Tartalomjegyzék

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- NÉGY

- ÖT

- HAT

- HÉT

- NYOLC

- KILENC

- TÍZ

- TIZENEGY

- TIZENKETTŐ

- TIZENHÁROM

M. C. Beaton

Agatha Raisin és a spenótos halálpite

A fordítás alapjául szolgáló mű:

M. C. Beaton: The Quiche of Death

Copyright © 1992 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Sárközy Elga, 2011

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2011

Felelős kiadó: Kepets András

Felelős szerkesztő: Greskovits Endre

ISBN 978-963-254-437-3

A bourton-on-the-wateri Patrick Heiningernek, feleségének, Caroline-nak és fiának, Benjaminnak

EGY

MRS. AGATHA RAISIN frissiben kiürített íróasztala mögött üldögélt mayfairi irodájában. A külső irodahelyiségből halk zsibongás, pohárcsörömpölés hallatszott – alkalmazottai a búcsúztatójára készülődtek.

Agatha ugyanis már régen elhatározta, hogy korán nyugalomba vonul. Reklámügynökségét sok-sok év kemény, kimerítő munkájával építette fel, szülőhelyétől, a birminghami munkásnegyedtől pedig igen hosszú, fáradságos utat kellett megtennie a londoni South Molton Street elegáns irodaházáig. Szerencsétlen házassága válással végződött, amiből lelkileg eléggé viharverten, de azzal a szilárd elhatározással lábalt ki, hogy a való életben annál sikeresebb lesz. Attól fogva minden erejét egyetlen cél, egyetlen álom megvalósításának szolgálatába állította – hogy lesz egy háza a Cotswoldban.

Nem vitás, hogy a közép-angliai Cotswold régiesen bájos falucskáinak bokra a maga aranyló mészkőből épült házaival, csinos kertjeivel, kanyargós dűlőútjaival, sok száz esztendős templomaival csakugyan a világ kevés emberkéz teremtette szépsége közé tartozik. Agathát gyerekkorában vitték el oda egyszer egy varázslatos, kurta kirándulásra. Szülei rögtön utálkoztak a helytől, és azon morogtak, hogy miért nem mentek inkább a butlini kempingbe, ahová szoktak, de Agatha szemében a Cotswold képviselte mindazt, amire az életben vágyott: a szépséget, a nyugalmat és a biztonságot. Így aztán már gyerekfejjel eltökélte, hogy egy szép napon ideköltözik, és itt fog élni az egyik csöndes, békés kis falu valamelyik takaros házikójában, távol a városok bűzétől és ricsajától.

Londoni élete során egyszer sem járt a Cotswoldban, mert érintetlenül, épen szerette volna megőrizni álmát. És most végre az övé az annyira áhított házikó a Carsely nevezetű falucskában. Csak az a kár, sajnálkozott magában Agatha, hogy a községnek ilyen köznapi neve van, nem olyan izgalmas, mint más környékbeli településeké, nem hívják például Aston Magnának vagy Lower Slaughternek. A házacska viszont maga a tökély, és a helység nem szerepel a turisták útvonalán, ami azt jelenti, hogy mentes a „kézműves” giccsbutikoktól, teázóktól, valamint a napi buszjáratokkal beözönlő látogatóktól.

Az ötvenharmadik évét taposó Agatha barna haja, szögletes arca, zömök termete nem volt se szép, se csúnya. Az elképzelhető legmayfairesebb kiejtéssel beszélt, csupán rosszkedvében vagy izgalmában ütött át a szavain fiatalkorának enyhén nazális birminghami hanglejtése. A reklámszakmában sokat tud segíteni bizonyos mennyiségű személyes vonzerő, amiből Agathának hangyányi sem jutott. Eredményeit a személyiségében eleve összefonódott jó rendőr/rossz rendőr kombináció révén érte el; a gorombaságot ügyfelei érdekében mézesmázossággal váltogatta. Az újságírók gyakorta csak azért szenteltek figyelmet és teret klienseinek, hogy Agathát lerázzák a nyakukról. Egyébként valódi nagymestere volt az érzelmi zsarolásnak is, ráadásul mindenkit, aki ütődöttségében el talált fogadni tőle valami ajándékot, netán egy ebédmeghívást, szégyentelenül üldözött mindaddig, amíg kamatostul vissza nem fizettette vele.

Alkalmazottai között népszerű volt, de pusztán azért, mert meglehetősen silány, haszontalan népség dolgozott nála, az a fajta, amelyik legendákat gyárt bárkiről, akitől fél. Agathát általában úgy jellemezték, hogy „valódi egyéniség”, és mint minden valódi egyéniségnek, akinek ami a szívén, az a száján, neki sem voltak igazi barátai. A munkája lett a társas élete.

Agatha felállt, hogy átmenjen a búcsúbulira, de közben röpke felhő bukkant fel többnyire komplikációktól mentes lelkivilága horizontján. Holnaptól a semmittevés napjai várnak rá, nem gürcöl többé reggeltől estig, megszűnik körülötte a sürgés-forgás, a nyüzsgés, a lárma. Hogy fogja kibírni?

Vállat vont, elhessentette a gondolatot, és átlépett a Rubiconon, hogy elbúcsúzzon a külső irodában.

– Megjött! – kurjantotta asszisztense, Roy. – Aggie, ma egy abszolút spéci pezsgőpuncsot remekeltem magának. Igazi bugyiszaggatót!

Agatha elfogadott egy pohár puncsot. Ezután Lulu, a titkárnője járult elébe egy díszesen becsomagolt kis dobozzal, majd köréje sereglettek ajándékaikkal a többiek is. Agathának gombóc szorította el a torkát. Fejében halk hangocska csivitelt kitartóan. „Mit tettél? Mit műveltél, te szerencsétlen?” Lulutól egy üvegcse parfümöt kapott, Roy – előre megjósolhatóan – egy csipke harisnyanadrágot nyújtott át, valaki egy kertészeti szakkönyvvel ajándékozta meg, másvalaki virágvázát hozott, és így tovább.

– Szónoklat! – követelte harsányan Roy.

– Köszönök mindent mindnyájuknak – szólalt meg mogorván Agatha. – De hát maguk is tudják, hogy nem Kínába költözöm. Bármikor elugorhatnak hozzám látogatóba. Pedmanék, az új főnökeik megígérték, hogy semmin nem változtatnak, úgyhogy felteszem, az életük továbbra is olyasformán telik majd, mint eddig. Nagyon köszönöm az ajándékokat is. Őszinte örömet szereztek velük, kivéve maga, Roy. Erősen kétlem ugyanis, hogy az én koromban hasznát vehetem még ilyesminek.

– Sose lehet tudni, Agatha, hátha szerencséje lesz – felelte Roy. – Megeshet még, hogy egy kanos gazda üldözőbe veszi ott a bozótosban.

Agatha elhörpölt még némi puncsot, megevett két-három füstölt lazacos szendvicset, aztán fogta az ajándékokat, amelyeket Lulu két bevásárlószatyorba pakolt, és elindult utolsó útjára a Raisin Reklámügynökség lépcsőjén.

A Bond Streeten könyökkel félretaszított egy nyeszlett, ideges üzletembert, aki épp leintett egy taxit.

– Én láttam meg előbb – reccsent rá ellentmondást nem tűrőn, a sofőrt pedig utasította, hogy vigye őt a Paddington pályaudvarra.

Sikerült is elkapnia a 15.20-as oxfordi vonatot, és kényelmesen elhelyezkedett egy első osztályú fülke sarokülésén. A Cotswoldban már minden rendben volt, és csak az ő érkezésére várt. A házat egy belsőépítész „fésülte meg”, a kocsija a moreton-in-marshi vasútállomás előtt állt, hogy megtegye vele a rövid utat Carselyig, holmiját egy bútorszállító cég költöztette át a szerencsésen eladott londoni lakásból. Teljesen szabad immár. Nyugodtan elengedheti magát. Nem kell többé vérmes természetű popsztárokkal bajlódnia, primadonnánál hisztisebb divatszalonokat pátyolgatnia. Ezentúl csupán egyetlen dolga lesz – hogy jól érezze magát.

Agathát lassacskán elnyomta az álom, és hökkenten riadt fel a kalauz kiáltására:

– Oxford! Megérkeztünk! Végállomás!

Agatha – életében nem először – eltűnődött a vasutasok szóhasználatán, a „végállomás” kifejezésen. Olyan képzetet kelt az emberben, hogy innen már semmilyen út nem vezet tovább. Igazán kitalálhatnának helyette valami mást. A második vágány mellett függő jelzőtáblára pillantott, amely arról tájékoztatta, hogy a Charlburyt, Kinghamet, Moreton-in-Marshot és további helységeket érintő vonat a harmadik vágányról indul Herefordba. Agatha fogta a bevásárlószatyrait, és átballagott a felüljárón. Az idő hideg volt, az ég szürke. Agatha érezte, hogy elpárolog belőle a munkától való megszabadulás meg a Roy-féle puncs okozta eufória.

A vonat lassan kigördült vele a pályaudvarról. A sínek egyik oldalán bárkák, uszályok, a másikon kusza kiskertek, veteményesek siklottak tova, aztán a minapi esőzésektől tönkreázott, lapályos szántóföldek lehangoló látványa terült egyre keserűbben pillogó szeme elé.

De hát ez kész nevetség, gondolta Agatha, utóvégre elértem, amire világéletemben vágytam. Eh, csak fáradt vagyok, és kész.

A vonat megmagyarázhatatlan okokból finoman fékezett, majd megállt valamicskével Charlbury előtt, ahol aztán békésen vesztegelt egy jó darabig a Brit Államvasutak rendes szokása szerint. Az utasok sztoikusan üldögéltek a helyükön, hallgatták a kopár földek fölött kerekedő szél süvítését. Miért vagyunk olyanok, akár az eltévedt birkák? – morfondírozott Agatha. Mitől ilyen béketűrőek, ilyen meghunyászkodók az angolok? Miért nem ordítozik senki a kalauzzal, miért nem követel senki magyarázatot? Értékesebb emberfajta nem tűrne el ilyesmit. Agatha egy ideig viaskodott, hogy ne vonja-e személyesen kérdőre a kalauzt, de aztán eszébe jutott, hogy neki ezentúl már sehová nem kell sietnie, pontosan odaérnie. Így hát előhalászta szatyrából a pályaudvaron vásárolt Evening Standardet, és belemerült.

Húsz perccel később a vonat lassan életre csikorogta magát. Elhagyta Charlburyt, és további húsz perc elteltével bepöfögött Moreton-in-Marsh kicsiny állomására. Agatha kiszállt. Kocsija, hál’ istennek, változatlanul ott állt, ahol hagyta. Az utazás utolsó pár percében Agathát ugyanis elfogta a félelem, hogy esetleg ellopták.

Moreton-in-Marshban éppen piacnap volt, és Agatha hangulata éledezni kezdett, amint lassan végighajtott a standok mellett, amelyeknek kínálatában a haltól az alsóneműig minden elképzelhető árucikk szerepelt. Kedd van, futott át Agatha fején. Itt tehát kedd a piacnap. Ezt meg kell jegyeznie. Vadonatúj Saabja kidorombolt Moretonból, felsuhant a Bourton-on-the-Hillre vezető emelkedőn. Mindjárt otthon lesz. Otthon! Végre otthon.

Rákanyarodott az A44-esre, és ereszkedni kezdett az enyhe lejtőn Carsely felé, amely a Cotswoldi-dombság egyik hajlatában bújt meg.

Carsely még a cotswoldi követelményekhez képest is igen takaros falucska volt. Hosszú főutcájának házsorát itt-ott üzletek színesítették, az épületek némelyike alacsony volt és zsúpfödeles, mások aranyló terméskőből készültek, palatetővel. A falu egyik végét a kocsma jelezte, a Vörös Oroszlán nevezetű, a másik végében a templom állt. A főutcából néhány mellékutca kacskaringózott el, amelyeknek összekapaszkodó házacskái mintha vénségükben támogatták volna egymást. A kertekben virágzó cseresznyefák, aranyvesszőbokrok meg nárciszok tündököltek. Volt továbbá a faluban egy régimódi rövidáru-kereskedés, egy vegyesbolttal kombinált postahivatal, egy hentes, valamint egy olyan üzlet, amely a jelek szerint semmi egyebet nem árusított, csak száraz virágokat, és jóformán sosem tartott nyitva. A falu külső peremén, egy emelkedő mögött rejtőzködött a tanácsi lakótelep, és közte meg a falu közt állt a rendőrőrs, az elemi iskola és a községi könyvtár.

Agatha háza az egyik kanyargós mellékutca végében állt magányosan. Szakasztott úgy festett, mint a kislánykorában gyűjtögetett színes falinaptárakban szereplő házikók. Alacsony volt, vadonatúj, norfolki nádból készült födéllel, szárnyas ablakokkal, aranyló cotswoldi mészkőből rakott falakkal. Elölről kicsiny, hátulról hosszú, keskeny kert övezte. De a Cotswold gyakorlatilag összes többi lakosával ellentétben a ház előző tulajdonosa nem lehetett nagy híve a kertészkedésnek. Ebben a kertben úgyszólván semmi sem nőtt a gyér füvön meg a nyilvános parkokban tenyésző, lehangoló bokrokon kívül.

A bejárati ajtó kicsiny, sötét, sufniszerű hallba vezetett. Innen nyílt jobbra a nappali, balra az ebédlő; a hátul található tágas, négyszögletes konyha egy nemrég felhúzott toldaléképület része volt. Az emeleten két hálószoba meg egy fürdőszoba kapott helyet. A ház minden helyiségének gerendás mennyezete volt.

Agatha szabad kezet adott a lakberendezőnek. Minden olyan lett, amilyennek a nagykönyv szerint lennie kellett, és valahogy mégis… Agatha megállt a nappali küszöbén. Háromrészes, Sanderson-féle lenvászonnal kárpitozott ülőgarnitúra, állólámpák, üveglapos kávézóasztal, a kandallóban valódi középkori tűzkosárutánzat, párkánya fölött hamisított sárgaréz lószerszámok, a gerendákon eredeti ónserlegek és ón söröskriglik, a falakon egykori parasztok szépen kifényezett használati tárgyai lógtak, és valahogy mégis amolyan színpadi díszletnek hatott az egész. Agatha kiment a konyhába, és bekapcsolta a központi fűtést. A hiper-szuper költöztető vállalat még a ruháit is bepakolta a szekrényekbe, sőt a könyveit is elrendezte a polcokon, úgyhogy neki magának jószerint semmi tennivalója nem maradt. Átballagott az ebédlőbe. Hosszú, álrefektóriumi asztal, lapja csak úgy csillog a hőálló bevonat alatt, körülötte viktoriánus ebédlőszékek, a falon Edward korabeli festmény – napsütötte kertben matrózruhás kisgyerek –, walesi tálalószekrény, benne kék-fehér porcelán étkészlet, kandalló elektromos műfahasábokkal, valamint zsúrasztal az italoknak. Az emeleti hálószobákat hamisítatlan Laura Ashley textíliákkal rendezték be. Agathának olyan érzése támadt, mintha valaki másnak a házában nézelődne, mintha egy erős egyéniségű ismeretlennek az otthona vagy tán inkább a drága nyaralója volna az egész.

Na jó. Vacsorára nem volt otthon semmi, mivel Agatha úgy tervezte, hogy a vendéglői meg a házhoz rendelt koszttal töltött élet után megtanul főzni, és az újonnan beszerzett szakácskönyvek tekintélyes sora már ott tündökölt az egyik konyhapolcon.

Agatha előkerítette a retiküljét, és útnak eredt. Úgy vélte, éppen ideje kideríteni, milyen boltok vannak a faluban. Az ingatlanügynök beszámolója szerint egy csomó üzlet bezárt, és átalakították hangulatos lakóingatlanná. A helybeliek a betelepülteket vádolják emiatt, holott a károsodást igazából a gépkocsik okozták, hiszen az idevalósiak is szívesebben járnak bevásárolni a stratfordi meg az eveshami szupermarketekbe, mint az itteni kis üzletekbe, ahol minden jóval drágább. Valamilyen gépjárműve pedig csaknem minden falubelinek akad.

Agatha már a főutca felé közeledett, amikor szembejött vele egy öregember, aki megbökte a sipkáját, és derűs „napot!”-tal üdvözölte. A főutcán pedig már minden járókelő köszönt neki, vagy odavetett néhány kedves szót, főként a „pocsék idővel” kapcsolatban. Agatha kissé felderült, s London után, ahol még a közvetlen szomszédjait sem ismerte, üdítő változatosságot jelentett ez a szívélyes fogadtatás.

Szemrevételezte a hentes kirakatát, majd úgy határozott, hogy a főzőcske még várhat néhány napot, és betért a vegyeskereskedésbe, ahol vásárolt egy „nagyon pikáns”, mikrózható vindaloo-curryt meg egy doboz gyorsrizst. Körös-körül a boltban ismét csak a szívélyesség ezer jelével találkozott. A kijáratnál pedig egy láda állt, teli használt könyvvel. Agatha világéletében csak „elmepallérozó” műveket olvasott, regényeket szinte soha. A ládában felfedezte az Elfújta a szél viharvert példányát, és gondolkodás nélkül megvette.

Miután hazaérkezett, a kandalló mellett egy kosár tűzifautánzatot pillantott meg, olyan fűrészporból préselt, hengeres kis micsodákat. Felhalmozott közülük néhányat a tűzkosárban, alájuk gyújtott, és perceken belül lobogó lángok süvöltöttek a kéményben. Aztán lekapta a tévé képernyőjéről a csipketerítőcskét, amellyel a lakberendező függönyözte el, és bekapcsolta a készüléket. Szokás szerint valami háborús riportot közvetítettek, a szokás szerinti módon, vagyis a bemondó meg a tudósító meghitt távcsevegést folytatott egymással. „Téged kapcsoltunk, John. Mi a helyzet jelenleg nálatok?” „Nos, Peter…” Mire átadták a szót a stúdióban ülő elmaradhatatlan „szakértőnek”, Agatha azon törte a fejét, hogy mi a jó fenének küldenek ki egyáltalán tudósítókat a háborúkba. Tisztára olyan az egész, mintha mindenütt az Öböl-háború ismétlődne, amelyben a tudósítások javarészt úgy zajlottak, hogy a riporter egy pálmafának dőlve álldogált valamelyik rijádi szálloda előtt. Micsoda pénzpocsékolás. A tudósító még véletlenül sem szolgált semmilyen információval, és sokkal olcsóbban megúszták volna, ha egy londoni stúdióban állítanak egy cserepes pálmát a háta mögé.

Agatha kikapcsolta a tévét, és elővette az Elfújta a szelet Már alig várta, hogy a napi robottól való megszabadulását egy adag jótét intellektuális szundival ünnepelje meg, csakhogy legnagyobb elképedésére a regény kitűnő volt. Hisz’ ez szinte szemérmetlenül olvasmányos, állapította meg Agatha, aki eddig csak olyan könyveket vett a kezébe, amelyekkel az ember imponálni szándékozik másoknak. A tűz vígan ropogott, és Agatha fülig belemerült az olvasásba, míg korgó gyomra rá nem kényszerítette, hogy a curryt betegye végre a mikróba. Az élet mégiscsak gyönyörű.

AZTÁN ELMÚLT EGY HÉT, amelynek folyamán Agatha a maga megszokott, rámenős stílusában sorra felkereste a környék látnivalóit. Megjárta a Warwick-várat, Shakespeare szülőhelyét, a Blenheim-palotát, végigtúrázta a Cotswold minden faluját, miközben feje fölött fütyült a szél, a szürke felhőkből pedig ömlött az eső, és minden áldott nap úgy tért haza néma csendbe burkolózó házacskájába, hogy csupán újabb felfedezettje, Agatha Christie segítette át az estéken. Megpróbálkozott a helyi italméréssel is, az alacsony fedélszékes, derűsen giccses Vörös Oroszlánnal, amelyet egy vidám kocsmáros vezetett. És a helybéliek, mint eddig, továbbra is oda-odavetettek neki néhány kedves szót azzal a sajátos nyájassággal, amely soha nem terjedt ennél tovább. Holmi gyanakvó rosszindulattal Agatha vígan megbirkózott volna, de ezzel a nyílt, barátságos viselkedéssel, amellyel valahogy kirekesztették maguk közül, nem boldogult. Nem mintha Agatha valaha is értett volna ahhoz, hogy barátokat szerezzen, de mint felfedezte, a falubeliekben van valami, ami távol tartja a jövevényeket. Semmiképpen sem lehetett ezt nyílt elutasításnak nevezni. Látszólag nagyon is szívesen fogadták az ide települőket. De Agatha tudta, hogy jelenléte a faluban még csak meg sem borzolja a helyi élet tavának nyugalmas tükrét. Egy árva lélek sem invitálta teára. Senki, de senki nem tanúsította a legcsekélyebb érdeklődést sem iránta. Még a lelkész sem kereste fel, pedig egy Agatha Christie-regényben a lelkész okvetlenül ellátogatott volna hozzá, valamiféle nyugalmazott ezredesről meg a feleségéről már nem is beszélve. A falubeliekkel folytatott társalgása többnyire a „szép jó napot”-ra, az „adjon isten”-re, jobb esetben az időjárásra korlátozódott.

Agatha életében először megtapasztalta az egyedüllétet, és megrettent tőle.

A ház hátsó részében elhelyezett konyha ablakai a Cotswoldi-dombságra nyíltak, amely hermetikusan eltakarta a nyüzsgés, az emberi kapcsolatok világát, és tulajdon zsúpfödele alatt ejtette csapdába, zárta el az élettől Agathát, akárcsak egy tévedésből idevetődött földönkívülit. Az eddig halkan csivitelő hangocska immár bömbölve ismételgette: „Mit műveltem, én szerencsétlen?”

Agatha ekkor hirtelen elnevette magát. Hisz London nem több ezer kilométerre van innen, hanem mindössze másfél órányira vonaton. Holnap felutazik, meglátogatja volt munkatársait, jól beebédel a Caprice étteremben, utána pedig végigportyázhat néhány könyvesboltot, és beszerezhet némi olvasnivalót. Moretonban ugyan elszalasztott egy-pár piacnapot, de hát minden hétfőn újabb hét kezdődik.

Mintha az idő is osztozni akart volna Agatha jókedvében, másnap tökéletes tavaszi napfény ragyogott le rá. A hátsó kert végében álló cseresznyefa, a hajdani háztulajdonos egyetlen engedménye a szépségnek, nehézkesen emelte virágoktól súlyos ágait a felhőtlen, kék ég felé, miközben Agatha elfogyasztotta szokásos reggelijét, a bögrényi neszkávét a két filteres cigarettával.

Agatha a szabadnap ünnepérzetével hajtott fel a faluból kivezető kanyargós kaptatón Bourton-on-the-Hillig, majd onnan lefelé Moreton-in-Marshba.

A vonat a londoni Paddington pályaudvarra futott be, ahol Agatha hatalmas szusszantásokkal szívta teli tüdejét a finom, szennyezett levegővel, és élvezte, amint újjászületik tőle. A South Molton Street felé tartó taxiban ráeszmélt, hogy valójában nincs egyetlen mulatságos sztorija sem, amellyel méltón elgyönyörködtethetné egykori alkalmazottait. „A mi Aggie-nk seperc alatt a királynő lesz abban a porfészekben”, hajtogatta folyton Roy. Miképpen magyarázhatná meg nekik, hogy ami Carselyt illeti, Rettegett Agatha egyszerűen nem is létezik.

A taxiból az Oxford Streetnél szállt ki, gyalog sétált végig a South Molton Streeten, s közben azon tűnődött, vajon milyen érzés lesz a saját neve helyén a „Pedman” nevet látni.

Amikor azonban a lépcsőhöz ért, amely a párizsi ruhaszalon fölé, egykori vállalatának helyiségeihez vezetett, hirtelen megtorpant. A fal üres volt, csupán egy világosabb folt jelezte a helyet, ahol valaha a „Raisin Reklámügynökség” szövegű cégtábla függött.

Agatha nekivágott a lépcsőnek. A házban síri csend honolt. Megpróbált benyitni a hajdani irodába. Az ajtó zárva volt. Agatha elhűlten támolygott le a lépcsőn, és kiszédült az utcára, ahonnan felnézett az iroda ablakaira. Az egyiken jókora plakát hirdette nagy, piros betűkkel: ELADÓ, s alatta egy jó nevű ingatlanközvetítő címe szerepelt.

Agatha ádáz dühvel taxizott át a Citybe, Pedmanék cheapside-i központjába, ahol kijelentette, hogy haladéktalanul beszélni akar az ügyvezető igazgatóval, Mr. Wilsonnal. Az unott recepcióslány, akinek a körmeinél Agatha még soha hosszabbakat nem látott, közönyösen felemelte a telefonkagylót, és belesusogott valamit.

– Mr. Wilson nem ér rá – vetette oda Agathának, és ismét tanulmányozni kezdte a horoszkópját a női magazinban, amelyet Agatha érkezésekor olvasott.

Agatha kirántotta a magazint a recepcióslány kezéből, és az íróasztal fölé hajolt.

– Emelje fel azt a csenevész ülepét, és mondja meg annak a zugügyvédnek, hogy látni akarom.

A recepcióslány belenézett Agatha izzó szemébe, hápogott egyet, és hanyatt-homlok feliramodott az emeletre. Néhány perc elteltével – mialatt Agatha elolvasta a saját heti horoszkópját: „Élete legfontosabb pillanata következhet be. De őrizze meg a higgadtságát!” – a recepcióslány visszaimbolygott éktelenül magas cipősarkain.

– Mr. Wilson azonnal fogadja – lehelte. – Ha volna kedves utánam fáradni…

– Ismerem az utat – vicsorgott rá Agatha, és kényelmes trottőrcipőjében nagy dobogással felmasírozott a lépcsőn.

Mr. Wilson felállt a tiszteletére. Alacsony, rendkívül ápolt, gyérülő hajú férfi volt, aranykeretes szemüvegével, puha kezével, kenetteljes mosolyával inkább látszott neves orvosdoktornak a Harley Streetről, mint egy reklámügynökség vezetőjének.

– Miért kínálják eladásra az irodámat? – hördült rá Agatha.

Mr. Wilson lesimította a haját a feje búbján.

– Mrs. Raisin, az az iroda nem a magáé; a céget már eladta nekünk.

– De maguk megígérték, hogy nem bocsátják el az alkalmazottaimat.

– Mi pedig meg is tartottuk az ígéretünket. Csakhogy az alkalmazottak többsége a végkielégítést választotta. Nekünk meg semmi szükségünk még egy irodahelyiségre. Innen is le tudjuk bonyolítani az ügyeinket.

– Hadd közöljem magával, hogy ezt nem teheti meg.

– Én pedig hadd közöljem magával, hogy azt tehetek, amit akarok. Maga eladta nekünk az ügynökségét szőröstül-bőröstül, cakompakk. Remélem, nem veszi rossz néven, de most rendkívül sok a dolgom, nem érek rá.

Aztán csak ült a karosszékében kicsire zsugorodva, mialatt Agatha Raisin teli torokból és szemléletes pontossággal tájékoztatta, hogy mit hová dugjon magának, majd rácsapta az ajtót.

Agatha pedig megállt odakinn a cheapside-i utcán, és kis híján kicsordultak a könnyei.

– Mrs. Raisin?… Aggie…

Agatha hátrapördült. Roy állt mögötte. Ám a szokásos farmernadrág, a pszichedelikus ing és az arany fülbevalók helyett józan, sötét öltönyt viselt.

– Legszívesebben kinyírnám ezt a szarházi Wilsont – háborgott Agatha. – Az imént már tudattam vele, hogy mit csináljon magával.

Roy halványan vigyorgott, és pár lépést hátrált.

– Ha nem a hónap kedvence, egy percig sem volna szabad együtt mutatkoznom magával, drágicám. Mellesleg maga volt az, aki eladta neki a kócerájt.

– Lulu hol van?

– Felmarta a végkielégítést, és a Costa Braván sütteti a popsiját a nappal.

– Hát Jane?

– A „Friends Scotch” reklámrészlegéhez szegődött. Képzelje csak el! Hogy egy Jane-féle alkoholistát pont egy szeszgyár alkalmazzon… Fél év alatt az egész profitjukat leönti a torkán.

Agatha a többiek felől is érdeklődött. Pedmanék egyedül Royt tartották meg.

– Én is csak a Trendies miatt maradhattam – magyarázkodott Roy. Egy együttesre utalt, amelynek tagjai eddig Agatha ügyfelei voltak. – Ha még emlékszik rá, Josh, a frontemberük mindig kedvelt engem. Így aztán Pedmanék, ha meg akarták tartani a bandát, kénytelenek voltak engem is marasztalni. Tetszik az új imázsom? – piruettezte körül Agathát.

– Nem – felelte mogorván Agatha. – Nem illik magához. A hétvégén különben igazán lejöhetne hozzám látogatóba.

Roy ábrázata valahogy álságosnak hatott.

– Mennék én boldogan, drágám, de kész őrület, hogy mennyi itt a meló. Wilson igazi rabszolgahajcsár. Máris rohannom kell.

Azzal faképnél hagyva Agathát becikázott az épületbe.

Agatha megpróbált leinteni egy taxit, de minden kocsi foglalt volt. Elgyalogolt a legközelebbi metrómegállóig, ott azonban valaki tudatta vele, hogy a szerelvények nem járnak, mert a közlekedési dolgozók sztrájkba léptek.

– Hogy a francba jutok így át a városon? – dühöngött Agatha.

– Próbálja meg sétahajóval – javasolta az illető. – A London Bridge-nél van kikötője.

Miközben Agatha a London Bridge felé bandukolt, dühe lassan elpárolgott, s a helyét a veszteség keserves érzése foglalta el. A London Bridge kikötőjénél afféle yuppie-harcba keveredett. Elegáns aktatáskájukat szorongató türelmetlen fiatalemberek tömegei álltak sorba és iparkodtak feljutni a sétahajók kicsiny flottájára, amely továbbszállította őket.

Agatha beállt a sor végére, és már-már tengeribetegséget kapott, mire sikerült centiméterenként előrevergődnie és felszállnia a terebélyes, vén gőzhajóra, amelyet a sztrájk miatt aznap kivételesen munkára fogtak. Szerencsére a büfé nyitva volt. Agatha megkaparintott magának egy dupla gint tonikkal, felvitte a hátsó fedélzetre, és a napsütésben letelepedett egy aranyozott, piros plüssel bevont kis karosszékbe, amilyenekkel a báltermekben meg a Temzén ringatózó sétahajókon találkozik csak az ember.

A hajó megmozdult, és lassan siklani kezdett a ragyogó napfényben a vízen, maga mögött hagyva mindent, amit Agatha – legalábbis saját érzései szerint – eldobott magától: Londont, az életet. A hajó elúszott a hidak alatt, aztán az Embankment közlekedési dugói mellett, s végül kikötött a Charing Crossnál, ahol Agatha partra szállt. Addigra minden kedve elment az ebédtől, sőt a vásárlástól és minden egyébtől is, nem volt más vágya, mint hazafutni a házikójába, ahol csöndben nyalogathatja sebeit, és átgondolhatja, hogy mitévő legyen.

Elkutyagolt a Trafalgar Square-ig, onnan végig a Mallon, a Buckingham-palota mellett fel a Constitution Hillre, ott le az aluljáróba, amin a Paddington irányában vágott át.

Közben azon járt az esze, hogy a mai szent napig világéletében teljes gőzzel haladt előre a maga útján, és mindig tudta, mit akar. Bár mindvégig kitűnő tanuló volt, tizenöt éves korában szülei kivették az iskolából, mert a helyi tésztagyárban jó állást kínáltak. Abban az időben Agatha karcsú, fehér arcú, érzékeny kislány volt. A gyárban munkatársnőinek faragatlansága bántotta az idegeit, otthon örökké ittas szüleitől undorodott el végképp, így azután egyre többet túlórázott, és az így keresett különpénzt bankban őrizte, ahol szülei nem tehették rá a kezüket. Végül egy napon úgy döntött, hogy elege van. Éjnek idején, amikor részeg szülei kábult álmukat aludták, kis kofferével kilopózott a lakásból, és se szó, se beszéd, elutazott Londonba.

Londonban pincérlánynak állt, és hetente hét napot kulizott, hogy fizetni tudja a gyors-és gépíróiskola tandíját. Mihelyt levizsgázott, titkárnői állást szerzett magának egy reklámügynökségnél. Ámde éppen amikor kezdett beletanulni a szakmába, szerelmes lett egy elbűvölő fiatalemberbe, a fekete sörényes, kék szemű Jimmy Raisinbe. Jimmynek a jelek szerint nem volt semmilyen állandó munkája, de Agatha úgy vélte, hogy elég lesz, ha családot alapít, és máris benő a feje lágya. Alig egy hónapos házasélet után azonban kezdett ráeszmélni, hogy cseberből vederbe került. Egy valódi szeszkazánhoz ment feleségül. Két teljes esztendeig mégis kitartott mellette, megkereste a kettejük kenyerét, és tűrte férjének egyre fokozódó részeg erőszakosságát, mígnem egy reggelen ránézett az ágyában hortyogó, borotválatlan, mocskos figurára, fogott egy kupacnyit az Anonim Alkoholisták brosúráiból, és odatűzte a férfi mellére, aztán összecsomagolta a holmiját, és továbbállt.

Jimmy tudta, hol dolgozik. Agatha eleinte attól tartott, hogy a nyakára jár majd, ha másért nem, pénzért, de egyszer sem bukkant fel. Agatha egy ízben elóvakodott a nyomorúságos kilburni albérletbe, korábbi közös lakásukba, de a férjének nem volt se híre, se hamva. Agatha nem adott be válókeresetet. Feltevése szerint Jimmy meghalt. De amúgy sem akart többé férjhez menni. Egyre keményebb, egyre agresszívabb és egyre jobb szakember lett, a karcsú, félénk kislány pedig, aki valaha volt, lassacskán végleg eltűnt a becsvágy szaporodó rétegei alatt. Életét a munkája töltötte ki, drága ruhákat viselt, ízlése, kedvtelései nagyjából megfeleltek annak, amit a reklámszakma emelkedő csillagaitól elvártak. Amíg az emberek felfigyeltek rá, amíg irigyelték, Agatha elégedett volt.

Mire a Paddingtonhoz ért, sikerült valamicskével derűlátóbb hangulatba gyalogolnia magát. Végtére is ezt az új életet ő választotta magának, és majd tesz róla, hogy be is váljon. Az a falu hamarosan felkapja majd a fejét, és észreveszi Agatha Raisint.

Késő délután érkezett haza, és csak ekkor jött rá, hogy egész nap nem evett semmit. Átsietett a postával ötvözött Harvey-féle vegyeskereskedésbe, s míg a mélyhűtőt vizslatva azon tűnődött, képes lesz-e megint valami curryféleséggel szembenézni, pillantása megakadt a falra rajzszögezett plakátok egyikén. „NAGY PITESÜTŐ VERSENY!”, hirdették a cirkalmas betűk. A versenyt szombaton, az iskola nagytermében szándékozták megtartani. Indultak egyéb versenyek is – úgymint gyümölcstorta készítése, virágkötészet satöbbi –, de azok sokkal kisebb betűkkel szerepeltek. A pitesütő verseny elbírálását egy bizonyos Mr. Cummings-Browne vállalta. Agatha kihalászott a mélyhűtőből egy csirkekormát, és odavitte a pénztárhoz.

– Hol lakik ez a Mr. Cummings-Browne? – kérdezte.

– A Szilvafásban, aranyoskám – felelte a pénztárosnő. – Tudja, ott a templomnál.

Agatha gondolatai szinte száguldoztak, mialatt hazaballagott, és belökte a mikróba a csirkekormát. Lehet, hogy ebben a faluban ez számít fontosnak? Hogy ki a győztes valami háziaskodásban? Eszerint ha ő, Agatha Raisin nyeri meg a pitesütő versenyt, a falu tényleg felkapja a fejét, és észreveszi a jelenlétét. Talán még a nőegyletbe is meghívják előadást tartani a konyhaművészetről meg ilyesmikről.

A mikróból kivett gyomorforgató förtelmet átvitte az ebédlőbe. Leült az asztalhoz, és rámeredt. A lapot vékony porréteg borította. Agatha utálta a házimunkát.

Silány vacsorája után kiment a hátsó kertbe. A nap már leszállt, és a Carselyt körülölelő dombok fölé tiszta, halványzöldes égbolt feszült. A közelből zaj hallatszott, és Agatha átpillantott a sövény fölött. Kertjét csak egy keskeny ösvény választotta el a másik kerttől.

Szomszédasszonya egy virágágy fölé görnyedve gyomlálgatott a fakuló fényben.

A csontos teremtés az esti hűvös ellenére a trópusokon szolgáló hivatalnokfeleségek körében népszerű mintás kartonotthonkát viselte. Erősen csapott álla volt, szeme jócskán kidülledt, haját a negyvenes évek végének divatja szerint hátul kis hurkákba fésülte. Agatha mindezt annyi idő alatt állapította meg, míg a nő felegyenesedett.

– Estét! – köszönt rá Agatha.

A nő sarkon fordult, bevonult a házába, és magára csukta az ajtót.

Agatha ezt a modortalanságot jóleső változatosságnak érezte a Carselyben tapasztalt örökös nyájaskodások után. Jobban hasonlított mindarra, amihez hozzászokott. Ő is bement a saját házába, végigfutott rajta, majd a bejárati ajtón kilépett az utcára, átsietett az Újdelhi nevezetű szomszéd ház ajtajához, és megzörgette a sárgaréz kopogtatóval.

Az ajtó melletti ablakon meglebbent a függöny, de egyébként nem mutatkozott semmi életjel. Agatha újra bezörgetett, ezúttal hangosabban.

Az ajtó résre nyílt, és dülledt szem meredt rá.

– Jó estét – csicseregte Agatha, és kezet nyújtott. – Az új szomszédasszonya vagyok.

Az ajtó lassan kinyílt. A kartonotthonkás nő kelletlenül, mintha egy döglött halat kéne megérintenie, kezet fogott Agathával.

– Engem Agatha Raisinnek hívnak – tudatta Agatha –, és magát…

– Mrs. Sheila Barr vagyok – bökte ki a nő. – De ugye, megbocsát, Mrs… izé… Raisin, pillanatnyilag rettentően sok a dolgom.

– Nem is szeretném hosszasan feltartani – jelentette ki Agatha. – Bejárónőre volna szükségem.

Mrs. Barr azt a dühítő kacajt hallatta, amelyet többnyire „fensőbbségesnek” szoktak nevezni.

– Ebben a faluban ugyan nem talál olyat. Itt kész lehetetlenség takarítónőt kapni. Nekem óriási szerencsém van, mert hozzám eljár Mrs. Simpson.

– Hátha vállal néhány órát nálam is – kockáztatta meg Agatha. Az ajtó lassan csukódni kezdett.

– Dehogyis vállal – rázta a fejét Mrs. Barr. – Fogadni mernék, hogy nem. – Az ajtó végképp becsapódott.

No, majd teszünk róla, gondolta Agatha.

Hazaugrott a retiküljéért, aztán beállított a Vörös Oroszlánba, ahol felrakta hátsó fertályát egy bárszékre a pult mellett.

– Jó estét, Mrs. Raisin – üdvözölte a tulaj, Joe Fletcher. – Mit szól, hogy ma milyen kellemesen kisütött a nap? A végén még tán egész jóra talál fordulni az idő.

Szarok az időjárásra, fortyogott magában Agatha, aki már halálosan unta ezt a témát. De csak annyit kérdezett:

– Nem tudja véletlenül, hol lakik Mrs. Simpson?

– Azt hiszem, a tanácsi lakótelepen. Bert Simpson oldalbordájára gondol?

– Fogalmam sincs. Takarítást szokott vállalni.

– Aha, persze, persze, az csak Doris Simpson lehet. A számra nem emlékszem, de a Wakefield Terrace-on a második ház az övék, azokkal a kerti törpékkel.

Agatha ivott egy gint tonikkal, és útnak eredt a tanácsi lakótelep felé. Hamarosan meg is találta a Wakefield Terrace-t és Simpsonékat, akiknek a kertjében csak úgy hemzsegtek a fröccsöntött kerti törpék, de nem valami művészies elrendezésben vagy csoportosítva, például egy medence körül, hanem amúgy vaktában szétszórva az egész terület minden négyzetméterén.

Mrs. Simpson maga nyitott ajtót Agathának. Inkább amolyan régimódi tanító néninek látszott, nem takarítónőnek. Hófehér haját szoros kontyba fésülte a tarkóján, világosszürke szemén szemüveg villogott.

Agatha elmagyarázta jövetelének okát. Mrs. Simpson csak a fejét csóválta.

– Elképzelni sem tudom, hogyan szoríthatnék be még valakit az időmbe, és ez tényvalóság. A szomszédasszonyához, Mrs. Barrhoz keddenként járok, szerdán Mrs. Chomleynál vagyok, a csütörtök Cummings-Browne-éké, a hétvégén pedig az eveshami szupermarketben dolgozom.

– Mennyit fizet magának Mrs. Barr? – kérdezte Agatha.

– Három fontot óránként.

– Ha nekem dolgozna, tőlem négy font órabért kapna.

– Tessék már beljebb fáradni. Bert! Bert, lődd ki már azt a tévét! Ez a hölgy itt Mrs. Raisin, tudod, aki a Budgen-házat vette meg az Orgonás-dűlőben.

A kicsiny, takaros nappali szobát uraló hatalmas tévékészüléket egy alacsony, cingár, kopaszodó emberke zárta el.

– Nem is tudtam, hogy az utcánkat Orgonás-dűlőnek hívják – csodálkozott el Agatha. – Úgy látszik, ebben a faluban nem tartják fontosnak, hogy táblákkal jelöljék meg az utcákat.

– Asszem, azér’, kedveském, mer’ olyan kevés van belőlük – jegyezte meg Bert.

– Megkínálhatom egy teával, Mrs. Raisin?

– Agatha. Szólítson csak Agathának – válaszolt Agatha azzal a mosollyal, amelyet minden újságíró, akinek dolga akadt vele, azonnal felismert volna. Agatha Raisin lecsapni készül.

Mialatt Doris Simpson a konyhában tett-vett, Agatha Berthöz fordult.

– Arra próbálom rábeszélni a feleségét, hogy ezentúl ne Mrs. Barrhoz, hanem hozzám járjon takarítani. Én négy font órabért fizetnék neki, egész napos munkaidőt biztosítok, és persze ebédet is.

– Szerintem ez naccerűen hangzik, de hát ebben az ügyben Dorisnál van a szó – felelte Bert. – Nem mintha nem lenne boldog, ha hátat fordíthatna annak az asszonyságnak meg a házának.

– Annyira kemény ott a munka?

– A munkával nincs semmi baj – mondta Bert –, hanem ahogy az az asszonyság bánik vele. Állandóan a sarkában jár Dorisnak, lesi minden mozdulatát.

– Mrs. Barr idevalósi?

– Nyavalyát, csak afféle betelepült. Meghalt nekije a férje. A külügyben vót valami nagykutya. Még húsz éve sincs, hogy az asszonyság ideköltözött.

Agatha épp azt raktározta el, hogy Carselyben húsz esztendő sem elegendő az úgynevezett állampolgárság elnyeréséhez, amikor Mrs. Simpson behozta a tálcát a teával.

– Hadd magyarázzam el, miért szeretném elrabolni magát Mrs. Barrtól – fuvolázta Agatha. – Én semmit sem konyítok a házimunkához. Egész életemben dolgozó nő voltam. Az én véleményem szerint a magafajta emberek, Doris, aranyban érik meg a súlyukat. Azért fizetek szívesen tisztességes órabért, mert a takarítást rendkívül fontos hivatásnak tekintem. A bérét egyébként betegség esetén és ünnepnapokon is megkapja.

– Nahát, ez aztán télleg rendes egy dolog – kiáltott fel Bert. – Emlékezz csak, Doris, amikor kiszették a vakbeledet! Az asszonyság még csak a közelibe se gyütt a kórháznak, nemhogy egy pennyt is adott vóna.

– Hát igen – bólogatott Doris. – Csakhogy nála állandó keresetem van. Mi lesz, ha maga elmegy innen, Agatha?

– Eszemben sincs elmenni innen – jelentette ki Agatha.

– Na jó, vállalom – határozta el magát váratlanul Doris. – Sőt, most rögtön felhívom Mrs. Barrt, és megmondom neki. Legalább túlesek rajta.

Azzal kisietett a konyhába a telefonhoz. Bert félrehajtotta a fejét, és kis szemével ravaszul méregette Agathát.

– Tuggya, ugyi, hogy most beszerzett itt egy ellenséget – mondta.

– Na és – legyintett Agatha –, kénytelen lesz beletörődni a dologba.

Félórával később, amikor Agatha a kapukulcsot kotorta elő a retiküljéből, Mrs. Barr kilépett a házból, és némán Agathára szegezte izzó tekintetét.

Agatha széles mosolyt villantott rá.

– Szép esténk van, ugye? – vetette oda.

Már-már a réginek érezte magát.

KETTŐ

A SZILVAFÁS-VILLA, Cummings-Browne-ék otthona a templommal és a lelkészlakkal szemközt állt, négy ódon kőházzal egy sorban, amelyek így együtt rombusz alakú, macskaköves terecskét kereteztek. Egyik ház előtt sem díszelgett kert, csupán egy keskeny földsávban virított néhány virág.

Másnap késő délelőtt a kopogtató zörgésére egy nő nyitott ajtót, akit Agatha gombszeme azonmód a Mrs. Barr jellegű, hajdan a trópusokon hivatalnokoskodó honfitársak fajtájába sorolt. A hűvös kora tavaszi hőmérséklet ellenére Mrs. Cummings-Browne mintás karton napozóruhát viselt, amely jelentős terjedelmű, barnára cserzett, középkorú bőrfelületet hagyott szabadon. A hölgynek emellett éles, parancsoló hangja, vizeskék szeme és tipikus „ezredesnéi” modora volt.

– Tessék, miben segíthetek?

Agatha bemutatkozott, és előadta, hogy szeretne részt venni a pitesütő versenyen, de mivel még új a faluban, nem tudja, hogyan kell beneveznie.

– Én Mrs. Cummings-Browne vagyok – közölte a hölgy –, és ami a nevezést illeti, bőven elég, ha megnéz egy plakátot. Tele van velük az egész falu.

Leereszkedő kacajt hallatott, amitől Agatha a legszívesebben felpofozta volna.

– Mint említettem – csicseregte ehelyett szelíden –, csak nemrég költöztem ide, és szeretnék megismerkedni néhány emberrel. Roppantul örülnék, ha ön és a kedves férje velem vacsoráznának ma este. Nem is tudom, van egyáltalán konyha a Vörös Oroszlánban?

Mrs. Cummings-Browne ismét kacagott egyet olyasformán, mint az előbb.

– A Vörös Oroszlánba még holtan se tenném be a lábam. De az ancombe-i Tollasbálban egész tűrhetően főznek.

– Merre van az az Ancombe? – tudakolta Agatha.

– Alig két mérföldre innen. Maga tényleg nem túl ismerős mifelénk, ugye? Majd a mi kocsinkkal megyünk. Fél nyolcra legyen itt.

A kapu becsukódott. Nahát, nahát, gondolta Agatha. Ez elég könnyen ment. Alighanem igazi potyaleső ez a párocska, ami viszont azt jelenti, hogy a pitémnek jók az esélyei.

Hazafelé menet a főutcán gépies mosollyal köszöngetett vissza az őt üdvözlő járókