdőszobához. Két, belülről és kívülről is zárható ajtóval. Így aztán nemegyszer adott bosszúságra okot, hogy a toalettet használó dolga végeztével elfelejtette újra kinyitni a szomszéd szoba ajtaját, nem kis galibát okozva ezzel, sürgősség esetén…

Cserébe viszont saját, hatalmas terasszal büszkélkedhettek, amelynek használata a délutáni, lemenő napban nemegyszer megszépítette Esther mindennapjait, miközben nosztalgikus szeretettel szemlélte az otthoni kertjéből kiásott, időközben bokorrá cseperedett rózsatöveket.

Esthernek rossz tapasztalatai voltak az előző szomszédjával, aki nemcsak hogy a virágokat nem szerette, de a mosdó ajtaját is rendszeresen zárva felejtette. Így nem csoda, hogy gyanakodva méregette Magdát, és szíve szerint azonnal felhívta volna a figyelmét a mellékhelyiség szigorúan betartandó szabályaira: a már említett zárproblémára, no és a tisztaságra, amire különösen érzékeny volt.

De Magda frissen mosott haja, ápolt, rendezett öltözéke némileg megnyugtatta, hogy talán nem lesz komolyabb nézeteltérésük ezen a téren.

Az újonnan érkező nyújtotta elsőként a kezét.

– Magda, az én nevem Magda – mondta zavart bizonytalansággal, Herr Voss legnagyobb meglepetésére, aki most hallotta először megszólalni az asszonyt.

– Én pedig Esther vagyok – jött a válasz megkönnyebbülve, mert Esther valamilyen megmagyarázhatatlan okból adódóan egyszerre csak úgy érezte, hogy remekül meglesznek az újonnan érkezett öreglánnyal.

Más körülmények között talán még egy teára is behívta volna, de tudta, hogy aznap délután az apám, Zoltán uralkodik a gondolatai fölött, no és persze azért elkapkodni sem akarta a túlzott barátkozást. Ezért csak annyit mondott, hogy örül az érkezésének, és biztos benne, hogy számos alkalmuk lesz még egymás megismerésére.

Magdának sem volt ellenére a rövid bemutatkozás, elfáradt a hosszú úton, és még inkább kimerítette a hetek óta tartó, gyásszal keveredő készülődés. S bár Herr Voss felajánlotta, hogy körbevezeti az otthonban és megismerteti a napirenddel, Magda udvariasan elhárította, és arra kérte, hogy tegyék át holnapra a terepszemlét.

Sokszor elképzelte, hogy milyen lesz majd, amikor először lép be az új szobájába. Szomorúság, kíváncsiság vagy félelem uralkodik-e majd el rajta. De ahogy néhány héttel később elmesélte nekem: a legnagyobb meglepetésére semmilyen érzelem nem kerítette hatalmába. Olyan volt, mintha egy szállodai szobába lépett volna be, egy csinosan berendezett, ám de lélektelen szállodai szobába, amit határozatlan időre foglalt le.

Fáradt volt. A teste és a lelke is, ahhoz sem volt ereje, hogy kicsomagoljon. Azonnal elaludt a pokróccal letakart díványon, és a vacsorát jelző gongig meg sem mozdult.

3. fejezet

Apámat, Zoltánt, művészember léte ellenére mindenki alapos, bizonyos helyzetekben kínosan precíz férfinak ismerte, aki az ihlettől átszellemült alkotói fázisait leszámítva mindig mindent előre megtervezett, feljegyzett és szem előtt tartott. Így aztán az elején senki sem lepődött meg a cédulákon. Időnként korábban is előfordult már, hogy a számára fontos dolgokat vagy éppen az esedékes teendőket apró, szabályos, az írógép nyomaira emlékeztető betűkkel papírra vetette, és a ház különböző pontjain (ahol napjában többször is megfordult) a szekrényre vagy éppen a tükörre ragasztotta. Idővel megszokottá vált a furcsa szokás, és nem zavarta sem anyámat, Julét, sem bennünket, gyerekeket.

A gyerekek ekkor persze valójában már rég felnőttek voltak, de azért vasárnaponként igyekeztünk a szülői otthonban összegyűlni, hogy az unokákkal együtt élvezhessük Jule isteni főztjét. Anyai nagyszüleim legnagyobb megbotránkozására nemegyszer a keresztnevükön szólítottuk a szüleinket, leginkább a hátuk mögött, ha ők maguk nem voltak jelen. Nem volt ebben számunkra semmi tiszteletlenség vagy csorbát szenvedett szülő-gyermek kapcsolat: egyszerűen csak követtük a mintát, ahogy anyámék szólították egymást.

Jule mindig is remekül értett a konyha művészetéhez, és becsületére legyen mondva, hogy idős kora ellenére is nyitott volt a nagyvilág ízeire, a német receptek mellett szívesen főzött ázsiai vagy éppen olasz ételeket is. A magyar konyha pedig szerves része volt és ma is az a családunk kosztolásának, hiszen apám, ha a hazáját anno maga mögött hagyta is, az otthon főztjéről nem szívesen mondott volna le. Így aztán anyám lépésről lépésre elsajátította férje szenvedélyes nemzetének kulináris titkait. Messze földön híres lett a töltött paprikája, a hortobágyi palacsintája, a szilvás gombócáért pedig sorban álltak a szomszéd gyerekek.

Hálás is volt Zoltán a finom falatokért, mint ahogy sok minden másért is, amit Julétól kapott.

„Nincs még egy ilyen asszony a világon” – mondogatta nemegyszer, és valóban szerencsésnek érezte magát. És Jule is hasonlóan érzett iránta, rajongásig imádta a férjét.

Pedig apám sosem volt könnyű ember, mint a művészek többségét, őt is elragadta olykor az önző hév, és az alkotó zsenialitás nemegyszer eltaposta a hétköznapokat.

Zoltán rajongott ugyan értünk, gyerekeiért, de a nevelésünkből csak ritkán vette ki a részét. Volt, hogy napokra eltűnt a hamburgi villánk tetején lévő műteremben. Délben kelt és hajnalban tért aludni, ha egy-egy komolyabb képen dolgozott. Ilyenkor az anyám vagy én szaladtunk fel a reggelivel, ebéddel, de még csak be sem kopogtattunk, hogy ne zavarjuk az alkotásban, csak letettük a tálcát az ajtó elé.

Ellenben a vasárnap, az szent volt, semmi pénzért sem mulasztottuk volna el a délelőtti szentmisét. Nem laktunk messze a Micheltől, ostobaság lett volna buszra szállni vagy autóba ülni. Alig tízperces sétával elértük az öreg templomot, tisztelettudóan, csendben végighallgattuk a pap szavait, majd általában ugyanilyen csendben hazaballagtunk. Apám hozzám hasonlóan sosem volt beszédes ember, ő is inkább megfigyelte a körülötte lévő világot. Kétségbeejtőnek tartotta az idő múlását, és sohasem tudott felhőtlenül örülni egy boldog pillanatnak, mert az öröm mellé azonnal bekúszott a szívébe az aggodalom, hogy vajon meddig tart ez a tökéletesség.

Azt azért szerette, ha a gyerekei csacsogtak vagy éppen a felesége elmesélte, hogy mi minden történt a héten, amíg ő odafent, a padláson dolgozott. Mi több, nagy ritkán a vasárnapi ebédnél ő maga is anekdotázott a gyerekkoráról vagy a hamburgi első, igen nehéz évekről, amikor a magyarországi kitelepítés után új otthont kerestek. Jule egyszer a kilencvenes évek vége felé, amikor mi, gyerekek már felnőttünk, felvetette, hogy költözzenek át a Balatonhoz, hiszen jólétüknek köszönhetően könnyedén vehetnének egy parasztházat, amit egy belsőépítész barátjuk segítségével rendbe hozhatnának. Vagy éppen el is felezhetnék az évet, a telet és a tavaszt Hamburgban töltenék, a nyarat és az őszt pedig a Balatonnál. De apám nem adta be a derekát, pedig gyakran gyötörte honvágy, hiába élt már sok-sok évtizede Németországban, a szíve mindig magyar maradt. Ezt jól tudta anyám is, éppen ezért nem értette, hogy most, amikor már egy alig másfél órás repülőúttal is Budapesten lehetne lenni, miért nem kerekednek fel olykor. Miért nem ruccannak át egy hétvégére, miért nem töltenek ott egy nyarat, miért nem vesznek ott egy házat…?

„Nem kell mindig mindent értenünk.” – Csak ezt hajtogatta Zoltán védekezve, hol anyámnak, hol saját magának, mert mással nem tudta megválaszolni, hogy miért nem lépte át 1952 óta a magyar határt.

A kezdeti, disszidálásuk utáni, anyagi gondokkal átszőtt évek után gazdag időszak következett az életében, apám egy-két kevésbé sikeres próbálkozást követően ráérzett a hatvanas-hetvenes évek divathullámára, és ügyesen meg is lovagolta azt. Mindezt úgy, hogy közben hűséges maradt önmagához és a művészetéhez, a nagyszüleim legnagyobb örömére és büszkeségére.

Anyámat, Julét egy kiállításon ismerte meg hatvankilencben, frissítően hatott rá a ruhatárnál dolgozó barna, vidám mosolyú lány a sok merev, feltehetőleg igen művelt, a képeit cigarettafüstöt eregetve mustráló, kutakodó tekintetű fiatal nő között.

Nem mintha nem lettek volna szépek, csinosak, éppen ellenkezőleg: tupírozott hajukkal, fekete szemtusukkal és a combközépig sem érő miniszoknyájukkal hamar felkeltették a férfinem érdeklődését, apám pedig különösen nyitott volt az effajta vonzerőre. De volt bennük valami túlzott egyformaság és egyfajta erőltetett intellektuális kedélytelenség, ami apámat mindig is untatta.

Anyámat, Julét nem sodorta el a hatvanas évek emancipációja, egy egyszerű munkáscsalád lányaként nem gondolta úgy, hogy meg kellene váltania a világot. Apja világéletében szorgalmasan dolgozott, és tette ugyanezt az anyai nagyanyám is, csak éppen otthon, a tűzhely körül, a házat rendben tartva és a négy gyereket nevelve. Anyám értelmes lány volt, megvolt a magához való esze, és azt is idejekorán megtanulta, hogy hosszú távon nem kifizetődő egy férfin felülkerekedni, hagyni kell, hogy az legyen az okosabb. Taktika és alázat keveredett a hitvallásában, ami sokban hozzájárult a boldog házasságukhoz. Jule még afölött is szemet hunyt, ha férjét időnként megbabonázta egy-egy felbukkanó múzsa. Hagyta a könnyen múló lázat, eleinte megsebezték ugyan ezek a kalandok, de tudta, hogy mind tiszavirág-életű, és azt is, hogy apám szereti őt. Valójában csak őt szerette, no meg azt a szőke lányt, régen… gyerekként.

Az utolsó tíz évben már elmaradtak ezek a lángolások, apám még a megszokottnál is zárkózottabb lett, nem érdekelte már a külvilág, csak otthon érezte jól magát, nem jártak el sehova. Egyre kevesebbet festett. Untatják a színek… – hangoztatta néha, amit anyám nemigen értett, ő inkább a lépcsőre és Zoltán egyre erősödő csípőfájdalmaira gyanakodott. De apám nem panaszkodott, csak a mozgásán látszott a gyötrő fájdalom, végül pár év néma küzdelem után a bátyámmal ellentmondást nem tűrve elvittük egy klinikára, ahol a protézisnek köszönhetően csodát ígértek. De vagy az orvosok nem végeztek jó munkát, vagy apám nem tartotta be a felépüléshez szükséges utasításokat, mert sokakkal ellentétben nála valahogy nem javult az operáció után a helyzet, mi több, néhány hónap elteltével egyre kevesebb ereje volt lábra állni. A háziorvosunk végül rábeszélte egy tolószékre, ha hosszabb „sétára” indulnánk, vagy éppen egy nehezebb napra ébredne.

Anyám nem örült a javaslatnak, jól ismerte Zoltánt, és aggódott, hogy rossz irányba indulnak el. Igaza lett, eleinte csak a parki séták végén ült bele pihenni, majd egyre korábban, már a kapuban, az utóbbi egy évben pedig már alig-alig akart lábra állni. „Nem fáj – mormolta –, hanem olyan furcsán, idegenül erőtlen.” Anyám, Jule pedig nem szívesen vitatkozott vele emiatt, hiszen akadt elég nézeteltérésük ebben az időben.

Apám gyakrabban zsörtölődött, hogy Jule egy ideje nem teszi a helyére a pipáját vagy éppen az óráját, és azon is felháborodott, hogy három napig ugyanabban az ingben kell lennie. Anyám eleinte kedvesen tiltakozott, hogy nem nyúlt a pipához, a karórát sem látta, és hogy bizony mindennap új, vasalt inget ölt magára Zoltán. Ő már csak tudja, hiszen ő mossa, ő vasalja és ő akasztja ki reggelente a szekrény ajtajára. De apám nem hagyta meggyőzni magát: árulást, cserbenhagyást gyanított, és ugyanezt érezte a ház más tárgyaival és a napi történésekkel szemben is. Egyre tovább kellett azon gondolkoznia, hogy mi történt az előző napon, hogy mikor voltunk ott utoljára. Maga is megijedt, amikor várandósan, nagy szemekkel meredtem rá a kedves kérdésnél, hogy tudom-e már, hogy kisfiút vagy kislányt hordok a szívem alatt.

– Apa, már tegnap és tegnapelőtt is mondtam, hogy kislány… Tényleg nem emlékszel rá?

– Dehogynem, bocsáss meg… Csak annyi mindenre kell figyelnem mostanában – jött a döcögő válasz.

Tényleg sok dologra kellett figyelnie… nagyon sokra. Eleinte csak arra, hogy kikapcsolja a kávéfőzőt és a villanyborotvát, és arra, hogy megjegyezze, hol hagyta abba este az olvasást. Idővel már a könyvjelző sem segített, nem az oldalszámokkal, hanem a történettel gyűlt meg a baja. Nem emlékezett arra, amit olvasott, összekuszálta a szálakat, összetévesztette a szereplőket. A kezdetekkor csak a regényekben, de néhány hónap múlva már a való életben is. Meglepődött, hogy alig néhány nap után miért látogatják meg ugyanazok a barátok őket, és füle türelmes válasza, miszerint a Hoffmann család már több mint egy éve nem járt náluk, nagyon feldühítette.

Magára volt dühös, de Juléval perlekedett. Anyám pedig csak némán aggódott, de azt felvetni, hogy ideje lenne egy orvost felkeresni, nem merte. Vagy talán nem is akarta, hiszen saját maga legalább annyira félt a bizonyosságtól, mint a férje.

A sorsdöntő pillanat akkor következett be, amikor apám a szokásos heti vasárnapi ebédnél a sárga földig lehordta a bátyámat, amiért az már hónapok óta feléjük sem nézett, pedig most különösen el kellene a segítség az anyja miatt, hiszen itt van ezzel a pici gyerekkel… Anyám kezében megállt a kávéskanna, egy pillanatra dermedt csend lepte el az ebédlőt.

– Apa, de hiszen nekem van egy kétéves kislányom, ő nem a gyereked, hanem az unokád – fogtam meg a kezét szeretettel teli aggodalommal, majd csendesen hozzáfűztem. – És Jónás a múlt héten is velünk ebédelt.

Apám üveges szemmel meredt a fiára, úgy érezte, hogy egy ármány, cselszövés áldozata, de azt is jól tudta, hogy nem mi, a családja, hanem az elméje az aljas cselszövő.

Egyértelmű és lehangoló volt az orvos diagnózisa. Még csak vigasztalni sem próbált bennünket. Ellátta Julét néhány gyakorlati tanáccsal, és a kezébe nyomott egy telefonszámot, ahol a hasonló diagnózissal küzdő családokkal léphet kapcsolatba.

– Néha segít – fűzte hozzá erőltetett együttérzéssel, miközben fél szemmel már az órát leste a páciensekkel teli váróra gondolva.

Kezet nyújtott anyámnak, majd rá sem nézve, a tolókocsiban ülő Zoltánnak is, de csak úgy, mint egy kisgyereknek, aki biztosan nem értette, hogy milyen komoly dologról beszélnek itt a felnőttek. De apám minden erejét összeszedve felállt a kerekesszékből, erősen megmarkolta az orvos kezét, és mélyen a szemébe nézett.

– Magának csak egy páciens vagyok, de a feleségemnek a férje, a gyerekeimnek az apja és a kisunokámnak a nagyapja. Beteg vagyok, de nem hülye. Még nem, de legalábbis nem teljesen. És nem adom fel, akármit mondanak is a statisztikák.

És valóban nem adta fel, teleragasztotta cetlikkel a lakást: néhány hétig erőn felül küzdött, mindent felírt, hogy mit hol talál, és mit miként kell használni. Naplót vezetett, esténként feljegyezte, hogy mi minden történt aznap, és ha másnap elbizonytalanodott, előkapta és elolvasta a jegyzeteit. Elalvás előtt fotóalbumokat lapozgatott, hangosan ismételgetve, hogy ki van a képen. Újra a friss levegőre vágyott, volt, hogy naponta kétszer is megkérte Julét, hogy vigye le sétálni.

Anyám már csak rövid időre merte magára hagyni. Ha le kellett szaladnia valamiért a boltba vagy éppen az orvostól elhoznia a receptet, nyugtalanul telt minden perce, és alig várta a pillanatot, hogy újra otthon lehessen. A szigorú napirenddel és a gyakorlatokkal úgy-ahogy kordában tartották a betegséget, és anyám a könnyes szemmel feltett kérdésünket, hogy meddig bírja majd apánk ápolását, meg sem hallotta.

Nem foglalkozott azzal, hogy ő maga sem örvendett már kicsattanó egészségnek, hogy sokszor nemcsak lelkileg, de fizikailag sem bírta már a terhet. Nem érdekelték a saját problémái, a férje iránti szeretete nem engedett más alternatívát számára.

Olykor irigyeltem ezt a feltétel nélküli szerelmet, és fáradt pillanataimban szinte nehezteltem anyámra, hogy csakúgy, mint gyerekkoromban, most is apámra koncentrál minden egyes zsigerével, megfeledkezve a bátyámról és rólam, Veronikáról, az unokájáról nem is beszélve.

Ma már tudom, hogy nem volt igazam, sem akkor, sem a féltékeny gyermekévekben, amikor az apánk iránti érzelménél is erősebb volt a vágy a családi békére és harmóniára, amivel pedig bennünket akart óvni, a feltétel nélküli szeretet valódi tárgyait.

De ekkor még elvakított a makacs szemrehányás, ami talán nem kis szerepet játszott abban, hogy anyámmal ellentétben én sosem voltam a férjemmel szemben érzelmi téren nagyvonalú, de talán még csak elnéző sem. Különben valószínűleg kitartóbban harcoltam volna az alattomos hétköznapok csapdái ellen, és nem engedem a szétválásunkat röviddel a kislányunk, Veronika harmadik születésnapja után.

Nem tudom, hogy melyik az ostobább asszonyi magatartás, önmagunkat feladva vezényelni egy biztonságot adó szimfóniát, vagy az önérzetünket istenítve olyan döntést hozni, amit idővel nem csupán a gyermekünk miatt kérdőjelezünk meg. Azonban velem ellentétben anyám mindig tudatosan cselekedett, akkor is, ha ez a tudatosság a legtöbb esetben érzelmi bástyákon állt.

Apám, a férje beteg lett, és mint ahogy tette azt egy életen át, most is óvta, szerényen, alázatosan a függöny mögül, átengedve a reflektorfényt a színpad szereplőjének. Két kemény esztendő következett… Egészen ez év április elejéig fel sem merült benne egy másfajta gondozás lehetősége.

Egy szerda reggelen aztán anyám az ügyeletről sietett haza, már nem tudta tovább halasztani a kezelést, egész éjszaka sajgó, szaggató fogfájás gyötörte. Megkínozták, de az akut fájdalomnál is jobban aggasztotta egy furcsa, megmagyarázhatatlan, szorító érzés. Apám aznap a szokásosnál jóval vidámabban ébredt, energiával telve esett neki a reggelinek, tiszta volt és optimista. Jule döbbenten nézte, ahogy feláll a kerekesszékéből és maga megy ki a fürdőszobába. Reggeli után papírt és ceruzát kért a feleségétől, mert hónapok óta először úgy érezte, hogy rajzolnia kell. Anyámat azonban megijesztette ez a váratlan javulás, maga sem értette, hogy miért nem örömmel tölti el a férje viselkedése. Nem szívesen hagyta magára, de mivel a bátyám üzleti úton volt, én pedig karanténra voltam ítélve Veronika negyedik skarlátos fertőzése miatt, nem maradt más választása.

A kezelés után lélekszakadva sietett haza, és a szíve valahogy még a frissen gyökérkezelt fogánál is sajgóbban lüktetett.

A kapuhoz érve a közeli villában lakó szomszédasszonyba botlott, aki örömmel újságolta, hogy alig akart hinni a szemének, amikor Zoltán csöngetett az ajtajuknál. A férjét kérte meg, hogy segítsen levinni a tolószéket a lépcsőn az utcára, mert szeretne egyedül egy kis friss levegőt szívni, és a hosszabb sétára nem mer elindulni a kerekes segítsége nélkül. Anyámnak elakadt a lélegzete, de valójában nem lepődött meg. Valami ilyesmire számított, nem hagyta cserben a női megérzése. De a gondolat, hogy Zoltán bizonytalanul közlekedik odalent a nagyvilágban, megrémisztette. Mint egy gyermekét kereső, aggódó anya, úgy rohant le a lépcsőn. Már sötétedett, és a szokásosnál hidegebb kora tavaszi este sokakra meleg kabátot kényszerített.

Apám egy szál ingben volt, amikor magára hagyta, és ha napsütésben indult útnak, kizárt, hogy melegebb ruhát is vitt volna magával. Csak nehogy tüdőgyulladást kapjon, csak nehogy valami baja legyen – hajtogatta magában. Eszébe sem jutott mobiltelefonon felhívni, hiszen férje hiába kapott tőlünk már két éve egy okosszerkezetet, minden porcikájával tiltakozott a technika effajta hóbortjai ellen.

Jule szaporán kapkodta a lépteit, csakúgy, mint a levegőt, a park felé indult, bízva abban, hogy férje a jól ismert útvonalat választotta.

Lassan felbukkant a telihold a tavaszi égbolton, mintegy lámpásként megvilágítva a vörös kavicsos, kacskaringós utat. A tó környékén szerelmespárok andalogtak, néhányan pedig az esti futás köreit rótták szorgalmasan.

Apám ott ült a zöldre mázolt padon, elmerengve fürkészte a vizet. Anyám megnyugodott, mert egy kötött kardigán volt rajta… Nem gondolta volna, hogy férfi létére az ilyesmi eszébe jut… Akkor talán tényleg jobban van, tényleg van remény…

Megkönnyebbülve ölelte át hátulról, nem volt szíve perlekedni vele, egyszerűen csak boldog volt, hogy megvan, hogy épségben van…

– Aggódtam nagyon – súgta szerelmesen a fülébe. Apám kedvesen hozzáfordult, láthatólag tetszett neki a gyengéd közeledés.

– Olyan szép ma a hold, ahogy a víz tükrén táncol. Talán egyszer még megfestem. Mindent meg kellene örökítenünk, ami fontos nekünk – fűzte hozzá.

Anyám megcsókolta a kezét, apám egy kicsit meglepődött, de hagyta, jólesett neki.

Majd ő nyúlt a felesége keze után:

– Magát is megfesteném egyszer, olyan szépasszony. Gyakran jár ide?

Esthert láthatólag megrázta, amikor apám életének erről az epizódjáról meséltem, és csak komoly unszolásomra adta be a derekát, hogy gondolatban visszautazhassak vele abba a bizonyos füredi nyárba.

4. fejezet

Balatonfüred, 1951

– Lerajzolhatlak egyszer? – kérdezte apám Esthertől, aki belepirult a váratlan ajánlatba.

– Persze, ha nincs jobb dolgod – felelte zavart makogással, majd gyorsan a vízre terelte a szót, mielőtt jobban elmélyültek volna a témában. – Gyakran lejártok úszni? – szegezte a szinte még gyermek apámnak a kérdést.

– Naná, naponta kétszer is, reggelente inkább a sport kedvéért, délután pedig csak úgy lógunk, bandázunk.

Esther meglepődött, hogy mennyire jól tud a fiú németül, nem értette, hogy miként lehet még a szlengben is ennyire jártas.

– Gyere, megmutatom a partot, és mártózhatnánk is egyet – ajánlotta fel a lánynak.

Esther egy pillanatig habozott, vonzotta ugyan a lehűlést hozó víz gondolata, de a tény, hogy fürdőruhában mutatkozzék a srác előtt, zavarba hozta. Talán, ha nem lett volna ennyire jóképű, vagy ha egy nagyobb csapat készült volna a strandra. De apám, Zoltán most csak őt hívta, már ha nem értette félre. A kísérő tanárokkal és a többi diákkal csak másnapra beszéltek meg találkozót, az első délután a fogadó családoké volt. Egyébként sem akartak a szervezők túl sok közös programot, hiszen a nyaraltatás célja az volt, hogy megismerkedjenek a tanulók egy másik kultúrával, másképp élő emberekkel.

Zoltán anyja, a nagyanyám gyönyörű nő volt, minden mozdulatából elegancia sugárzott. Törékeny testét egy fekete, feltehetően csináltatott nyári kosztüm még vékonyabbá tette. Esther nem értette, hogy miért visel nyáron ilyen sötét színt, de tetszett neki, csakúgy, mint a göndörített haja, amit magasan feltupírozott. Ha pedig a nagy, kerek napszemüvegét is feltette, egy tengerentúli filmsztárnak is beillett volna. Beszélgetéseinknél éreztem, Esthert elvarázsolta ez a nőiesség, talán azért, mert tinilányként szeretett volna ő maga is ilyen lenni, vagy talán azért, mert az ő anyja nem ilyen volt. Ügyelt ugyan az ápoltságra, és a maga nemében divatosan is öltözött, de volt benne valami darabosság, és Esthert is visszafogottságra intette. „Egy nő elsősorban okos legyen és szorgalmas, a szépség múlandó” – mondogatta nemegyszer a lánya előtt, néha olyan hangsúllyal, mintha vigasztalni akarná a lányát, amiért a Jóisten ilyen nyurga testtel és szerény női idomokkal áldotta meg. Ilyenkor Esther kamaszos lánggal feldühödött, és csak azért is összegyűjtött a zsebpénzéből egy nejlonharisnyára és egy magas sarkú cipőre valót. Az újonnan szerzett kincseit pedig természetesen az útra is elhozta magával…

Zoltán apja, a nagyapám azonban egészen más volt, mint a felesége. A csöndes, titokzatos asszonnyal ellentétben rengeteget beszélt, kedélyesen, szórakoztatóan, elismerésre vágyódva. Láthatólag nemcsak örömmel kóstoltatott a saját borából, hanem maga is szívesen kortyolgatta azt. Parasztos alkatán idegenül mutattak a nagyanyám által kiválasztott finom ruhák, amelyeket ugyan vendégek érkezésekor tisztelettudóan pár órára magára öltött, de alig várta, hogy azután újra felvehesse az agyonhordott, kopott ingét és a munkaszagú nadrágját.

Apám, az egy szem fiuk késői gyerek volt, kettőjüknek a tökéletes keveréke. Csodaként élték meg a nem várt érkezését, és nem volt titok, hogy sokak szerint túlzott odaadással óvták, szerették. De az apámat nem zavarta ez az ajnározás, élvezte az aggódó figyelmet, és minden bűntudat nélkül használta is azt. Kedvelte az embereket, de gyakran akarta a választott magányt is: olyankor lázasan rajzolt vagy elmélyülten elmélkedett. A nagyapám eleinte ugyan jobban szerette volna gyakrabban maga mellett tudni a szőlőben, de idővel be kellett látnia, hogy Zoltán jobban ért az ecsethez, mint a metszőollóhoz. Rajzaira, metszeteire hamar felfigyeltek a hozzáértők. Elsőként az iskola művészeti oktatója hívta be a nagyszüleimet egy beszélgetésre, hogy feltétlen támogassák fiuk tehetségét, hagyják kibontakozni. Hagyták. Apámnak addig sem volt sok kötelessége a ház körüli munkákkal és a kerttel kapcsolatban, de innentől kezdve hivatalosan is fel volt mentve mindenfajta házimunka alól. Cserébe azonban valóban szorgalmasan alkotott, tizenhat évesen megnyerte a megyei ifjúsági rajzversenyt, tizenhét esztendősen pedig nagyszüleim legnagyobb büszkeségére eladta az első képét.

Az, hogy a nagyvonalú vásárló épp annak az egyik kamaszlánynak a nevelőapja volt, aki fülig szerelmes volt a képet festőbe, nem vont le a tény értékéből, hiszen a festmény valóban jó volt, egy nyiladozó tehetség nyári naplementéje.

Mellesleg még vagy egy tucatnyi füredi lány rajongott apámért, az ifjú művész úrért, és ha anyagi helyzetük engedte volna, valószínűleg mind műgyűjtőnek állnak. Apám az apjához hasonlóan szerette a női nemet, elbűvölte a lányok szépsége, és élvezte a személyét körülölelő rajongást. Olykor egy-két napra ő maga is fellángolt, ilyenkor lelkesen megfestette lángolása tárgyát, de a kép elkészültével teste és lelke is kielégült, majd egy kis szünet elteltével új múzsára vágyott. A nemrég érkezett német kisasszony pedig különösen felkeltette az érdeklődését.

Esther belebújt az úszódresszébe, majd egy strandruhát húzott magára. Kissé szégyellte a hófehér bőrét, főleg Zoltán barna teste mellett érezte kellemetlenül magát.

Pedig Zoltán mohón falta a szemével ezt a bársonyos fehérséget, és mintha megérezte volna Esther aggodalmát.

– Milyen szép bőröd van… Nehéz lesz egy ennyire finom színt kikevernem – szólalt meg, miközben finoman megsimogatta a lány karját.

Esther ijedten kapta el a csuklóját, nem volt effajta szemérmetlen közeledéshez szokva. Heiko, az udvarlója is megfogta ugyan olykor a kezét, mi több, búcsúzáskor nemegyszer arcon is csókolta, de ebben a mozdulatban több volt a bujaság, mint a barátja csókjaiban összesen. Egyszerre vonzotta és taszította a pillanat, de úrilány lévén az utóbbi érzést engedte eluralkodni magán, ezért szalmatáskáját felkapva leszaladt a mahagóni csigalépcsőn.

Füllesztő hőség uralta a partot, a fürdőzők többsége árnyékba húzódott vagy délutáni sziesztát tartott a közeli nyaralókban. A víz bágyadtan hullámzott a délutáni tűző napban, lustán, már messziről mutatva, hogy ma délután az ő habjai sem hoznak majd igazi lehűlést.

Esther bőrét égették a nap sugarai, érezte, ahogy a ruháján legördülnek az első izzadságcseppek, szíve szerint nyakig elmerült volna a vízben, akármilyen langyos is az.

Tétován nézett Zoltánra, hogy hova telepedjenek le, a védelmet nyújtó nagyobb fák alatt már nemigen volt hely, napernyőt pedig nem hoztak magukkal.

Apám csak intett a kezével, hogy kövesse, majd gyors léptekkel elindult a strand déli irányába. Esther már bánta, hogy nem hoztak vizet magukkal, szomjas volt, hőség és izgatottság szárította a torkát.

A nádasnál egy rozoga ladik himbálózott, Esthernek mosolyra húzódott a szája, amikor meglátta.

– Ugye nem akarod, hogy beleüljek? Kizárt, hogy elbírna kettőnket.

– Ó, emiatt csak ne nyugtalankodj, sokat bír ez az öreg jószág, többet, mint amennyit mutat – felelte Zoltán, miközben az egyik karjával a csónakot csitította, a másikkal pedig a lányt segítette beszállni.

Fehér trikója látni engedte a gondosan kidolgozott izmait, Esther alig mert odanézni, félt, hogy kínosan hosszú időre rabul ejti a látvány.

A tikkasztó, buja forróság ellenére ártatlanul telt a délután, a természet szépségéről beszélgettek, a fényekről, a nemes kócsagokról és az olykor felbukkanó kövér pontyokról. Apám felajánlotta, hogy másnap megmutatja a képeit, de csak a csendéleteket csodálhatta meg a lány, a portrékat és aktokat ösztönösen elrejtette az ifjú művész. Esther minden percét élvezte a nyaralásnak, elbűvölte az idegen világ, a magyarok vendégszeretete és apám is, akiben egyszerre látta elképzelt bátyját és a szerelmét. Három hétig egy búvárharangban élt, távol Hamburgtól és az otthoniaktól, az otthoni gondolatoktól.

De lassan közeledett az augusztus vége, a buszt már bőszen takarították, hogy két nap múlva újra elinduljon a hosszú útra.

Az utolsó éjszakát a parton töltötték, éjfél előtt pár perccel szöktek ki a házból, halkan, osonva, nehogy felriasszák apám szüleit, a nagyszüleimet. Órákon keresztül hallgatták kéz a kézben a víz hullámzását, miközben megfogadták, hogy megőrzik szerelmüket, és a következő nyarat is együtt töltik majd. Esther eleinte fékezni akarta a vad csókokat, élvezte ugyan a testük találkozásának viharát, a tiltott gyümölcsöt, de erősen élt benne a félelem is.

– Ne félj, vigyázok rád – suttogta Zoltán, miközben ujjaival gyengéden lefejtette a lány lenge ruháját. Esther behunyt szemmel élvezte a csábítás minden egyes buja pillanatát. Hagyta az öleléseket, hagyta a simogatásokat, és hagyta, hogy Zoltán felfedezze testének összes zugát. Szabadnak és felhőtlenül boldognak érezte magát, és mindent megadott volna azért, hogy soha ne legyen vége ennek a napnak. De nem tarthatott sokáig a beteljesült boldogság, másnap hajnalban búcsút kellett venniük egymástól, de őszintén hittek az ígéretükben, hogy hamarosan újra találkoznak, és hogy sosem felejtik el egymást.

Sűrűn leveleztek, már amennyire az ötvenes évek postája megengedhette a sűrű levélváltást. Esthernek nagyon hiányzott a magyar tenger illata és a magyar szerelme érintése.

Boldog volt, kiegyensúlyozott, az iskolában soha nem látott módon teljesített, még tőle szokatlanul az anyja is megdicsérte, hogy lám, milyen jót tett neki ez a külföldi nyaralás.

Október végére azonban valahogy fogyni kezdett ez a messziről jött energia, gyengének érezte magát, hol a gyomra, hol a feje fájt. November elején pedig az anyja rajtakapta, ahogy fejét egy bádogvödör fölé hajtva, könnyekkel küszködve enyhít émelygésén.

Nem szólt semmit, feltakarította a nyomokat, és pár napig kerülte Esthert.

Egy péntek reggel azonban, szokatlanul korán, még az első villamos csilingelése előtt felébresztette a lányát.

– Gyere, mosakodj meg! – Csak ennyit szólt oda neki, halkan, határozottan. Esther szótlanul engedelmeskedett, érezve, hogy mindezt csendben kell tennie, nehogy akaratlanul felriasszák az éjszakai műszakból nemrég hazaért apját.

Fekete-fehér kockás mozaik borította a kórház falait, csakúgy, mint a padlót, aminek következtében az ember úgy érezte, mintha célt vesztve egy végtelen csőben lépkedne. November ellenére még enyhe volt odakint az idő, de Esther mégis rettenetesen didergett, ahogy saját lépteik üres kongását hallva végigmentek a fertőtlenítőszagú rideg folyosón.

– Csak egy félóra az egész, közben aludni fog, aztán talán még egy kicsit feküdni, hogy regenerálódjon – közölte egy nagydarab, Esthert a sarki hentes asszonyra emlékeztető nővér, miközben a lány anyját egy megrepedezett lakká, sötétzöld pádhoz irányította, hogy ott várjon a műtét alatt.

Délben már hazafelé mentek, taxival. Esther tompán, némán azon gondolkodott, hogy mennyire másnak képzelte az első taxis utazást. Üresnek érezte magát, a mellkasát szorító szomorúság borította be a szürke magányát, még soha nem érezte magát ennyire egyedül.

Az anyja levelet írt az iskolának, hogy három napig otthon marad a lánya, mert gyengélkedik. Közben kötelességtudóan ellátta, teát főzött neki, húslevessel kínálta, és rendszeresen megmérte a lázát. A harmadik nap után látszólag minden visszaállt a régi kerékvágásba, Esther újra látogatni kezdte a gimnáziumot, az anyja, ha szűkszavúan is, de szóba állt vele, az apja pedig semmit nem vett észre a lánya észvesztő fájdalmából.

Csak Zoltán levelei maradtak el hirtelen, mintha valaki leste volna a postaládát, hogy még véletlen se jussanak el a küldemények a címzett kezébe. Esther a következő nyáron végigdolgozta a környékbeli eperföldeken a júniust. Volt, hogy napi tizenkét órát guggolt, hogy teleszedje a piacra készülő kosarakat. A szüleinek rezzenéstelen arccal azt mondta, hogy egy barátnőjével utazik az Északi-tengerhez, valójában egyedül kelt útra, és nem is észak felé.

Látni akarta apámat, legalább még egyszer. Többszöri átszállással másfél napot zötyögött Budapestre, hogy onnan stopposként egy teherautóval menjen Füredre tovább. Könnyen megtalálta a Péterffy-villát, és azonnal megdobbant a szíve a borostyánnal körbefuttatott épület láttán. De valami mintha más lett volna, nem is a ház változott, az egy éve még oly nagy fegyelemmel pompázó kert volt az, ami mintha elkanászodott volna. A futórózsa kókadtan lógott az épület falán, a gyümölcsfák levelei pedig szikkadtan ácsingóztak a slag életet hozó frissítő sugarai után. Húsleves illata járta át a levegőt, a nappaliból pedig fogócskát játszó gyerekek csilingelő kacagása szűrődött ki.

Esther tétován nyomta meg a csengőt. Annyiszor elképzelte már ezt a pillanatot. Meglepetésére és nem kis csalódására egy nagydarab, idegen asszony nyitott ajtót. Lisztes köténye elárulta, hogy épp az ebéd készítése közben zavarták meg, izzadt homlokát csupasz kézzel törölgette, ami a lányban némi undort keltett.

De aztán egy kedves mosoly hamar megszelídítette az ösztönös ellenérzését. Az asszony lelkesen gesztikulálva, szívélyesen mondott valamit, vagy talán kérdezett, de ő egy szavát sem értette.

Talán egy új szakácsnő – gondolta, miközben anyanyelvén elhadarta, hogy honnan jön és kit keres. A nő csak egy bárgyú vigyorral felelt, majd valamit bekiabált a házba.

Válaszként egy falábú ember bicegett az ajtóhoz, három kócos gyereket húzva maga után.

A férfi a megvetés és a sajnálat sajátos keverékével mérte végig a fiatal nőt, majd tört, de azért érthető németséggel közölte, hogy a Péterffy család már hónapokkal azelőtt elköltözött, az Alföldre talán, majd becsapta Esther orra előtt az ajtót.

A lány dermedt léptekkel indult a part felé, nem értette a történteket. Néhány perc múlva egy, a nyári naptól barnára sült kölyök rángatta meg a blúzát, és szó nélkül egy batyuszerű valamit nyomott a kezébe. Csak akkor jött rá, hogy az előbb látott gyerekek egyike, amikor bontogatni kezdte a kockás csomagot. Pogácsa volt benne, őszibarack, alma, meg egy kis nejlonba csomagolt papírtekercs.

Ahogy Esther történetének ehhez a részéhez ért, éreztem, ahogy az ösztöneim és az érzelmeim egymással vetekednek, mert legalább annyira vágytam a folytatást, mint a pillanatot, amikor újra egy szaftos, élettől sugárzó magyar gyümölcsbe haraphatok.

5. fejezet

Rügen, 2017 májusa

Magda zsibbadt fejfájással ébredt rövid délutáni alvásából. Tompa álomemlékek kavarogtak a fejében, hirtelen azt sem tudta, hogy hol van. Aztán ahogy múlni kezdett a zsibbadás, úgy nyilallt belé a furcsa, torkot szorongató érzés, hogy ez itt most nem egy kórházi szoba, nem egy fogadó, hanem az új otthona. Körbenézett a tiszta, de spártaian berendezett helyiségen. A személyes holmijai még nem értek ide. A veje intézte a szállíttatást, költségkímélő módon egy gyűjtőfuvarral, így csak a hét vége felé volt várható az autó.

Nem baj – gondolta –, ezen már nem múlik semmi. Addig meglesznek szerényen, a marokkói kis utazótáskája meg ő. Marokkó… De sok éve volt már. Lottéval járt ott a férje halála utáni nyáron. Nem fájdalmat enyhítő utazás volt, különösebben nem rázta meg a lánya apjának a távozása. Sosem szerette.

A ház Magdánál maradt, ez volt a fizetsége tizenöt keserves év után.

Magda meg volt róla győződve, hogy lányának az apja miatt nem lett soha egészséges párkapcsolata. Sokáig attól félt, hogy gyermeke vénlány marad, amikor pedig jobban megismerte leendő vejét, akkor meg attól, hogy nem…

Nem volt éhes, de azt is tudta, hogy szüksége van egy kis energiára, ha fel akarja venni a harcot az új életével. Halkan megkopogtatta a fürdőszoba ajtaját, és mivel nem érkezett válasz, beosont, hogy gyorsan felfrissítse magát. Pár perc késéssel érkezett az ebédlőbe, ahol láthatólag a délután folyamán szorgosan tevékenykedtek az otthon dolgozói. Mérhetetlen ízléstelenséggel összeválogatott művirágok ragyogtak a frissen vasalt, újra cserélt mustársárga térítőkön. Magda nem szerette ezt a színt, az őszre emlékeztette, az elmúlásra. Kétségbeesetten kereste a május árnyalatait az öregszagú teremben. Valaki igazán kinyithatná itt az ablakot – mormolta magában, de didergő sorstársait elnézve nem mert hangot adni a kérésének.

De a többséget nem zavarták az effajta apróságok, kíváncsian szemlélték az újakat. Magda kifejezetten kellemetlenül érezte magát a szerinte rabszolgapiacra emlékeztető mustrán, Zoltánt teljesen hidegen hagyta, Martha pedig élvezettel fürdőzött a központi szerepben. Bordó, földig érő bársonyruhát viselt, hangsúlyozva tökéletes alakját, Chanel parfümének illata pedig felvette a versenyt az ebédlő állott levegőjével.

– Vajon operába készült? – tette fel Esther gúnyosan a kérdést a mellette helyet foglaló Magdának. De valójában csak egy furcsa, rég nem érzett féltékenység marcangolta, ahogy az egy dívára emlékeztető jelenség, ruháját elegánsan megemelve leül Zoltán mellé. S bár a széket nem ő, hanem egy másik gentleman igazította Martha alá, apám elismerő pillantása így is szíven szúrta a néhány asztallal arrébb leselkedő Esthert.

– Ismered? – kérdezte Magda érdeklődve.

Esther szándékosan félreértette a kérdést, így akarva időt nyerni a válaszra.

– A nőt, Mariát, vagy hogy is hívják…? Délután láttam először, veled együtt érkezett.

– Nem, a férfira gondolok, a magyarra. Az előbb idenézett, rád, hosszabban, amikor a levest merted. Azt hittem, ismered, de az is lehet, hogy csak tetszel neki – kuncogott Magda, az elmúlt napokban tőle szokatlan jókedvvel.

Esthert bosszantotta ez a kuncogás. Miért ne tetszhetne neki? Hisz korához képest igenis vonzó nő… Talán nem olyan feltupírozott, mint ez a Martha, de igenis ápolt, vonzó… A múltról, a közös emlékekről nem is beszélve.

De csak nem fog nekiállni magyarázkodni ennek a kis mit sem tudó újoncnak. Hirtelen ellenérzése támadt Magdával szemben is, egy kalapba dobta Marthával, tudat alatt újonnan érkezett betolakodóknak titulálta őket. Pedig ahogy idővel bevallotta nekem, valójában nem is rájuk haragudott, hanem a tőle csupán néhány méterre ülő, vakítóan kék szemű öregúrra, az apámra, aki akarva-akaratlanul megbélyegezte az ifjúságát, és hosszú évekre megfagyasztotta sebzett szívét.

Vajon felismerte őt? Egyáltalán, emlékszik még rá? Olyan régen történt, olyan nagyon régen. Talán csak egy volta több száz közül, egy, akinek az arca valami homályos emléket ébreszthetett benne. Valami annyira haloványat, ami még arra sem elég, hogy odajöjjön hozzá.

– Nem mész oda hozzá? – kérdezte Magda most már kedvesen, magától értetődően.

– Hogy én?! Miért mennék? – nézett rá Esther tettetett csodálkozással, aztán mintegy megenyhülve hozzáfűzte: – Majd ő jön, ha akar. Ha majd úgy gondolja. De az is lehet, hogy csak összetévesztem valakivel – toldotta hozzá magyarázkodva.

– Nekem mindegy – felelte Magda szelíden, majd végre ő is kanalazni kezdte az időközben langyosra hűlt levesét.

6. fejezet

Ezekben a napokban, miközben Magda és az apám az új otthonukkal ismerkedtek, Esther pedig a múltjából váratlanul felbukkanó emlékekkel, anyám, Jule lehetett a legmagányosabb: némán törölgette a port a mahagóni könyvespolcról, egyesével szedte ki a könyveket. Már második napja takarított. Leszedte a függönyöket, kifényesítette a poharakat, megpucolta az ablakokat, az ezüst evőeszközt, és tiszta ágyneműt húzott. A műterembe még nem volt ereje felmenni, ráadásul én is megígértem neki, hogy átjövök majd a héten segíteni. Majd én megcsinálom, leveszem ezt a terhet a válláról, van rajta elég – ígértem meg neki együttérző szeretettel. Rég nem ragyogott már olyan tisztán a házunk, de anyám mégis piszkosnak érezte. Bűnnel telinek, árulónak, mint ahogyan saját magát is. Sem az orvosok, sem a barátok, sem a gyermekei szavai nem hoztak számára feloldozást.

„Elsősorban miatta tetted, jobb lesz neki ott. Így mindketten biztonságban vagytok, ott vigyáznak rá…” – zúgtak a fejében a százszor hallott és mégis olyan idegenül, helytelenül csengő mondatok. Pedig átbeszélte már ezerszer apámmal is a nehéz döntést. Ritkultak ugyan a tiszta, régi pillanatok, de apám olyankor szigorú határozottsággal követelte, hogy költöztessék be egy otthonba. Teljes szívével szerette anyámat, életében először talán igazán önzetlenül, és elviselhetetlen érzések gyötörték, amikor rádöbbent, hogy mekkora áldozatot követel a betegsége.

„Nekem már mindegy, de neked létezned kell, a gyerekeink, az unokád és magad miatt…”

De anyám ezekben a napokban egyáltalán nem akarta ezt a fajta létezést. Nyomasztó üresség telepedett a házra, és ijesztő hidegség uralta a hitvesi ágyat is. Mert akármennyire kritikus nappalokat élt is meg az egyre inkább leépülő művész apánk mellett, az éjszakák valószerűtlenül békések voltak. Esténként képes volt egy anya aggódó szeretetével órákon keresztül nézni alvó férjét. Óvta, vigyázott rá, mint egy, a gyermeke álmát őrző édesanya. Ilyenkor ugyanazt a férfit látta, aki ötven évvel azelőtt rámosolygott a kiállításán, a ruhatárban. Azt a sikeres művészt, akiért nők százai rajongtak, azt a társat, akivel beutazta a fél világot. Azt, akinek gyermekeket szült, akivel a maguk szabályai szerint mindig is szerették és tisztelték egymást.

Vasárnap óta aludt egyedül a hitvesi ágyban, és úgy érezte magát, mintha az egyik legfontosabb szervét amputálták volna. Nem, nem a végtagjait, mert ha nehezen is, de azok nélkül is lehet élni. Ő úgy érezte, mintha a szívét vették volna el. S bár jól megfontolta a döntését, most elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy ezentúl valaki más gondoskodik a szerelméről. Más ad neki ételt, más kíván neki jó éjszakát. Ráadásul az intézet igazgatója, Herr Voss arra kérte a hozzátartozókat, hogy az első két hétben tartózkodjanak a látogatástól. Véleménye szerint jelenlétükkel csak megzavarnák szeretteiket, akik számára nem mindig könnyű az új helyzet megszokása.

Hétfő reggeli nyüzsgés járta át az otthont. A lakók többsége, korából adódóan, amúgy sem tudott sokáig aludni, a madarak csivitelése és az északon májusban már hajnalban felbukkanó fények még a szunyókálásra vágyók szeméből is kiverték az álmot. A hölgyek többsége pedig fokozott izgalommal várta a hétfői vizitet. De ezúttal nem a kíváncsiság hajtotta őket, hanem az öröm, hogy hét keservesen hosszú nap után újra láthatják a doktor urat.

Az alig ötvenesztendős, barna, magas és rendkívül vonzó Matthias Talbach csupán megjelenésével is sokat segített az ott lakók egészségügyi állapotán. Ráadásul figyelmes volt, türelemmel hallgatta végig a panaszokat, és mindenkihez volt egy megértő vagy éppen vigasztaló szava.

Magda zavarba jött az első találkozástól, pedig hetvenéves korára már igazán megszokhatta az orvosi vizsgálatokat. Most mégis eluralkodott rajta egyfajta kislányos gátlásosság, amikor a doktor feltette az első rutinkérdéseket.

– Van valami aktuális panasza, asszonyom? – kérdezte kedvesen.

– Olyan, amin segíthetne, nem hiszem – felelte Magda egy szomorkás mosollyal.

Matthias felnézett a jegyzetei közül, mintha egy pillanat töredékéig azon gondolkodott volna, hogy belemenjen-e a valószínűleg sokat rejtő beszélgetésbe, de a további páciensekre gondolva inkább legközelebbre halasztotta az őszinte érdeklődést.

– Lenne kedves összeírni erre a papírra, hogy milyen gyógyszereket szed állandóan?

– Persze, persze – bólogatott a törékeny, apró asszony, majd látva, hogy a doktor meghallgatni készül, felszólítás nélkül levette a blúzát.

Mint egy finom, hófehér porcelánbaba – gondolta az orvos, majd óvatosan, nehogy kárt tegyen benne egy erőteljesebb mozdulattal, megvizsgálta.

Végre felébredt az északi május is, és a hideg szelet langyos szellővé szelídítették a napsugarak. Esther nem időzött sokat a délutáni teázásnál, a fülledt, fáradt levegő helyett sokkal inkább egy tengerparti sétára vágyott. Ezekben a napokban kezdett a sziget megtelni turistákkal, az előszezoni árak pedig még vonzóbbá tették az elegáns fürdővároskát. Végigsétált a promenádon, és nem sajnálva a pénzt rá, betért a kedvenc cukrászdájába. Látni sem bírta már a Négy Évszak egy kaptafára készült süteményeit, valami igazi finomságra vágyott. Csábítóan kacsintottak rá a vitrin mögül az epertortaszeletek, az ananászos gyümölcsrizskelyhek és a csokoládékrémmel töltött fánkok. Perceken át gondolkozott a helyes választáson, de végül úgy döntött, hogy a tegnapi történések után az idegrendszere igazán megérdemel egy szelet epertortát és egy fánkot is. Mi több, még a kávéját is megbolondíttatta egy kis amarettóval, és így ült ki a szélvédett teraszra. Rálátott a lustán hullámzó tengerre, és közben a sétálókat is szemügyre vehette: szerette megfigyelni az embereket, eljátszani a gondolattal, hogy ki merről jöhetett vagy éppen merre tart.

– Leülhetek? – kérdezte egy dörgő hang.

Esther felnézett, de a szemébe vakító nap nem engedte azonnal felismerni az orgánum tulajdonosát. A férfi arrébb lépett, hogy árnyékot vessen kérdezettjére. Esther szeme nagyra kerekedett, zavarba jött Zoltán jelenlététől, az pedig, hogy az apám ezúttal nem ült kerekesszékben, még inkább meglepte.

Gyönyörű óriásként magasodott föléje, az anyám kezei által tökéletes pontossággal vasalt fehér ingben és egy halványbarna, félhosszú tavaszi kabátban. Kockás sálját lezseren a nyaka köré vetette, akár húsz évet is letagadhatott volna a korából.

– Igen, igen. Miért is ne? – hebegte Esther, miközben Zoltán egy határozott mozdulattal magához intette a pincért, és dupla feketét rendelt magának. Aztán lassan, méltóságteljesen elővett egy ezüsttárcát, felpattintotta a fedelét, és Esther felé nyújtotta a minden valószínűség szerint kiváló szivarokat.

– Nem zavarja? Esetleg megkóstolja? – kérdezte, miközben a választ meg sem várva rágyújtott. Esther ki nem állta a cigarettát, de egyrészt esélye sem volt a tiltakozásra, másrészt a szivar karakteres illata valahogy most inkább bódítóan hatott rá. Zoltán lassan, komótosan pöfékelt, a tengert bámulva még inkább egy tengerész kapitányra emlékeztette. Hosszú percek teltek el, mire apám újra megszólalt.

– Tudja, nagyon emlékeztet valakire… egy lányra, akinek a nevére már nem emlékszem, ez a ronda kór a legfontosabb mozaikokat is kiradírozza néha – tette hozzá morogva. – A nevére nem emlékszem, de az illatára annál inkább. Sokáig szerettem, sokáig gyászoltam. Vannak érzések, amelyek ellen szélmalomharc lenne küzdeni, ilyen a szerelem és ilyen a gyász is. A félelemről nem is beszélve. 19 éves voltam, még szinte gyerek, de már felnőtt szívvel. Se előtte, se utána nem láttam olyan gyönyörű hófehér bőrt. Egyetlenegy nyár után úgy éreztem, hogy mellette akarok megöregedni, és tudom, hogy most megmosolyogtatom, de ez nem egyfajta kamaszos lángolás volt. Nem, ma már azt mondanám, hogy talán koravén szerelem.

Esther nagyot nyelt, de nem árulta el magát.

– Ha annyira szerette, miért hagyta magára? – szegezte neki a kérdést.

– Magára hagyni? Ó, sosem hagytam volna magára, aranyoskám. Az élet bonyolult, tele kiszámíthatatlan és átláthatatlan útvesztővel. Járt már Magyarországon? Ismeri Európa legszebb tavát, érezte már a magyar tenger ölelő simogatását?

Esther bólintott egy aprót, amit a férfi valószínűleg akkor sem vett volna észre, ha figyel rá. De túlságosan magával, az emlékeivel volt elfoglalva.

– Ej, ej… még a szeme is úgy ragyog – fűzte aztán hozzá, amikor újra Estherre nézett.

Majd mintha észrevette volna, hogy itt az ideje asztaltársáról is érdeklődnie, végre nekiszegezett egy kérdést.

– Maga miért van itt? Miért költözött ide?

– Így döntöttem, így akartam – felelte az asszony.

– Lárifári – legyintett apám. – Senki nem dönt így. Maga sem, önszántából egészen biztosan nem – felelte keserűen. – Emlékszik arra, amikor tegnap megérkeztem? – folytatta.

– Igen, hogyne – bólintott Esther.

– Na látja, én nem. És arra sem, hogy mi az utca neve, ahol lakom, laktam negyven éven keresztül. Nincs bennem harag a feleségemmel szemben, az egész életét nekem adta. Most valamiért nem bírta tovább. A gyerekeim azt mondták, hogy voltak napok, amikor nem ismertem meg őket. De ma minden olyan tiszta (a neveket, apróságokat leszámítva), nyilván ezért olyan keserű – mélázott el. – Van gyereke? – folytatta kutakodva Estherre emelve a mélykék szemeit.

– Nincs, azaz van, csak…

– Á… értem, bedugta ide, és az anyja felé se néz. Hálátlanság, én mondom, hálátlanság – morogta, miközben elnyomta a szivar végét.

Esther tiltakozni kezdett:

– A feltétel nélküli szeretetnél nem várhatunk el hálát, az igazi érzelmek nem a viszonzáson keresztül léteznek. Persze jó esetben felerősödnek azáltal, de nem szabad, hogy az legyen az elsődleges mozgatórugó. Tudja, én is sokáig szerettem valakit, valakit, aki túl hamar lemondott rólam. Aztán persze az évek múltával én is belefáradtam az önzetlen szerelembe, és isteni ajándékként éltem meg a második esélyt. Egy csodálatos emberrel ajándékozott meg a sors. Klaus, a férjem nagyszerű ember volt – sóhajtott egy nagyot.

– Régen meghalt? – vetette oda neki az apám a kérdést, miközben láthatólag már mehetnékje volt. Intett a pincérnek, és fizetni készült.

– Igen, hát persze hogy a hölgyét is… mégis minek néz engem? – zsörtölődött, amikor a főúr megkérdezte, hogy egyben számolhatja-e az asztalt.

– Köszönöm – motyogta Esther, majd hozzáfűzte: – Hat éve, a napokban lesz hat esztendeje.

De ezt Zoltán már nem is hallotta, elnézést kért, hogy ilyen sietve távoznia kell, de elfáradt, le akar még pihenni a vacsora előtt.

Így aztán Esther ott maradt egyedül, a kihűlt kávéját kavargatva, miközben azon gondolkodott, hogy miként tudná leírni azt az érzést, ami tegnap óta fogva tartja. Szerette volna tudni, hogy miként élte meg Zoltán a sok-sok évvel azelőtti elválásukat.

7. fejezet

Balatonfüred, 1951

Zoltánt nyomasztotta a bizonytalanság. Ennyire nem érdekelné Esthert a sorsa, ennyire hidegen hagyná a bánata, hogy apja belebetegedett, amiért ott kellett hagyniuk a házat, a szőlőt, az életüket?

Nem érte váratlanul a családot a költözés, már hónapok óta benne volt a levegőben, hogy a módosabb famíliáknak menniük kell vidékre vagy külföldre, ha kedvük tartja. Októberben érkezett a tanácstól a hivatalos felszólítás, hogy pakoljanak. Semmi nem indokolja, hogy egy ilyen villában éljen egy háromtagú család. Nagyapámnak, Jóskának szegről-végről barátja volt a hivatalos ügyintéző, Szamos Pista, aki évek óta csak tőle vásárolta a jó füredi bort. Minden valószínűség szerint ennek tudhatta be, hogy már a hivatalos végzés előtt is felkereste egy késő szeptemberi délutánon. Idegesen gyűrte a naptól fakóra szívott kalapját, kétszer-háromszor is nekikezdett, mire végre kinyögte, hogy sajnos az ő keze is meg van kötve, tovább nem tologathatja a papírokat. Két eshetőséget emlegetett, az egyik a költözés volt, a másik pedig, hogy befogadnak még maguk mellé egy-két másik családot.

A meddig kérdésre zavartan a földet rugdosta Szamos Pista.

- Talán egy évre, talán kettőre, biztosat senki nem tudhat ezekben a zavaros időkben.

Zoltán anyja őrjöngött, sosem látták még ilyen sértettnek, ilyen dühösen haragosnak a nagyanyámat.

Nem lesz ő a saját házában megtűrt vendég – ismételgette. Akkor inkább elmegy a világ végére is, akkor inkább legyen egy putri az otthona, de az csak az övé és az ő véreié…

Nagyapámat, Jóskát asszonya szinte eszelős állapota még a ház és a birtok elvesztésénél is jobban megrendítette. Reménytelen volt meggyőzni arról, hogy így legalább maradhatnának a megszokott környezetben, a régi barátok közelében. A nagyanyám azonban hallani sem akart erről a lehetőségről, október elejére már mindent összepakolt, amire véleménye szerint szükségük lehet az új életükben.

Apám kamaszkorunk hajnalán mesélt először életének ennek az időszakáról, eleinte szűkszavúan, aztán ha a bor megeresztette a nyelvét, egy picit bővebben, de a legtöbbet nagyanyámtól hallottam ezekről az esztendőkről, aki gyermekkorunk első éveiben sokat megfordult nálunk, mi több, apánkkal ellentétben még a magyar nyelvvel is meg akart babonázni bennünket, de aztán látva gyermeki érdektelenségünket, hamar feladta a küldetését. Pedig makacs asszony volt, olyannyira, hogy amikor egy szomorú balesetben meghalt a nagyapám, mintha elhatározta volna, hogy magára hív egy betegséget, csak hogy hamar utánahalhasson.

Gyermekkorom meghatározó fájdalma volt az ő elvesztésük, mintha egy gonosz boszorkány egyetlen átkos varázsütéssel szétrombolta volna az érinthetetlennek hitt álomvilágomat.

Halálával nemcsak a lényét meghatározó dámai elegancia távozott az életemből, hanem a mesék is a soha nem látott, de varázslatosnak képzelt Csodamagyarországról.

Nagyanyámban mély sebeket ejtett a hazája akkor is, ha kétségtelenül hitt a döntése helyességében.

Elszánt készülődésében azt sem tudta megfékezni, amikor a férje szomorúan közölte vele, hogy a bútoraiknak csak a töredéke fér majd el az új otthonukban. Erőn felül csomagolt, komódokat, szekrényeket tologatott, hogy minden egy rakáson legyen az indulásig.

Apám, Zoltán magába fordulva figyelte az eseményeket, úgy érezte magát, mint egy úszni nem tudó gyerek, akit magával sodort a patak, tompán, tehetetlenül hagyta, hogy egyik pillanatról a másikra átrendezzék az életét.

Azonban még a költözés tényénél is jobban bántotta Esther hallgatása, a néma elutasítás. Mindennél jobban vágyott volna a vigasztaló szavaira, egy erőt adó tincsre vagy egy fényképre. De hiába…

8. fejezet

Rügen, 2017 májusa

Zoltán frissítően mély alvásból ébredt, s bár fogalma sem volt, hogy hol van, ez egyáltalán nem zavarta. Minden figyelmét a sötétítő függönyön átszűrődő fény játéka kötötte le.

A tenger hullámzásához hasonló árnyak táncoltak a frissen tapétázott falon, olykor meg-megtorpanva a rizsporos felületen. A reggeli fények elindítottak valamit az elméjében, ami szinte azonnal alkotásra késztette.

Hosszú éveken keresztül ébredt így reggelente, nemegyszer még az előző napi ruhájában, amikor az izzó kreativitás éppen csak annyit engedélyezett számára, hogy megmosakodjék és felhajtsa az ajtó előtti termosz feketekávéját.

Ilyenkor még azzal sem tisztelte meg a családját, bennünket, hogy velünk reggelizzék, vagy hogy néhány szót váltson velünk, a gyermekeivel. Anyám odaadó szeretettel és szolgai hűséggel tűrte apám hóbortjait, józanul vallotta, hogy egy művész zsenialitásába szeretett bele, tudnia kellett, hogy mivel jár. Persze dehogy tudta, de mivel rajongásig imádta, elfogadta. Mi a bátyámmal sokkal kevesebbet tartottunk az önzetlen szeretetről, valójában soha nem bocsátottuk meg apánknak, hogy annak ellenére, hogy egy fedél alatt éltünk, valójában csak vasárnaponként vagy ünnepek alkalmával ülhettünk le vele egy asztalhoz.

Abba, hogy az anyagi jólét, amelyben felnőhettünk, apánk művészetének köszönhető, gyerekfejjel nem igazán gondoltunk bele, a materiális bőség természetes volt számunkra. De az is könnyen lehet, hogy egy esetleges mérlegelési lehetőségnél sokkal inkább a közös élményeket választottuk volna.

Hamburg egyik legelegánsabb negyedében laktunk, az Alster-parti öreg villák egyikében, amelyeket értékük miatt leginkább csak megörökölni lehetett.

Apám azonban azon kevés festők közé tartozott, akik a hatvanas években robbanásszerű sikert értek el, és a jómódú, művészetkedvelő felső tízezer kedvenceivé váltak.

Így aztán nem esett nehezére, hogy a későn érkező gyermekei születése után a hetvenes években maga is szert tehessen egy akkor már milliós nagyságrendű otthonra. Sokan irigyeltek bennünket, a Péterffy családot a méretes jugendstil villáért, amely három tekintélyes szintből állt, no és a műteremlakásból, amihez egy szokatlanul szűk, kanyargós mahagónilépcsőn lehetett feljutni.

A nyikorgó faszerkezet karcsúsága arra engedett következtetni, hogy anno csupán a padláshoz való feljutás volt a funkciója olyan alkalmakkor, ha éppen valamire szükség lehetett a raktárból. És hogy a cselédség miként boldogul a keskeny lépcsőfokokkal… az nem volt a tervezésnél szempont, az már csak az ő gondjuk lehetett.

De a padlásból évtizedek múltán egy elegáns műterem lett, mindkét oldalán hatalmas, földig érő ablakokkal, teret adva a fénynek, a nap bármely szakában. Volt, hogy apánk napokig ki nem dugta a fejét az alkotói várából, anyám, Jule volt az, akinek napjában többször kellett az öreg faszerkezeten végiglavíroznia, hol a reggelivel, hol az ebéddel, és nemegyszer a tiszta ruhával. De hiába kérte a férjét, hogy találjanak ki valami kényelmesebb megoldást, Zoltán hallani sem akart új lépcsőről, egyrészt mert az öreg villa stílusának megerőszakolásaként élte volna meg, másrészt mert a lépcső a füredi házuk feljárójára emlékeztette.

Amúgy is makacsul ragaszkodott gyermekkora bútoraihoz, időt és pénzt nem kímélve kutatott a kitelepítés után nyoma veszett komódok és szekrények után. A hatalmas nappali tálalószekrénye az ötvenedik születésnapján érkezett meg Hamburgba, miután egy műkereskedő barátja hosszú nyomozás után lecsapott a számozott darabra. De nem csak a berendezés kötötte gyermekkorához és a hazájához.

Napi rendszerességgel követte Magyarország eseményeit, határozott véleménye volt a politikai lépésekről, nagy érdeklődéssel olvasta a színházi kritikákat, mohón itta magába a budapesti kulturális élet híreit, mi több, gyakorta pénzt küldött egy fiatal művészeket támogató balatoni alapítvány számára. Mivel sosem tudott megbarátkozni az egyre inkább teret hódító internetes világgal, minden csütörtökön elmetrózott a főpályaudvar újságárusához, hogy megvásárolja az előre megrendelt magyar lapokat.

Több mint hatvan év elteltével is tökéletesen beszélte a magyar nyelvet, pedig csak ritkán használta, egy-egy honfitárs látogatása alkalmával. Németország lett az otthona, de a hazája mindig Magyarország maradt. Így aztán végképp nem értette Jule, hogy miért nem tudta sohasem rászánni magát egy magyarországi látogatásra. Nemegyszer próbálta megfűzni az urát, hogy töltsenek el néhány szép napot a Balatonnál, de apám, Zoltán hallani sem akart róla.

Mi, a gyermekei, ifjú felnőttként léptük át először apánk szülőföldjének a határát, és akkor is csak anyánkkal, Zoltán nélkül. Apám személyes sértésnek, sőt árulásnak vette a nélküle véghez vitt utazást, visszatértünk után több napon át tartó hallgatással büntette a családját.

Aztán egy ünnepi vacsora alkalmával, néhány pohár vörösbor elfogyasztása után csak kiöntötte egyszer a szívét egy karácsonyeste, hogy bizony attól fél, belebetegedne, ha újra „otthon” járna, attól fél, hogy megkérdőjelezné az egész életét, hogy valóban jól döntött-e, amikor elhagyta a hazáját. Képtelen lett volna vendégségbe visszatérni, csakúgy, mint amikor az egykor mindent elsöprő szerelmet szakítás után nem tudja a férfi barátságra cserélni.

No de kanyarodjunk vissza a jelenbe, apám első napjaihoz a Négy Évszakban:

Zoltánt álmodozásából kopogás riasztotta fel.

– Igen, fáradjon be! – szólt erélyesen az ajtó felé.

Elke nővér lobbant be kedélyes mosollyal az új lakó otthonába. Kedvesen bemutatkozott, majd anyai gondoskodással széthúzta a függönyöket, utat engedve az ébredező nap sugarainak.

– Remélem, jól aludt. Szívesen segítek felöltözni, hiszen hamarosan reggelizünk… Hmmm… már érzem is a frissen főzött kávé csábító illatát – csicseregte, miközben magától értetődő módon elkezdte Zoltán pizsamáját kigombolni, hogy kicsomagolja a hálóruhájából.

Apám zavartan rákiáltott.

– Mégis mit csinál, megbolondult? – meredt az asszonykára megrökönyödve, aki válaszként hasonlóan meglepett szemekkel nézett vissza rá.

– Én, én, én csak gondoltam, hogy mert egyedül nem megy, és ugye sokan várnak még rám a folyosón… – védekezett némi sértődöttséggel.

Ekkor végre az apámnak is derengeni kezdett, hogy tulajdonképpen hol is van ő, de ez nem változtatott a felháborodásán, hogy egyszerűen csak úgy, a kérdezése nélkül valaki fogdosni kezdje megfáradt testét.

Nem mintha valaha is ellenére lett volna a női nem kéretlen közeledése, de egyrészt Elke nővér a telt idomaival és kissé rendezetlen, zilált hajával nem babonázta meg, másrészt nem tűrte, hogy hibbant öregúrként kezeljék.

A reggeli közeledtével egyre világosabbak lettek a gondolatai, ami azonban azonnal tompítani kezdte az ébredésnél még mindent uraló jókedvét. Pontosan tudta, hogy miért van itt, és a felismerés, hogy ezentúl nem a felesége készíti majd számára a feketéjét, gyilkos módon szorítani kezdte a mellkasát.

– Rosszul van? – kérdezte a nővér, és most már a sértődöttség helyett inkább az aggodalom csendült a hangjában, s még mielőtt az apám válaszolni tudott volna, erős, izmos karjaival megragadva az ágyra fektette. Alig két perc múlva már az intézet orvosa fogta a csuklóját, komolyan, de nyugalmat sugározva hallgatta meg páciense szívét.

– Nehéz ez, tudom. De higgye el, minden változás hoz új, jó dolgokat is magával. Remek emberekkel találkozom itt nap mint nap… – mondta együttérzőn, de nem sajnálkozva, ami Zoltánnak különösen jólesett. – Egyébként nagy tisztelője vagyok a művészetének – fűzte hozzá a lakókhoz képest fiatal doktor, most már egy halvány mosollyal az arcán. – Magam is festegetek… persze én csak úgy kedvtelésből. Mármint én festegetek, ön meg egy neves művész – tette hozzá kissé zavartan.

Apámnak tetszett a férfi. A határozottsága, az ereje… Volt benne valami nagyon életszagú ebben a számára haldokló közegben.

– Adnék néhány tablettát az első napokra, amíg beilleszkedik és megnyugszik egy kicsit a ketyegője. Higgye el, nem olyan rossz itt. Rügen pedig gyönyörű… Ismeri, járt már itt?

Zoltán biccentett egyet, majd morogva hozzáfűzte, hogy egy kéthetes nyaralás ellen semmi kifogása sem lenne, de élete alkonyát inkább a Balaton partján töltené.

Ezeket a szavakat azonban már csak az ajtóból visszaintve hallotta dr. Talbach, sietnie kellett, egy újabb esethez rendelték. De a folyosón lépdelve még átfutott az agyán… Balaton… Az nem a magyar tenger? Esküdni mert volna, hogy Hamburgból jött az öreg.

9. fejezet

Magda már négy hete élvezhette az otthon vendégszeretetét. A szigorú szabályokat betartva az első három hétben nem látogatta meg a lánya, csak telefonon beszéltek kétszer, zavartan, szűkszavúan, a legszükségesebbekről. Pontosabban Lotte volt zavarban, Magda csak a mély csalódottságán próbált uralkodni.

– Jól vagy, anyuka?

– Jól, soha jobban… – fűzte hozzá némi gúnnyal, ami Lotte számára roppantul idegenül csengett. Egész életében távol állt az édesanyjától a szarkazmus minden fajtája. Persze az is lehet, hogy valóban jól van – gondolta, mintegy magát vigasztalva.

– Biztos nagyon jó kezekben vagy, egy kolléganőm unokatestvérének az édesapja mindent megadott volna azért, hogy itt helyet kapjon, de szegénynek nem volt ilyen szerencséje. Vagy ilyen jó összeköttetései…

– Nocsak – csúszott ki Magda száján.

– Tudom, hogy mindig is voltak nézeteltéréseid a férjemmel, és valóban nem könnyű ember, anyuka… De hidd el, ebben az esetben csak a javadat akarja, hogy olyan helyen legyél, ahol egész nap biztonságban vagy, és hozzád hasonlókkal töltheted az időt.

Lassan, sután formálta a hangokat a hozzád hasonlódnál, mintha még maga sem tudná, hogy mit is akar ezzel mondani.

De még csak nem is reagált rá az anyja, mi több, néhány perc erőltetett beszélgetés után ő igyekezett letenni a kagylót, a délutáni jógára hivatkozott, arra, hogy még át kell öltöznie. Valójában több mint egy órája volt még, de könnyebbnek tűnt a kurta búcsú, és valójában Lőtte is megkönnyebbült, hogy nem kell tovább perlekednie a lelkiismeretével.

Magda azon kevés lakók közé tartozott, akik még nem barátkoztak meg a mobiltelefonnal, és bár Esther igyekezett meggyőzni a kis technikai csoda számos előnyéről, ő határozottan elutasított minden próbálkozást.

Mégis, kinek írogatna ő szöveges üzeneteket, képeket pedig inkább fotóalbumban szeretett nézegetni, ha pedig a világ híreire lenne kíváncsi, bekapcsolja majd a televíziót – védekezett ellentmondást nem tűrő hangon.

Időközben összebarátkoztak közvetlen szomszédjával, s bár az otthon előtt igencsak különböző életet éltek, és a természetükben sem hasonlítottak egymásra, kor-és sorstárs mivoltuk hamar összekovácsolta őket.

Hetente kétszer kapott helyet jóga az otthon órarendjében, és a prevenció jótékony hatása mellett az sem volt elhanyagolható, hogy a szeánszokat a hölgyek legnagyobb örömére az intézet főorvosa, Matthias Talbach tartotta.

Külső szemlélőként nehéz volt megítélni, hogy a feltűnően jóképű, talán ha ötvenéves orvos vajon csak egy véletlennek köszönhetően ragadt ott az idősek otthonában, vagy esetleg az egészségpénztár fizetett neki jutalékot, hiszen vonzó megjelenésével láthatólag hozzájárult a páciensek jó közérzetéhez.

A harmadik alkalom után kiderült, hogy nem lesz elegendő a földszinti fitneszterem a számtalan érdeklődő befogadására, így aztán kedden és péntekenként az aulát lepték el a matracok és a törülközők, amikor a doktor úr munkakörét meghaladva felvállalta az önkéntes edző szerepét is.

A legtöbben kényelmes leggingsben és pólóban érkeztek, de volt olyan is, aki úgy érezte, hogy csak testre feszülő bársonydresszben ér valamit a nyújtózkodás.

Magda döbbenten figyelte, ahogy kortársai majd felfalták a szemükkel a fiatal, minden porcikájában edzett orvost.

– Nevetséges. Mint egy ketrec megbolondult tyúk –sziszegte oda Esthernek, aki épp minden erejével azon volt, hogy végre pontosan teljesítse a gyakorlatot.

– Ugyan már, ne legyél ennyire szigorú… Egy szép festményt is megnéznél, nem? – csitította morcos barátnőjét.

– Megnézném, de akkor is mellőzném ezt a hormonokkal teli csipogást.

– Hormonok? A mi korunkban? – szaladt ki Esther száján, és ezen már Magdának is kuncognia kellett.

– Segíthetek valamit a hölgyeknek? – kérdezte Matthias Talbach egy széles mosollyal, ami nem engedte eldönteni, hogy valóban segíteni akar-e, vagy csak jelezni, hogy bizony észrevette, hogy zavarják az órát.

Esther zavartan visszamosolygott, nemet intett a fejével, miközben érezte, hogy végigfut valami különös melegség a hátán. Csak remélni merte, hogy Magda nem vett észre semmit, még kigúnyolná, hogy öreglányként sem hagyja hidegen egy férfi pillantása.

Egyébként sem tudott mit kezdeni az elmúlt napokban eluralkodó érzéseivel… Zoltán felbukkanása visszarepítette a múltba, nemegyszer arra ébredt, hogy álmában fiatal lányként járt-kelt a világban, a valós múlt és a mindenre képes képzelet keveréke szőtte át az éjszakáit.

Nem tudta, hogy érdemes-e felfednie kilétét. Mi van akkor, ha az apám nem emlékszik már rá… Mi van akkor, ha már semmire sem emlékszik a múltjából. Ennél csak egy gondolat tűnt még ijesztőbbnek, ha emlékszik rá… anélkül, hogy ez bármit is jelentene a számára.

Ha tudná, hogy mennyi időn keresztül várt rá, ha tudná, hogy férfiak tucatjainak nem adott esélyt, csak mert akarva-akaratlanul nem bírt a reménytől szabadulni, hogy egyszer majd megtalálja… mert keresi. Sokáig nem hallott Zoltán felől semmit. Az utolsó balatoni látogatásánál hosszú évtizedekre nyomát vesztette.

Azonban a hetvenes évek elején egy örökmozgó, művészetet kedvelő barátnője lelkesen mesélt neki egy kortárs művészeket bemutató kiállításról, és mivel már amúgy is régen terveztek egy lübecki kirándulást, örömmel kapott az alkalmon, hogy egyedülálló fiatalasszonyként ellátogasson barátnőjével a Hamburgtól 70 km-re fekvő városba. Amúgy is tavaszi szünet volt, és tanárnőként, a diákokhoz hasonlóan Esther is élvezhette a két hét szabadságot.

Vonattal robogtak a jól ismert, sík, északi terepen, gyönyörködve az ébredező természetben. A fák ugyan még nem öltötték fel teljes lombkoronájukat, de az élettől zöldellő végtelen legelők már mind az újjászületést ünnepelték.

Esther szeretett vonatozni, tulajdonképpen a vonat volt az egyetlen közlekedési eszköz, ahol biztonságban érezte magát. Megnyugtatta a monoton zakatolás, és pihentette a táj fürkészése.

Odakint számtalan állat legelte a friss, zöld füvet, tehenek, birkák és lovak lepték el a földeket. Esther kislányos vágyakozással nézte az izmos paripákat, sajnálta, hogy osztálytársaival ellentétben ő maga nem tanult meg lovagolni. Gyerekkori álma volt, de az anyja túl veszélyesnek ítélte meg a környéken oly divatos sportot, az apja pedig sajnálta rá a pénzt. Pedig lett volna, apja fáradhatatlan szorgalmának köszönhetően jómódban éltek: hárman, szenvedélyek és viharok nélkül. Esther mindig is szeretett volna egy testvért, de az édesanyja sokéves próbálkozás után sem tudott újra teherbe esni. Legalábbis ezt mondta, ha nagy ritkán szóba került a téma, Esther azonban idővel inkább egy jól megfontolt döntés eredményének tudta be egykeségét. És mivel a család egyébként sem élt társasági életet, így kislányként sok délutánt kellett magányosan, a szobájában jól viselkedve eltöltenie: szófogadó volt, szorgalmas és felettébb jó eszű. Fel sem merült senkiben, hogy ne menne egyetemre, az apja és az anyja nemzetközi hírű professzort láttak benne, és nem titkolt csalódással élték meg, hogy lányuk egy átlagos általános iskola átlagos német és ének szakos tanítónője lett.

De Esther elégedett volt a helyzetével, imádott tanítani, és imádta a tanítványait is. Közel a negyvenedik évéhez egyre kevesebb esélyt látott arra, hogy valóra váljon a magánéleti álma, és három gyermek édesanyjaként élhesse az életét.

De azért még nem vesztette el a hitét abban, hogy egyszer ő is megtalálja a párját, így aztán a művészet kedvelése mellett még az ismerkedésre való esély is csábítóvá tette a barátnője által tervezett kirándulást.

Dél körül robogott be a vonat a vasútállomásra, és mivel nem tudták, hogy miként jutnak el a kiállítás helyszínére, no és a megnyitóról semmiképpen nem akartak lemaradni, szokásuktól eltérően leintettek egy taxit, és úrilányok módjára azzal érkeztek a belvárosi múzeum épületéhez.

Esther kissé restellte magát, mert az elmúlt napok dolgozatjavításai annyira lekötötték minden percét és figyelmét, hogy még csak bele sem lapozott a kölcsönkapott prospektusba, így aztán fogalma sem volt, hogy kinek és milyen képeit látják majd. Ellenben mivel vakon bízott kísérője ízlésében, nem félt a csalódástól.

Több tucat elegánsan öltözött nő és férfi toporgott már a bejárat előtt, de mivel volt még néhány perc tizenkét óráig, a német pontosság nem engedhette meg, hogy hamarabb kinyissák a nagy vaskazettás ajtót.

Hirtelen fékcsikorgás zavarta meg a monoton nyüzsgést, egy újabb taxi érkezett a helyszínre. A közönség izgatott pusmogással jelezte, hogy felismeri az autóból kiszálló művészt. A férfi udvarias, de visszafogott mosollyal üdvözölte a vendégeket, miközben figyelmes szeretettel kisegítette várandós feleségét a járműből.

Esther földbe gyökerezett lábakkal meredt az autó irányába, majd erős szédülés kerítette hatalmába, és érezte, hogy a szeme előtt minden elsötétül.

Néhány perccel később tért csak magához, egy szép arcú asszony ébresztgette kedvesen, miközben megnyugtatva közölte, hogy perceken belül itt lesz égy orvos, tehát aggodalomra semmi szükség.

Esther rögtön felismerte az autóból kiszálló hölgyet, ami érthető módon nem könnyítette meg az ájulásból való ébredését.

Hogy lehetett ilyen ostoba, hogy nem nézte meg a barátnőjétől kapott programfüzetet. Sosem ült volna fel a vonatra, ha tudja, hogy a volt szerelme az egyik kiállító művész.

Évek óta várt egy találkozásra, de nem így, nem ilyen váratlanul, nem ilyen sután és nem ilyen megsemmisítően.

Zoltán felesége, a bátyámmal terhes anyám szerencsére semmit sem sejtett az ő lelkiállapotáról, egy várandós anya gondoskodásával vizet hozott neki, és mentegetőzve elnézést kért, amiért most át kell őt adnia a doktornak és a kísérő barátnőjének.

– Most zajlik a megnyitó, és a férjem nem szeret ilyenkor nélkülözni… Ha jobban van, kérem, feltétlen jöjjön be ön is… Ha nem most, hát egy másik alkalommal, megtisztelne, ha elfogadna tőlünk egy tiszteletjegyet – mosolygott kislányos, pirospozsgás arcával, miközben finom, bézs kesztyűjében a ridiküljébe nyúlt, hogy előkeresse a tikettet.

Esther eközben csak bambán bólogatott, egy szó sem jött ki a torkán. Kétségbeesve kereste tekintetével a barátnőjét, de az a kapuban várt az orvosra, hogy érkezésekor mihamarabb útba tudja igazítani.

Anyám búcsúzásnál kezet nyújtott:

– Jule, én Jule vagyok – súgta oda barátkozóan, majd hozzátette: – Különös, mintha már láttam volna valahol… olyan ismerősek ezek a szép vonások – bókolt kedvesen, miközben megigazította a feltehetőleg erre az alkalomra készíttetett kontyából mindenáron menekülni akaró, rakoncátlan, narancsvörös tincseket.

Esther most már teljesen magához térve, a zavarától pirosló arccal viszonozta a bemutatkozást:

– Engem Esthernek hívnak – szólt, miközben a feléjük közeledő orvostól várta a feloldozást.

Anyám, Jule (aki akkor a bátyámmal, Jónással volt várandós) még egyszer visszapillantott a kiállítóterem nagy, kétszárnyas ajtajából, mintha valamin törné a fejét, de aztán csak megvonta a vállát, és csendesen beosont az éppen beszédet tartó férje, apám mellé…

Esthernek természetesen nem kellett komolyabb segítség, a pohár víz után az orvos egy pohár konyakot írt fel, de csakis szigorúan az után, hogy a páciensen teljes meggyőződéssel kizárt egy esetleges terhességet.

Esther kénytelen volt beavatni barátnőjét ifjúkori titkába, csak így tudta meggyőzni arról, hogy a tervezett tárlatlátogatás helyett inkább Lübeck belvárosát és kikötőjét csodálják meg. Persze a gondolatai amúgy is Zoltán körül forogtak, és a gyötrő vágyódás csak akkor csitult, amikor évek múltán megismerkedett élete másik nagy szerelmével, későbbi férjével, Klausszal. De hol volt ő még ekkor a boldog házasélettől…

A kudarcba fulladt kirándulás csak megerősítette abban, amit már korábban is gondolt, hogy az élet menetét nem lehet feltartóztatni, a szereplők olykor egymásra akadnak, de a legkisebb szellő is elsodorhatja őket egymástól. Ha pedig egy tomboló északi szél kap fel valakit, nagy valószínűséggel sosem találkoznak újra… Mérhetetlenül fájt neki a felismerés, hogy ifjúkori szerelmének valójában ő sosem jelentett annyit, mint amennyit az apám az ő szívének.

Úgy érezte, csak egy szép nyári kaland lehetett apám számára… aki immáron érett férfiként mást választott. Valószínűleg egy csodálatos asszonyt, aki épp a gyermekét hordja a szíve alatt.

De érdekes módon egy csöppet sem haragudott anyámra, Juléra… Csak sóvárgott a szerepére, de nem csúnyán, irigyen, csak amolyan gyermeki odaadással.

Azonban a találkozás segítette a döntés meghozásában, hogy igenis neki is joga van egy új szerelemhez… Es megfogadta barátnője előtt, hogy ezentúl sokkal nyitottabb lesz a férfiak felé.

De kanyarodjunk vissza ez év májusának utolsó szerdájához.

A jóga után még volt vagy másfél órájuk az ebédig, ezért Magda felvetette, hogy járjanak még egyet a parton.

Esthernek nem volt ellenére a séta, pedig a józan ész azt kívánta volna, hogy a közeledő vihar óvatosságra intse őket. A sziget rádiója már a reggeli adásban is figyelmeztette a helyieket, hogy ha tehetik, maradjanak inkább otthonaikban: orkánszerű lökésekkel és a szokásosnál jóval nagyobb hullámokkal fenyegetőztek.

Azonban a vészjósló szavakból egyelőre még nem sokat lehetett odakint érzékelni. A kora nyári északi nap hűvösen csiklandozta a part menti dűnéket, miközben az olykor felerősödő szél újra és újra belekapott a homokbuckákba.

— Szél… – dünnyögött Esther legyintve. – Mintha nem itt nőttünk volna fel. Olyan nincs, hogy rossz időjárás, csak olyan van, hogy nem megfelelő öltözék – kacsintott öreg barátnőjére, majd előkotort a fehérre lakkozott gardróbszekrény aljából egy pöttyös gumicsizmát. Magda láthatólag remekül mulatott a szerinte igencsak gyerekes darabon, de Esther magabiztosan megvédte, hogy ez egy stílus… Modern, és a viselőjét illetően kortalan.

Magda nem akart vitatkozni, egyébként sem gondolta, hogy túl sok ismerőssel találkoznának a parton. Hétköznap volt, hűvös… és még hátra volt jó néhány hét a júliusi szezonig.

Persze a bátrabb helyi lakók közül egyesek már ilyenkor is megmártóztak a tengervízben, és akadtak olyanok is, akik saját határaikat legyőzni akarván merültek meg a hullámokban, de a délebbről érkező turistáknak a 12-14 fokos víznél még biztosan nem a fürdőzés jutott az eszébe.

A csíkos strandkosarak azonban már most is csábítottak egy kis kikapcsolódásra. A széltől óvva és a délelőtti nap melegét felerősítve kitűnő búvóhelyet adtak a szerelmeseknek, izgalmas regényeket vagy éppen újságot olvasóknak. De akadtak olyanok is, akik csupán csak a tenger hullámzásában gyönyörködtek, miközben élvezték az egész testüket felmelegítő simogató nap sugarait.

De aznap szinte teljesen üres volt part…

Magda és Esther erőteljes léptekkel vágtak neki a durva fuvallatoktól egyre inkább megborzolt homoknak, még nem eldöntve, hogy egészen a vízig lesétáljanak-e. A dagály ugyan még csak néhány óra múlva volt várható, de az egyre erősödő széllökések mégiscsak óvatosságra intették őket, legalábbis Magdát, akinek végül sikerült meggyőznie barátnőjét is.

Lassan a nap is tompulni kezdett, nagy, sötétszürke felhők gyülekeztek az égen, ami láthatóan, mi több, hallhatóan a sirályokat is nyugtalanná tette. A szokásosnál jóval hangosabb vijjogással hívták fel egymás és a világ figyelmét arra, hogy veszély közeledik, mindenki jobban teszi, ha biztonságos helyre húzódik.

Magda is kezdett egyre nyugtalanabbá válni:

– Lehet, hogy mégis vissza kellene fordulnunk, még a végén igaza lesz a rádiónak.

– Tudod, hogy milyen gyakran túloznak – felelte Esther, de azért ő is kétkedve figyelte az eget. – Na jó, talán igazad van, ráadásul mire a mi tempónkban visszaérünk, már lehet, hogy a levest tálalják.

Magda megnyugodott, hogy jobb belátásra bírta a barátnőjét, főleg mert időközben, szinte egyik pillanatról a másikra sokszorosukra nőttek a hullámok, a magasba tornyosuló fehér fodraik pedig vadul csapdosták a partot, minden egyes lökésnél abból feltartóztathatatlanul többet követelve. Magda megborzongott, kislányos aggodalommal megszorította a barátnője kezét, úgy húzta őt maga után.

Esthert azonban megbabonázta a természet zabolátlan ereje, földbe gyökerezett lábbal szemlélte a vad hullámok viharos táncát, majd mintha valami láthatatlan erő húzta volna, megfordult a partszakasz déli irányába, a világítótorony felé.

A homoktól megtelt levegő megnehezítette a távolra látást, de ő mégis észrevett valamit, jó száz méterre tőlük.

– Magda, várj csak… Te is látod ott…?

– Jaj, nincs ott semmi, gyere már! – fojtotta belé a szót a barátnője.

– De, de nézd… Csak nem egy babakocsi? – kérdezte feldúlva.

Erre már Magda is felkapta a fejét, hogy megnézze a homokvihartól egyre nehezebben kivehető tárgyat.

– Nem, nem babakocsi – habogta. – Hanem egy kerekesszék.

Esther, mintha villámcsapás érte volna, egy pillanatra lebénult, majd ösztönösen rohanni kezdett.

Magda hiába próbált utánanyúlni, Esther kitépte a karját barátnője kezéből.

– Esther, ne csinálj ostobaságot, kérlek! Majd szólunk a parti őrségnek, itt csak ők tudnak segíteni.

De ezt Esther már nem hallotta, részben mert már csak Zoltánra tudott gondolni, és a valószínű eshetőségre, hogy a férfi bajban van, részben pedig azért, mert a szél időközben már orkánszerű lökésekkel ijesztgette a partszakaszt, lehetetlenné téve mindenfajta kommunikációt.

Ahogy Esther közeledett a székhez, egyre biztosabban látta, hogy nem ül benne senki, hogy üres. Ez a felismerés tompa félelemként markolt a szívébe, és még nagyobb sietségre késztette.

Egy mozdulattal lerúgta a gumicsizmáját, mert úgy érezte, hogy mezítláb könnyebben halad a homokban. Sem a durván arcába csapódó sós levegő, sem a hideg, vizes talaj nem érdekelte, egyetlen célt látott csak maga előtt, segíteni a férfinak, aki újra vagy talán még mindig olyan sokat jelentett a számára.

Közben egyre nagyobb hullámok csapódtak a partnak, szinte másodpercenként több földet követelve maguknak. Láthatóan már csak percek kérdése volt, hogy a kocsihoz érjen a zabolátlan víz.

Esther a szél keltette homokvihartól alig látott valamit, csak ösztönösen követte a megkezdett irányt.

Végre meglátta Zoltán testét, akinek piros pulóvere kitűnt a környezetből. Láthatólag eszméletét vesztve feküdt az apám, arccal az ég felé. Szerencséjére egy strandkosár némileg megóvta a süvítő széltől, és attól, hogy teljesen betemessék a homokszemcsék.

Talán elakadt a nedvesedő talajon, talán erőn felül akart menekülni a hullámok elől, de az is lehet, hogy feledve korlátait, egy sétát akart tenni a fél órája még oly barátságosnak tűnő parton. Talán megbotlott, talán szélütés érte… sok volt a talán, és Esther abban sem lehetett biztos, hogy még időben érkezett-e, de számára nem volt kérdés, nem volt más választás, hogy most itt a helye, a magatehetetlen festő mellett, hogy megmentse vagy legalábbis megpróbálja megmenteni az életét.

Szinte kibírhatatlanul hosszúnak tűnt az utolsó ötven méter, életében először érezte öregnek magát. Pedig a tomboló szembeszél és az egyre növekvő homokbuckák körtől függetlenül is ellehetetlenítették volna az előrehaladást. De Esther nem adta fel, semmivel nem törődött, még a vészesen közeledő hullámokkal sem.

Lassan azonban fogyni kezdett az ereje, de úgy tűnt, hogy a szeretet és az adrenalin felülkerekedik az elgyengült nyolcvanöt éves testen. Az utolsó pár métert már négykézláb tette meg, úgy kúszott oda apámhoz, és miközben oltalmazón, gyengéden fölé hajolt, érezte, hogy már a lábát csapdossa a víz.

A hideg egy pillanatra Zoltánt is magához térítette, aki hálás megkönnyebbüléssel csak ennyit mondott:

– Esther, kicsi Esther… – Majd újra lehunyta a szemét, csakúgy, mint a teljesen kimerült, erejétől fosztott asszony.

– Le kellene teremtenem, ugyanakkor az is tény, hogy megmentette az egyik lakótársa életét… – dorgálta meg dr. Talbach Esthert, aki még csak épp hogy kezdett magához térni.

– Hol vagyok, mi történt? – tette fel válasznak a kérdést, miközben megpróbált felülni az ágyában.

– Na, csak ne olyan hevesen, kedvesem – fékezte Matthias Talbach, és megigazította az asszony mögött a párnát. – Így jobb lesz, kényelmesebb. Az utolsó pillanatban érkeztünk ám… Ha nincs a barátnője, mindkettőjüket elnyeli a víz – fűzte hozzá.

Esther szeme hálával telve kereste Magdát, aki néhány méterrel odébbról figyelte a jelenetet.

– A frászt hoztad rám – förmedt Estherre, majd elmosolyodva odalépett az ágyhoz. – Soha többet ne csinálj ilyen butaságot… Mi a fenét kezdenék nélküled itt, a világ végén?!

Esther fáradt mosollyal köszönömöt motyogott, majd azonnal az apám állapotáról érdeklődött.

Matthias arrébb húzta a székét, hogy átláthasson a szomszéd ágyra, ahol apám, Zoltán szuszogott békésen. Láthatóan mélyen aludt, részben a kimerültségnek, részben pedig a vénájába csöpögő nyugtató infúziónak köszönhetően.

– Na, hölgyeim, hálás lehet maguknak ez az úr, és biztosan az is. De ne feledjék, hogy a történtek még egy egészséges ember memóriájánál is zavart okozhatnának, nem tudni, hogy Zoltán az ébredésnél miként reagál majd. A leghatékonyabb gyógyszer most a pihenés, mindkettőjük számára. Ha bármiben segítségre lenne szükségük, Elke nővér mindenben a rendelkezésükre áll. Csak ezt a lámpa melletti gombot kell megnyomniuk. Késő délután újra benézek majd, éjjelre pedig hívtunk egy kollégát. A mai éjszakát még mindenképp itt, az orvosi szobában kell tölteniük, aztán, ha holnapra felerősödnek egy kicsit, mindenki mehet vissza a saját helyére – kacsintott az orvos, majd átfordult a festő ágyához. A szívmonitor egyenletes görbéket mutatott, és apám légzése sem adott okot riadalomra.

– Szerintem lassan ő is felébred, és talán átbeszélgethetik majd az éjszakát. Itt az ideje, hogy végre jobban megismerjék egymást, hiszen ki tudja, lehet, hogy még húsz évig szomszédok lesznek – mosolygott, miközben gondoskodón megigazította az alvó apám takaróját.

Monológját a karórájának pityegése szakította félbe, jelezvén, hogy az intézetben máshol is várják.

Kedvesen és udvariasan elköszönt a hölgyektől, és Magdát a szükségesnél talán picivel tovább mustrálva arra kérte, hogy ne tartsa fel túl sokáig a lábadozó pácienst.

Mi, anyám legnagyobb felháborodására, csak másnap kaptunk értesítést a történtekről.

Esther percek óta a plafont bámulta, egy parányi pókháló kötötte le a figyelmét, egy még parányibb pókkal, ami láthatólag éppen birodalma kiterjesztésén ügyködött. Érdeklődve figyelte a műveletet, és azon töprengett, hogy milyen különös… Nyolcvanöt esztendős, ami azt jelenti, hogy nyolcvanöt éve volt rá, hogy megfigyelhessen egy hálóját szövő pókot, de nem emlékezett rá, hogy valaha is lett volna rá módja. Vajon valóban soha nem találkozott még a hálóját szövő pókkal, vagy csak nem vette észre, mert mindig valami másra figyelt?

Az ember azt gondolná, hogy az öregedéssel eluralkodik rajtunk az időhiánytól való félelem, de Esther pont az ellenkezőjét érezte. Főleg, amióta ideköltözött… Sok minden hiányzott ugyan számára az előző életéből, azonban egyvalamit be kellett ismernie magának: végre volt ideje.

Néha ugyan nyomasztó volt számára ez a bőség, de most élvezettel nézte a házépítést. Irigyelte a nyolclábú ízeltlábút. Milyen jó neki, bármikor bárhol újrakezdheti. Ő nem álmokat sző, hanem egy új otthont… ami aztán egy másik élőlény számára persze a halált hozza el.

– Meg is fulladhattál volna – riasztotta fel eszmefuttatásából egy mély férfihang. – Meg kellene tanulnod végre úszni, a Balaton kiszámíthatatlan.

Esther Zoltán felé fordult, lassan, félve, egy tinédzser lány szerelmével.

– Nem válaszoltál egyetlenegy levelemre sem – folytatta apám csendes szemrehányással. – Eltelt több mint egy év, és most csak úgy felbukkansz, mintha semmi sem történt volna… pedig nagyon sok minden történt, sok minden megváltozott.

Esther számára azonnal világossá vált, hogy nem zúdíthatja a festő apám nyakába az igazságot… Már bánta, hogy nem olvasott eleget erről a betegségről.

Struccpolitikájával valójában két dolgot akart védeni, a jelent és a múltat… Nem esett nehezére belemenni a hamis játékba, még ha az agya számára felfoghatatlan volt is, hogy hogyan tűnhet el egy emberi elméből több évtized.

És a külseje… Zoltán talán nem látja, hogy egy nyolcvanöt éves nő fekszik mellette? Nem látja, vagy nem akarja látni? Mennyire vagyunk birtokában az akaratunknak, mekkora hatalommal rendelkezünk az elménk és a vágyaink felett?

Esther felkelt, és odahúzott egy széket apám ágya mellé.

Apámat láthatólag zavarta, hogy nem ő tette meg az első lépést, de hiába próbálta a lábát megmozdítani, az nem akart engedelmeskedni.

– Na még csak az kellene, hogy lebénuljak – morogta, és magához húzta Esther kezét.

– Nagyot estél, nem szabad siettetni a testedet. Sosem volt türelmed – fűzte hozzá, miközben egész lénye megremegett a férfi érintésétől.

– Türelmetlen? Több mint egy esztendeje várok rád… – felelte tettetett szemrehányással, ahogy égető, kék szemeivel Esther arcát fürkészte.

Esthert elöntötte a forróság, zavartan visszahúzta a kezét, és nem is teljesen alaptalanul, szédülésre hivatkozva, visszafeküdt az ágyába.

Átbeszélgették az egész éjszakát.

De egy külső szemlélő számára talán meglepő módon nem az elmúlt hat és fél évtized volt a téma, hanem egyetlen nyár és az azt követő egyetlen esztendő.

Fél öt lehetett, amikor a fáradtság erősebbnek bizonyult az emlékek utáni vágynál, ekkor apám elszenderedett, és Esther is úgy érezte, hogy muszáj legalább néhány órát aludnia. Álmában újra tizennyolc éves lány volt, aki tovább szőtte az édes emlékek képeit. A füredi mólón lófrált az osztálytársnőivel, azok halkan kacarásztak az izmos testű, fürdőnadrágos srácok láttán. De ő maga nem szólt semmit, csak titokzatosan hallgatott az elmúlt este kéjes romantikájáról.

Aztán hirtelen feltűnt Zoltán, a nádasból bukkant elő a csónakjával… A csicsergő lányok szava mind elállt, szájtátva bámulták a fiatal festőt, aki a kis halászcsónakot egy könnyed mozdulattal a stéghez rögzítette, majd kiugrott a partra. A lányok megbabonázva nézték napbarnított bőrét és a napban megcsillanó sötét haját, amelynek vizes fürtjei félig eltakarták a tengerkék szemeit.

Bármelyikük boldog lett volna a fiú közeledésétől, de ő Estherhez sietett, szenvedélyesen átölelte, és ezt súgta a fülébe: Esther, drága kis szerelmem, Esther… Esther. Majd a halk szavak egyre erősödni kezdtek.

– Esther, Esther… Frau Hoffmann, Frau Floffmann… Ébresztő, eljött a reggeli vizit ideje.

Elke nővér rázogatta a lassan ébredező asszonyt, akinek jó néhány másodpercre volt szüksége ahhoz, hogy visszataláljon az álomvilágból a valóságba.

Magához térve rögtön Zoltánt kereste, de az apám ágya már üresen állt, mi több, Elke nővér már le is húzta a használt ágyneműt.

– Már egy órája visszaköltözött a szobájába, annyira ragaszkodott hozzá, hogy nem volt kedvem vitatkozni vele – magyarázta a nővér. – Ha rendben lesznek a reggeli mérések, magácska is visszamehet.

Esther ki nem állhatta, amikor Elke nővér magácskázta… De most nem ez zavarta a leginkább, hanem a tény, hogy Zoltán elmenekült tőle.

A vizit eredménye megnyugtatónak tűnt, így ő is visszatérhetett a szobájába. A reggelit még ágyba kapta, de ebédnél már csatlakozhatott a többi lakóhoz.

Valójában azonban Magdán kívül senkihez sem volt kedve, és barátnője mintha csak megérezte volna ezt, az ablak mellett egy kétszemélyes kis asztalnál várt rá.

Esther egy halványzöld, a térdet éppen csak takaró nyári ruhát öltött magára, szépnek érezte magát benne, egy szép nyolcvanöt éves asszonynak. Összeszorult a torka, ahogy tudatosult benne ez a szám, és a félelem, hogy mi van, ha reggel felébredve apám rémülten vette tudomásul, hogy egy öregasszonnyal flörtölte át az egész éjszakát.

Esther nem érezte magát ennyi idősnek, nem tudott mit kezdeni ezzel a számára oly idegen számmal.

Valójában gyakran egy perccel sem érezte idősebbnek magát negyvenévesnél… Akkor ott valahol megállt az idő. Igen, akkor, amikor megismerte Klaust, a férfit, akivel oly sok csodálatos évet töltött együtt, de mégsem eleget. A férfit, aki nem hagyta megöregedni, aki jóban-rosszban társa volt. Bőségben és ínségben. Klaus orvos volt, számtalan ember megmentője… Milyen igazságtalan az élet – gondolta Esther fájdalmas melankóliával.

Nem telt el nap anélkül, hogy ne érezte volna a férje hiányát. Számtalanszor utaztak Rügen szigetére, volt, hogy csak egy hétvégére, de volt, hogy heteket töltöttek itt együtt. Ismerték a sziget minden szegletét, hosszú barangolások, hajnalig húzódó beszélgetések színesítették meg ezeket az utazásokat.

Klaus rengeteget dolgozott, egyrészt mert mihamarabb szerette volna a banknak kifizetni a házukra felvett nyomasztó kölcsönt, másrészt meg, mert soha nem hagyta volna cserben a pácienseit. Dr. Hoffmannra mindig lehetett számítani, az a fajta orvos volt, akinél hétvégén is csöröghetett a telefon, ha valakinek sürgős segítségre lett volna szüksége. És bizony Esther gyakori bosszankodására sokan éltek ezzel a lehetőséggel. Az évenkénti közös nyaralásokat leszámítva kevés idejük maradt egymásra… „Majd ha már nem tanítasz, és ha majd én is nyugdíjas leszek, bejárjuk az egész világot… Semmi gondunk nem lesz. Már nem lesz tartozásunk a bank felé, és a nyugdíjunk sem lesz csekély.” Ezekkel a szavakkal vigasztalta Klaus a feleségét, amikor ő a hosszú téli estéken dolgozatokat javított, miközben férje a rendelő papírjait rendezgette.

De aztán egyikük sem ment el korán nyugdíjba, Klausnak szinte könyörögtek a betegei, hogy maradjon még egy évet, majd megint egyet és újra… hogy ne adja át másnak a praxist, hiszen mit csinálnának nélküle, ilyen orvost nem találnak. Így aztán Esther is maradt az iskolában, egy idő után már a legidősebb pedagógusként, megküzdve az ifjú kollégák világmegváltó hevével, és egyre jobban fáradva a szemtelen diákseregtől és még az őket is felülmúló, állandóan elégedetlen, gyermekeikhez hasonlóan a tiszteletet egyre kevésbé ismerő szülőktől.

Közel hetvenévesen azonban mindketten letették végre a lantot, s bár nehezükre esett a búcsú, a tizenkét hétre tervezett őszi világjárás gondolata mindenért kárpótolta őket.

Hónapokon keresztül készültek a nagy útra, napra pontosan megtervezve a várható élményeket, eseményeket.

Repülő, vonat és a tengerre néző kabinos hajóút… számtalan elképzelt kaland váratott már hosszú évek óta magára.

De az élet mindenható karmestere másképp rendelkezett.

Egy, a szokottnál is melegebb augusztusi reggelen Esther korán felkelt, hogy még a nap égető sugarai előtt meglocsolja a virágait. A rózsákat ugyan nem zavarta a forróság, de a hortenziák már nehezen bírták a napok óta tartó hőséget.

Az asszony gondoskodva megöntözte szomjas kis kerti védenceit, és csak utána állt neki kávét főzni és reggelit készíteni. Harminc esztendeje minden egyes nap együtt reggeliztek a férjével, sem sietség, sem kapkodás nem ronthatta el ezeket az együttléteket. A hétköznapokban Esther terített, hétvégenként azonban a férje kényeztette őt.

Most is az asszonyon volt a sor, szokás szerint lefőzte az illatozó feketét, megpirította a kenyeret, és amikor a tojások is megfőttek, kedvesen felkiabált az emeletre.

De Klaus mélyen aludhatott, nem hallotta a felesége szavát, Esther a lépcső aljából próbálkozott újra, majd amikor még mindig nem érkezett válasz, tettetett zsörtölődéssel felment az emeletre.

Mosolyogva lépett az ágyhoz, azon törve a fejét, hogy finoman keltse-e fel az urát, vagy egyszerűen rántsa le róla a takarót.

Végül a szelíd ébresztgetés mellett döntött, finoman megsimogatta a férfi arcát.

– Klaus, kincsem, ébresztő… Mi lehet az az álom, amivel még a frissen főzött kávé illata sem veheti fel a versenyt?

Mivel a férfi meg sem moccant, egy kicsit erőteljesebben rázta meg a vállát.

– Klaus, Klaus… Most már tényleg kelj fel! – szólongatta egyre türelmetlenebbül.

Majd hirtelen, könyörtelen hidegséggel csapott le rá a pánik, öntudatlan kétségbeeséssel kiabálta a férje nevét, miközben hisztérikus zokogással a férfira vetette magát.

De Klaus nem mozdult, arca békés nyugalommal pihent a párnán. Ráncai medrében patakozva csurogtak lefelé Esther olthatatlan könnyei.

Pokoli három hét következett, a temetésre való készülődés, a lezáratlan búcsú ideje. Esther hősies tartással viselte a fájdalmat, de a marcangoló szomorúság nyomot hagyott mindenén.

A halotti toron többen összesúgtak, hogy néhány hét alatt mennyit öregedett szegény. Festett szőke haját ekkoriban még kontyban hordta, ami még soványabbnak engedte tűnni eres nyakát. Beesett arcán most aránytalanul nagynak tűntek a máskor kristályszerűen ragyogó, élénk szemei.

„Csodálatos ember volt.” „Álompár voltatok.” „Ő a társad, aki mindig veled marad…” – csengtek a fülébe tompán, üresen a búcsúzásnál a vigasztaló szavak.

Igen, az volt, csodálatos… és egy igazi társ. Az ő társa.

Harminc esztendő alatt mindössze egyetlen krízist éltek meg, azt is a házasságuk első éveiben.

Esthert átmeneti depresszió kerítette hatalmába, amit akkoriban persze még nem tekintettek betegségnek, unatkozó feleségek hisztériás hóbortjának tudták be a hangulatváltozásokat, a búskomorságot vagy éppen a váratlan kitöréseket.

A negyvenes éveinek közepén járt, amikor, mint sok vele egyidős, hasonló cipőben járó asszonyhoz hasonlóan benne is tudatosult, hogy neki már nem lesz ezen a világon gyermeke.

Szomorúsága idővel szemrehányássá kovácsolódott, hiszen kamaszkora szomorú emléke bizonyította, hogy valószínűleg nem rajta múlik a beteljesületlen gyermek-áldás. Akkoriban még csak kevesekben merült fel, hogy orvoshoz forduljanak ilyen problémával. „Ha a Jóisten úgy akarná, megfoganna az a baba, minden más beavatkozás természetellenes lenne” – mentegetőzött a barátnője előtt, az ismerősök előtt pedig határozottan kiálltak az álláspontjuk mellett, miszerint az ő döntésük a gyermektelenség. Nem kell mindenkinek szülőnek lennie, ezer más módon is kiteljesedhet az ember. Orvos-tanár házaspárként pedig épp eleget adnak az utókor számára, nagy családot alapítva valószínűleg nem is tudnának eleget tenni szakmai elhivatottságuknak.

Az első években otthon még reménykedve vigasztalták egymást, tudták, hogy Esther már benne van a korban, ilyenkor amúgy is nehezebben megy a teherbe esés, talán a görcsös akarás sem tesz jót… majd talán a következő vagy majd az azt követő hónapban.

De négyhetente újabb és újabb csalódásra ébredt az asszony, a mechanikus, naptár után időzített szeretkezések pedig egyre kevesebb örömet hoztak, hiszen a legnemesebb értelemben vett beteljesülés újra és újra rendre elmaradt. Mint ahogy a negyedik esztendő végére az intim együttlétek is… Klaus hetente többször kimaradozott esténként, hol baráti kártyaparti, hol egy halaszthatatlan beteglátogatás győzött az otthon melegével és Estherrel szemben. Ha pedig mégis otthon töltötte az estét, felszínesen társalogtak a nap történéseiről, vagy megkímélve egymást a színjátéktól, nagyokat hallgattak a vacsora felett.

Valami megváltozott, Esther minden porcikájában érezte, ahogy napról napra veszélyt hozva távolodnak egymástól.

Soha nem tudta biztosan, de ösztönösen érezte, hogy egy másik asszony férkőzött lelkileg és testileg kiéhezett férje bizalmába.

A szokásosnál többet adott magára, soha nem töltött még ennyi időt a fürdőszobában, és az is szokatlan volt, hogy kéthetente fodrászhoz járjon. Volt, hogy napokig alig szólt a feleségéhez, aztán meg váratlanul határtalan kedvességgel árasztotta el, nem is beszélve a hatalmas virágcsokrokról.

Esther érezte a láthatatlan ellenfelet, de nem mert rákérdezni. Tehetetlennek érezte magát, és rettegett a választól.

Sokat fogyott ezekben a hetekben, szorongásai alvászavarokhoz és étvágytalansághoz vezettek.

Egy februári szerda reggelen érezte először a csomót a mellében, de csak március végén ment el orvoshoz.

A vizsgálatot hamar biopszia követte.

Klaus véletlenül nyitotta ki a levelet, monoton módon tépkedte fel a számlát rejtő borítékokat, nem figyelve, hogy az orvosi írás a feleségének van címezve. Remegve támolygott le a mosókonyhába, ahol Esther teregetett: lassan, minden erejét összeszedve rázta ki sovány karjaival a nehéz, vizes ágyneműket. Klaus perceken át nézte némán a pince lépcsőjéről.

Nem volt vizsgálat, ahova ne kísérte volna el, nem volt pillanat, amikor ne vigyázott volna rá. Esther eleinte tiltakozott a túlzott gondoskodás ellen, de aztán be kellett látnia, hogy szüksége van erre az akárhonnan előbukkanó újra lángoló szeretetre. Volt, hogy kétségek gyötörték, nem csupán sajnálatból tölti-e Klaus az estéket újra otthon, nem csupán kegyelemből mesél-e a napközben megélt dolgairól, de egy idő után már nem érdekelték az okok, önfeledten átadta magát a „mi”-nek, a mindennél és mindenkinél erősebbnek bizonyuló kapcsolatuknak. Szerelmük legyőzte a férje félrelépését (bár teljes bizonyossággal sosem tudta meg, hogy volt-e egyáltalán), és szerelmük legyőzte a rákot is, pedig az több mint egy éven keresztül mindent beleadott a pusztító rombolásba.

Eszébe jutott az az októberi vasárnap, amikor kopaszon, egyik mellétől már hetekkel azelőtt megválva, végigszeretkezték az éjszakát. Férje másnap reggel betelefonált a rendelőbe, és az asszisztensénél beteget jelentett. Soha nem tett még ilyet… mint két, az iskolából lógó tinédzser, úgy néztek egymásra, és estig ki sem keltek az ágyból. Esther szívét leírhatatlan melegség öntötte el. Élete talán legszebb napja volt.

Fél évvel később már csak a kontrollok emlékeztették a betegségére, no és persze a szűnni nem akaró aggodalom, ami a legkisebb nyavalyánál is azonnal a hatalmába kerítette.

Ha egy kicsit köhögött, azonnal tüdőröntgent akart, ha fájt a feje, agydaganatra gyanakodott, ha pedig a szokásosnál is szaporábban vert a szíve, infarktust vélt közeledni.

Aki azonban nem ismerte közelről, meg nem mondta volna, hogy milyen nehéz esztendő van mögötte. A haja sűrűbb lett és fényesebb, mint valaha. Felszedett néhány kilót, és az egyre igényesebb orvosi melltartóknak köszönhetően, a férjén és az orvosán kívül senki nem tudott az amputációjáról.

Férje védő és józan viselkedésének következtében pedig idővel a félelmei is enyhülni kezdtek, hálás volt a sorsnak, amikor lassan visszakanyarodhattak a nyugodt, békés hétköznapjaikhoz.

Az iskolában a kollégák és a diákok legnagyobb örömére megtartották a helyét, így egy bő évnyi kihagyás után ott tudta folytatni a munkáját, ahol abbahagyta.

Miért van úgy, hogy csak akkor kezdünk igazán értékelni valamit, amikor váratlanul belénk csap a felismerés, hogy mennyire nem magától értetődő ennek a valaminek a birtoklása, hogy bármikor, bármelyik pillanatban elveszíthetjük…?

Ez volt a házasságuk első és egyben utolsó krízise. Az, hogy Esther olykor elmerült az emlékeiben, már rég nem jelentett veszélyt a kapcsolatukra.

Klaus…

Vajon most mit tanácsolna? Egyszerre volt bizarr és magától értetődő a gondolat, hogy Zoltánnal kapcsolatban tőle kérjen tanácsot. Világéletükben mindent megbeszéltek egymással, sorsdöntő és komolytalan dolgokat, nem volt ember a földön, aki a férjénél jobban ismerte volna őt, ráadásul ízig-vérig férfi volt… és olyan nyugodt, mindig kiegyensúlyozott, bölcs… ő most biztos tudná, hogy mit lépjen, ha egyáltalán persze lépésre buzdítaná.

Az is lehet, hogy orvosként elítélné a közeledését Zoltán felé, talán egy beteg lélek megerőszakolásának tartaná, hogy a férfi múltbéli érzelmeit a jelenbe ülteti át.

– Szerinted megbánta? Vagy nem emlékszik az éjszakára? – kérdezte Esther Magdától, miközben zavartan kavargatta a már szinte üres kávéscsészéjét.

– Az éjszakára? – meredt Magda a barátnőjére nem titkolt csodálkozással, és egyértelműen magyarázatot várva.

– Jaj, ugyan már – hűtötte le Esther. – Gondolod, vénségünkre, infúzióra kötve egymásnak estünk? Természetesen a beszélgetésünkre gondoltam, az is épp elég volt, azt hiszem, sokkal mélyebb a kelleténél, sokkal intimebb a megengedettnél.

– Lárifári! – fojtotta belé Magda a szót. – Mégis kinek tartoznátok elszámolással? Felnőttek vagytok, saját múlttal, saját közös emlékekkel.

– Igen, de nem gondolod, hogy visszaélek a helyzetével? Semmi pontosat nem tudok a betegségéről, az állapotáról meg különösen nem.

– Látod, te magad mondod, hogy semmit nem tudsz róla. Akkor meg hogy tudnál visszaélni vele? Ne gyötörd magad… Átbeszélgettétek az éjszakát, szép emlékeket idéztetek fel. Ostobaság szemrehányásokkal kínoznod magad. Ráadásul, ahogy elnézem, veled ellentétben Zoltánt nem gyötrik nyomasztó gondolatok.

Apám néhány asztallal odébb a legnagyobb lelki nyugalommal falatozta a tányérjáról egy hatalmas szelet tejszínes epertorta maradványait.

Az első pillanatban még észre sem vette, hogy leült mellé valaki, pedig az egykori díva mindent megtett annak érdekében, hogy senkinek se kerülje el a figyelmét. Földig érő, szűk bársonyruhája talán színpadi fellépő lehetett egykor, s bár egyáltalán nem illett az otthon teadélutánjához, azt meg kellett adni, hogy remekül állt neki.

Valószínűleg az egész szigeten nem akadt volna ember, aki meglátta volna az asszonyon a közeledő hetvenedik születésnapját. A legnagyobb rosszindulattal sem lehetett volna ötvenévesnél idősebbnek saccolni. Hogy ez az örökké tartó ifjúság a gének, az egészséges életmód, vagy a modern kor csodákra képes plasztikai beavatkozásainak volt-e köszönhető, nem lehetett biztosan tudni. Valószínűleg mindhárom keverékének.

Esther nem titkolt dühvel figyelte az asszony tolakodó közeledését, de aztán a legnagyobb megnyugvására észrevette, hogy Zoltán nem igazán foglalkozik vele. Ugyan néha bólintott egyet udvariasan, de ő maga nem kérdezett, olykor kényelmesen az órájára, máskor meg a bejárat felé pillantott, mintha várna valakit. Amúgy is feltűnően sokan mustrálták vágyakozva a nagy, kétszárnyú, fehérre lakkozott ajtót. Vasárnap délután lévén sokak számára most érkezett el a hét fénypontja, az esély arra, hogy látogató érkezik abból a másik világból, a régi életükből.

Esther hamar leszoktatta magát az effajta sóvárgásról. Férje és legjobb barátnője már évekkel ezelőtt magára hagyta, az a néhány ismerős meg szomszéd pedig csak ne sajnálkozzon rajta. Évente egyszer ellátogatott Hamburgba, és ilyenkor szívesen elcsevegett a múltjának szereplőivel. Csak a háza közelébe nem ment, az valahogy szívet sanyargató érzés lett volna számára. A vörös téglákból rakott épület egy kedves, fiatal családnak lett az otthona, három gyerekkel és egy nagy kutyával. Valójában örülhetett az öreg, megfáradt ház, hogy új életre kelhetett, és Esther is örült neki, hogy jó emberek élnek majd ott jó éveket. De a melankolikus nosztalgia szorító érzése csak messziről, a távolból engedte ezt az örömöt…

Magda aggódó mosollyal nézte öreg barátnője tépelődését. Egyrészt örült Esther felpezsdült szerelmi életének, másrészt viszont féltette a csalódástól. Egy idős szív már nem olyan könnyedén veszi a megpróbáltatásokat…

Ugyanakkor nem volt olyan helyzetben, hogy érzelmi, mi több, párkapcsolati téren bárkinek is tanácsot adhasson, legalábbis visszatekintve saját múltjára, nem érezte felhatalmazva magát.

Tizenhét éves volt, amikor megerőszakolta a falu legmódosabb családjának unalomig elkényeztetett, húszesztendős fia. Tizenöt percen át tartott a keserves közösülés, amit Magda bátyja a legnagyobb élvezettel nézett végig egy megrepedt deszka résén keresztül, akkor még csak ezen a módon teret adva az évekkel később egyértelművé vált erőszakkal teli szexualitásának.

Aztán a tizenöt keserves percet tizenöt keserves esztendő követte, mert Magda hentes apja egy hatalmas bárddal verte szét a fiúék házának ajtaját, mészárlással fenyegetve az egész családot, ha a senkiházi nem veszi feleségül a teherbe ejtett lányát.

Feleségül vette.

Lotte születéséig az anyósék házában éltek, látszólagos nyugalomban, nagyobb csetepaték nélkül. Csak a leendő nagymama rosszallotta, hogy a fia hetente több estét is a kocsmában tölt ahelyett, hogy a megkezdett mérnöki tanulmányaira koncentrálna. Magda azonban örült a gyakori kimaradásoknak, ilyenkor elviselhetőbb volt a máskor oly nyomasztó csend, ami a hitvesi ágyat fojtogatta.

Megváltásként élte meg egyre gömbölyödő hasát, ami láthatólag egyre kevésbé vonzotta az amúgy igencsak hormonoktól vezérelt, durva urát.

Azonban a kislánya megszületése után pár héttel felköltöztek a városba.

Két hét kötelességtudó, felszínes lelkesedés után az ifjú apa újra egyre több estét töltött a kocsmában, de hogy ne maradjon ki teljesen a családi életből, a pálinkával magába szívott agresszióját rendszerint hazavitte feleségének, és mivel egy csecsemőhöz mégsem illett hozzányúlni, az első években csak a feleségét verte meg.

Az alig tizennyolc éves anya pedig hagyta, beletörődőn, otthonról sem sok mást ismerve, hogy az ura napról napra megfélemlítse és meggyalázza, eleinte még csak a tétlen kisbaba, majd az egyre cseperedő kisgyermek előtt. Ő maga pedig még alig felnőttként hiába próbált ösztönösen megfelelni az anyaszerepnek, magát egyre gyengébbnek és egyre magányosabbnak érezve, állandóan falakba ütközött.

Lánykori barátnői többsége falun maradt, azt a néhányat, aki még az elején egyszer-kétszer meglátogatta, otromba viselkedésével idejekorán elűzte a férje, az anyja éjjel-nappal a hentesüzletükben segédkezett, az anyósát pedig az apósa nemigen akarta hosszabb időre elengedni.

Lotte sírós kislány volt, amit hol a hasfájásra, hol a hidegre, hol a melegre, hol az apja üvöltözésére fogott a fiatalasszony.

Akármit is tett, nem tetszett a férjének, aki soha nem rejtette véka alá, hogy élete legrosszabb üzletének tekinti az istállóban átélt kalandot, hiszen egy negyedóra kéjért a szabadságával fizetett.

Magda egy idő után már nem érzett fájdalmat az effajta kitöréseknél, mi több, az sem zavarta, hogy férje nemegyszer a fejéhez vágta, hogy valójában a szőke, telt idomú, kék szemű nők tetszenek neki. Magda sötét hajú volt, nagy fekete szemekkel, törékeny, gyermeki alkattal.

A fiatalasszony idővel belefáradt férje durva megaláztatásaiba, megtompult érzelmei megvédték az állandó támadásoktól, ugyanakkor azonban fékezték a kislányával való szeretetteljes kapcsolat kialakításában.

Szerette ő Lottét, az életénél is jobban szerette, de akkoriban az életét sem tudta kellően megbecsülni.

Néhány év elteltével aztán tovább szaporodtak férje elmaradozásai, hol a kocsmában töltötte az estét, hol pedig néhány házzal arrébb. Már szinte senki előtt nem volt titok, hogy gyakran összefekszik egy megözvegyült, középkorú, szőke szomszédasszonnyal. Rendszeresen téma volt a heti piacon is, de Magda vagy nem hallotta meg, vagy nem akarta meghallani a kíméletlen pletykálkodást. Minden percnek örült, amikor nem kellett az urával együtt lennie. Közben Lőtte, a kislánya szépen cseperedett, elkezdte az iskolát, ahol kiváló teljesítményével hamar felhívta magára a figyelmet. Amúgy csöndes kislány volt, ami a tanárok szemében még szerethetőbbé tette.

Csak valahogy a barátok nem nagyon akartak gyülekezni, ő gyakran búskomor édesanyjához és agresszív apjához senkit nem mert hazahívni, és mivel sokat beszélt róluk a város, ő maga sem kapott meghívót a születésnapi zsúrokra.

Magda örök lelkiismeret-furdalással küszködött, amiért nem tud úgy megfelelni az anyaszerepnek, ahogyan azt gyermekkorában elképzelte, és ahogyan azt elvárnák tőle. Próbálkozásait, hogy ő maga is legalább részidős munkába állhasson, ura és parancsolója már csírájában elfojtotta. Ragaszkodott ugyanis ahhoz, hogy ha ebédidőben hazaszalad, mindig friss, többfogásos meleg étel várja az asztalon. Ugyan szapuláson kívül akkor sem sok jutott a feleségének, de hogy jól főzött a neje, azt még a zord férj sem tudta letagadni. Így aztán Magda maradt otthon, bezárva az amúgy takaros ház érzelemmentes falai közé. Anyagi gondjaik nem akadtak, a férje családja nagyvonalúan ajándékba adta az otthonukat, és meglepő módon, egyértelmű alkoholizmusa ellenére, a férje sikerrel fejezte be tanulmányait, és egy nagyvállalat főmérnökeként tekintélyes fizetést tudhatott magáénak.

Így aztán látszólag jómódban éltek, legalábbis ami a földi javakat illeti. Magda, ha végképp nem tudott mit kezdeni a rároskadt idővel, vásárolni ment a városba, hogy így csillapítsa szomjazó boldogtalanságát.

Lotténak is megvette a csinos, divatos ruhácskákat, így próbálva kompenzálni az elmaradt közös kirándulásokért, anya-lánya beszélgetésekért vagy együtt játszásokért.

De Lottét egyáltalán nem érdekelték a fodros szoknyák vagy a rózsaszín harisnyák… Strandra és jégpályára vágyott, ahova évekig nem jutott el, még a karácsonyra kapott méregdrága korcsolya ellenére sem.

Az anyja hosszú éveken át képtelennek érezte magát arra, hogy bármiféle ilyen jellegű gyermeki vágynak eleget tegyen. Tisztességesen ellátta a kislányát, öltöztette, enni adott neki, ha pedig beteg volt, orvost hívott hozzá. Soha nem kiabált vele és soha nem emelte rá a kezét, de soha nem is beszélgetett vele a gyermeki szív édesanya tanácsa után kiáltó titkairól, és soha nem ölelte hosszan a karjában.

Ha pedig olykor fellobbant benne az anyai ősszeretet lángja, mintha egy alattomos hang a fülébe súgta volna: ne feledd, ez a gyermek egy szörnyeteg lánya… És a kis Lőtte legnagyobb szerencsétlenségére arcocskája valóban egyre jobban hasonlított utált apjáéhoz.

Magda haragudott magára kéretlen sötét érzései miatt, és haragja nemegyszer önmarcangoló gyűlöletbe fordult, ami még tovább taszította a mélybe húzó végtelen spirál vonalán.

Volt, hogy naphosszat alig tudott felkelni az ágyból, ilyenkor az iskolából hazasiető tizenkét esztendős kislánya főzte meg az ebédet, remélve, hogy az éhesen hazaeső apja nem veszi észre az árulást.

Az, hogy segítségre lenne szüksége a még mindig fiatal asszonynak, fel sem merült senkiben, őbenne magában a legkevésbé… de az is egészen biztos, hogy akkoriban még csak unatkozó háziasszonynak titulálták volna a súlyosan depressziós beteget.

Egy késő novemberi délutánon, már jóval sötétedés után a szokásosnál is ittasabban döngette az ajtót a ház ura. Talán otthon felejtette a kulcsát, talán a részegségtől remegő keze nem találta a zárat, ezért dörömbölt.

Mivel Magdát megint húzta az ágy, Lotte engedte be az apját, aki hirtelenjében nem tudta, min bőszüljön fel jobban, azon, hogy felesége délután ötkor a kanapén fekszik, vagy azon, hogy a lánya (szerinte szándékosan) lassan eresztette be őt.

Eddig csak szavakkal bántotta a kislányt, elég volt neki az anyját ütnie, de ezen a délutánon egy akkora pofont kevert le a kis bakfisnak, hogy az megszédülve a szekrénynek esett, majd ájultan terült el a parkettán.

Az anyjába mintha villám csapott volna, üvöltve pattant fel a kanapéról, és rohant a néhány másodperc múlva lassan magához térő kislányhoz.

Magda szorosan magához szorította Lottét, majd szótlanul a férjére nézett: tizenöt év megvetése tükröződött a pillantásában. Még aznap este összepakolt, két bőröndöt és a kislányát vitte magával. A szülőfalujába szégyellt volna visszamenni, így a város másik végébe költöztek, egy emeletes ház parányi garzonlakásába.

De nem sokáig kellett szűkölködniük.

A férje őrjöngve vette tudomásul, hogy a semmibe vett felesége nem csupán holmi pillanatnyi felindulásból ment el, hanem valóban új életet szándékozik kezdeni. Nélküle. Még többet ivott, és gyűlölködve hirdette a kocsmában, hogy inkább a kerületi állatmenhelyre íratja minden vagyonát, mintsem valaha a hálátlan némberek kezére jusson akár csak egy fillérje is.

De önpusztító élete és egyre inkább megrokkanó egészsége már nem engedte, hogy hőzöngő szavait tettekre váltsa.

Felesége és lánya elköltözése után alig egy évvel, a krisztusi kort éppen csak betöltve, meghalt.

Magda most arra a sok-sok évvel ezelőtti pillanatra gondolt, amikor eljutott hozzá férje halálhíre, amikor a depresszió hosszú csipkerózsika-álmából végre felébredhetett. Mintha varázsütésszerűen újjászületett volna, tele megbánással és az újrakezdés minden erejével. Boldog büszkeséggel kísérte kislányát a nyolcadikos ballagásra, és mindent megtett volna, hogy helyrehozza megcsorbult anya-lánya kapcsolatukat. De hiába próbálta megfoltozni a sérült szeretethálót, az érzékeny kamasz kislány lelke már csak mértékkel tudta fogadni a hirtelen túlburjánzó közeledést. Szerette ő az édesanyját, nagyon is szerette, de tizennégy év szétcsúszott mozaikjait nehéz volt újra összeragasztgatni. És ha lassan, napról napra tisztább is lett a kép, a repedések örökre ott maradtak.

Magda nagyon igyekezett, és hihetetlen türelemmel és szeretettel óvta a lassan ébredező anya-gyermek kapcsolatot. De minden igyekezete ellenére, a tinédzserszíven esett sérelmeket nem tudta teljesen orvosolni.

Lotte ugyan idővel bemutatta Magdának néhány osztálytársát, de a másik nem iránti lassan éledező vonzalmáról egy szót sem szólt édesanyjának.

Magda anyai féltéssel és kíváncsisággal várta, hogy az akkor már húszéves, egyébként kifejezetten csinos lánya végre bemutasson egy udvarlót. De Lotte azonnal másról kezdett beszélni, ha anyja szóba hozta a számára kellemetlen és kínos témát. Néhány év elteltével komolyan aggódni kezdett, így aztán nem csoda, hogy hatalmas várakozással és megkönnyebbüléssel fogadta a hírt, amikor a lánya röviddel a harmincadik születésnapja után az udvarlójaként mutatott be valakit.

Az udvarlóból aztán hamarosan vőlegény lett, és alig pár hónap elteltével Lotte hozzáment a nálánál sokkal idősebb Holgerhez, aki életének megkeserítését ott folytatta, ahol apja tizenöt esztendővel azelőtt abbahagyta. A történelem olykor bizarr módon ismétli önmagát. Nem, Holger nem ivott, neki még az alkohol sem kellett ahhoz, hogy sötét énjét győzedelmeskedni hagyva tegyen tönkre egy asszonyi lelket. Mindezt szépen lassan, jó ideig észrevétlenül, egyre erősödő, életre szóló nyomokat hagyva…

Eleinte külön éltek Magdától, de amikor néhány rossz tőzsdei befektetés után Holger teljesen eladósodott, visszaköltöztek az anyós elegáns, nagy házába.

Éveken át éltek ebben az egészségtelen szimbiózisban. Holgernek szüksége volt az anyósa otthonára, Magdának pedig a lánya közelségére…

De Lotte már hetek óta messze volt, a néhai látogatások után Magda pedig csak még üresebbnek érezte magát, mintha a lánya minden egyes távozásakor egy darabot elvitt volna a szívéből.

Így állt hát ő a párkapcsolati tapasztalatok terén, így nem csoda, hogy nem érezte felhatalmazva magát bölcs tanácsokat osztogatni.

Megszólalt az intézet három órát jelző gongja. Izgatott hangok, csörömpölő kanalak és az ajtóra függesztett vágyakozó tekintetek jelezték, hogy itt az idő… És valóban, német pontossággal kitárult a kétszárnyas ajtó, majd hangos üdvözlések közepette betódult vagy két tucat látogató.

– Jaj, anyuka, de jól néz ki…

– Drágám, te csak fiatalodsz…

– Teljesen kivirultál… – versengtek egymással a nem mindig őszinte köszöntések.

Magdának egy pillanatra összeszorult a torka, azt hitte, Lottét látja, de az idősödő, szemüveges asszony egy másik lakóhoz sietett.

– Jön ma a lányod? – fordult hozzá Esther.

– Nem, nagyon sok dolga van, meg ugye messze is laknak. Én kértem, hogy ne jöjjön… – védekezett az asszony, de teljesen nem tudta a csalódottságát leplezni.

Apám, Zoltán asztalát figyelték, ahonnan Martha végre kelletlenül távozott, sértetten tudomásul véve, hogy a férfi ma nem kívánja a társaságát.

– Átülhetsz hozzá, én megvagyok itt az újságommal – buzdította Esthert Magda, de még mielőtt az kísértésbe eshetett volna, más ült le a festő mellé.

Zoltán arca valósággal felragyogott, ahogy meglátta a feleségét, az anyámat. Jule gyengéden átölelte, és valamit a fülébe súgott, ami még nagyobb vidámságra késztette az apámat.

Csillogó, korát meghazudtoló, huncut kék szemeivel az anyám arcát fürkészte, és hosszasan mesélt valamiről, miközben egy percre sem engedte el a kezeit.

Esther saját bevallása szerint megsemmisülve figyelte a sok évvel azelőtt látott asszonyt, aki semmit nem veszített a szépségéből. Ugyanaz a tiszta, kedves arc, mint anno a kiállításmegnyitón, ugyanaz a ragyogó zöld szem. Csak a fényes, narancsvörös fürtök voltak szigorúan kontyba fogva, nem úgy, mint egykor, amikor még nagy hullámokban omlottak az anyám vállára.

Anyám valóban nem sokat változott. Pink, bő vászonnadrágja felett sötétbarna, hosszú leninget viselt, és egy nagy, színes kagylókból fűzött láncot. Napsütötte, barna csuklóját egy vastag ezüst karkötő díszítette, tökéletesen harmonizálva bőrszandálja csillogó csatjaival.

Erős rúzs fedte a száját, de a szeme és az arca nem volt kifestve. Illettek hozzá a ráncok, mintha egy szeretett szobor szándékos karcai lettek volna. Leginkább egy művésznőre emlékeztetett, mintha nem is a férje, hanem ő maga lett volna a festő…

Esther dermedten figyelte ezt a harmóniát, egyre inkább szégyellve a múltból előtörő, talán csak elképzelt érzelmeit.

De nemcsak az érzelmeit restellte, hanem a viselkedését is, az apámhoz való önző közeledését. Már nem kívánta a tányérján pompázó szedertortát, és a kávéját is csak gépiesen kortyolgatta.

– Gyere, sétáljunk egyet – zökkentette ki gondolataiból a barátnője, majd karon fogva, szinte menekülve elhagyták az ebédlőt.

Odakint lassan, lustán szemerkélt az eső, az lett volna a meglepő, ha másként van. A szigeten egy kézen meg lehetett számolni a csapadékmentes napokat, de hamar hozzá lehetett szokni a hűvös nyarakhoz. Az állandó szivárvány látványát pedig semmi földi kincsre nem cserélték volna el az itt lakók. Mert hogy a színes természeti jelenségből akadt errefelé bőven. Esther rendszerint összeszámolta, hogy hányszor ered el egy nap az eső és hányszor süt ki a nap. Tizenegy volt az eddigi rekord, ami messze ütötte az átlagos hamburgi nyarakat, ahol naponta mindössze hathétszer lehetett találkozni ezzel a varázslatos keringéssel.

Az először itt nyaralókat bizonyára bosszantotta ez a kiszámíthatatlanság, azonban a visszatérők már a jó oldalát látták ennek a kavalkádnak, hiszen sok más üdülőhellyel ellentétben itt nem kellett azonnal búskomorságba esni, csak mert az eső kopogására ébredt az ember. Egy kis szerencsével a reggelinél már ragyogott a nap, a déli órákban érkező csapadék pedig már megint nem zavart a teraszokon elfogyasztott uzsonnánál.

Ez is Rügenhez tartozott, csakúgy, mint a messziről is jól látható két tekintélyes világítótorony vagy az utasait az időben visszarepítő Száguldó Roland gőzvasút, ami dacolva a lassúságára utaló gúnynevével, hosszú évtizedek óta okozott örömöt a sziget lakosainak és nyaralóinak, szuszogva és sípolva robogva hegyen, mezőn, erdőn át.

Sétájukból visszatérve már az előtérben intett nekik a főnővér, hogy Magdának látogatója akadt. Lotte zavartan átölelte az anyját, aztán mintha az érintés valamit feloldott volna benne, fájdalmas zokogásban tört ki.

Esther egy ideig tétovázott, aztán úgy érezte, hogy itt most nincs szükség az ő bárgyú, tétova álldogálására, és magára hagyta Magdát a lányával.

Lotte késő estig nem mozdult az anyja mellől, hosszan beszélgettek a társalkodóban, halkan, de indulattal telve. Pontosabban leginkább Lotte beszélt szünet nélkül, miközben az anyja kezét fogta, mint egy kislány, aki csak így érzi biztonságban magát. Olykor az anyjára emelte könnyes szemeit, de akkor sem hagyta abba a szóáradatot, mintha az elmúlt évek összes ki nem mondott gondolatát most akarná bepótolni.

Esther szerette volna tudni, hogy miről beszélnek ennyi ideig, a kíváncsiságon túl az aggodalom is hajtotta, hiszen jól látta, hogy nem a szokásos felszínes, a lelkiismeret-furdalást csillapító vizitről van szó. De legnagyobb csalódottságára, Magda sem aznap este, sem máskor nem beszélt a szokatlan látogatásról.

Lotte késő estig maradt, láthatólag megnyugodott a beszélgetés végére. Szorosan megölelte az édesanyját, és hosszú idő óta először újra arcon csókolta.

Az asszony még sokáig ült az éjjeli homályba borult társalkodóban. Csak egy, az évek alatt kissé meggörbült állólámpa pislákolt álmosan a sarokban, olykor megrezegtetve a villanykörtéjét, jelezve, hogy már ő sem bírja sokáig, aludni kellene. De Magda nem tudott aludni, sem aznap, sem a következő éjjeleken…

És mivel ezt Esther is tanúsítani tudta, aki nemegyszer hallotta barátnőjét a hajnali órákban fel s alá járni, nem esett Magda nehezére az intézet orvosától néhány doboz erős altatót kicsikarni. Dr. Talbach nem szívesen írt fel ilyen erős szereket, de mivel Magda meggyőzően mesélt régen tartó alvászavaráról, és arról, hogy gyengébb szerek korábban sem segítettek neki, nagy nehezen belement abba, hogy Alprazolamot adjon az asszonynak.

Megkérte azonban, hogy ne szedje napi rendszerességgel, és semmiképpen ne keverje a délutáni meggylikőrrel vagy bárminemű más alkohollal.

Esther szerint azonban semmit sem értek ezek a bogyók, Magda ugyanúgy ébren töltötte az éjjelek jó részét, fel-alá járt a szobájában… és ezt Esther már csak tudhatta, hiszen a papucs kopogásától maga sem tudott aludni, ami egyre jobban bosszantotta.

– Tudod, drágám, borzasztóan sajnálom, hogy alvási problémákkal küzdesz, de vagy vegyél magadnak egy vastag zoknit, vagy az épület egy másik szárnyában sétálgass fel s alá, mert lassan nekem lesz szükségem a tablettáidra… Bár ezek szerint egy fabatkát sem érnek – zsörtölődött a reggelinél, de Magda gondolatai láthatólag másfele jártak.

Izgatottan leste az óráját, majd 9-kor közölte, hogy sétálni indul, ezúttal egyedül, a parti sétányról egy fülkéből majd felhívja a lányát.

Esther nem értette ezt a pálfordulást. És azt sem értette, hogy ha újabban ennyire szorossá vált a lányával a kapcsolata, miért nem vesz egy mobiltelefont (bárcsak ő tudna naponta valakivel csevegni), ha pedig továbbra is idegenkedik a 21. század egyik legnagyobb vívmányától, akkor legalább miért nem az intézeti készüléket használja.

Igazán nem volt sétára csalogató idő, barátságtalan északi szél csapdosta a zsalugátereket.

Esther egyáltalán nem kívánkozott ki a zord partra, esze ágában sem volt Magdát elkísérni, de azért megeskette a barátnőjét, hogy még véletlenül sem megy a víz közelébe. Túl erősen élt még benne az apámat ért baleset emléke, ami egészen másképp is végződhetett volna.

Egyébként már napok óta nem látta Zoltánt. Apám a szobájában kívánt étkezni, csak olykor bukkant fel a folyosón, lassan gördülve a kerekesszékén, mögötte az ügyeletes nővérrel, aki egy festőállványt cipelt magával, le egészen a földszintre, majd ki a kertbe, hátra a rózsalugashoz, ahol senki nem zavarhatta a művészt az alkotásban. Mert apám hosszú idő után megint festett, és azt, mint sok minden mást, hogy ilyen kiváltságokban lehetett része egy idősek otthonában, a feleségének köszönhette. Anyám, az éves lakhatási és ápolási díjon túl egy nagyobb összeget adományozott a Négy Évszaknak, joggal bízva a különleges bánásmódban.

Apám remegő keze már rég nem volt képes arra a művészetre, amivel egy életen át elvarázsolta a kortársakat, de a leegyszerűsödött, naiv képeiben így is volt valami nagyon szép, semmihez sem hasonlítható.

Esther néhány nap elteltével nem tudta tovább türtőztetni magát, és mivel Magda is hanyagolta a társaságát az elmúlt időkben, elhatározta, hogy meglepi a lugasban dolgozó festőt.

Mint minden egyes találkozásuk előtt, most is gombóc volt a torkában, hiszen fogalma sem volt arról, hogy miként fogadják majd. De nem akart újra a félelem rabja lenni. Félt ő életében már eleget…

Félt, amikor elvesztette első és egyetlen gyermekét, félt, amikor a halálos kór keringőzött vele, rettegett, amikor a férje magára hagyta, és mennyire, de mennyire félt, amikor búcsút mondott a szülővárosának.

Véleményem szerint alapvetően két csoportra lehet osztani a félelmeket: ott van az adott pillanatbeli félelem, amikor megreccsen az üresnek vélt házban a padló, miközben mi egyedül, lélegzetünket visszafojtva lapulunk a paplan alatt; vagy a remegés az egyetemi szóbeli vizsga előtt, hogy jaj, csak ne a 19-es tételt húzzuk… A félelem a légörvénybe került repülőnél, amikor már a jól kiképzett légi kísérő erőltetett mosolya sem tud megnyugtatni. .. Igen, egyrészt ott vannak az adott pillanatban fojtó, azonnal lesújtani képes, a létet veszélyeztető félelmek, és aztán ott vannak a mindent beárnyékoló, hosszan elhúzódó kétségek és rettegések, amelyek semmivel sem kevésbé agresszívak, csak alattomosan, csendben kúsznak be az életünkbe, felőrölve mindenfajta önfeledtséget. Túl fogom-e élni… a betegséget, a szakítást, a szerettem elvesztését, az egzisztenciális kilátástalanságot?

Estherben már jó ideje elcsendesedtek ezek a félelmek, megélt és túlélt mindent, ami az emberi szívnek előszörre elviselhetetlennek tűnhetett volna.

Nyolcvanöt évesen a korábban rettegett betegségek már nem tudták sakkban tartani: nagy volt benne az életigenlés, örült minden egyes új napnak, de egyre szelídebbnek tűnt számára a halál gondolata is. Az illúziónak tűnő világbéke gondolata ugyan elszomorította, de gyermektelen asszony lévén már nem okozott neki álmatlan éjszakákat, hogy mit hoz majd a holnap.

Az elmúlt esztendőkben sok minden helyreállt és elcsitult a lelkében… megbékélt a világgal és a sorsával.

És tessék… Mégis, a legváratlanabb pillanatban felbukkant valaki, aki akarva-akaratlanul kavicsot dobott ebbe a békés, nyugodt tófelszínbe… megzavarva ezzel a szelíd, mozdulatlan víztükröt.

Úgyhogy most megint félt. Napok óta először melegen sütött a nap, sugarai beborították az egész szobát. Esther csak egy lenge nyári ruhát öltött magára, még egyszer a tükörbe pillantott, hogy megigazítsa a frissen mosott hófehér fürtjeit.

Egy pillanatra megrémült a látványtól, sosem volt igazán hiú nő, de most mégis meghökkent az idő kíméletlen kézjegyétől. A vakító nap nem engedte eltitkolni az éveket, de még csak egyetlenegy napot sem… Mondhatta volna, hogy büszke a ráncaira, hogy minden mélyedés egy-egy fontos történetét takar, vagy hogy a májfoltjai teszik igazán különlegessé, de valójában csak az idő otromba múlását látta az arca vonásain.

Pedig szép asszony volt így is, már az első találkozásunknál is így gondoltam, tiszta kék szemeivel, a redők ellenére is bársonyos fehér orcájával, amit ősz tincsei még halványabbakká tettek.

Szép asszony volt, de a korához hűen: egy nyolcvanöt esztendős szép asszony.

Bizonytalanul egy szájfény után nyúlt, de aztán inkább hagyta, és csak a gyöngyvirágillatú parfüméből fújt magára egy kis illatot.

Felvette a szalmakalapját, ruhatárának nélkülözhetetlen darabját. Még anno az anyjától tanulta, hogy egy nőt egy kalap tesz hölggyé, no és persze a nap égető sugara ellen is mindig jó szolgálatot tesz.

Idős apám elmélyülten dolgozott egy vázlaton, nem hallotta meg az asszony közeledő lépteit.

Esther szíve a torkában dobogott. Hogy időt és erőt nyerjen, lelassított, mély levegőt vett, és magába szívta az intenzív rózsaillatot. És ekkor mintha Zoltán is meghallotta volna, hátrafordult, és egy sármos mosollyal üdvözölte.

– Jöjjön csak közelebb…

Nem ismerte meg, ami egyrészt görcsösen a szívébe markolt, másrészt megkönnyebbült, így felszabadultabban tudott vele beszélgetni.

– Mit fest, a tengert? – kérdezte a vászonra pillantva.

– Nem festek, ez csak egy rajz – mormolta maga elé Zoltán, és egy zsebkéssel hegyesebbre faragta a ceruzáját. – És igen, egy kis tenger, de nem ez a dühös itt mögöttünk – intett hátra, a part felé.

– A magyar tenger, ugye? A Balaton – felelte, miközben nem tudta levenni a tekintetét az apám csillogóan hófehér, dús hajáról. A naptól barnára cserzett nyak bőrén egy izzadságcsepp gördült lefelé, eltűnni akarván a fehér vászoning gallérja mögött.

Esthert érzékien vonzotta a látvány, szíve szerint még közelebb lépett volna a festőhöz, hogy szorosan átölelje hátulról. De aztán ő maga jött zavarba buja gondolataitól, olyannyira, hogy egy pillanatra észre sem vette a hátrafordult férfi fürkésző tekintetét.

– Tud magyarul? – szegezte neki Zoltán a kérdést.

– Nem, sajnos nem tudok – felelte.

– Hát persze, kevesen tudnak… Pedig a világon az egyik, ha nem a legkülönlegesebb nyelv – dörmögte, miközben egy percre sem vette le a tekintetét a vendégéről.

– No persze nehéz is, nagyon nehéz. A különleges dolgok sosem egyszerűek – sóhajtotta. – Szeretnék még egyszer hosszan magyarul beszélni, mielőtt meghalok… Nem ismer valakit? Itt a környéken? Van két-három üveg jó borom meg egy doboz szivarom – tette hozzá kacagva, emelve a tétet.

– Nem, sajnos nem – szabadkozott Esther. – De ha nem is beszélem a nyelvet, az országról beszélgethet velem.

– Járt már ott? Nem ismerjük mi egymást?

– Régen, nagyon régen…

– Emlékeztet valakire… régről, nagyon régről.

Majd a kezébe fogta a fejét, mintha erősen gondolkodna.

– Hol is vagyunk most? – nézett kétségbeesetten a beszélgetőtársára. Mint egy segítséget váró kisgyermeké, olyan volt ez a tekintet.

– Egy otthonban, idősek otthonában, a Négy Évszakban, Rügen szigetén – felelte Esther összeszorult szívvel, és valószínűleg hallható sajnálattal a hangjában.

– Á, fránya dolog ez a kór… – motyogta Zoltán maga elé.

– Tudja, hogy beteg? – akasztotta Esther szemeit a férfira.

– Persze, persze. Ma tudom. Ma tudom, hogy valami nem stimmel… de csak a mozaikdarabok hiányát érzem, ez a legrosszabb. Állítólag vannak napok, amikor teljesen ép az elmém, és akadnak, amikor az ép ész teljesen elborul. Ez a legrosszabb, a mai. Amikor látom és értem a világot, itt és most… Tudom, hogy festek egy rózsalugasban, és azt is, hogy beszélgetek egy gyönyörű asszonnyal… – Esther ennél a foszlánynál akaratlanul is elpirult. – De nem tudom pontosan, hogy miért vagyok itt, és azt sem, hogy mióta… Sok mindenre emlékszem az életemből, de egyre több a hézag. Utálatos dolog. Maga miért van itt? Önszántából? – Aztán meg sem várva a választ hozzáfűzte: – Micsoda ostoba kérdés, ki lenne itt önszántából? Egyébként nagyon emlékeztet valakire… nagyon régről. De az is lehet, hogy csak az elmém ugrat megint, vagy egy régi álom. Szokott álmodni? – szegezte a kérdést az időközben a szemközti padra leült Esthernek.

– Sokszor, igen sokszor álmodom – mondta az csendesen.

– Egyszer, talán nem is olyan régen azt olvastam egy tudományos cikkben, hogy az agy nem érzékeli az álom és a valóság között a különbséget. Ugyanolyan szorongásokat és félelmeket okozhat egy rémálom, mintha a valóságban élnénk át a borzalmakat. A szívdobogás, verejtékezés, könnyek a testnek ugyanolyan reakciói, mintha fényes nappal, valóban megtörténnének az események.

– És a szép álmok? – kérdezte a haját könnyedén megigazító asszony szinte kacéran, miközben mélyen apám égszínkék szemeibe nézett.

Apám szája mosolyra rezdült, egy pillanatra kivillantak még mindig ép, fehér fogai. Tetszett neki a női pillantás, és kedvére való volt a kérdés is.

– Ó, de még mennyire! Egy utazás, egy fenséges lakoma vagy éppen egy buja szerelmi kaland ugyanolyan ingerekkel terhel, mint a valóság pillanatai. Csak persze álmodni is tudni kell, nem mindenki születik ezzel a különleges adottsággal. Pontosítok: mindenki álmodik, csak nem mindenki emlékszik rá… De állítólag ezt is lehet gyakorolni. Az emlékezést, hogy egy szép álom bearanyozza a napunkat, vagy legalábbis könnyebbé tegye a reggelünket. Emlékezés… Nem túl hiteles az én számból, ugye? – fűzte hozzá erős öniróniával, miközben mint egy elégedetlen, dühös kisgyerek, összevissza firkálta a már majdnem kész képet.

– Nekem tetszett, nagyon is tetszett – szólalt meg sajnálkozva Esther, aztán hosszú perceken keresztül nem szóltak egymáshoz.

Csak a darazsak döngése törte meg olykor a nyári nap melegével átitatott csendet. Zoltán egy megperzselt rózsasziromra meredt, és csak ő meg a Jóisten tudta, hogy merre járnak a gondolatai. Esther olyan sok mindent szeretett volna mondani a festőnek, olyan sok mindent szeretett volna kérdezni tőle, de mintha egy láthatatlan kéz összepréselte volna az ajkait, egy hang sem jött ki belőle. Kis idő múltán Elke nővér rendezte át a színpadképet, nagy, döngő lépteit csak erős hangja harsogta túl, ahogy a lugashoz közeledve kereste a két csavargót.

Kávét és süteményt emlegetett, majd kérdezés nélkül a hóna alá kapta Zoltán vásznát és a ceruzákat védő bőrtokot.

Esther rosszallóan nézte a jelenetet: mit képzel magáról ez a nő, hogy óvodásként kezelve őket rendelkezik felettük.

De Elke nővér nem képzelt semmit, csak teljesített… most éppen a felsőbb utasítást, hogy gyűjtse össze teára az otthon lakóit.

10. fejezet

Anyám, Jule ezekben a napokban megpróbált megküzdeni élete legnehezebb döntésével. Reggeltől estig fényképeket rendezgetett, több száz felvételt rejtettek a kalaposdobozok, még abból az időből, amikor előhívatták a képeket, a legjobbakat a komód vagy a márványkandalló párkányára állítani díszes keretbe, üveglap mögé, a többit pedig portól és fénytől védvén dobozva zárva, hogy csendes téli estéken vagy épp különleges családi összejöveteleken elővéve közösen merengjenek a múlt hol szép, hol mókás, hol felemelő, de mindenképpen múlandó pillanatain.

De azon a napon nem volt sem téli este, sem családi összejövetel, csak Jule volt egy ázott júniusi délutánon, Jule és a képek, tele emlékekkel.

Esküvői fotók, az első képek rólunk, gyerekekről, beiskolázás, kiállításmegnyitó, kirándulások… sok-sok különböző pillanat, amelyeket egy dolog a szereplőkön túl is összekötött: az elmúlás, a tudat, hogy már soha többet nem történnek meg újra. Jule akaratlanul is a tőlem kapott telefonjára gondolt, az állandóan készenlétben lévő masinára, amivel a fiatalok kétségbeesetten rögzíteni akarnak minden pillanatot, mintha ezzel jegyet biztosítanának az örökkévalóságba.

Apám elviselhetetlen ostobaságnak tartotta az új világ képözönét. Már a régi, hagyományos fényképezéssel is hadilábon állt, de a kor legfrissebb, szerinte a képet megalázó találmányát az ördög eszközének titulálta.

Nem az emlék konzerválásával gyűlt meg a baja, a sokszor meggondolatlan sorozatgyártás zavarta, a művészi, a különleges megfojtása a nagy számok törvénye alapján. „Nyomd le százszor azt a masinát, és egy kép biztosan akad majd, ami kedvedre való lesz!” A filterek, fénybeállítások és gátlástalan retusálások pedig még jobban ki tudták hozni a sodrából. „Bármiből bárkit és akárkiből akármit lehet csinálni” – hajtogatta olykor bosszúsan, szerencsére nem látva, ahogy a felesége és gyerekei cinkosan összemosolyognak a háta mögött.

„Csak féltékeny” – súgta egyszer nekem oda a bátyám, akinek egy bólintással jeleztem, hogy értem én őt: még ha nem is tudja megfogalmazni idősödő apánk művészlelke a félelmet, de bizony egyértelműen versenytársat lát az új masinában, egy réginél százszorosan gyorsabb és veszélyesebb ellenfelet. Ahol a vizuális terméket azon nyomban látni lehet, egy pillanat alatt jobbá tenni, rögtön megmutatni és a dicsőségben azonnal megfürödni.

Ezekben az években apánk amúgy is egyre kevesebbet festett, ha neki is kezdett egy képnek, a korábbi esztendőkhöz képest sokkal lassabban ment számára az alkotás.

Pénzre ugyan nem volt szükségünk, a sikeres években egy kisebb vagyont sikerült felhalmoznunk, egy ideje pedig már mi, gyerekek is a saját lábunkon álltunk, a bátyám jól menő ingatlanügynökként kereste a kenyerét, én pedig ekkorra már nevet szereztem magamnak a komolyzene világában. Másfél év szakmai turné után a szüleim legnagyobb örömére visszatértem Hamburgba, ahol a szülővárosomhoz való ragaszkodáson túl egy igen rangos állásajánlat is maradásra bírt. Régi álmom valósult meg, amikor leszerződtettek a Hamburgi Filharmonikusok szólócsellistájának.

Az anyám sosem dolgozott. Legalábbis sosem kellett reggelente elhagynia a házat emiatt. Mert ha figyelembe vesszük azt az odaadó gondoskodást, amivel évtizedeken keresztül körülölelte a férjét és a gyermekeit, azt az alázatot, amivel kora hajnaltól késő estig végezte a teendőit… ha mindezt figyelembe vesszük, akkor inkább azt lenne igazságos mondanunk: ez az asszony egész életében dolgozott, éjt nappallá téve, hogy egy mesebeli háttérországként mindig és mindenhol ott legyen zseni férjének és bájos, de egyben nagyravágyó csemetéinek.

Nem volt olyan reggel, amikor ne várt volna bennünket gyönyörűen megterített asztal, és nem volt olyan ebéd, amikor ne gőzölgött volna frissen főzött étel az asztalon.

Ha nem akadt apám kedvenc gombájából a csütörtöki piacon, anyám nem restellt átutazni a város másik végébe, hogy délre készen legyen a hőn áhított gombapaprikás, amit aztán nemegyszer mégsem a családi asztalnál fogyasztott el a festő, hanem odafent, a műteremben, ha éppen nagy munkában volt.

Hogy a feltétel nélküli szeretet vagy a töretlen harmóniára törekvés hajtotta-e Julét, nehéz lett volna külső személőként bárkinek megítélnie. Valahogy a kettő keveréke lehetett a mozgatórugója, ami oly sok éven át összetartott egy művészi zsenialitás minden szépségével és átkával átitatott családot.

Egyetlenegyszer azonban még anyámnál is megrepedt az addig töretlen mártíri szeretet.

Magát nem kímélve lábon hordott ki egy csúnya vírusos fertőzést, aminek nem meglepő következménye egy még csúnyább tüdőgyulladás lett. Apám ugyan sajnálta anyám állapotát, de mivel éppen elmerült egy portré alkotásában, az ápolásából nemigen vette ki a részét. Mi több, még az sem volt ellenére, ha beteg felesége felvánszorgott a műterembe a frissen főzött ebéddel. Anyám egy ideig nem adott hangot a csalódottságának, de egyre inkább érezte, hogy ennél azért ő is többet érdemel. Egy alkalommal, amikor kissé lement a láza, felment a férjéhez azzal az elhatározással, hogy kiönti a lelkét.

Zoltán megértést tanúsított, megígérte, hogy az elkövetkezendő napokban figyelmesebb lesz majd, de az utolsó szavainál már megint csak a vászonhoz fordult. Ez már önmagában is lehangoló látványt nyújtott, de amikor anyám meglátta, hogy már megint azt a tucatszor megfestett női arcot rajzolja, ami évek óta nyomasztóan kísérte a házasságukat, életében először olthatatlan dühöt érzett a férje iránt.

Sértődöttségében azt sem engedte, hogy ő vigye el az orvoshoz, és mivel mi a bátyámmal akkor még javában az iskolapadot koptattuk, inkább taxit hívott.

A praxis azonban zárt ajtókkal fogadta őt, a nővérke kézzel írott üzenete jelezte, hogy a vírusok magát a doktor urat is megtámadták, ezért a napokban egy kollégája helyettesíti néhány kerülettel odébb.

Jule kénytelen volt egy kisebb vagyont áldozni az utazásra, de nem volt abban az állapotban, hogy lemondhasson a sofőrről.

A kolléga kedvesen fogadta az időközben láztól kipirult anyámat, talán a szokásosnál kedvesebben is, ami még rossz közérzete ellenére is megsimogatta Jule oly ritkán előbukkanó hiúságát.

Pedig szép asszony volt, dús vörös fürtjeit, mint sokszor, most is copfba fonta, ami szinte kislányos külsőt adott az egyébként is bájos vonásainak. Elmúlt már jócskán negyvenesztendős, de szeplős, pirospozsgás arcával legalább tíz évet letagadhatott volna. A lázas verejtéktől az arcára tapadt néhány rakoncátlan tincs.

Dr. Hoffmann, mert így hívták az orvost, figyelmesen hallgatta végig a panaszait, majd a lehető legnagyobb gyengédséggel meghallgatta anyám hátát és mellkasát.

Jule zavarban volt a férfi pillantásától, aki maga is zavartan észlelte, hogy életében először milyen hatással van rá egy páciens.

Kerülni akarván a szemkontaktust, pillantása az orvosi szoba könyvespolcára menekült, feszülten szemlélve a tudományos köteteket és egy fotót, a karikagyűrűből következtetve minden valószínűséggel a doktor feleségéről.

Jule ekkoriban már szemüveget hordott, de a nagy kapkodásban otthon felejtette, így erősen pislogva sem tudta részleteiben látni a képet, csak az az önfeledt kacagás a nő arcán, az tűnt oly ismerősnek számára.

Tüdőgyulladást állapított meg dr. Hoffmann, antibiotikumot írt fel, és szigorú ágynyugalmat írt elő, legalább két hétig.

Anyám többé-kevésbé betartotta az orvosi utasításokat. Sokat gondolt az orvosra, és még többet az ott látott fotóra, aminek a titkát néhány nap múlva akaratlanul is megfejtette. Amint lejjebb ment a láza, és visszatért bele egy kis erő, nem tudott uralkodni magán. Ha csak rövid időre is, de kikelt az ágyból, és tüdőgyulladás ide vagy oda, néhány nap múlva már ő főzte le a feketét Zoltánnak, tovább erősödvén pedig szokásához híven fel is vitte neki.

A festő apám félvállról dobott oda egy köszönömöt, nem akart ő goromba lenni, csak éppen dolgozott, elmélyülten, a már jól ismert, sokszor megrajzolt női portrén.

És ahogy anyám, Jule ott állt mögötte, a betegségtől csapzott vörös fürtjeivel és hófehér bőrével, még inkább belesápadt a felismerésbe, hogy ez az arc ugyanazé a nőé, mint akinek a képét az orvosi szobában látta.

Két hét múlva kellett visszamennie kontrollra, és mivel az ő háziorvosra még mindig nem gyógyult meg, újra Hoffmann doktorhoz vezetett az útja.

A férfi láthatóan örült annak, hogy újra látja, Jule pedig egy sötét erőtől megbabonázva minden nőiességét bevetette, hogy elvarázsolja a férfit.

Otthon továbbra is őszintén élte az odaadó feleség életét, de ebben az időben hetente kétszer-háromszor is megszökött, hogy hol az Alster partján andalogva, hol egy kávézóban buján sugdolózva, hol pedig az árkádok alatt kirakatokat nézegetve töltsön el egy-egy lopott órát az orvossal.

Vonzódott dr. Klaus Hoffmannhoz, de legalább annyira csábította egy a féltékenységtől és dühtől átitatott sebzett női érzés. Egyszerre akarta Zoltánt és Esthert megbüntetni. Az emlékétől ifjú kora óta nem szabaduló művészt és magát az emléket, aki érzése szerint a legédesebb házas éveikben is ott pöffeszkedett a műteremben, ellenállva a beszűrődő nap erejének, hiszen akárhányszor fakulni kezdett a kép, Zoltán ecsetet ragadott, hogy újra megfesse.

Apám semmit nem vett észre felesége elmaradozásaiból, Esther viszont minden pillanatban érezte a házasságába bekúszó, alattomos veszélyt…

Jule néhány hét múlva már nem érezte jól magát az eleinte oly izgalmasnak tűnő szerepben, szégyellte magát a férje előtt, és féltette a doktor, Klaus szívét is, túl értékes volt az játékszernek.

De az orvos megelőzte, szokásos csütörtöki randevújuk előtt egy nappal felhívta telefonon, hogy azonnal látnia kell. Jule egy esetleges szerelmi vallomástól tartva kelletlenül adta csak be a derekát, de a férfi kötötte az ebet a karóhoz.

Aznap látták egymást utoljára, lent, az Alster partján, egy, a szokatlanul hideg téltől megrepedt pádon.

Klaus megköszönte az együtt töltött időt, majd nagy meleg barna szemeivel Juléra meredve csak annyit mondott, hogy menjen haza a férjéhez, szeresse, ölelje át, szeressen bele újra… addig, amíg lehet.

Jule sem akarta másképp, de önérzetét mégis sértette, hogy tulajdonképpen a férfi küldte el őt.

Csak évekkel később jutott el hozzá az akkor már gyógyult Esther betegségének a híre, csak akkor értette meg, hogy az a másik, láthatatlan asszony a leggyengébb állapotában bírt a legnagyobb erővel.

Ő maga pedig folytatta a saját maga által választott utat, ami minden nehézsége ellenére bővelkedett sok szép, különleges pillanatban is.

Apám nemcsak magának való, önző művész volt, hanem a maga módján szerető, de mindenképpen rendkívül szenvedélyes férj is.

A végletek embere.

Néhány önző, magányos nap után, amikor alig lehetett látni a család nappalijában, volt, hogy kárpótlásul lehozta a csillagokat is az égről. Bennünket, a gyerekeket ajándékokkal halmozott el, vagy annyi zsebpénzt dugott a kabátzsebünkbe, amennyiért a barátainknak hónapokon át kellett spórolniuk.

De anyám hiába tiltakozott a pedagógiailag egyértelműen helytelen nagylelkűség ellen, Zoltán egy sármos mosollyal és egy forró csókkal beléfojtotta a szót.

Ezeken a jótevő napokon csak úgy sugárzott a művészből a hódítani akaró férfiasság, gyönyörű férfi és kiváló szerető lévén pedig nem esett nehezére anyámat levenni a lábáról.

Jule már házasságuk elején feladta, hogy a mindennapjaikban is azt a tökéletességet keresse, ami a hálószoba négy fala között adatott meg nekik.

Sok házassággal ellentétben, az erotikával átitatott intimitás közöttük nem csökkent az évek előrehaladtával, mi több, mintha a kimondatlan szavakat, a szükségszerű bocsánatkéréseket a testiség nyelvén pótolta volna a férje.

Elképzelhetetlen volt anyám számára, hogy mással is átélje ezt a szenvedélyt.

A legtöbb házasságtörő számára meglepő módon Klausszal soha nem kötöttek ki az ágyban, de az tagadhatatlan, hogy plátói csalfaságuk így is mélyen megsebezte volna az otthon hagyott társakat.

Arra, hogy apám is ennyire szigorúan vette volna a testi monogámia íratlan szabályait, a felesége sosem mert volna mérget venni. De bölcs asszony lévén, a szemét olykor érthetetlen erővel, görcsösen becsukva, és bízva a közöttük meglevő láthatatlan kötelék erejében, nem foglalkozott az ilyen könnyed, jelentéktelen kalandokkal.

Jól ismerte a férjét, azonnal megérezte volna, ha komoly versenytársa akad. Mint ahogy azt is pontosan tudta, hogy a legnehezebb egy, a távlatokból valószínűtlenül szépnek tűnő, felejthetetlen, beteljesületlen szerelemmel megküzdeni.

11. fejezet

Június második vasárnapján nagy volt a nyüzsgés a Négy Évszakban, különleges eseményt tartogatott a délután. Martha koncertjére nemcsak az intézet lakóit hívták meg, hanem a városi televízió és a hirdetőoszlopokra kiragasz-tott plakátok segítségével a külvilágból is számos vendégre számítottak.

Bertold Voss, az otthon igazgatója idegesen vezényelte az ebédlőben a munkálatokat, már 14 óra is elmúlt, de még mindig nem született meg a döntés a rögtönzött színpad helyéről. Az ablak melletti megoldás ellen Martha tiltakozott a hátulról érkező fény előnytelensége miatt, a konyha melletti falnál pedig a hely nem tűnt elegendőnek, hiszen az előadáshoz egy zongorista is csatlakozott, a művésznő kívánságára egy igazi, terebélyes, szárnyas zongorával, mert szerinte csak annak a zengése méltó az ő hangszínéhez.

Martha valóban egyike volt kora nagy tehetségeinek, páratlan alt hangját azonnal felismerték az opera világában kicsit is jártasak. Ugyan volt még vagy két óra a kezdésig, de ő egy dívához méltóan már nagyestélyiben skálázott, közben többször hangsúlyozva, hogy természetesen ez még nem a végleges sminkje, és a legnagyobb sajnálatára a fodrász sem érkezett még meg.

Esther sóvárogva nézte ezt a mentegetőzést, ő személy szerint ugyan soknak találta ezt a cicomát, de sokadjára is meg kellett állapítania, hogy ez a hetvenkilenc esztendős asszony még mindig gyönyörű.

– Ne bámuld már annyira, mindjárt kiesik a szemed – lökte meg a barátnéja, aki még annyira sem értett a női szépség mesterséges kelléktárához, mint ő.

– Azért felfoghatatlan… Hogy csinálja? – súgta oda Esther válaszként Magdának.

– Hogy csinálja, hogy csinálja… Nem mindegy az neked? Sosem ment férjhez, az azért biztosan segített -fűzte hozzá kuncogva.

Esthernek mélyen a fülébe vésődött ez kuncogás, ugyanis Magda szinte sosem nevetett. Még csak nem is mosolygott. Megismerkedésükkor szinte még csak nem is beszélt: hűségesen hallgatta Esther történeteit, érdeklődve bólogatott, csöndesen, megértően, néha, nagyon ritkán kérdezve valamit. De Esther mégsem az érdektelenséget érezte ki belőle, inkább egy, az évek során beléíródott magatartást. Minek a sok felesleges fecsegés… Ne szólj szám, nem fáj fejem. Idővel lazult ez a szájzár, Magda magához képest megnyílt előtte, ha nem is sokat, de olykor már maga is mesélt, és tökéletes időzítéssel tudott pikírt megjegyzéseket tenni, amelyek Esthert felettébb mulattatták.

– Azért mi is felvehetnék valami elegánsabb darabot – vetette fel Esther.

– Esther, egy nyugdíjasotthon ebédlőjében énekel délután négykor egy kiöregedett díva, nem gondolom, hogy ezért magamra kellene öltenem az egyébként nem létező estélyi gardróbomat. Te persze más vagy, lehet, hogy ott lesz Zoltán. De ha rám hallgatsz, azért nem viszed túlzásba a cicomát.

– Ha akarnám, sem tudnám túlzásba vinni. És abban sem vagyok biztos, hogy szeretnék-e vele találkozni. Mellesleg nem láttam sem a reggelinél, sem az ebédnél… Talán gyengélkedik – tette hozzá.

– Lárifári! Persze hogy akarsz vele találkozni. Az pedig, hogy nem evett velünk, nem jelent semmit. Te magad mesélted, ha fest, mindenről megfeledkezik, ebbe már a nővérek is beletörődtek, nemegyszer a szobájában szervíroznak neki, egyszerűbb, mint a hosszan tartó diskurzus, így legalább eszik valamit. Nem te mondtad?

– Igazad van – felelte Esther megadóan, majd Magda szemébe nézve ezt kérdezte. – Te sosem vágytál más férfira?

Magda meghökkent a váratlan kérdésen, majd egy pillanatnyi szünet után csak annyit válaszolt:

– Te megbuggyantál, hogy jön ez most ide?

De Esther nem hagyta annyiban, félrehúzta öreg barátnőjét, majd szinte szelíd erőszakkal lenyomta a hátsó sor egyik székére, majd ő maga is mellé ült.

– Szóval, a férjed után… Sosem?

– Drágám… A férjem után? Ha éppen tudni akarod, a férjem előtt, alatt és ha úgy tetszik, után is más férfira vágytam, de mit számít az már. Igazából sosem számított, így alakult, ezeket a kártyákat kaptam, és amint az eredmény mutatja, sosem tanultam meg velük játszani.

– Voltál te valaha szerelmes? – kötötte Esther az ebet a karóhoz, és bár Magda érezhetően céltalannak tartotta a számára ostoba fecsegést, nagy levegőt véve így folytatta.

– Szerelmes? Talán magába a szerelembe.

– Ezt meg hogy érted?

– Az érzésbe, lányként… mielőtt férjhez mentem volna. Aztán a valóság hamar megfojtotta ezt az érzést. Neked szerencséd volt, vagy életre-boldogságra valóbb voltál, a fene sem tudja.

Esther egy, az ablakon lassan, komótosan csúszó víz-cseppre meredt.

– Klaus csodálatos ember volt, nagyon szerettem őt. Ha így érted, akkor azt hiszem, valóban szerencsém volt…

– Most is szereted, és ostobaság ennyire fékezned magad. Semmivel sem fogod kevésbé szeretni, ha jól érzed magad valakivel, aki hetven éve megdobogtatta a szívedet.

– Hatvannyolc – helyesbített Esther csendesen. – Hatvannyolc, és nem megdobogtatta, hanem összetörte.

Négy órára valóban megtelt az étkező. A bentlakókon kívül számos látogató is érkezett, és Rügen lakossága is szép számmal képviseltette magát.

Estherék jól tették, hogy időben helyet foglaltak, mert a későn érkezők a számtalan kölcsönkért ülőalkalmatosság ellenére sem tudtak már leülni, sokan a teraszon állva reménykedtek a beljebb jutásban.

Magda, ígérete ellenére kitett magáért, és Esther is egészen csinosnak érezte magát orgonalila nyári ruhájában. Mindig is szerette ezt a színt, lánykorában a bársonyos hófehér bőrét hangsúlyozta, most pedig a még mindig élénk kék szemét és a rövid, hófehér fürtjeit, a sudár, magas alkatáról nem is beszélve. Sokakkal ellentétben ő nem a színpadra figyelt, a nézőteret pásztázta, Zoltánt keresve a sorok között.

Néhány másodperc múlva Bertold Voss, az igazgató egy erőltetett krákogással jelezte, hogy eljött az idő, de mivel nem volt járatos színpadi produkciókban, a krákogást a köszöntő szavak helyett csak a mikrofon sípolása követte. A helyi televízió egyik munkatársa sietett a segítségére, miközben Bertold szabadkozva Martha tekintetét kereste. A díva leplezni igyekezvén bosszúságát, ragyogó, természetellenes vigyorral csábította a közönségét, büszkén mutatva ragyogó, természetellenesen tökéletes fogsorát.

Végre helyreállt a rend, és az igazgató köszöntő szavai után felcsendült a zongora első akkordja.

Zoltán ebben a pillanatban lépett be a terembe, pontosabban ebben a pillanatban tolta be anyám a férje kerekesszékét.

Nem akartak tolakodni, a kétszárnyas ajtó mellett megálltak, alig néhány méterre Estheréktől.

Magda finoman megrúgta a barátnője lábát, így figyelmeztetve rossz szokására, amikor az magáról megfeledkezve, elveszve áramló gondolataiban nem tudja másokról levenni a szemét. De nem használt a baráti intés, Jule mágnesként vonzotta Esther tekintetét, mintha egy pillanatra a festő maga nem is létezett volna. Az anyám megérezhette az égető pillantást, mert bár semmi nem indokolta, egyszer csak hátrafordult.

Hosszú másodperceken át nézték egymást. Két élet találkozott a pillantások kereszttüzében. Két nő élete, akik sokkal többet tudtak egymásról, mint ahogy azt ebben a percben feltételezhették volna.

Jule belepirult a találkozásba, Esther porcelánbőre pedig egy árnyalattal még sápadtabb lett.

Nehezen érkezett el a várva várt szünet, s bár Martha kitett magáért, sem Esther, sem Jule nem tudott a kristálytisztaságú hangra figyelni.

Néhány pillanat alatt kiürült a terem, a kertben felállított rögtönzött büfére úgy csaptak le a vendégek, mintha napok óta egy falatot sem ettek volna.

Csak Esthert unszolta hiába Magda, az nem akart mozdulni, rezzenéstelenül ült a székén. De nem védte meg a mentsvára, mert anyámék sem siettek, mintha apám tolókocsija megadta volna magát a sorsnak, beakadt az egyik kerék, maradásra kényszerítve utasát és annak kísérőjét.

Apám belátva a menthetetlen helyzetet, megfogta a felesége kezét.

– Jule! Ez itt Esther, sok-sok év után itt találkoztunk újra. – Majd a másik nőhöz fordult: – Esther, ő Jule, a feleségem. – A hangja egy kicsit megbicsaklott, de az elméje hosszú idő után újra kristálytisztán csillogott.

A két asszony biccentve vette tudomásul a bemutatást, de nem léptek egymáshoz, nem nyújtottak egymásnak kezet.

A tompa, nehéz csendet egy, a kertből betévedt dongó zümmögése törte csak meg, majd néhány pillanat múlva végre az elakadt kerék újra forogni kezdett. Jule még egyszer, szinte kihívóan Esther szemébe nézett, majd kitolta a férjét a kertbe.

Esther ott maradt egyedül a teremben, furcsa érzések kavarogtak benne, a szégyen és a lelkiismeret-furdalás keserű keveréke.

Most először érezte igazán úgy, hogy nem Klaus az, aki ellen vétene, ha nem fékezi meg csapongó érzelmeit.

Este hét körül aztán lassan kiürült az otthon, a vendégek visszaszivárogtak a városba, csak a bentlakók megszokott köre készülődött a vacsorához.

Esther Zoltán mellé ült, apám már láthatólag várta a társaságát.

– Szép asszony – kezdte Esther a beszélgetést.

– Igen, nagyon szép – felelte apám. – És nagyon jó asszony.

– Szereted?

– Teljes szívemből – jött apámtól a válasz.

Azután nagyot hallgattak.

Martha törte meg a csendet, aki megérdemelt sikerétől felvillanyozódva csatlakozni kívánt az édes ketteshez, de Magda tapintatosan félrehúzta, felajánlva az ő asztalánál lévő üres helyet.

– Téged is szerettelek – folytatta apám, amikor újra magukra maradtak.

– De nem kerestél… – felelte csendesen Esther, miközben belémart egy régi fájó érzés, a sok-sok évvel azelőtti történések sorozata.

– Számtalan levelet írtam. De soha nem kaptam választ. Szerinted véletlen, hogy pont Hamburgba költöztem? – kérdezte, ahogy ráemelte Estherre a még most is égetően meleg szemeit. – Kerestelek, de nem találtalak. Aztán beletörődtem, hogy már csak egy szép emlék maradsz. Julénál csodálatosabb, jobb asszonyt nem is kívánhattam volna, mindig velem volt, mindenben: jóban-rosszban. De az ő ereje is véges, már nem haragszom rá.

– Haragudtál? Hogy nem maradt melletted?

– Most is mellettem van, jobban, mint bármikor. Emberfeletti erővel küzdött ez ellen a nyavalyás kór ellen, de már nem tudott mindentől megóvni. Ma tiszta az agyam, régóta nem voltak már ennyire valósághűek az emlékeim. Te Esther vagy, ő Jule… és én az öreg festő, aki a pusztító teljes szellemi és testi leépülés miatt egy otthonban lakik, némi biztonságot adó állandó orvosi felügyelet mellett. De hogy te miért vagy itt? Micsoda ostobaság! Semmi bajod, pénzed is van, bárhol lehetnél…

– Talán itt van dolgom – mondta Esther, majd felhörpintette az időközben langyossá hűlt teáját.

Másnap reggel Magdának nyoma veszett. Az immár szertartássá szilárdult délutáni teázásunknál megtudtam, hogy Esthernek már a csöndes fürdőszoba is gyanús volt, alvási zavarokkal küszködő barátnője ugyanis gyakorta már hajnalban birtokba vette a közös helyiséget, zuhanyozott, fogat vagy éppen hajat mosott, Esther legnagyobb bosszúságára. De ebben a bosszankodásban volt valami megnyugtató is, az érzés, hogy nincsen egyedül, hogy valakivel osztozhat társas magányán.

Ma azonban szomszédja helyett a hangosbemondó reggelire invitáló csilingelése ébresztette.

Sebesen kapkodta magára a ruháit, egyrészt a korgó gyomra is siettette, másrészt a kíváncsisággal keveredett aggodalom, hogy mi lehet Magdával. De sem a szobájában, sem a reggelinél nem találta.

Érdeklődésére Elke nővér azt felelte, hogy egy váratlan tragikus haláleset miatt ma hajnalban elutazott.

Majd amikor észrevette Esther óriásira kerekedett szemeit és kétségbeesett pillantását, hozzáfűzte:

– Nem mintha hallgatóztam volna, de hát a nyitott ajtók… tetszik tudni.

Esther sürgető szemrehányással meredt rá, ezért a nővér, hagyva a mellébeszélést, nyomban a lényegre tért.

– A veje, a veje halt meg… altatótúladagolásban, ha jól értettem… Jaj, ezek a gyógyszerek. Nem véletlen mondja mindig a doktor úr, hogy csínján kell bánni velük. Valami nagyon erős szer lehetett, amit leginkább csak szigorú orvosi felügyelet mellett lehet szedni.

Magda két nap múlva tért csak vissza, lánya, Lotte kíséretében. Fáradtnak tűntek, de valahogy a történtekhez képest mégis rejtélyesen kiegyensúlyozottnak.

Lotte az anyjával töltötte az egész délutánt, majd kora este egy szeretetteljes ölelés kíséretében távozott.

Magda a vacsoránál mindössze két kurta mondattal említette a történteket. Tényszerűen közölte a halálesetet, és sajnálkozását fejezte ki, amiért az amúgy is elfoglalt szegény lányának most annyi teendője akad a temetés megszervezése miatt.

– Szokott álmodni? – kérdezte Zoltán Esther felé fordulva.

Furcsa dolog ez a magázás, a távolságtartás és a tiszteletadás egy különös keveréke. De Esther számára mást is mutatott: a tényt, hogy ma megint idegennek látja ő egykori szerelme.

– Rengeteget álmodom – felelte apámnak. – Határozott, olykor álomporral meghintett, de tükörtiszta történeteket. Valóságszagú, átgyúrt emlékeket, még színezésre váró vágyakat. Visszahozom a halottaimat, meglépem az aggódásoktól fékezett döntéseimet, vagy éppen átélem a szorongással átitatott félelmeimet. Minden egyes reggel kerek mesékkel ébredek, egy-két percig egy kicsit kótyagosan, amíg a szüntelenül zakatoló agyam elrendezi a mozaikot és kéretlenül újra falat húz az álom és a valóság birodalma közé. És maga? – nézett a festőre.

– Én, nekem úgy tűnik, két-három éve ébren is álmodom. Van kedve járni egyet?

Esther nem tiltakozott. Odakint az augusztusi levegő megtelt a tenger és a lassan északon is beérő gyümölcsök illatával. A sirályok vijjogva szelték át a levegőt, sebesen versenyre kelve a parti széllel. Olykor kéjesen lecsaptak a hullámok közé, könnyű zsákmányra lelve az Északi-tenger habjai között.

– Milyen könyörtelen a természet – állapította meg Esther, miközben a tekintetével még hosszan követett egy felettük elsuhanó madarat.

– Vagy milyen tökéletes – kontrázott rá az apám. – Mindennek megvan a maga rendje. Előbb-utóbb minden tettesből áldozat válik… Elkerülhetetlen a büntetés.

– Maga hisz Istenben? – kérdezte az asszony.

– Az igazságosságban hiszek, és a tökéletességben.

– Akkor nem hisz, hiszen semmi sem tökéletes a világon, de Isten nem tehet róla, mi rontottuk el.

– Ostobaság – mordult fel apám, de aztán megenyhülve folytatta: – Számtalan tökéletes pillanat van körülöttünk, csak nem vesszük észre őket. Hát nem tökéletes, ahogy most itt lépkedünk a nyári nap melegével átitatott homokon? Hát nem tökéletes, ahogy a hullámok nyaldossák a partot, ahogy lélegzőnk? Még annak a kis halnak a halála is tökéletes volt, ahogy a támadója mérnöki precizitással lecsapott rá.

Esther nem tiltakozott, szerelmesen bámulta apám szenvedélytől izzó arcát, és érezte, hogy csak egy hajszál választja el attól, hogy lehajoljon hozzá és megcsókolja.

– De miért nem tetted? – támadt neki Magda a következő találkozásnál, amikor beszámolt neki a romantikus sétáról.

Bevallom, olykor a tudásvágyam határait súrolta, amikor Esther vagy éppen anyám a legapróbb részletességgel meséltek az apámhoz fűződő testi vágyaikról vagy éppen a beteljesülésükről. A mesélő és az apját férfiként elképzelni nem akaró lány énje keveredett bennem, de napról napra úgy éreztem, hogy én magam szinte kiszállok ebből a történetből, paradox módon minél mélyebben elmerültem, annál inkább úgy éreztem, hogy egy magával ragadó filmet nézek, amely ugyan számtalan érzelmet kovácsol bennem, de amelyet magam mögött tudtam hagyni, ha esténként, a kislányom, Veronka mellett álomra hajtottam a fejemet.

Ekkor még nem sejtettem, hogy néhány hét múlva majd megint megfordul a helyzet, és nem csupán a délutáni teázásokat, de az életem szerves részévé vált történet végességét is megsiratom majd.

De kanyarodjunk most vissza ahhoz a szombat délutánhoz, amikor Magda Esthernek szegezte a kérdést, hogy az miért nem csókolta meg ifjúkori szerelmét, az apámat.

– Ugyan már, nem tehetem nevetségessé magam, azt sem tudja, ki vagyok.

– Mintha ez olyan rémisztő lenne egy férfi számára… – sziszegte Magda, félreismerhetetlen gúnnyal a hangjában.

– Egy idegen, nyolcvanöt éves vénasszony… még viccnek is rossz – tiltakozott Esther.

– Miért lenne az, ő sem huszonöt már! És minimum kedvel téged, még a legtávolabbi pillanataiban is. Akkor is, amikor nem emlékszik a múltra, akkor is keresi a társaságod. Ami anno megfogta benned, az egyértelműen most is hatással van rá.

Miért van az, hogy annyit kesergünk a múlton és annyit aggódunk a jövőn, számtalan szorongó percet és álmatlan éjszakát áldozunk fel, megfeledkezve a jelen és a most fontosságáról? Ha emlékekkel és a bizonytalanságtól rettegő tervekkel tömjük tele a fejünket, hogy maradhatna hely a „má”-nak, az egyetlen valóságos „pillanat”-nak, ami tényleg a miénk? Mert csak az „itt”-ben és a „most”-ban lehetnénk biztosak, de a múltba és a jövőbe bámuló szemüvegünk annyira maszatos a kielégítetlen vágyainktól, a rettegett félelmeinktől, az elmúlás gyászolásától és a nem szűnő sóvárgástól, hogy nem látjuk, nem vesszük észre a jelenünket, az egyetlen esélyt a valódi boldogságra. Ezeket a gondolataimat Esthernek is elmeséltem, aki, ahogy a hétfői randevúnknál megtudtam, igencsak megszívlelte a szavaimat, különben nem így töltötte volna a vasárnapját: délután fél három fele járt, a kikötő pihenni látszott az ebéd utáni forgalom után. Az éttermek és a kávéházak kiürültek, hogy egy cseppnyit szusszanjanak, mielőtt megkezdődik a süteményt kínáló délutáni műszak.

Csak néhány unatkozó fiatal lézengett a parti sétányon, az idősebbek sziesztáztak: vagy a hotelszobájukban, vagy az egyre erősödő szél elől menedéket keresve a széliránynak tudatosan hátat fordító strandkosarakban.

Csak háromra volt megbeszélve a találkozó, de Esther már nem tudta türtőztetni magát, és vagy egy jó negyedórával korábban ott toporgott a motel bárjánál.

Volt abban valami kéjes izgalom, hogy nem egy nyugdíjaskávéházat választottak a randevú színhelyéül.

Csak reménykedni tudott benne, hogy Zoltán állapota nem változott reggel óta, és nem felejtette el őt. A festő ötlete volt a szokatlan helyszín, és az is, hogy ne együtt érkezzenek.

Mint egy igazi randevú… – gondolta Esther, és érezte, ahogy ütemesen kopogtatja belülről a torkát a szíve.

Hogy izgalma ne legyen annyira szembetűnő, szokásától eltérően az alkohol mellett döntött, és rendelt magának egy konyakot.

Nagyon régen nem ivott már, pedig a férje halála után volt egy hosszabb időszak, amikor esténként egy-két pohár jelentette számára a vigasztalást. De aztán az egy-kettőből észrevétlenül három-négy lett, ezért inkább, mielőtt még végleg az alkohol rabjává vált volna, elbúcsúzott a csábító nedűtől.

De aznap úgy érezte, hogy nem hibázhat, ha felhajt egy kupicával. A tömény meggykonyak megtette a hatását, egy kissé megnyugodott, türelmesen kivárta a három órát, csak utána öt perccel csodálkozott, hogy még mindig nem ért oda Zoltán…

Művész… pontatlan és zseniális – gondolta magában, remélve, hogy tényleg csak a szétszórtsága késlelteti a festőt.

Ekkor lépett oda hozzá a szálloda portása, és bár rajtuk kívül senki nem tartózkodott a hallban, diszkréten odahajolt hozzá, és alig hallhatóan a fülébe súgta:

– A 304-es szobában várják, asszonyom.

Esther kissé elpirult, de megadva magát a liftig követte a férfit.

Kissé döcögve mászott fel a jószág a harmadik emeletre, de a folyosó behozta az úton megszenvedett késedelmet, mert a felvonóból kilépve alig néhány lépést kellett csak megtennie a keskeny előtérben.

A résnyire nyitott ajtó mögül halk muzsika kúszott ki a dohos, dohányszagú folyosóra.

Esthernek a szobába lépve először hozzá kellett szoknia a félhomályhoz, elűzve a tűző délutáni napot, valaki gondosan behúzta a sötétítő függönyöket. Az éjjeliszekrényen egy apró gyertya világította meg a vörösboros poharakat, de a fénye ahhoz már nem volt elég, hogy mást is leleplezzen.

Zoltán az ágyon ült, olyan idegen volt mellette a kerekesszéke. A szívdobogás és a félhomály sokkal fiatalabbnak láttatta a koránál, és Esther csak remélni merte, hogy az apám is így érzékeli őt.

– Gyere, gyere közelebb – szólt, majd egy másik, szépen csengő, idegen nyelven mondott valamit, ami Esthert azonnal visszarepítette a hatvannyolc évvel azelőtti nyárba, a Balaton partjára, Füredre.

Mintha megint ott lettek volna a nádas buja ölelésében, mintha megint egy tizennyolc esztendős fiú akarna egy tizenhét esztendős kamaszlányt elcsábítani.

Esther, csakúgy, mint akkor, most is tele volt gátlással és bizonytalansággal, de csakúgy, mint akkor, most sem tiltakozott.

Leült az apám mellé, aki gyengéden magához húzta, és ugyanezzel a gyengédséggel szájon csókolta. Estherrel forogni kezdett a világ, melegség árasztotta el az egész testét, és hagyta, hogy magával sodorják a történések. Eleinte csak passzívan élvezte Zoltán érintését, simogatását, de aztán ő maga gombolta ki a blúzát.

Zavartsága és szemérmessége lassan szertefoszlott, néhány perc múlva már ott feküdt a hatalmas franciaágyon, ruhátlanul, meztelenül. Hálás volt a félhomálynak, de azt is tudta, hogy így sem tudja felvenni a versenyt az idő romboló nyomaival. És mégis, biztonságban érezte magát. Ott feküdt, vékony, eres lábaival, májfoltokkal tarkított fehér, törékeny kezeivel, a gyermekét soha hozzá nem engedő méhével, és egy heggel a jobb melle helyén, amit a férjén és az orvosain kívül még soha senki sem látott.

Zoltán néhány pillanatig mélyen fürkészte őt, majd szorosan magához szorítva az asszony fülébe súgta:

– Gyönyörű vagy, még mindig ugyanolyan gyönyörű…

És Esther elhitte a hódító szavakat, mert az ölelést, azokat a csókokat nem lehetett hazudni. Gyönyörű fiatal lánynak érezte magát, aki önfeledten odaadja magát egy gyönyörű fiatal fiúnak.

Este 10 után értek vissza a Négy Évszakba, Magda már mindent felkutatott utánuk, Bertold, az igazgató pedig már a rendőrség értesítését fontolgatta. Mint két szerelmes tinédzser, úgy próbáltak visszaszökni a szobájukba, de az éjszakai portás riasztásának köszönhetően szinte nem maradt bentlakó, aki ne értesült volna késői érkezésükről, és ezáltal különös elmaradásukról.

Esthernek még sokáig nem jött álom a szemére, szokatlanul könnyűnek és leírhatatlanul boldognak érezte magát.

Hogy ezt a délutánt mennyire aprólékosan mesélte el nekem Esther, és mennyit tett hozzá az én egyre inkább fékezhetetlen, olykor bizarr képzeletem, magam sem tudom.

A valóság mindig szubjektív, és a mozaikok összeillesztésénél akaratlanul magunk is az alkotás részesei leszünk, legyen szó akár csak a ragasztó kiválasztásáról is. Ekkor már egy ideje birtokában voltam anyám, Jule titkának, különben Esther egészen bizonyosan nem kapott volna tőlem ilyen könnyen feloldozást.

Esther másnap minden bűntudat nélkül azzal a bizonyossággal ébredt, hogy élete egyik legszebb éjszakáját tudhatja maga mögött, és ezt az érzést még az a felismerés sem tudta elvenni tőle, hogy vele ellentétben apám semmire sem emlékezett az előző napból. Találkozásukkor ugyan kedvesen üdvözölte, de egy rövid szóváltás után azonnal kiderült, hogy nemcsak őt nem ismeri meg, de azt sem tudja, hogy hol van és milyen okból. Esther ekkora zavartságot még sohasem érzett az elméjén, és ez az ijedtség jóval nagyobb volt a fájdalmánál, hogy nem tudja szerelmével újra átélni az előző napi gyönyört.

Magdát kérte meg, hogy azonnal szóljon az intézet orvosának, ő maga nem akarta magára hagyni.

Dr. Matthias Talbach kedves határozottsággal a vizsgálóba vitte apámat, megkérvén Esthert, hogy a folyosón várakozzon. Egy jó negyedóra múlva jött ki hozzá, Esther aggódó szemekkel meredt rá. Az orvos a vállára tette a kezét, és kedvesen a szemébe nézett:

– Valami nagyon felzaklathatta a művész urat, most pihenésre meg nyugalomra van szükségre. Ha megkérhetem, most pár napig ne látogassa.

Esther szomorúan vette tudomásul az orvos kérését.

Kedd reggelre megtelt az otthon a halál szagával.

A folyosón két szoba elé is apró mécsest állítottak, ami azt jelentette, hogy lakójuk az éjszaka a másvilágra távozott.

Esther megszédült a látványtól, de aztán egy kicsit megnyugodott, hogy csak hozzá kevésbé közel álló társaktól kell búcsút vennie.

Egy idősek otthonában nem lehet csodálkozni ezeken a búcsúkon, mindenki számára egyértelmű, hogy itt élete utolsó fejezetét tölti majd. Ki hosszabban, ki rövidebben, de mindenképpen az utolsót. És mégis, vagy talán épp ezért, ha kialudt egy fény, felbolydult a méhkas, mindenkit megrázott a hír. A reggelinél nem akadt más téma, együttérző, siránkozó és megkönnyebbülést hozó szavak repkedtek a levegőben, sajnálva az eltávozottakat, és örülve az orosz rulett kegyelmének, hogy ezúttal nem rájuk csapott le a végzetes golyó.

Esther nem a saját halálától félt, hanem a magánytól, hogy mi lesz, ha majd ennyi ember között itt is teljesen magára marad. Megszerette Magdát, Zoltánt pedig annyi év után még mindig szerette.

– Te nem félsz? – szegezte a kérdést öreg barátnőjének.

– Mitől kellene félnem? – szólt vissza Magda, megigazítva az orrán az olvasószemüvegét, de anélkül, hogy az újságjából felnézett volna.

– A haláltól.

– Dehogynem, mindenki fél tőle. Aki meg nem, az hazudik – szögezte le Magda ellenvetést nem tűrő hangon.

– De én nem, egy ideje már nem, azt hiszem. Egyre több halottam van, ez valahogy biztonságérzetet ad. Csak te ne hagyj itt idejekorán – krákogta elérzékenyülve.

– Ugyan már, eszemben sincs – emelte rá végre a tekintetét Magda. – Eszemben sincs, de azért félek tőle. Ó, nem, nem a korom miatt, hanem Lotte miatt… Nem tudom, hogy miként boldogulna nélkülem. Ha gyermeked van, már nem a te életed a fontos, hanem az ő boldogsága. Sajnálom, hogy ezt te nem tudhatod.

– De tudom, csak nem érzem, de ez az én hibám –ellenkezett Esther.

– Miért lenne az? Ez a te kereszted, de nem a te hibád.

Esther agyán átfutott a gondolat, hogy mi lett volna, ha akkor ott ő erősebb… ha erősebb az ellenállása, és erősebb a hite. Nem volt nap az életében, amikor ne gondolt volna az elvesztett gyermekére.

– Hogy van Lotte? – terelte el a szót Esther, nem titkoltan Holger váratlan halálára célozva.

– Szabadon, végre szabadon. – Csak ennyi volt Magda szűkszavú válasza.

Elke nővér nagy hévvel takarította a megüresedett szobákat. A halottszállítókat senki sem látta, talán az éj leple alatt szöktették meg az üres testeket, de a lelkek még egy időre ott ragadtak, ebben mindannyian biztosak voltak, Elke nővér különösen. Ápolói és takarítói (ez a kettő az íratlan szabály szerint nemegyszer összefonódott az otthonban) kötelezettségén maximálisan túlmenően, szinte megszállottként takarította ezeket a szobákat.

Saját bevallása szerint nem az esetleges baktériumoktól félt, hanem a szellemektől, akik egészen addig a négy fal között maradnak, amíg a legkisebb porszem is hozzájuk kötődik.

Ilyenkor pedig kísértenek, nemcsak a szobában, hanem talán az egész épületben, abból pedig ő, köszöni szépen, nem kér.

Egyesek némi rosszallással, mások egy halovány mosollyal hallgatták a nagydarab skandináv asszony kitöréseit.

Elke nővér több mint harminc éve szolgálta a Négy Évszak lakóit, ezzel rekordot döntve az otthonban eltöltött évek számát illetően.

Megélte három igazgató távozását, és túlélt több tucat bentlakót. Már ő maga sem volt fiatal, de korát meghazudtoló erővel és elszántsággal tartotta a rendet, és a maga nyers, de életigenlő modorával a lelket az ott lakókban.

Nem meglepő módon a szobákba másnap már új lakók érkeztek, ezen szinte senki nem csodálkozott, hiszen a borsos bentlakási díj ellenére hosszú várólistával büszkélkedhetett az intézet. Hogy ez a kiváló fekvésének vagy az egyébként ritkaságszámba menő egyágyas szobáinak volt-e köszönhető, arról megoszlottak a vélemények.

Sokak valóban szép nyári emlékeiket akarták visszaidézni az üdülőszigettel, másoknál viszont orvosi tanács következményeként esett Rügenre a választás. A friss, sós tengeri levegő, az egészséges klíma sokak számára gyógyulást ígért, de legalábbis enyhülést a kor előrehaladtával egyre szaporodó nyavalyák tengerében.

Herr Bertold Voss ezúttal is bemutatta az újonnan érkezőket. Esther és Magda nem szentelt különösebb figyelmet az új lakótársaknak, egy percre ugyan elhatalmasodott rajtuk az irigységgel fűszerezett vágyakozás, ugyanis szokatlan módon egy házaspár érkezett, de néhány kóstolgató megjegyzés után egy kerti séta mellett döntöttek, kihasználva, hogy a bentlakók többsége a desszertet kanalazva még az ebédlőben tömörült.

Az igazgató sokak szemében kissé méltatlan módon, alig pár szóval búcsúztatta a halottakat. Búcsúja nem volt hideg, csak egyszerűen kurta ahhoz képest, hogy az eltávozottak milyen sok időt töltöttek a Négy Évszakban. Az egyik kerek hét, a másik közel tíz esztendőt, sokszorosát annak, amit az alig egy esztendeje érkezett egykori főorvos.

A fehér köpenyt vezetői tevékenységre cserélt férfi valahonnan München környékéről érkezett, pontosabbat azonban senki nem tudott róla. Az öregek hamar elfogadták, s bár a szükségesnél szorosabb kapcsolatba senki nem került vele, sokat profitáltak művészetkedvelő mivoltából, aminek köszönhetően havonta legalább egyszer valamilyen koncert vagy előadás pezsdítette fel az intézet amúgy monoton programpalettával rendelkező életét.

Esthernek az elmúlt egy évben talán ha kétszer akadt személyes szóváltása a férfival, egyszer az ő egészségügyi állapota felől érdeklődött, egyszer meg sajnálkozását fejtette ki Zoltán állapotával kapcsolatban, közölve, hogy véleménye szerint nem méltó ez a helyzet egy egykor igencsak sikeres művész számára. Ezzel ugyan mindenki egyetértett, mégis valahogy tapintatlanul otromba volt ezt így hallani valakitől, akinek valójában pozíciójának köszönhetően egyetlen feladata volt: hogy ezt az áldatlan állapotot valamelyest méltóvá tegye.

Esthert nyomasztotta ez a kurta beszélgetés, de pár nap múlva már nem tulajdonított komolyabb jelentőséget neki.

Szerencsére ezekben a napokban apám, Zoltán is felerősödött, és bár nem engedték még ki a betegszoba fogságából, újra meg lehetett látogatni.

Magda szorongó együttérzéssel figyelte, ahogy szinte a kilincset egymás kezébe adva váltogatta egymást Esther és az anyám. A vakszerencsének köszönhetően ugyan jó ideig nem futottak egymásba, de nagy valószínűséggel még egy teljesen tiszta elméjű ember számára is nehéz feladat lett volna a két világ fájdalommentes koordinálása.

Apám fejének pedig ennél sokkal, de sokkal többel kellett megküzdenie, és Esther (csakúgy, mint Jule) csak remélhette, hogy mind a beteg, mind a látogató számára pozitív perceket hoz az együttlét, történjen az a valóság vagy a fantázia bármilyen kulisszájában is.

Egy hétfő reggel Zoltán kopogásra kapta fel a fejét, előbb lehalkította a hangosan bömbölő televíziót, csak utána invitálta be a látogatóját.

Esther kissé zavartan, egy süteményestányéron két szelet almás pitét lavírozva megállt a küszöbnél, várva a feloldozásra, hogy minden rendben, valóban várják és örülnek neki. Apám szeme azonnal felcsillant, Esther személyén túl a finom falatok is pezsdítő felüdülést ígértek.

– No gyere már be, vagy csak el akarod húzni a mézesmadzagot az orrom előtt? – szólt a vendégéhez kedélyesen, miközben maga mögé gyömöszölve a lúdtollakkal megtömött párnát, feljebb ült az ágyán. – Esther, kinyitnád résnyire az ablakot? Meg lehet fulladni ebben a lyukban, mintha sajnálnák tőlünk a levegőt – morogta.

De Esthert nem zavarta ez a hangszín, boldog volt, mert legkésőbb a keresztneve említésénél tudta, apám megismerte, így ez a délután most tényleg az övék lehet. Az együtt töltött forró órákról azóta sem esett szó, és Esther nem tudta eldönteni, hogy apám nem emlékszik-e rá, vagy csak nem akar róla beszélni. Hagyta, nem erőltette a témát. Már régóta megtanulta, hogy a jelen boldogságának egyetlen kulcsa, ha kicsivel is beéri. Így hát szerényen, alázatosan kinyitotta az ablakot, majd leült a híreket monoton búgva zakatoló tv-készülék mellé.

– Sose lesz már ennek vége? – kérdezte apám, és egy kicsit felerősítette a hangot.

– Háború van, menekülnek a szerencsétlenek – felelte Esther, miközben összeszorult szívvel nézte a partra úszó embereket. – Itt is az lesz, így itt is – dünnyögte rosszallóan Zoltán.

Rügent nem érte még el a változás szele, de a német nagyvárosokban érezhetően évről évre átalakult az utcakép.

A történelemmel még soha nem sikerült szembeszállni, az örök kérdés csak az maradt, mennyiben írjuk mi magunk a történéseket, és mennyiben sodródunk a feltartóztathatatlan eseményekkel.

– Mitől tartasz annyira, hatalmas ország vagyunk, amelynek kötelessége segíteni a szerencsétlen embereken, akiknek a sorsa olykor egy szempillantás alatt ellehetetlenedett, akiknek egyetlen bomba nemcsak a házukat, hanem az egész életüket szétrombolta. Gyerekeknek, akik árván maradtak, asszonyoknak, akik mindenüket elvesztették, a saját testi érintetlenségüket is beleértve. Férfiaknak, akik diplomájukat a tengerbe vesztve próbálnak egy új világban túlélni és idővel talpra állni.

Esther még soha nem látott szenvedéllyel ontotta a szavakat, máskor hófehér bőre kipirosodott, csak úgy kapkodta a levegőt, szinte láthatóan maga is átélve minden borzalmat, amit szóba hozott.

– Igen, szörnyű dolgok történnek a világban, az ember embernek farkasa. De ha nem vigyázunk, veszélybe kerülhet minden, ami számunkra fontos és szent. Igen, természetesen kötelességünk segíteni, de hol a határ? Mindenkit nem tudsz megmenteni, hol az a sérelem, ami feljogosít arra, hogy egy új hazában az ott élők részére soha nem látott kedvezményekkel és támogatásokkal eressz új gyökereket? Ha az életed van veszélyben, vagy ha a házad… esetleg elég már az is, ha a munkáddal és a fizetéseddel nem vagy elégedett?

– Á, lárifári… Mit zavar téged az a néhány nyomorult, Németország hatalmas, nevetséges lenne feltételezni, hogy ez a menekültáradat felforgatja 82 millió ember életét. Kötelességünk befogadni a rászorulókat. Nemzeti kötelességünk, már csak a régi bűneink miatt is.

– Esther, ugyan már… A jól ismert régi nóta. Mit tehetsz te apád bűneiről…? Nem cipelheted egy életen át egy elmúlt rothadó világ kegyetlenségét. Ami a második világháborúban történt, az megbocsáthatatlan, a te nemzeted is förtelmes bűnbe esett, csakúgy, mint az egész megfertőzött emberiség.

Esther közbevágott:

– Én hiszek a gyógyulásban, a jóban, és abban, hogy csakis közös összefogással lehet békességben élni. Hagyni kell, hogy ezek az emberek beilleszkedjenek. Nem, nem hagyni kell, hanem mindent megadni nekik ahhoz, hogy be tudjanak illeszkedni.

– Beleértve az akaratot is? – folytatta Zoltán cinikusan, de még mindig ugyanolyan halkan.

– Ezt meg hogy érted? – nézett rá kérdőn Esther.

– Te tényleg úgy gondolod, hogy mindannyian be akarnak illeszkedni? A más értékrendben felnőtt, más isteneket imádó, más családmodellre vágyó, másképp öltöző és más ízeket szerető ember csupán hálából vagy tiszteletből mindent eldob, csak hogy mintapolgárként elismerően példálózzon vele az őt befogadó nép? Ezt te tényleg így gondolod?

Esther elhűlten felelt:

– A világ attól szép, hogy színes, hogy különbözőek vagyunk, hogy a kommunista ideológiát magunk mögött hagyva elfogadjuk és akarjuk a különbözőséget. Megdöbbent, hogy pont te beszélsz így, pont te, aki magad is menekültél, aki magad is magad mögött hagytál egy hazát egy új, egy jobb világ reményében.

De apám kötötte az ebet a karóhoz:

– Igen, és pont ezért, pontosan ezért van talán jogom szigorúbban ítélkezni, mert én anélkül, hogy elfojtottam volna az identitásomat, elfogadtam az új terepasztal játék-szabályait. Megtanultam a nyelvet, beilleszkedtem.

– Atyaég, Zoltán, ha hallanád magadat! – kelt ki magából Esther. – Miért állítod azt, hogy nekik nem sikerülhet, ami neked a mellékelt ábra és az állításod szerint oly tökéletesen sikerült?

– Mert én akartam, mert én elfogadtam azt, hogy ára van annak, hogy itt lehetek. Eladtam magam, és viselnem kell a következményeket. A feleségem német, és már a gyermekeim is annak vallják magukat, épp csak alig értik a magyar szót.

– Sajnálhatod, ostobaság volt felégetni a gyökereiket.

– Ha nem teszem, belehalok az állandó vágyódásba, a tudatba, hogy saját magam vágtam le a karom. Jule sosem értette, hogy miért nem nyaralunk a Balaton partján, hogy miért nem olvasok az én anyanyelvemen esti mesét a gyermekeimnek. Eleinte az elfoglalt művészéletemre fogtam, aztán be kellett látnom, hogy badarság. A gyávaság fékezett, a félelem attól, hogy a két félből sosem lesz egy egész, attól, hogy ha nem döntök, két ország között lebegek egész életemben, nem beszélve arról, hogy a fiamnak és a lányomnak sem kínálhatok egy biztonságot adó útmutatást.

Esther felbőszülve támadt az apámnak:

– Zoltán, mit tettél? Hát tényleg nem érted, hogy mekkora kincset vettél el a gyerekeidtől? – hördült fel. – Miért nem a két nemzeti gazdagságot láttad az életedben, az ajándékot, hogy két patak ereiben csurog az utódaid vére, hogy összeérve egy erőtől duzzadó folyóvá váljék, olyanná, ami még nagyobbra, még többre képes. Ehelyett kiszárítottad az egyik ágat, magad is elsorvadva az ostoba döntésed miatt.

Zoltánt zavarta Esther kitörése, egyrészt szíven ütötték az asszony szigorú szavai, másrészt bosszantotta, hogy a saját életútját összemossa egy szerinte egészen más problémával.

Esther mintha megérezte volna a gondolatmenetet, közbevágott, mielőtt az apám a végére érhetett volna.

– Nem várhatod el ezektől az emberektől, hogy feladják a kultúrájukat, hogy szélnek eresszék a szokásaikat, hogy megtagadják a hitüket vagy az ízeiket. Saját magukat köpnék arcon, ha elvennék a gyermekeiktől az anyanyelvűket.

Most már Zoltán sem tudta türtőztetni magát.

– Ezt senki nem kéri, és tudod, mit: igen, belátom, én hibáztam, ügyesebben kellett volna lavíroznom a félelmeim és a hálám között. Okos asszonynak tartalak, már fiatal lánynak is eszes voltál: és épp ezért nem értem ezt az ijesztően naiv, egyoldalú és rendkívül veszélyes érvelést. Szörnynek állítasz be, aki könyörtelenül elzavarna vagy igába döntene minden segítségre szorulót. Pedig ha tudnád, hogy mennyire nem erről van szó. Szívből kívánom, hogy csinálják jobban, mint én, őrizzék meg családon belül a nemzeti kincseiket, mi több, mutassák meg nekünk, de alázattal és a szabályok betartásával, a vendég hálájával, aki minden keresztény jóság ellenére sem követelheti meg magának a vendégszeretetet. A vendégszeretet nem jár senkinek. Csodálatos, ha van, és cserébe minimum hála jár.

– Nagyon sokan hálásak – szúrta közbe Esther.

– És nagyon sokan nem – kontrázott rá Zoltán.

– Vendég, vendég… És mégis meddig vendég a vendég, hányadik generációtól engeded meg, hogy teljes jogú állampolgár legyen egy messziről érkezett?

– Nem tudom – morogta apám –, de abban biztos vagyok, hogy meggyorsítaná a dolgot, ha nemcsak elvennének a közösből, hanem hozzá is tennének valamit. És még mielőtt megint nekem esnél, nyilván nem az éppen a pokolból beesett, nincstelen családokra gondolok, hanem az évek óta itt tengődő fiatal férfiakra, akiknek felmérések szerint több mint a fele magától értetődőnek tartja a segélyeket, és esze ágában sincs munkát keresni.

– Nem tud munkát találni, amíg nem beszéli a nyelvet – tiltakozott Esther.

– De miért nem beszéli két év után sem, amikor a mi pénzünkből finanszírozott tanfolyamok tucatjai várják? Hát nem szörnyű az egy anyának, hogy nem tud a fia vagy lánya tanítójával beszélni? Hogy nem ő kíséri a gyerekét az orvoshoz, hanem jó esetben az tolmácsol, ha bármilyen problémájuk adódna. A nyelv a beilleszkedés egyik alappillére, anélkül nem ér az egész egy fabatkát sem.

– Ebben kivételesen egyetértek veled, de a türelmetlenséged megmérgez mindent. Ezzel az ellenséges hozzáállással nem könnyítesz a helyzeten.

– Miért lennék ellenséges? Reális vagyok… Látom és megnevezem a nehézségeket. Mennyivel egyszerűbb és hálásabb szerep birkaként mosolyogni vagy struccként a fejünket a homokba dugni: majd csak lesz valahogy, olyan még sosem volt, hogy ne lett volna… Tudod, mi a számomra felfoghatatlan? Nem a gyermeküket menteni vágyó anyák érkezését nem értem, hanem az egyedülálló, életerős férfiakét, akik a családjukat és hazájukat cserbenhagyva akarnak Európában új életet kezdeni. Fiatal férfiként hogy hagyhatom ott az anyámat, a húgomat, a feleségemet, a fiaimat, a lányaimat?!

– Ez nem ilyen egyszerű. Ha ott maradnak, akaratuk ellenére fegyvert adnak a kezükbe, harcra kényszerítik őket. Úttörőként érkeznek, a reménnyel, hogy a családjuk is követheti majd őket – érvelt Esther, miközben minden dühe ellenére ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy a férfihoz érjen.

Látszólag csak a párnáját igazította meg, de közben a szemét behunyva szívta magába a festő verítékének illatát. Nem taszította a szag, ellenkezőleg: ősi ösztönöket keltett életre benne a jel, hogy a férfi is izgatott, hogy a szenvedélyektől fűtött gondolatai a testén is nyomot hagynak.

Esthernek eszébe jutott egy régi vitájuk, odalent a mólón, messziről visszatekintve balgaságnak tűnt a perlekedés, talán a tenger és az édesvizek versenye lehetett a téma. De a két fiatal indulatoktól felperzselve védte a maga igazát, majd másképp nem találva feloldozást, váratlanul egymásnak esve forró ölelésekben találtak megnyugvást.

Esther most is erre a testiségre vágyott, egyrészt úgy érezte, hogy sehova sem vezet a parttalan vitájuk, másrészt minden porcikájában kívánta a festőt.

De apám gondolatai egészen más utakon jártak:

– Szerintem pedig ez megkérdőjelezhetetlen gyengeségre és önzőségre utal.

– Mire gondolsz pontosan? – zökkent vissza Esther a beszélgetésbe, tudomásul véve, hogy vágyai nem lelnek most beteljesülésre.

– Otthagyni a védtelen asszonyokat… Egy férfinak az a kötelessége, hogy megvédje őket. Ettől férfi a férfi – szögezte le Zoltán.

– De mi van, ha ő az előfutár? Ha először ő akar itt szilárd talajt találni, felderíteni a terepet, megteremteni a biztos feltételeket ahhoz, hogy idővel a családja is követhesse?

– Idővel? Miről beszélsz? Ha éppen bombázzák az utcánkat, nem hagyom hátra a szeretteimet, hogy idővel majd utánam jöjjenek.

De Esther nem hagyta meggyőzni magát:

– Az öregek pedig sokszor maradni akarnak. Minden veszély ellenére nem akarnak új hazára lelni.

– Olyan nincs, hogy új haza – jelentette ki Zoltán. – Új otthonod lehet, de új hazád sosem. Haza csak egy van, pótolhatatlan, olyan, mint a szülői szeretet.

– Neked adódott belőle bőven, épp ezért tudhatod, hogy milyen, amikor egy anya jobb világba engedi, mi több, küldi a gyermekét.

– Tudom – felelte Zoltán szigorúan, majd hozzátette: – Neki joga, sőt kötelessége, hogy biztonságba helyezze a gyermekét, mint ahogy szülőként, nagyszülőként nekem is jogom és kötelességem megóvni az én gyermekem biztonságát… És ha egy kontrollálatlan változásözön azt veszélyezteti, jogom és kötelességem kritikával szemlélni ezeket a változásokat.

– Zoltán, te félsz… De hisz mind félünk. Mondhatnám, hogy emberi mivoltunkból adódik az újtól való félelem, de nem lenne igazam, mert egy kutyát vagy egy macskát is felkavar a változás. Nehéz kibillenni a megszokott helyzetből még akkor is, ha elégedetlenek vagyunk azzal. Hát még milyen nehéz, ha viszonylagos kényelemben élünk. De az életben semmi sem állandó, és nemcsak a mi kis hosszabb-rövidebb időre szabott létünkről beszélek, hanem a világ életéről. Igen, sokszor félünk az ismeretlentől, sokszor nyomasztó, a változás szele. Ennél csak egy nyomasztóbb létezik számomra: a feltételezés, hogy már soha semmi nem változik.

Zoltán éppen válaszolni készült, de a híradó megzavarta a beszélgetés fonalát: terroristák robbantottak Franciaországban.

12. fejezet

Magda mindenki számára szembetűnően kivirult, mintha egy több évtizedes tehertől szabadult volna meg, ami végre nem nyomta már a vállát. Mindenkit meglepett, amikor az otthonba péntekenként járó, a vendégeihez hozzáöregedett fodrászt megcsalva a városban keresett magának figarót, akinek nem kellett sokat győzködnie őt, hogy egy vagány frizurával és némi hajfestékkel sok-sok évet fiatalodhatna. Így a formátlan, félhosszú tincsek megrövidültek, és a fakószürke újra gesztenyebarnán csillogott. A fodrászt az optikus követte, aki szintén értve a szakmáját azonnal lecserélte Magda divatjamúlt pápaszemét, tovább fiatalítva az újra virágzó asszonyt. Már ez is tekintélyes változást hozott Magda külsejében, de amikor Esthert rábeszélve egy közös délutáni csavargásra, tucatnyi új ruhával ajándékozta meg magát, mindenkinek tátva maradt a szája.

„Még hogy nem a ruha teszi az embert” – dünnyögte magában Esther, aki őszinte csodálkozás és a sóvárgás egy különös keverékével bámulta újjászületett barátnőjét.

Magda még soha nem érezte ilyen vonzónak magát. Közel nyolcvanesztendősen felfedezett szépsége csak úgy ontotta a sugarakat magából, a máskor visszahúzódó, megkeseredett asszony határtalanul tündökölt az új szerepkörében.

Olyanok keresték a társaságát, akik eddig észre sem vették a jelenlétét, Martha pedig nem győzte piszkálni, ami egyértelműen jelezte, hogy szemmel tartja a váratlanul előbukkanó konkurenciát.

Az átváltozás titkát senki nem ismerte igazán, Magda sosem verte nagydobra a magánélete történéseit, Esther pedig mélyen hallgatott, elfojtva olykor a felszínre törni akaró asszonyi megérzését.

Magda a barátnője legnagyobb megdöbbenésére sminkelni kezdte magát. Hogy honnan és miként tett szert a szépészet effajta titkaira, Esther számára megfejthetetlen volt, a válasszal pedig, miszerint a YouTube oktató videói mindent megmutatnak, semmit nem tudott kezdeni.

Öreg barátnője mintha néhány nap leforgása alatt évtizedeket fiatalodott volna. Mintha megmártózott volna valamilyen titokzatos elixírben, vagy teleszórta volna magát varázsporral.

Esther örült ugyan Magda ragyogásának, de aggódott is, hogy nem távolítja-e el őket egymástól ez az újonnan felfedezett életöröm; félt, hogy a kitágult horizonton nem lesz már olyan fontos az ő barátnői szerepe.

De Magda cseppet sem éreztette vele, hogy új énje kevésbé tartana igényt rá, mint eddig. Mi több, a kedv, ami egyre többet csalogatta az intézet falain kívülre, Esthert is gyakran csábította. Most, hogy Zoltán kissé felerősödött a gyengélkedésből, Esthert is mentesítette az állandó felügyelet alól, ha pedig Jule érkezett látogatóba, amúgy sem szeretett a közelükben maradni. Ilyenkor különösen jól jött számára Magda csillapíthatatlan mehetnékje.

Olyan helyeket fedeztek fel a szigeten, amelyek létezéséről eddig még csak nem is tudtak; többet láttak, többet éltek át ezekben a napokban, hetekben, mint az elmúlt években összesen. Magda életében először felfedezte a férfiak elismerő pillantásait, korát meghazudtoló kisugárzása szinte minden sétájukon nyomot hagyott. Esther nem bánta ezt a ragyogást, a kezdeti irigységet felülírta a tény, hogy a Magdából kiáramló fény sugaraiban nemegyszer ő is meg tudott fürdőzni. Vénasszony korukra megérték, hogy nemegyszer vendégül látták őket idegen urak egy süteményre vagy egy likőrre a sziget pompásabbnál pompásabb kávéházaiban.

A lányok élvezték ezt a figyelmet, de az fel sem merült bennük, hogy komolyan igent mondjanak az urak által hőn áhított randevúkra.

Egy ilyen kellemes délutáni kirándulás alkalmával Magda azonban egyszer csak megbotlott. Egy, még a téli fagyok alkalmával megrepedt macskakő volt az átkozott tettes, és az éppen elállt eső, ami a cukrászdái pihenő után egy kis sétára csábította a barátnőket. Magda éppen csak megcsúszott a nedves talajon, és hiába próbált egyensúlyozni, a helyéről elmozdult kődarab megbillent, magával billentve áldozatát, aki a járókelők legnagyobb rémületére elvágódott a kávézó egyik asztala előtt.

Szerencsére nagyobb volt a riadalom, mint a tényleges baj, s bár Magda bokája kibicsaklott, komolyabb sérülés nem esett az asszonyon. Ezt persze csak akkor tudták meg pontosan, amikor a helyi kórházból néhány jó tanáccsal és egy zacskónyi tört jéggel elbocsátották őket.

Másnap reggel dr. Talbach várta az asszonyt, megkapta ő is a kórházi jelentést, ellenőrizni akarta a sérült bokát.

A balesete nem akadályozta meg Magdát abban, hogy felvegye az egyik legszebb, nemrégiben vásárolt ruháját. Hosszú évtizedeken keresztül nem volt jó kapcsolata a testével, valójában semmilyen sem volt, szinte tudomást sem vett róla. A női kromoszómáknak köszönhető hiúság legkisebb szikrája sem kísérte el az életét, egészen idáig. És mintha most egyszerre akart volna bepótolni nyolc évtizedet, egyre inkább és egyre ügyesebben használta a női fegyvertár megannyi kellékét. Nem volt különösebb célja vele, legalábbis nem volt tudatos… Soha életében senkitől nem kapott elismerést, és a hosszú évek úgy idomították, hogy nem is tartotta méltónak magát az elismerésre. Félreértés ne essék, nem utálta és nem ostorozta magát, csak elfogadta a túlzott érzelmektől és érdemektől mentes lét szabályait, azt tartotta az egyetlen helyes útnak, pontosabban az egyetlen útnak, mert mást nem ismert.

De most hamvaiból feltámadva áthatotta valami eddig ismeretlen, forró szenvedély, az élet iránti buja vágy minden látható és láthatatlan trófeájával.

Nem kapkodva, ízlésesen kisminkelte magát, és magára fújt egy leheletnyit a parfümjéből, majd elégedetten szemlélte a tükörből rá visszapillantó asszonyt. Virágos blúza látni engedte karcsú alakját, és a bekötözött bokája sem rejtette el formás lábait. A bal ugyan dagadt egy kicsit a sérüléstől, de a jobb megmutatta, hogy ez csak egy átmeneti állapot.

– Nagyon fáj? – kérdezte az orvos, miközben finoman a kezébe fogta Magda lábfejét.

Fájt, de Magda valahogy mégis élvezte az érintést.

Nem emlékezett rá, hogy az elmúlt években az orvosi vizsgálatokat leszámítva bárki is megérintette volna.

A lányát utoljára gyerekkorában ölelgette meg (leszámítva a két héttel azelőtti furcsa látogatást), unokája nem akadt, akit babusgathatott volna, a férfiak érintésétől pedig egyenesen irtózott, csak a férje emlékét idézték volna fel benne.

De ezúttal minden más volt, valami édes borzongás járta át a testét, amikor a hozzá képest fiatal orvos vizsgálta.

Pedig dr. Talbach már nem is volt olyan ifjú, kevesen tudták, hogy tavasszal betöltötte az ötvenet, de mindig mosolygós arca, életvidám kisugárzása fiatalabbnak mutatta a szép arcvonásokkal megáldott férfit.

Hogy áldás volt-e vagy átok egy idősek otthonában a férfinemnek egy ilyen szép példánya, arról bizonyára megoszlottak a vélemények. Egyes hölgyek rajongtak a doktor úrért, és már a legapróbb nyavalyával felkeresték, mások viszont szégyellték a testüket a kirobbanó férfiasság előtt, vagy éppen csak siratták az ifjúságukat ennyi életerőt látva.

Magda azonban sem ide, sem oda nem tartozott, jóleső érzéssel töltötte el ugyan az orvos társasága, de komoly ok nélkül soha nem kereste volna fel vagy kerülte volna a szükséges találkozást.

Hát most volt oka, egy kibicsaklott boka, aminek a gyógyítása csak a kezdete volt egy szokatlan barátságnak. Matthias Talbach a szükségesnél nagyobb figyelemmel szemlélte a páciensét, és a legnagyobb óvatossággal cserélte le a kötést.

Sokat javult az asszony lába, tulajdonképpen ráért volna csak néhány nap múlva egy újabb pillantást vetni rá, de dr. Talbach a biztonságra hivatkozva ragaszkodott hozzá, hogy másnap is megnézhesse.

Magdának, ha akarta volna, sem lehetett volna választása: az elkövetkezendő napokban rendre megjelent az orvosi szobában, ahol a vizsgálatot minden egyes alkalommal egy hosszabb beszélgetés követett. A kezdeti felszínes témákat hamar felváltották a mélyebb eszmecserék, és ha nem akadt a várószobában újabb páciens, volt, hogy Magda órákon keresztül nem hagyta el a szobát.

Esther mindenét odaadta volna azért, hogy megtudja, miről tud ennyit csevegni egy ötvenéves férfi és egy hetvenesztendős asszony, akiket semmi nem köt össze a múltban, és ha a bizarr feltételezéseket félretesszük, semmi nem is fog összekötni a jövőben sem.

Magda ugyan szándékosan nem titkolózott, de újra előbukkanó szűkszavúsága megmutatta, hogy nem áll szándékában mindent a barátnője orrára kötni. Maga is meglepődött, hogy mennyire élvezi ezeket az ártatlan délutánokat a falatnyi szoba négy fala között egy férfival, aki visszahozta a talán soha meg nem élt ifjúságát. Lenyűgözte a férfi, elvarázsolta, és nemcsak a mély, erőtől duzzadó hangjával, hanem azzal is, amit mondott. Barátnőjével ellentétben Magda keveset tudott a művészetekről, családi könyvtáruk bőven elfért egy sarokpolcon, a zenei műveltsége pedig megrekedt a gyerekdaloknál.

Így aztán Talbachnak nem akadt nehéz dolga, Magda rajongással itta minden szavát, és úgy érezte, hogy a külső megújulást követve most valóban újjászületett.

Az azonban minden ébredező önbizalma ellenére is érthetetlen volt számára, hogy mit akarhat ez a férfi tőle.

A férfiassága virágkorát élő, jóképű főorvos a hetvenéves özvegyasszonytól…

Ezt a kérdést természetesen nemcsak Magda tette fel magának, idővel a Négy Évszak lakói is sugdolózni kezdtek, senki figyelmét nem kerülte el, hogy valami többről van itt szó, mint egy átlagos orvos-páciens kapcsolat.

„Talán az édesanyját keresi bennem, vagy egy öreg, bölcs barátot” – védekezett, ha Esther szemérmetlenül rákérdezett az együtt eltöltött időre.

De közben titokban ő maga szerette volna a legjobban, ha nem erről lenne szó.

Életében talán először érezte igazán nőnek magát, és ha az intézet otromba tükrei nem emlékeztették volna a korára, életében először érzett volna valami furcsa rajongásfélét, ami minden bizarrsága ellenére akaratlanul is levette a lábáról.

Küzdött magával: egyrészt elvarázsolta a fiatal férfi, másrészt rettegett attól, hogy nevetség tárgyává válik. Félt a külvilág irigy megbotránkozásától, de még jobban félt a feltételezéstől, hogy mi van, ha csak félreértelmez valamit, egy unatkozó férfi unaloműző játékát.

Nem akart áldozat lenni, egész életében az volt… De néhány héttel azelőtt megfogadta, hogy soha többet nem lesz az, és mindent megtesz azért, hogy a lánya, Lőtte se legyen az többé.

És tessék, most itt van megint egy veszélyforrás, ami, ha nem vigyáz, újból megsemmisítheti…

De hiába volt erős a kétkedése, hiába találtak rá újra az álmatlan éjszakák, egy láthatatlan erő odavonzotta Talbachhoz, aki napról napra megbénította egy-egy pillantással vagy véletlennek látszó érintéssel.

– Szeretnék magával tölteni egy délutánt – szólalt meg az orvos egy szokásos rutinvizsgálat után.

– De hisz most is azt teszi – felelt Magda, belepirulva még a gondolatba is, hogy még több időt töltsön a férfival.

– Nem, nem itt. A valós életben – magyarázta az orvos.

Magda akaratlanul is elmosolyodott, miközben begombolta a blúzán az utolsó gombot.

– Számomra egy ideje ez a valós élet, én itt lakom, itt élek…

Most a férfin volt a sor, elmosolyodott, és magához húzta az asszony kezét.

– Tudja, hogy értem. Szeretnék magával együtt lenni valahol, ahol csak mi ketten vagyunk. Ahol nem fülelnek az ajtó előtt, hogy valóban csak a munkámat végzem-e. Fél tőlem?

– Nem félek én senkitől – szabadkozott Magda –, de nem akarom magamat nevetségessé tenni, és magát is megóvnám ettől.

– Miért lenne nevetséges, ha két egymáshoz vonzódó… mert remélem, hogy ön is így érez… Nos tehát, miért lenne nevetséges, ha két egymáshoz vonzódó felnőtt ember időt tölt el egymással?

Magda láthatólag megnyugodott, anélkül, hogy szégyenérzet kerítette volna hatalmába. Ezek szerint félúton van az igazság, Talbach vonzódik hozzá, de valószínűleg csak mint egy baráthoz. Szeretne időt eltölteni vele, mert jól érzi magát a társaságában. Ennyi. Nem több és nem kevesebb. És hogy ki mit pusmog a hátuk mögött… Kit érdekel?

Igent mondott, a következő vasárnapra beszélték meg a találkozót.

– Csak barátok vagyunk, vagy barátkozó ismerősök… Mit tudom én – motyogta Magda Esthernek, miközben a tükörhöz hajolva művészi pontossággal rajzolta meg új, halványrózsaszín szájceruzájával szépen ívelt ajkának körvonalát.

Esther nem válaszolt, de amikor Magda az éjjeliszekrényen heverő barackszínű rúzs után nyúlt, meglátta a barátnője fülig érő száját.

– Te meg mit vigyorogsz? – nézett rá némi tettetett dorgálással a hangjában.

– Jaj, drágám… Engedtessék meg nyolcvanöt év tapasztalat után megjegyeznem, hogy olyan, hogy férfi-női barátság, nem létezik.

– Nem gondolom, hogy igazad van. A barátság nemtelen, a barátság egyfajta vonzalom, korra, nemre való tekintet nélkül…

Magda nem tapasztalatból beszélt, és még csak nem is meggyőződésből. Valamikor régen olvasta valahol ezeket a szavakat, és hálás volt a memóriájának, hogy a megfelelő pillanatban elő tudta húzni a sorokat.

– Mellesleg közted és köztem is tizenöt esztendő van, mégis jól megértjük egymást.

De Esther nem érte be ennyivel, bár nem gondolta, hogy most bármiről is meg kellene győznie a láthatólag randevúra készülő szomszédját, azt azért nem tudta megállni, hogy ne fűzzön még valamit a mondanivalójához.

- Vágytál már arra, hogy megcsókoljon?

Dr. Talbach diszkréten egy taxit küldött az intézet elé, nem akarta feleslegesen kellemetlen helyzetbe hozni Magdát. Az asszony megadva magát a találkozás rejtélyeinek, még csak nem is érdeklődött a sofőrnél, hogy hova viszi, tulajdonképpen mindegy volt számára, hogy a tengerparton sétálnak-e, vagy pedig egy étteremben élvezik a lehetőséget, hogy egyetlen ismerős sem bámulja őket árgus szemekkel.

Már jó húsz perce úton voltak, régen elhagyva a tengert és a városközpontot, egy kacskaringós út vezetett fel a domboldalra, ahol minden kanyar után tovább ritkultak a szépen gondozott kertes házak. Magda szíve egyre hevesebben dobogott, mintha szerelmes ifjú hölgyként sietett volna az első randevúra. Az izgatottságot azonban hamar felváltotta egy másik, számára eddig szinte ismeretlen érzés, egyre könnyebbnek, egyre szabadabbnak érezte magát.

Szíve szerint megszólította volna a sofőrt, hogy megkérdezze, érzett-e már hasonlót, vagy hogy csak megossza vele a váratlanul ölébe hulló könnyedség érzését. De a férfi nem mutatott különösebb érdeklődést az utasa iránt, szigorú arccal, határozottan rótta a kilométereket, láthatólag jól ismerte a terepet.

Hogy őslakos volt-e, vagy csak jó ideje a szigetre költöző, nehéz lett volna megállapítani. Átlagos öltözete, drapp nyári inge és az élére vasalt szövetnadrágja csak annyit árult el, hogy valószínűleg házas, hiszen az ápolt ruhadarabok leginkább egy asszony kezét dicsérhették.

A nagy, karakteres orr élete első külföldi utazására emlékeztette Magdát. Rómában látott hasonló arcszabású férfiakat, anno sok-sok évvel ezelőtt, amikor a veje váratlan fülgyulladása miatt ő kísérhette el a lányát egy körútra. Élete talán legszebb hete volt, amit aztán élete egyik legnehezebb hete követett, mert a veje irigy bosszútól hajtva nem hagyott ki egyetlenegy lehetőséget sem, hogy megalázza őt. Sosem volt jó a kapcsolatuk, és a férfi valószínűleg ezúttal is őt okolta a felesége önző tapintatlansága miatt, amiért ahelyett, hogy őt ápolta volna otthon, megbocsáthatatlan módon az anyjára cserélve a beteget, egyszerűen elutazott.

Innentől kezdve szinte háborút indított anyósa ellen, olykor aljas kis csatározásokkal, olykor pedig alattomos támadásokkal.

A sasorr által elindított gondolatkörhinta hamar a vejénél kötött ki, de Magda vett egy nagy levegőt, megrázta magát, mintegy elhatározva, hogy aznap délután csakis egyetlen férfinak hajlandó szentelni a gondolatait.

Egy erdei útra kanyarodtak rá, a sofőr valamit morgott a bajusza alatt, valószínűleg a döcögős aljzat nem volt az ínyére való, érthető módon féltette a mindennapi munkáját és betevőjét biztosító autóját.

De az utasa nem hagyta ilyen könnyen kimozdítani magát a felhőtlen boldogságából, kíváncsian szemlélte a dús, zöld, égig kúszó fenyőket: úgy érezte magát, mint egy hercegkisasszony, akit elraboltak a haramiák, de csak azért, hogy titkos hódolójához, az erdő mélyén megbúvó rejtélyes haramiavezérhez vigyék.

Az erdő sejtelmes mélye azonban egy hatalmas zöld tisztásba torkollott, amely óriás teraszként terült el a hágón, lélegzetelállító kilátást engedve a lustán hullámzó Északi-tengerre.

De nemcsak a kilátás állította el Magda lélegzetét, hanem a ház is, amely hatalmas fagerendáival és földig érő óriási ablakaival valószínűleg minden látogatót lenyűgözött volna.

Csikorogva állt meg a taxi az apró kavicsokkal telített parkolónál, Magda kissé tétovázva kotorni kezdett a pénztárcájában, de még mielőtt fizethetett volna, a sofőr elárulva nyelvi bizonytalanságát nyomatékosan bólogatva intett a kezével, hogy már rendezve a számla.

Ebben a pillanatban, az asszony számára rejtélyes gyorsasággal Talbach is felbukkant, és igazi úriember módjára kisegítette a vendégét a kocsiból.

– Hát itt van végre – üdvözölte az orvos kedvesen, majd minden tolakodástól mentesen a karját nyújtotta, hogy megkönnyítse a sétát az apró kövektől göröngyös keskeny kerti úton.

Magda nem bánta a segítséget, és bár a bokája időközben szinte már teljesen rendbe jött, bicegést tettetve a férfira támaszkodott, élvezve annak minden segítő mozdulatát.

A házba lépve egy hatalmas egyterű szoba fogadta őket, a nappali egybekúszva a konyhával és az ebédlővel, az előszobát is csak egy gardróbszekrény jelezte.

A fénnyel kacérkodó, földig érő ablakok igazi üvegkalitkává varázsolták az egész szintet, azt az érzetet keltve, mintha a bent lakók az erdő szerves részei lennének. A nappali közepén egy terméskőből faragott kandalló pompázott, és nyár ide vagy oda, látszott, hogy a hűvös augusztusi estéken gyakran begyújtják. Az előző napi hamu még ott szürkéllett benne, de ez volt talán az egyetlen szabálytalanság a tökéletesen megtervezett és rendben tartott otthonban. Magda úgy érezte, mintha egy valótlanul szép színpad falai közé csöppent volna.

Talbach egy ünnepélyesen megterített asztallal várta, ami Magdát még inkább zavarba hozta.

– Egy kávé is megtette volna – suttogta, miközben alig tudta levenni a szemét a barokk tartókban pompázó gyertyákat meggyújtó férfiról.

– Lesz majd az is – kacsintott rá az orvos sármosan, majd finoman megsimította Magda frissen festett, csillogó haját, és eltűnt a konyhasziget mögött. – Remélem, szereti a halat – szólt onnan neki.

Magdában egy pillanatra megállt az ütőér, minden más helyzetben sikítva kiabálta volna: hogy „neeeeem, ki nem állhatom, mi több: azonnal meghalok, ha csak egy falatot is ennem kell belőle”. De vannak helyzetek, amikor az ember feladja saját énjét, hogy hamis képet adva magáról reméljen sikereket.

– Igen, hát persze hogy szeretem – rebegte, miközben lehajtott egy nagy pohár vizet, mintegy már előre leöblítve a rettegett ízt.

Talbach egy letakart ezüsttányérkán hozta az előételt, majd egy másodpercet várva, a nevetését elfojtva emelte le a fogásról a fedőt, majd kitörő kacagással prezentálta az ínyencséget:

– Kecskesajt dióval és céklával, egy jó barátom parasztudvaráról. Csak nem gondolja, hogy nem néztem utána, hogy mit szeret és mit nem – nevetett tovább, miközben látható élvezettel szemlélte Magda ijedségből lassan mosolyra húzódó száját.

– Ezt még megbánja – felelte megkönnyebbülve az asszony, tettetett dorgálással elkapta Talbach nyakkendőjét, és játékosan magához húzta a férfit.

Egy pillanatra megdermedt a levegő, Magda elnézést kérve tolta volna el újra magától, de esélytelen volt a próbálkozása. Az orvos gyengéden még közelebb hajolt hozzá, finom arcszeszét hódító illatfelhőként szívta magába az asszony, miközben önuralmát már régen elveszítve hagyta, hogy a férfi ajkai először a nyakához, majd lépcsőzetes apró kis csókokként az ő ajkaihoz érjenek.

Este tíz volt, mire újra begördült a taxi a Négy Évszak kapuja elé, Magda szokása ellenére úgy bújt az ágyba, hogy nem zuhanyozott le, még sokáig érezni akarta a férfi illatát.

Elmúlt hetvenéves, és még soha nem érezte magát ennyire ízig-vérig nőnek.

Másnap reggel hangos nyöszörgés ébresztette fel, a szemközti szoba lakója jajongott, Günther, a szabó.

Mindenki csak így emlegette a férfit, aki állítólag közel tíz éve nem hagyta el a szobáját. Magda és Esther is csak a nyitott ajtón keresztül látták olykor, csakúgy, mint én, amikor az ápolók bevitték neki a vacsorát, vagy ha néhanapján kegyelemből, hogy legalább halljon valamit a külvilágból, nyitva hagyták számára az ajtót. Családtag, barát sosem érkezett hozzá, egy szintén erősen mozgás-sérült, bentlakó öregúr látogatta meg járókeretével hébe-hóba. Magdát aznap erősen hatalmába kerítette a lelkiismeret-furdalás, hogy ő ilyen boldogan ébredhetett, az a szerencsétlen meg csak jajong odaát. Erőt véve magán, a korai óra ellenére mindenkit megelőzve átsétált hozzá, mivel még egyetlenegy nővér vagy ápoló sem bukkant fel a láthatáron.

Günther azonnal elhallgatott, ahogy belépett a váratlan vendég, talán mert egyáltalán nem számított rá és erősen meglepődött, de az is lehet, hogy pont abban a pillanatban riadt fel a rémálomból, és Magda személye azonnal megnyugtatta.

Érdeklődve szemlélte az asszonyt, megszólalni sajnos már egy jó ideje nem tudott, de a tisztán csillogó szemei igazolni látszották a hallottakat, miszerint a szabó elméje teljesen tiszta, csak a beteg teste zárta börtönbe már hosszú esztendők óta.

Magda az előző nap következményeként tele volt a túlcsorduló szeretettel, odalépett a férfi ágyához, és óvatosan megfogta a kezét.

Günther szemei kikerekedtek, láthatóan elvarázsolta a jó ideje szokatlan emberi érintés.

– Minden rendben, azt hiszem, csak rosszat álmodott – mondta kedvesen, amire válaszként egy gyenge, talán igenlő kézszorítás érkezett.

Lassan ébredezett a reggel, a folyosóról egyre több hang hallatszódott be, és a teríték ebédlőből beszűrődő csörömpölése is jelezte, hogy lassan ideje nekikezdeni egy új napnak. A szabó láthatólag megnyugodott, csendben szuszogott a paplan alatt, olykor pedig a hála és az aggódás keverékével Magdára pillantott, hogy ott van-e még. S bár az asszony gondolatai máshol jártak, jólesően üldögélt a szemközti szomszédja szobájában. Az öreg épület szemeteskukákkal szegélyezett parkolójára nézett Günther ablaka, amit Magda igencsak bosszankodva konstatált, hiszen láthatólag ez a kilátás volt a férfinak a külvilággal az egyetlen kapcsolata. Na, majd ő szól a főnökségnek, hogy adjanak egy másik szobát ennek a szerencsétlennek. Ha nincs más megoldás, majd ő maga cserél vele.

Éppen ennél az önfeláldozó gondolatnál tartott, amikor Talbach jelent meg a küszöbön.

– Hát ezért kopogok én hiába az ajtaján. Hiszen már korán reggel itt szomszédot Günthernél – köszönt be mosolyogva a szobába.

Magda szíve a torkában dobogott, vágya szerint kislányos szenvedéllyel a férfi nyakába ugrott volna.

– Alig váltunk el egymástól, és máris megcsal? – folytatta az orvos az édes civódást, miközben a szabó ágyához lépett. – Ne aggódjon, hamarosan visszajövök vizitre.

Ahogy kimondta ezt, az ágyon fekvő férfi tompa nyüszítésbe kezdett, talán így akarta az orvost marasztalni, vagy csak az asszonyt nem akarta még elengedni. Magda a furcsa, félelemmel teli hangtól egy pillanatra megborzongott, s bár döntése miatt némi lelkiismeret-furdalással küzdött, ma reggel inkább egy felhőtlen társalgásra vágyott, így kedvesen maga is elbúcsúzott Günthertől, és az ebédlő felé vette az útját, remélve, hogy Esthert is ott találja.

Csalódnia kellett, mert bár valóban ott volt a barátnője, de nem egyedül, hanem apám társaságában.

Apámat ezekben a napokban mintha kicserélték volna, én magam is többször megbizonyosodtam a javulásról, és anyám is lelkesen számolt be az együtt töltött délutánokról.

Volt, hogy hetente kétszer is magára vállalta a hosszú utazást, nem félve a kockázatot, hogy apám talán meg sem ismeri majd. Augusztus elején a bátyám és az én unszolásomra végre belement, hogy kivegyen pár hétre egy apartmant a tengerparton, megkímélve magát a sokórányi autózástól. És mivel az óvoda is bezárt ezekre a hetekre, és nekem is volt még jó néhány nap szabadságom, megígértem neki, hogy Veronkával több-kevesebb időt mi is vele maradunk.

Leginkább felváltva látogattuk a Négy Évszakot, tiszteletben tartva, hogy apám időközben kialakított magának egy másik életet is, amiért még a legkisebb szemrehányást sem tehettük neki, hiszen mi magunk kényszerítettük bele az elkerülhetetlen helyzetbe.

Anyámat gyakran mardosta a lelkiismeret-furdalás, ilyenkor hosszasan üldögélt a bungaló tengerre néző ablaka előtt, miközben halkan dúdolgatott egy kislánykoromból jól ismert dalt. Gyakorta sóvárogva néztem őt, görcsösen visszakívánva gyermekkorom ritka napjait, amelyeket kettesben tölthettem vele.

Talán a ritkán felbukkanó északi napnak, talán a sportot sosem kedvelő testem immunrendszerének köszönhetően az átlagosnál gyakrabban döntöttek le a lábamról a vírusok. Ilyenkor a két-három nap valódi szenvedés után két-három nap mennyország következett, mert anyám főállású háziasszony lévén megengedhette magának, hogy teljes erőm visszanyeréséig ne küldjön az iskolába.

Gyönyörűséges napok voltak ezek, amikor a teljes gyógyulásomat akarva anyám nem csupán a bátyámmal szemben helyezett előtérbe, de olykor néhány órára még a műteremben alkotó apámról is megfeledkezett. Csak a miénk volt a világ… A délelőtti piac minden kincsével, a mesekönyvek álomországával és a fakanálból készített bábukkal, amelyekkel anyám olyan mesebeli türelemmel tudott szórakoztatni engem, hogy még kamaszkoromban sem tudtam eldönteni, hogy miattam teszi-e csak, vagy ő maga is valóban ekkora örömét leli benne. Ezernyi emlék kavarodott bennem, ahogyan hosszan szemléltem az odaadásban megfáradt szépséges édesanyámat.

Igyekeztem meggyőzni döntése helyességéről, de elkerülhetetlen volt, hogy olykor engem is önmarcangoló kétségek gyötörjenek.

Ha döntünk valami mellett, akkor értelemszerűen valami ellen is döntünk, minden létező következményével és az életen át cipelendő felelősség súlyával.

Leginkább felválta látogattuk a Négy Évszakot, elsősorban azért, hogy valaki mindig vigyázni tudjon Veronkára, mert bár a kislányom odavolt a nagyapjáért, aggódva féltettük a váratlan helyzetektől és az esetleges csalódástól.

Pedig Zoltán is imádta a kisunokáját, nagyatyai szerelemmel rajongott érte, és elméjének felhőtlen óráiban az egyik legnagyobb bánata az volt, hogy egyre inkább remegő, az engedelmességet megtagadó ujjai már nem engedik, hogy vászonra vesse a bűbájos pofika vonásait.

Ilyenkor anyám tréfásan azzal vigasztalta, hogy Ve-ronka úgyis a kiköpött hasonmása a nagyanyjának, elég, ha a régi festményekben gyönyörködünk… Mert ha gyermekkori képek nincsenek is Juléról, legalább már most tudhatjuk, hogy miként néz majd ki néhány év múlva a kisasszony.

Azon a bizonyos reggelen Magdának csalódnia kellett, mert bár Esther valóban ott volt az ebédlőben, láthatólag elmerült az apámmal való társalgásban, így ő nem akarván megzavarni az édes kettest, egyedül ült le egy asztalhoz.

Így találtam őt, amikor látogatásomat előre nem bejelentve én is betoppantam a helyiségbe.

Apám pillantásából rögtön tudtam, hogy ma nincs ereje rám, és bár Esther zavartan felállni készült, hogy magukhoz intsen, én egy mosollyal megköszöntem az udvariasságát, de inkább Magdához szegődtem.

A döcögősen indult beszélgetésünk csak az ebédre hívó csengőnél ért véget, a félvér takarítónővel ellentétben bennünket az sem zavart, hogy közben leszedték, lemosták, majd újra terítették az asztalt.

Innentől kezdve naponta bejártam az otthonba, hol apámhoz, Zoltánhoz, hol Magdához, hol Estherhez. Anyámnak csak szűkszavúan számoltam be ezekről a látogatásokról, nem mintha titkolózni akartam volna, de nem tudtam, hogy hol a határ, mi az, ami jót tesz neki, és mi az, ami tovább kuszálja az amúgy is megbolygatott lelkiállapotát.

De a néhány napon át tartó egymást kímélni akaró esti csöndjeinket aztán ő maga törte meg, ahogy a naplemente tengert borító narancsos köpenyét csodálva mesélni kezdett… az elmúlásról, arról, hogy meg kell tanulnunk nem szomorkodni, ha elmúlt valami, hanem hálásnak lenni azért, hogy megtörtént.

Volt, hogy egész éjszaka le sem hunytuk a szemünket, Jule csak mesélt és mesélt az életünkről, én pedig meghatottan dagadtam a büszkeségtől, hogy micsoda nagyszerű asszony az én édesanyám…

Magda ezekben a napokban a mennyekben járt. Dr. Talbach romantikus regénybe illően a tenyerén hordozta, és nemegyszer elrabolta őt az erdei házába.

Az elcsábult asszony egy ideig tiltakozott a minden konvenciót nélkülöző, egyes lakótársai szerint perverz kapcsolat ellen, de aztán az érzés, ami hamvaiból élesztette fel a porladó nőiességét, erősebbnek bizonyult, és minden szemérmességét levetkőzve megadta magát, és belement a szenvedélyes játékba.

És ahogy teltek a napok, a találkozások játék mivolta is átalakult, mert bár Magda fegyelmezett józansággal még fékezte az érzelmeit, az orvos láthatólag napról napra komolyabb szándékkal közeledett felé.

Jóval több volt ez számára egy szokatlan testi vonzalomnál, gyakran kereste Magda társaságát, és láthatólag cseppet sem zavarta, hogy az otthonban egyre többen összesúgnak a hátuk mögött.

És míg az intézet egyik fele a lángoló vagy éppen hullámzó szerelmi életével volt elfoglalva, addig az Ámor nyilától megkímélt maradék az egyre szaporodó halálesetek miatt aggódott.

Esther nem értette ezt a nagy felhajtást, mert bár őt sem hagyta hidegen az épületet átható halál leheletének illata, valójában semmi meglepőt nem talált abban, hogy egy idősek otthonából hol ritkábban, hol gyakrabban távoznak el a másvilágra.

– Ez most egy ilyen nyár, talán a szokatlan hőség vagy a durva északi szél… – közölte tárgyilagosan az uzsonnánál a sopánkodókkal.

Esther egyébként is, anyámhoz hasonlóan, szinte sosem panaszkodott, és csakúgy, mint Magda, ő is szótlanul, a fogát összeszorítva vette az élet várt és váratlan akadályait.

Nem gondoltam volna, hogy valaha is közel kerülök ehhez az asszonyhoz, az asszonyhoz, aki hosszú éveken át ott ült árnyékként anyám és apám házasságán, és akit a bátyámmal együtt sokáig gyűlöltünk.

Amikor egyszer tizenévesen a szülői felügyelet nélkül hagyott házunkat a feje tetejére állítottuk, a testvérem unszolására egy kampó segítségével kinyitottuk a kulcsra zárt műterem ajtaját.

Apám soha nem engedte meg, hogy a jelenléte nélkül betegyük a lábunkat a birodalmába, ha pedig ő maga is ott volt, akkor elmélyülten alkotott, kizárva a külvilágot, így természetesen bennünket is. Nem csoda hát, hogy vonzott minket a titokzatos padlás, ahova a félelem és a kíváncsiság keverékével úgy léptünk be, mint a történelmi kalandregények hősei a fáraó titokzatos sírjába. Nem tudom, hogy mit gondoltunk vagy éppen mit vártunk a hajópadlós tetőtértől, de a bátyám legnagyobb csalódottságára csak tucatnyi festménybe botlottunk, leginkább portrékba, és egy aktba, ami azért valamelyest felkeltette egy tizenhárom esztendős fiú érdeklődését is.

A portrék között feltűnően sokszor szerepelt egy szőke lány, a későbbi képeken talán fiatalasszony, és mintha az akt is őt ábrázolta volna. Az egyik hátulján jól olvasható felirat volt látható: Esther.

Furcsa volt látni valaki máshoz társítva a nevemet, hiszen eddig nem ismertem magamon kívül mást, akit így hívtak volna. Anyám egyszer elmesélte, hogy ő Veronikának akart nevezni (ezért kapta évekkel később a kislányom ezt a nevet), de az apám olyan szenvedélyesen ragaszkodott az Estherhez, hogy a szerelmetes asszonyának nem volt más választása, beadta a derekát.

Mire apámék hazaértek, mi már jól nevelt gyermekekként az íróasztalunknál ültünk, és a délutáni kalandunkra talán soha nem is derült volna fény, ha a csorbát szenvedett büszkeségem nem piszkált volna szüntelenül, és néhány nap múlva nem szegeztem volna a kérdést Julénak, hogy kit mertek még rajtam kívül Esthernek keresztelni, ki az a meztelen nő, aki ellopta a nevemet.

Anyámba mintha a ménkű csapott volna, majd kiesett a fakanál a kezéből, máskor pirospozsgás arca halottfehérré sápadt, de aztán megrázta magát, és miután bevallottam az illegális tetőtéri kirándulás tényét, két hét televíziótól való eltiltással büntetett.

És bár sok gyerekhez hasonlóan egyre inkább én is a bűvös szerkezet rabja voltam, az igazi büntetést nem ez jelentette számomra, hanem a gyötrelmes felismerés, hogy anyám ettől a naptól kezdve hosszú éveken át nem szólított a nevemen.

Ugyanúgy szeretett, óvott, becézett, csak az Esther és Estherkém maradt el hirtelen.

Innentől kezdve még jobban utáltam az ismeretlen meztelen nőt, és a legapróbb házastársi konfliktusnál is azt feltételeztem, hogy ez a gonosz csábító boszorkány az okozója. Hogy valójában mennyire veszélytelen volt anyámék házasságára, azt csak sok-sok évvel később magától Esthertől tudtam meg, és nem csupán azért, mert ő maga tiszta szívvel szerette a férjét, hanem mert apám is megvallotta neki a tiszta, fényes óráiban, hogy bár az ifjúkori félig-meddig beteljesült szerelem illúziója mindvégig elkísérte, az élete párja, támasza anyám, Jule volt.

És gyilkos betegségének legjózanabb, legvalósabb dimenziójában még mindig ő az.

Apám nehezen beszélt az érzelmeiről, az egyik látogatásom alkalmával azonban kifakadt, hogy lehet akármekkora művész az ember, alkothat csodát, maradandót, az életén túlmutatót: a legnagyobb csoda a gyermek, és a legnagyobb művészet egy tökéletes gyermeket nem elrontani, és egy remek felnőttet faragni belőle. A csodának ő maga is részese – hajtogatta, de nem győzte ismételni, hogy a művészetért a dicséret Julénak jár.

Soha nem éreztem annyira az anyám és az irántam való szeretetét, mint aznap délután.

A bátyámat is nagyon szerette, hát még a bátyám az apját, de köztük valami helyrehozhatatlanul megsérült, amikor ébredező ifjúként a testvérem rájött, hogy a szentnek hitt apánk többször vétkezett. Onnantól kezdve már nemcsak a sikeres művészt, a sérthetetlen apát látta Zoltánban, hanem a gyenge, önző férfit is, aki oly sok áldozatot követelt anyánktól.

Én valamelyest elnézőbb voltam, talán már fiatal lányként is árnyaltabban láttam az életet, és a vétket leginkább a csábító asszonyoknál kerestem, leginkább a gonosz némbernél, a bűnös Esthernél, akiről sokáig úgy véltem, hogy apám szeretője.

Amikor néhány hónappal ezelőtt megtudtam, hogy apám abban az intézetben éli majd le az élete alkonyát, ahol Esther is lakik, napokon át őrjöngtem, részben a tény miatt, részben azért, mert felfoghatatlan volt számomra anyám jámbor nyugalma.

„Nincsenek véletlenek, ennek így kell lennie…” –mondogatta ilyenkor rezzenéstelenül.

13. fejezet

Egy augusztusi reggelen Magda halk kopogásra ébredt, egy ideje olyan mélyen és jól aludt, hogy nemegyszer még a vekker szűnni nem akaró csipogása sem tudta kiszakítani romantikus álmaiból.

De az egyenletes, ismétlődő koppanások végre ébredésre bírták, és miután a sárgarézzel övezett kukucskálón keresztül megbizonyosodott róla, hogy csupán a szomszédasszonya áll odakint, nem restellt hálóingben ajtót nyitni.

– Tudod te, hány óra van? – kérdezte tettetett dorgálással, de aztán látva Esther borús tekintetét, neki is az arcára fagyott a mosoly.

– Eressz be, mondanom kell valamit. Meghalt az öreg…

– Te jó Isten, Zoltán? – sopánkodott Magda, őszinte kétségbeeséssel, miközben magához húzta a barátnőjét.

– Nem, nem. Günther, a szabó… a szemközti szomszédunk, szegény lélek.

– Na, hála Istennek – felelte Magda, de azon nyomban pontosított. – Mármint hogy nem Zoltán… de persze őt is nagyon sajnálom, habár…

– Habár? – kapta fel furcsállóan a fejét Esther.

– Nagyon szenvedett szerencsétlen, nem élet már az ilyen.

– Azt te nem tudhatod, nem voltál sosem a bőrében – hadakozott a barátnője.

– Valóban, de láttam a könyörgő szemeit a napokban, szinte csak a megváltásra várt.

– Nem tudom, és te sem tudhatod… Furcsa ez az egész, El ke nővérnek sem tetszik.

– Mire gondolsz pontosan?

– Ez a hatodik haláleset a nyáron. Nyilván tudom, nem egy cserkésztáborban vagyunk, ez egy idősek otthona, krónikus betegekkel, legyengült, elfáradt szervezetekkel, de akkor is… valami nem stimmel. Nem tudom megmagyarázni, de valami nem hagy nyugodni.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy valaki rendszeresen átsuhan a halál angyalaként az otthonon? – kacagott fel furcsán Magda, de aztán észrevéve a történtekhez cseppet sem illő hangszínét, hirtelen elhallgatott. Esther nem szólt semmit. – Á, bolondság, rémeket látsz – legyintett Magda, jelezve, hogy szeretné lezárni ezt a parttalan beszélgetést.

Délután a kápolnában tartották a búcsúztatót, a lakosok nagy része szomorú áhítattal hallgatta a vendég lelkész szavait. Csak az igazgató hiányzott, s bár megkérte dr. Talbachot, hogy a nevében is mondjon majd pár szívhez szóló szót, sokan rossz néven vették, hogy az intézet vezetője nincs jelen egy ilyen fontos eseménynél.

Később magyarázatként azt hajtogatta, hogy az élet egy nagy körforgás, és bár sokaknak nagy bánat lehet a szegény szabó távozása, egy másik családnak ez hozza meg a lehetőséget, hogy idős rokonukat végre elhelyezhessék egy számára megfelelő helyen.

Nem akadt Németországban még egy olyan intézet, ahol ekkora lett volna a túljelentkezés, mintha mindenki a zord romantikájú tengerparton képzelte volna el élete alkonyát, már aki maga dönthetett erről. Szó se róla, a felújított épület valóban egy 19. századi villát idézett, az egyszemélyes szobák sem számítottak máshol maguktól értetődőknek, és itt, néhány kivételt leszámítva természetesen a szobákhoz saját fürdő is tartozott. Az emelet VIP-apartmanjairól pedig a legtöbben még az itt lakók közül is csak álmodoztak, hiszen a valóban minden luxussal felszerelt három lakosztály ablakai a tengerre néztek, amiről azonban az ott lakók többsége csak hallomásból értesült, hiszen maguk sosem jártak ott.

Az egyikben Martha, az egykori díva lakott, aki áriáival gyakorta elkápráztatta az alatta lakókat, mert szigetelés ide vagy oda, ezeket az oktávokat nem tudták a vastag falak sem tompítani. De nem is lett volna rá szükség, hiszen a monoton ismétlődő intézeti hétköznapokban a legkisebb művészi produkció is hálás fülekre talált.

A második lakba egy újonnan érkezett egykori bíró költözött a feleségével, a harmadik lakosztályban pedig maga az igazgató lakott, akinek bár minden lehetősége adott volt ahhoz, hogy a városban vagy annak környékén béreljen egy saját villát, ő ragaszkodott ahhoz, hogy minden pillanatban a pártfogoltjai közelében legyen.

Ha pedig egy pártfogoltja eltávozott e világból, mindent elkövetett annak érdekében, hogy hátrahagyott szobája ne maradjon sokáig üresen.

A rossz nyelvek szerint az igazgató úr nem átallott elfogadni kisebb-nagyobb juttatásokat, ha valaki meg szerette volna rövidíteni a várakozási időt, hogy szeretett hozzátartozója mihamarabb elfoglalhassa új otthonában a helyét.

Elke nővér pedig azt sem tartotta kizártnak, hogy ő maga tesz a szobák mihamarabbi felszabadulásáért. Gyanúját aztán egy borús augusztusi délutánon akaratlanul Estherrel is megosztotta, aki véletlenül tanúja volt egy, a tornateremből kiszűrődő telefonbeszélgetésnek. Elke nővér müncheni barátnőjének ecsetelte sötét félelmeit, nem számolva azzal, hogy Esther a nemrégen jelentkező hátfájdalmait a teremben végrehajtható labdagyakorlatokkal akarja majd enyhíteni.

A kiszűrődő vádló szavakat hallva aztán Esthernek már nemcsak a háta, hanem a feje is fájt. Visszafojtotta a lélegzetét, és lábujjhegyen, nehogy fény derüljön az ottlétére, elsietett, hogy azon nyomban tájékoztassa Magdát a hallottakról.

Magda azonban nem volt a szobájában, és a kertben is hiába kereste, ezért kétségbeesésében apámhoz sietett, kopogás nélkül rontott a szobájába, amit azonban azonnal megbánt, meglátva Julét a férje ágya szélén ülve.

– Bocsánat, én csak… elnézést, de… – habogta, és sietve megpróbált kihátrálni a szobából.

– Semmi gond, maradjon csak, én már úgyis menni készültem – felelte Jule, miközben szoknyáját megigazítva mintegy magától értetődően átadta a helyét az újonnan érkezőnek.

Mindig is imádtam anyám színes, hosszú, élettel teli szoknyáit. Gyerekkoromban mentsvárként szolgáltak a zord külvilág támadásai ellen, bakfisként kitűnő kellékeknek bizonyultak a zsúrok divatbemutatóin vagy éppen az iskolai jelmezbálokon, felnőtt koromban pedig egyszerűen csak csodáltam, hogy mennyire fittyet hány a kommersz divatirányzatokra. Ő mindig Jule maradt, a formás lányból nagydarab asszonnyá kerekedett, de még mindig szép arcú Jule, aki a vörös hajzuhatagát ugyan már jó ideje kontyba fogta, de a nagy virágos, tarka, világot megszépítő szoknyáiból nem engedett. Apám is imádta ezeket a ruhadarabokat, nem egy képén visszaköszönnek az anyám csípőjét körülölelő piros pipacsok vagy pasztell-lila orgonafürtök.

De ezen a reggelen idegenül szemlélte úgy a virágokat, mint a két asszonyt, akik mindent megtettek volna azért, hogy még sokáig az élete részesei lehessenek.

– Ezt nevezem, micsoda ébredés, két ilyen gyönyörű hölgy az ágyam közelében! Miben segíthetek, asszonyaim? – kokettált mosolyogva, miközben megpróbált felülni a fekhelyén, de a próbálkozása kudarcba fulladt, és erőtlenül visszaesett. A melegnek szánt bók hidegen csurgóit le mindkét asszony szívéig, éreztetve, hogy valójában menynyire távol van most tőlük az apám.

– Esther van itt, meg én, Jule – szólalt meg halkan az anyám, nem elengedve a remény utolsó sugarát.

– Esther, Jule… Igen szép nevek – mormolta az apám, láthatólag összeráncolva a szemöldökét, mintha az emlékeiben kutatna. – Esther, Esther… Ha egyszer lányom születik, Esthernek nevezem majd – fűzte hozzá kissé bizonytalanul.

Jule nyelt egy nagyot, majd kedvesen búcsút vett apámtól, és korábbi tervével ellentétben most Esthert is távozásra kérte.

Azt hiszem, ez volt az első alkalom, amikor valójában találkoztak, úgy értem, amikor nem csupán látták, érezték vagy rettegték egymást, hanem amikor szemtől szemben, egy forró fekete mellett kibogozták a múlt csomóit és megszőtték a jövő feltartóztathatatlan fonalát.

De még így is maradtak rám bízott titkok, melyeket csak későbbi találkozások alkalmával fedtem fel, akkor, amikor elérkezettnek láttam az időt, hogy a hiányzó mozaikok beillesztésével lassan elkészülni hagyjuk a képet. Apám szerint soha nem a festő a kép egyetlen alkotója, hiszen mit érne ő egyedül a modell, a fények vagy éppen az ecset, a szemlélők nélkül. És mint ahogy egyetlenegy kép sem, egyetlenegy történet sem állja meg a helyét a különböző szereplők nélkül, hol több, hol kevesebb életút kell a beteljesedéshez. Vannak, akik szerint a véletlen vezérel bennünket, de vannak a talán bölcsebbek, akik inkább az irányított véletlenben hisznek.

Hiszen mekkora véletlennek kell ahhoz történnie, hogy két ember hosszú évtizedek után egy Rügen szigetén tanyázó intézetben leljen újra egymásra, és honnan jött anyám rejtélyes jámbor nyugalma, amikor megtudta ezt. Hamar összeállt a kép a mártír asszonyról, aki meghozta a nehéz döntést, hogy ha már ő nem maradhat a férje közelében (unokája és gyermekei miatt úgy érezte, hogy Hamburgban van igazán szükség rá), akkor felkutatja azt az otthont, ahol az ura gyermekkori szerelme és örök múzsája is bentlakó.

Az talán még tényleg a véletlen műve volt, amikor a városban barangolva megcsalta egyszer a fodrászmesterét, és valami újra vágyva egy modern szalonba tért be, melynek falán függő ismerős, a férje kézjegyét viselő grafikára rákérdezve megtudta, hogy egy régi kliens, egy Esther nevű hölgy hagyta itt ajándékba, mielőtt eladta a házát és egy idősek otthonába költözött.

Anyám rajongott apámért, de ekkoriban már napról napra úgy érezte, hogy lassan elveszti a férjét. Zoltán sosem választotta volna ezt az utat (ki tenné…), de az ő makacs büszkesége még az átlagnál is jobban elutasította ezt a méltatlan lezárást. Ha döntenie kellett volna a testi leépülés vagy a mentális elgyengülés között, biztosan az elsőre esett volna a választása. De a sors olykor könyörtelen: hát megkapta mind a kettőt, és vele együtt az egész családja, leginkább az anyám.

Nyomasztóan ült felettünk a döntés felelőssége, nehéz súlyával és minden sötétségével… hogy mikor jön el az a nap, amikor már nincs tovább, hol van az a pillanat, amikor egyedül már nem megy. Egy ideig naponta látogattam anyámékat, és a bátyám is jött, amikor csak tehette. Azt hiszem, neki lehetett talán a legnehezebb, másodszorra omlott össze a mesebeli mítosz a számára, miszerint apánk tökéletes és legyőzhetetlen.

A jellembeli csorbák után most a test és az elme pusztulását kellett végigkísérnie, amit a feltétel nélkül szerető anyámnál és, azt hiszem, nálam is rosszabbul viselt.

Ekkortájt már annyi teendők volt a mindennapok túléléséért, hogy egyszerűen nem volt időnk kétségbeesni. Mosdattuk, öltöztettük, sétáltattuk apámat, aki már a legelemibb teendőit sem tudta elintézni egyedül. Több-kevesebb sikerrel lavíroztunk a szeretet és a türelem mezején, olykor győzedelmesen, olykor alulmaradva, főleg az utóbbi terén. Már csak csatákat tudtunk nyerni… a háború kimenetele már régen eldőlt. Gyakran irigykedve néztem anyámnak ezt a feltétel nélküli odaadását, féltékenyen eljátszva a gondolattal, hogy vajon énértem is megtenné-e. Egyre ritkábbak lettek apám tudatos napjai, ha pedig tisztán látott mindent, elkerülhetetlen lett számára a depresszió.

Gyakran ingázott a múlt és a jelen között, és rohamos gyorsasággal felejtett. Ó, nem, nem csupán megfakult emlékeket…

Egy tavaszi reggelen anyám a latyakos, betegeskedő, szürke hónapok után végre kissé jobb étvággyal bíró férje kedvében akart járni, és szalonnás-hagymás rántottát készített számára. Zoltán imádta ezeket az ízeket, éhes is volt, de hosszú perceken keresztül csak ott ült, mozdulatlanul a tányérja felett.

Anyám nem tudta mire vélni a dolgot, de megtanulta, hogy jobb, ha nem zavarja, hiszen a tehetetlen düh egyre többször haragossá tette a beteget. Egy idő után azonban mégiscsak kedvesen figyelmeztette, hogy kihűl a reggeli, ha hamarosan nem fog hozzá.

Ekkor apám szeméből kicsordult egy könnycsepp, és gyermeki kétségbeeséssel közölte, hogy nem tudja, hogy miként kell az elé tett ételt megenni.

Mintha egy jeges kést szúrtak volna a hátamba, úgy hasított belém a fájdalmas felismerés, hogy nincs visszaút. Ott ült előttem egy félisten, aki egész életében elkápráztatta a világot, akinek művei nemzetközi hírnévre tettek szert, aki mindig erőt sugárzott magából, és olykor nem könnyű természete ellenére is védőbástyaként tornyosult felettünk. Ott ült velem szemben ez a férfi, az apám, aki önző arroganciájával olykor ugyan haragra gerjesztett, de aki mindentől és mindenkitől óvott és megvédett bennünket. Ott ült, lesoványodva a tolószékben, és egy könnycseppel a szemében a kétségbeejtő felismerés foglyaként: hogy elfelejtette, miként kell késsel-vilIával enni.

14. fejezet

Míg apám napról napra leépült, Magda egyre jobban kivirágzott: továbbra sem spórolt, Lotte unszolására (aki egyébként a férje halála óta gyakori vendég volt a Négy Évszakban) hetente új ruhákkal lepte meg magát. Törékeny, apró termetének köszönhetően továbbra is jóval fiatalabbnak látszott koránál, és a divatos, jó ízlésre utaló ruhák pedig tovább emelték újjászületett énjének a fényét.

Lotte egyébként napok alatt eladta a nagy házat, és mintha még a túlvilágon is bosszantani akarná Holgert, megvásárolt egy hatalmas tetőterasszal rendelkező luxuslakást, ahova természetesen Magda is beköltözhetett volna… De Magda élvezte a kéretlen szabadság új útjait, remekül érezte magát új szerepében, megkedvelte az új barátait, és esze ágában sem volt lemondani dr. Talbach udvarlásáról.

És mivel az orvost idekötötte a munkája, fel sem merült benne, hogy ő most máshova költözzön. Azt azonban valótlanság lenne állítani, hogy Magdát ne gyötörték volna kétségek szerelmi kapcsolata létjogosultságát illetően.

Korban sokkal inkább illett volna a lányához a sármos férfi, és bár hiába vonzódott minden porcikájában Talbachhoz, nemegyszer kijózanította egy-egy, a külvilágból érkező csípős megjegyzés a szokatlan románccal kapcsolatban.

Milyen érdekes, miért ivódott belénk, hogy amíg egy jó húsz évvel idősebb férfi vonzalma egy fiatal hölgyhöz és a hölgyé őhozzá ma már teljesen elfogadott a számunkra, addig egy fordított helyzet nem csupán megbotránkoztat, hanem az ítélkezés legnagyobb fegyverével, a teljes értetlenséggel ruház fel bennünket. De bár olykor Magdát elbizonytalanították a külvilág otromba megjegyzései, annyit azért nem tudtak csorbítani a boldogságán, hogy hetente kétszer-háromszor ne adta volna át magát önfeledten az égből pottyant szerelmi mámornak. Valójában nemcsak Talbach társaságát élvezte, hanem a tényt is, hogy néhány órára elhagyhatta az intézetet, amire egy ideje nyomasztóan nehezedett a halál árnyéka. S bár Magda még mindig szenzációra éhes pletykálkodásnak tartotta az egyre többet emlegetett összeesküvés-elméletet, hetente szembesülni a halottasautóval azért neki magának is nehezére esett.

Egy csütörtöki napon anyám, Jule is aggódva érkezett haza a látogatásból, ő maga is elkapott egy beszélgetést a folyosón, ahogy Elke nővér újabb megjegyzést tett a gyanús eseményekre.

De egyelőre még senki nem merte hivatalosan felemelni a hangját. Esthert azonban nem hagyták nyugodni a történtek, és Elke nővérrel szövetkezve a fejükbe vették, hogy nagyítóvégre kapják az igazgató urat. Szinte árnyékként követték minden lépését, Esther nem restellt akár az éjszaka közepén is kiosonni, hogy lesben álljon a férfi szobája előtt. Elke nővér pedig mindig a sarkában volt, ha az igazgató úr meglátogatott egy pácienst.

Hogy megnyugvást vagy éppen csalódást hozott-e számukra, hogy csendesen, eseménytelenül teltek ezek az augusztus végi napok, azt nehéz lett volna eldönteni. De talán mégiscsak az utóbbi, hiszen a szívük mélyén mindketten határozottan érezték, hogy valami nincs rendjén… Esther aggodalma odáig fokozódott, hogy egy délutáni találkozás alkalmával Juléra borította a félelmeit, és arra kérte, gondolja át, nem lenne-e biztonságosabb egy időre Zoltánt máshova helyezni, és természetesen velem is megosztotta az aggodalmait.

Én magam túlzásnak tartottam ezt a hisztériát, leginkább a Magdával való előző napi teázás után, aki élete újabb epizódjának megosztása mellett megnyugtatott, hogy dr. Talbach szerint is egyértelműen csak a szomorú vagy éppen kegyelemteljes véletlennek köszönhető, hogy ilyen borúsra sikeredett ez a nyár.

Csak a kislányom, Veronika volt az, aki nemegyszer fényt hozott az árnyékos, öregszagú épületbe, ahogy a szaladó lábacskái táncra perdítették a szőke copfjait. Miközben én lustán a liftre vártam, ő már rég felszaladt az emeletre, hangosan köszöntve minden arra csoszogót. Büszke melegséggel néztem az örömtől csillogó szemeket, ahogyan szeretettel kacsintottak az ötesztendős, cserfes kislányomra. Kíváncsi természetességgel vizsgálgatta a folyosón sorakozó ágytálakat, őszinte érdeklődéssel kérdezte a tolószékben ülő néniket, hogy ez gyorsabb járgány-e, mint a babakocsi, és a lehető legnagyobb türelemmel vette tudomásul, hogy a folyosó utolsó szobájában lakó hölgy minden alkalommal megkérdezi, hogy na, hány éves a kisasszony… még akkor is, ha aznap már többször találkoztak.

És csodák csodájára a nagyapja arcára is mindig mosolyt varázsolt, függetlenül attól, hogy az unokájának vagy egy ismeretlen, csilingelő hangú lánykának örült-e. Veronka pillanatok alatt megtanulta a betegség hozta játékszabályokat, nagyapja állapotához igazodva ontotta az ártatlan kis lényének gyógyító szeretetét.

Csak Talbachot nem kedvelte, Magda legnagyobb csalódottságára. Akárhányszor, ha összefutottak, Veronka a száját lebiggyesztve elfordította a fejét, és még egy halk köszönés is alig jött ki a torkából.

– Talán a fehér köpeny ijeszti meg – védekezett anyám, ha éppen az ő társaságában történt a kellemetlen találkozás.

Az orvost azonban nem különösebben zavarta az elutasítás, egyébként sem igazán tudott a gyerekekkel mit kezdeni: egész életét a munkájának áldozva idős emberek között élte, és egy ideje úgy tűnt, a kevés szabad óráját sem egy fiatal vagy legalábbis korabeli hölgyre pazarolja. Matthias Talbach nem szeretett a múltjáról beszélni, saját állítása szerint nem volt ugyan mit titkolnia, de inkább a jelenben szeretett élni, annak minden mámoros pillanatát átélve és megélve. És mint ahogy a múltról sem beszélt, Magda legnagyobb megkönnyebbülésére a jövő sem volt közöttük téma, ami érthető módon erősen nyomaszthatta volna a húsz esztendővel idősebb asszonyt.

Magda eleinte nekem is csak visszafogottan mesélt a szokatlan románcról, de egy idő után megnyílt előttem a porcelánbabára emlékeztető törékeny, parányi asszony. Szenvedélytől csillogó szemekkel és kipirult arccal áradozott életének nem várt szakaszáról, amiről a legtöbben ifjú korukban mernek csak álmodozni. Leginkább egy szerelmes kis bakfisra emlékeztetett, ahogy vékonyka karjaival gesztikulálva tovább élesítette a mesélnivalóját. Egy idő után úgy éreztem, mintha valóban ő lenne a kislány, aki épp megosztja a titkát egy idősebb, és ki tudja, talán bölcsebb barátnővel, habár, mint legtöbbször, én leginkább csak türelmesen figyeltem, olykor papírra jegyzetelve a hallottakat. Érdekes, sem anyám, sem Esther, sem Magda nem kérdezte soha meg tőlem, hogy minek firkálok, mintha akarták, de legalábbis védekezés nélkül hagyták volna, hogy megíródjon ez a történet.

Ha szemből érte a fény Magdát, és nem látszódtak a korához képest egyébként csak finom ráncai, valóban úgy nézett ki, mint egy fiatal lány. Apró, vékony termete, divatosan tépettre vágott barna frizurája olyan messzire repítette egy vénasszony fogalmától, hogy nem esett nehezemre átérezni Talbach vonzalmát. Mint ahogy én sem, valószínűleg Matthias Talbach sem egy hetvenéves hölgyet látott maga előtt.

Magda olyan volt, mint amikor egy kiszáradt, szinte már kidobásra ítélt szobanövényben valaki hirtelen meglátja a szépet, új cserépbe ülteti, és addig öntözi, tápszerezi, amíg visszakapott életereje talán az addigi legpompásabb fénykorát is lekörözi. Ragyogott, és ennek a ragyogásnak egyértelműen az intézet orvosa volt az okozója.

Azt hiszem, jólesett neki, hogy volt valaki, akinek mesélhetett az érzéseiről, bár Esther értelemszerűen sokkal közelebb állt hozzá, egy furcsa szemérmesség mégiscsak fékezte a barátnőjével szemben, talán a korukból adódóan. És valóban, én is úgy éreztem, hogy Esther sem bánja, ha Magda nem a legapróbb részleteiben osztja meg vele szokatlan románca történéseit. Hogy volt-e esetleg egy kis féltékenység ebben a védekezésben, azt nem tudnám teljes bizonyossággal megmondani, mint ahogy kizárni sem.

Esthernek be kellett érnie egy kapcsolat felének az érzelmi morzsáival, miközben Magda mindent megkapott egy valószerűtlenül tökéletes kaland boldog főszereplőjeként.

Én magam nem hiszek a boldogságban. Csak a boldog pillanatokban, és abban, ha egy időszakra visszatekintve sok adódott ezekből a boldog pillanatokból, akkor talán nekünk is jutott egy szelet a boldogságból. Ahogy egyre inkább megismertem Magda történetét, annál inkább kívántam neki tiszta szívemből ezeket a pillanatokat.

De mindhiába.

Augusztus 28-án, egy szombat reggelen türelmetlenül várta Esther a barátnőjét reggelizni, de nem titkolt bosszúságára egy nemrégen munkába állt felszolgálótól kellett megtudnia, hogy Magda aznap is házon kívül fogyasztja el a nap első étkezését, és minden számítás szerint csak vacsora után, késő este tér majd vissza.

Gyönyörű, kristálytiszta reggel volt, pontosan tudom, mert ébredés után rögtön lesiettünk a partra Veronkával és Juléval, hogy még a reggeli előtt megmártózzunk a tenger langyossá melegedett habjaiban.

Mint később megtudtam, Magda is örömmel készült Talbachhoz, aki szokásos módon kocsit küldött imádottjának, mit sem törődve a külvilág fanyar megjegyzéseivel. Ezen a reggelen azonban Magda mindennél jobban vágyott az Északi-tenger fenyőerdőkkel fűszerezett illatára, ezért az utolsó kanyar előtt megállásra kérte a sofőrjét. Gyalog akarta megtenni az utolsó pár száz métert, hogy gyönyörködhessen a kora reggeli természet szépségében.

Lenyűgözték a tíz-húsz méter magas örökzöld óriások, az ágról ágra szökellő mókusok pedig mosolyt csaltak a finoman kisminkelt, púderrel hamvasított arcára.

Érdekes módon nem Talbachra gondolt, Esther körül jártak a gondolatai, saját bevallása szerint legalább akkora ajándékként élte meg ezt a késői barátságot, mint a szintén váratlanul nyakába hullott különös románcot.

Én magam kérdeztem rá nála egy péntek délután, miközben a nem túl ízletesre sikeredett pudingunkat kanalaztuk az ebédlőben, hogy nem túl korai-e néhány hét ismeretség után barátnőjének titulálni a szomszédasszonyát. Bevallom, én magam csínján bánok az új ismeretségekkel, mi több, meggyőződésem, hogy harminc év felett már nehezen köttetnek mély, életre szóló barátságok. És mivel Magda is sokat mesélt nekem zárkózott életéről, meglepett ez az érzelmi nyíltság Esther felé. Ő azonban a kényszerbarátsággal érvelt, azzal, hogy vannak az életben helyzetek, amikor a beszűkült térben, a szorosan egymással megélt napokban felgyorsulnak az érzelmek.

Mint a gyerekeknél, amikor néhány nap közös nyaralás után az új, legeslegjobb barátként emlegetik a parton megismert Péterkét vagy Zsuzsikát. Ráadásul egy bizonyos kor után az embernek már nincs ideje taktikázva mindent kivárni, mérlegelni, hogy ki mennyit ér, mennyi figyelemre vagy érzelemre érdemes. Magda szerencsésnek érezte magát, magába forduló természete néhány hét alatt több kaput is kinyitott, amelyek éveken át úgy védték lelakatolva a sérelmektől, hogy közben a szépet sem engedték a közelébe.

És azon a reggelen is, mintha csak egy egész élet elmaradt gyönyöreit akarta volna bepótolni, szerelemittasan lépdelt a páfrányoktól övezett erdei úton… és ez a szerelem nem csupán a sármos mosolyú félistennek szólt, nem. Ugyanolyan szerelmi mámorral hallgatta a harkályok mókás kopácsduettjét, és ugyanolyan rajongással élvezte a tűlevelű koronákon átszűrődő augusztusi nap sugarát.

Ezen a reggelen is gyönyörűen megterített asztal fogadta a teraszon, az asztal közepén a kedvenc virágaival, egy hatalmas csokor sötétlila tulipánnal. Hogy hogyan jutott Talbach a nyár végén a tavaszi virághoz, csakúgy rejtély maradt Magda számára, mint ahogy a kezdetektől fogva magával hurcolt kérdés, hogy egy ilyen jóképű, jómódú, sikeres férfi miért éppen az ő kegyeire vágyik.

Pedig a válasz egyszerű volt. Akkor még csak sejtettem, amit ma már biztosan tudok: Talbach beleszeretett Magdába, elvarázsolta ennek az oly sok mindenen keresztülment asszonynak a lénye, a története és a törékeny külsejét meghazudtoló ereje. Rajongásig szerette, és ahogy aznap reggel legnagyobb rémületére Magda is megtapasztalta, bármit megtett volna érte.

Kellemesen indult a reggelük, finom falatokkal, egy kis játékos évődéssel, ahol minden pillanatot kihasználtak, hogy kacéran egymáshoz érhessenek.

Idővel Magda is megszerette a tenger gyümölcseit, mi több, a férfi unszolására a kaviár ízével is megbarátkozott, és néhány hét elteltével szinte már magától értetődően oltotta a szomját víz helyett pezsgővel.

Előbb a nyári hőségről csevegtek, aztán egy esetleges közös utazásról, aminek némi tettetett tiltakozás után Magda nem tudott és nem is akart ellenállni.

Mindössze csak pár hét türelemre kérte a kedvesét, amíg az otthonban elcsitulnak az ostoba, sötét feltételezések, no meg most Esthert sem hagyná magára, ha esetleg tényleg elköltöztetnék Zoltánt az ismert, rémképekkel felkovácsolt helyzet miatt.

Talbach arca megmerevedett a hallottak után.

– Mégis mikorra tervezik ezt a költözést? – kérdezte Magdára meredve.

– Nem tudom, talán nem is lesz belőle semmi… csak a felesége aggódik, no meg persze Esther is belelovalta magát.

– Ostoba tyúkok – hördült fel a férfi eltorzult arccal, miközben dühösen felpattant a székéről.

Magda ijedt értetlenséggel bámult rá, majd szinte megrémülve a férfi pillantásától, elfordította az arcát, és lehajolt a földre csúszott textilszalvétáért, remélve, hogy időt nyer, amíg megnyugszik a lovagja. És valóban, a következő pillanatban már újra mosolyra húzódott Talbach szája, lecsitulva visszaült az asztalhoz, és kedvesen magához húzta az asszony kezét.

– Akkor nincs sok időnk, szükségem lesz a segítségére – suttogta, miközben egy érzéki csókot lehelt az asszony púderillatú nyakára.

Magda bódultan fogadta a közeledést, de a vágyakozásnál erősebbnek bizonyult az óvatosságra intő kíváncsisága, ezért finoman eltolta magától az orvost.

– Nem értem, mire gondol. Miben lehetnék én a segítségére? – szegezte a férfinak a kérdést.

– Igaza van! Valójában nem nekem kell a segítsége, hanem ennek a szerencsétlen festőnek. Gyanút fogtak odabenn, nem tudok észrevétlenül jönni-menni, ez az Elke nővér állandóan ott van már az én nyomomban is. Maga ennek az Esthernek a barátnője, bármikor bemehet a szerelme szobájába. Senkinek nem tűnne fel egy, a hogyléte iránt érdeklődő látogatás.

Magda rosszat sejtve, jéggé dermedve hallgatta a szavakat, miközben igyekezett a székét centiméterről centiméterre a férfitól arrébb húzni.

– Úristen, miket hord maga itt össze, csak nem azt akarja mondani, hogy maga…? – hebegte az asszony a félelemtől és az undortól kékre színeződött ajkakkal.

Talbach a büszkeségtől átszellemülten kihúzta magát.

– De bizony én… én vagyok az, aki megkönyörült ezeken az embereken. Én vagyok az, aki megszabadította őket egy méltóságteli élet utáni méltatlan befejezéstől – dörögte elismerést, de legalábbis megértést várva.

De Magda csak ennyit szólt alig hallhatóan:

– Mit tett maga… Édes Istenem… Mit tett? – hebegte.

– Isten? Miket beszél, drága Magda? Isten? Hát hol van az Isten, amikor ezek az emberek elméjüket elveszítve magatehetetlenül tengődnek éveken át. Vagy hol van, amikor a fájdalomtól ordítva kétségbeesetten várják a megváltást?!

– De ez nem a mi döntésünk… ez borzasztó – támadt neki Magda, miközben minden erejével azon volt, hogy eltolja magától az őt átölelni készülő férfit.

De Talbach erősebbnek bizonyult, ahogy lefogta az asszonyt.

– És hol volt ez az Isten, amikor a veje mindenéből kiforgatva porig alázta, és elűzte a saját otthonából? –ordította Matthias, majd mintha maga is megijedt volna a hangerőtől, csendesebbre fogta. – Nincs Isten, nekünk kell kegyelmeznünk, magunk jutalmazunk és magunk büntetünk – suttogta szinte már alig hallhatóan, miközben feloldozást várva Magda felé nyújtotta az izgalomtól remegő kezeit.

Magda kikerekedett szemekkel a férfira meredt, miközben erős szédülés kerítette hatalmába.

– Azt akarja mondani, hogy maga… hogy Holgert maga…?

– Ki más, gyönyörűm? – felelte a férfi kedvesen, és megsimogatta Magda hófehér arcát. – Félreértés ne essék, a vejét nem a szenvedéstől akartam megszabadítani. Ez a Holger egy patkány volt, és ha minden épeszű feltételezés ellenére tényleg van Isten valahol, akkor bocsássa meg nekem: de nem volt szép halála. Hosszú, magányos haláltusa… olyan, amilyet megérdemelt. Maga miatt tettem, kedvesem… és még csak nem is terheltem volna vele. De most, hogy nekem van a maga segítségére szükségem, elmondtam, hogy tudja, érezze, mennyire szeretem. És tudom, hogy maga is szeret, az első pillanattól kezdve tudom, hogy összetartozunk. Anyám, gyermekem, asszonyom, szeretőm… Két testben egy lélek. Csak idő kérdése volt, hogy maga is a misszióm részese lehessen. A misszióé: megtisztítani a világot a szenvedéstől és a mocsoktól…

– Hagyja abba, nem bírom, nem akarom tovább hallgatni, vissza szeretnék menni az intézetbe, hívjon egy autót… – kérlelte az asszony. – Segítségre van szüksége, orvosi segítségre, és vallomást kell tennie a rendőrségen. Én majd maga mellett leszek… támogatom, lesz majd számtalan enyhítő körülmény… Tudja, mit, nem is kell autó, jót tesz most a friss levegő, gyalog megyek, maga csak maradjon itt, majd én küldök segítséget.

Talbach hirtelen eltolta magától, majd elővett egy kis fiolát a mellényzsebéből, és belecseppentett néhányat az asztalon álló félig teli pezsgőspoharakba. Magda apró lépésekkel hátrálva megpróbálta növelni a távolságot, de mielőtt szökni tudott volna, utánanyúlt a férfi, és szorosan fogva a csuklóját maradásra bírta.

– Sajnálom, hogy nem érti, de nem haragszom magára. .. Akkor majd valaki más folytatja helyettem. A lényeg, hogy együtt lehessünk, mindegy, hogy hol: itt, a földön, a maga Istenénél, vagy a folytonosan újjászülető univerzumban. Jöjjön, üljön ide az ölembe, és koccintson velem erre a múlandó földi létre. Ne féljen, nem fog semmi mást érezni, csak a csókom és a pezsgő mámorát.

De a mámoros csókra már nem kerülhetett sor, mert Talbach legnagyobb csalódottságára ebben a pillanatban éles szirénahang hasított a levegőbe, és három fegyveres rendőrtiszt pattant ki a ház előtt csikorogva megálló autóból. Az orvos még egyszer szinte könyörögve Magdára nézett, majd tudomásul véve az asszony döntését, szomorú csüggedtséggel felhörpintette a gyilkos nedűt.

Naiv ostobaság lenne feltételezni, hogy a nyomozók emberfeletti képességgel megáldva megérezték, hogy mekkora bajban van egy idős hölgy… Lehet, hogy olykor nagy szerepet játszanak a megérzések, de ezúttal sokkal inkább egy technikai hibának volt köszönhető a tettenérés.

Magda nem csupán a frizuráját és a ruhatárát cserélte le, hanem a makacs meggyőződését is, hogy neki vénasszonyként nincs szüksége divatos kütyükre, így mobiltelefonra sem. Nemcsak megszállott kedvesével levelezett lelkesen, egyre többet használta arra is a készüléket, hogy odaszóljon az intézetbe, ha egy-egy randevú alkalmával később, netán aznap egyáltalán nem kíván visszatérni. Így természetesen ott volt a telefonjában beprogramozva az otthon központi száma.

S melyikünkkel ne esett volna már meg, hogy a billentyűzárról megfeledkezve, a zsebében zötykölődve önálló életre kelt a telefon. Elke nővér a kagylóba hallózva először csak székcsikorgást hallott, de aztán lassan kikristályosodtak a fülében Talbach szavai, amelyek az igazat megvallva, Magdával ellentétben a nővért messze nem lepték meg annyira.

Miután az igazgató utáni kémkedés sehova sem vezetett, Elke nővér kizárásos alapon Talbach után kezdett nyomozni… Orvosi munkásságába nemigen lehetett belekötni, az állítása azonban, hogy megrögzött agglegény, hivatalosan is megdőlt, amikor Elke nővér régre visszanyúló egészségügyi kapcsolatrendszerének köszönhetően megtudta, hogy több mint 10 éven át boldog házasságban élt a tökéletes mosolyú doktor úr. A kapcsolat végének a feleség hosszú betegség utáni halála vetett véget, ami a veszélyes kór ellenére is sokakat váratlanul ért. Többen öngyilkosságról pusmogtak, mások viszont aktív halálba segítést emlegettek. Így vagy úgy, Talbach megelőzni akarván a mélyebb vájkálódást, napok alatt összepakolt, és a feleségétől örökölt nem csekély vagyonnal addigi otthonától sok száz kilométerre új életet kezdett.

Azt hiszem, a legtöbben beleroppantunk volna egy ilyen drámai történetbe, de Magda annyi mindenen keresztülment már az életében, hogy idővel ezt is csak egy újabb leckeként élte meg, mi több, egy őszinte pillanatában bevallotta nekem, hogy minden őrült bizarrsága ellenére sem bánja, hogy megismerte az orvost. Hiszen ha igencsak kétes körülmények közepette is, de Talbach által kapta vissza a lányát, a házát és az igazán soha meg nem élt nőiességét is. Esther legnagyobb értetlenségére nem tudta gyűlölni a férfit, az azonban szomorú megkönnyebbülést hozott számára, hogy soha többé nem kell találkoznia vele.

Taxi helyett ezúttal egy rendőrautó kanyargóit visszafelé vele a jól ismert szerpentinúton, ugyanaz a táj volt, de mégis egészen másképp hatott rá. Lehúzta a kocsi ablakát, talán remélve, hogy az arcába csapódó szél felébreszti majd a rémálomból. Bár pontosan emlékezett az elmúlt két óra minden pillanatára, az agya mégis kétségbeesetten tiltakozott, nem akarván tudomásul venni a történteket.

Magda úgy érezte, mintha az amúgy is hatalmas fenyők a sokszorosukra nőttek volna reggel óta, vagy ő maga zsugorodott jelentéktelenül parányira a nyomasztó óriások között. A reggel még pajkosan ugrándozó mókusok most vijjogó, idegesen kergetőző patkányoknak tűntek, az ágak között átragyogó nap pedig a simogatás helyett szemet bántó, égető fényt ígért.

Holtfáradtan, megsemmisülve tért aznap vissza az intézetbe, ahol a történtekről Elke nővérnek köszönhetően valószerűtlen gyorsasággal értesülve tucatnyi feldúlt otthonlakó várta. Egyesek sajnálkozó tekintettel méregették, mások vádaskodva sutyorogtak, mintha nem igazán akarnák hinni, hogy Magda maga is csak egy áldozat.

Néhány nappal később, Magda velem szemben ülve, a történet mesélésének ezen részénél keserű kacagásban tört ki…

– Tudod, aranyom, hetvenéves koromra végre megismerem a szerelem ízét, heteken át a tenyerén hordoz egy gyönyörű férfi… Sejteni lehetett, hogy valami nem stimmel. De nem lehetett volna egy sima szélhámos, hétköznapi haszonleső tervekkel?

Nehéz napok vártak Magdára, Esthert leszámítva szinte minden lakótársa kerülte őt. Összeesküvést emlegetve még mindig akadt, aki vonakodott feloldozni az asszonyt, a legtöbben azonban csak úgy meredtek rá a távolból, mint egy gyógyíthatatlan fertőzéssel küzdő betegre, akit sajnálnak ugyan, de csak jó messziről, kerülve őt, rettegve, hogy ők maguk is elkaphatják a nyavalyát.

De hiába menekült volna Lottéhoz, a nyomozók arra kérték, hogy egy darabig feltétlen maradjon még a közelben, remélve, hogy segítségükre lehet a drámai események tisztázásában.

15. fejezet

Nem tudom, hogy a Négy Évszakban történt felfordulás vagy az élet feltartóztathatatlan lecsengése volt-e az oka, de ezekben a napokban apám egyre gyengébbnek érezte magát.

Az, hogy Elke nővér fékezhetetlen nyelve még azt is a nyakába zúdította, hogy valószínűleg ő lett volna Talbach listáján a következő, biztosan nem segített a helyzeten. Meglepő módon, apám nem magán az esetleges távozáson botránkozott meg, hanem a tényen, hogy valaki helyette akarta meghozni ezt a döntést. Furcsa, de ezekben a napokban kristálytisztán működött az agya, és ha nem láttam volna a napról napra erőtlenebb, csontsoványra fogyott testét, azt hihettem volna, hogy csoda történt.

No persze ez is nézőpont kérdése, és ha nem lennénk sújtva a telhetetlenség átkával, hálásnak kellene lennünk, hiszen az elméjének néhány napra visszakapott tisztasága is csoda volt. Hazudnék, ha azt állítanám, hogy apám nem félt a haláltól. Nincs nap, hogy ne markolna a szívembe, ahogy ott ülünk a szobája ablakában, bámulva a tenger hol szelíd, hol egy-egy széllökésnek köszönhetően zabolátlan táncot járó hullámait…

Apám a karomra tette az egykor erőtől duzzadó és mindentől óvó, felére zsugorodott, eres kezeit, és remegő hangon azt mondta:

– Kislányom, hamarosan el kell mennem.

Éreztem a félelmet a hangjában, éreztem a rettegést a bizonytalanságtól. Nem tudom, hogy mit változtatna az emberek életén, ha tudnánk, hogy mi vár ránk a halál után. Nagyobb felelősséggel élnénk, vagy pont ellenkezőleg, még herdálóbban, még tudatlanabbul?

Nem tudom, hogy mi a félelmetesebb vagy a vigasztalóbb… a semmit remélni, az újjászületést, vagy a végső elszámolást. Apám bölcs ember volt, és ahogy ültünk a parányi szobájában, nehéz volt elfogadni, hogy a megannyi földi bölcsességével sem tud erre a kérdésre felelni. Azt hiszem, számára ez volt a legnehezebb. Mint minden halandó ember, félt az ismeretlentől, félt, de elfogadta azt. Hálás volt az életért, és merem állítani, hogy őszintén elégedett. Egyetlen beteljesületlen vágya maradt csak, amit talán soha nem mondott volna el nekem, és amire talán soha nem derül fény, ha nem akadok az újságokkal beterített éjjeliszekrénye fiókjában néhány sablonszerű rajzra. Többre már régóta nem voltak képesek a remegő kezei, de a nádas és a csónak mindent elárult…

A férjemmel és Veronkával többször nyaraltunk az elmúlt években a Balatonnál, egyszer anyám is velünk jött, apám legnagyobb csalódottságára: cserbenhagyásként, árulásként élte meg az utazást.

Azt hiszem, egy élet is kevés volt rá, hogy megértsük, apám azért menekült évtizedeken keresztül a szülőföldjétől, mert csupán egyetlen visszatérő találkozás is elegendő lett volna ahhoz, hogy megkérdőjelezze ifjúkori döntését. De nem úgy van, hogy mindannyiunkban ott lapulnak az elfojtott vágyak, lesben állva, hogy a felszínre törjenek, és mindent megváltoztassanak, ha eljött az ő idejük? Nem volt ez másképpen apámnál sem. Tudtam, hogy nem maradt sok időnk.

Anyámat nem kellett sokáig győzködnöm, az pedig, hogy Esthert is a terv részesévé tette, mint mindig, most is az ő döntése volt. És azt hiszem, hogy azon sem lepődtem meg igazán, amikor telepakolt bőröndökkel Magda is ott állt másnap a komp fedélzetén.

Furcsa kép lehettünk egy kívülről szemlélő számára, egy kerekesszékes férfi, körülötte négy nő és egy kislány, akik úgy intettek búcsút a távolodó szigetnek, hogy mindannyian érezték, ebben a felállásban már soha többé nem térnek vissza.

Nem tudom, mi játszódott le apám fejében az utolsó napjaiban, mert a Balatonfüredre való érkezésünk után már nem szólalt meg, de az arca egy olyan soha nem látott elégedettséget és nyugalmat sugárzott, hogy semmi kételyünk nem volt a döntésünk helyességében.

Nem lehet mihez hasonlítani azt a békességet, ami azon a szeptember eleji vasárnap délután fogadott… Mivel anyám, apám és Esther már jó ideje nem tértek vissza a parti sétából, a naplemente narancs sugarait élvezve én magam is utánuk eredtem: ott voltak a mólón mind a hárman, apám félig fekve, egy szelíd mosollyal az arcán, két asszony óvó érintései között. Esther állt fel először, könnyeivel küszködve, mintegy alázatosan átadva a helyet a másik gyászolónak. Anyám nem sírt, csak mérhetetlen, végtelen szeretettel ölelte magához a férjét.

Két hétre rá megvolt a szép-szomorú temetés, és bár menthetetlenül tudom, hogy egy darab örökre kiszakadt a szívemből, a hála az elmúlt nyár érzelemdús történetéért felülírja a gyászomat.

Nincs nap, hogy ne álmodnék apámmal. Életszerű, valóságszagú álmok ezek, hogy ő is itt van velünk, a legnagyobb örömünkre Magda által megvásárolt füredi szülőházában.

A temetés után néhány nappal ért utol bennünket a hír, hogy Talbach minden vagyonát Magdára hagyta: eddig sem volt kétségem afelől, hogy a maga eszelős módján minden bizonnyal valóban szerette őt. És mivel Magdának esze ágában sem volt visszatérni a szigetre, csábító lehetőségnek bizonyult lecsapni az eladásra kínált villára. Esther lángoló szenvedéllyel kezdett bele az épület felújíttatásába, hálájának jeléül, amiért barátnője magától értetődő módon felajánlotta, hogy töltse ott az év egy részét a társaságában. Telente majd visszamennek Hamburgba, hiszen Lotte vagy éppen Jule lakásában is akad hely bőven.

És egyelőre még mi sem mozdulunk, hiszen végre anyám is megértette a magyar tenger varázsát, Veronka pedig mit sem zavartatva magát a nyelvi nehézségektől, örökké mosolygó arcával és csilingelő hangocskájával hamar belopta magát a szomszédság szívébe.

Tudom, hogy nem maradhatunk itt örökre, tudom, hogy előbb-utóbb mennünk kell: de most még itt ülök és írok egy füredi villa ősfás kertjében, ahol minden színével, illatával, örömével, bánatával, megfejtett vagy elhallgatott titkával körülvesz bennünket a vénasszonyok feledhetetlen nyara.

Table of Contents

1. fejezet

Rügen, 2017 májusa

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

Balatonfüred, 1951

5. fejezet

Rügen, 2017 májusa

6. fejezet

7. fejezet

Balatonfüred, 1951

8. fejezet

Rügen, 2017 májusa

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

Table of Contents

1. fejezet

Rügen, 2017 májusa

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

Balatonfüred, 1951

5. fejezet

Rügen, 2017 májusa

6. fejezet

7. fejezet

Balatonfüred, 1951

8. fejezet

Rügen, 2017 májusa

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet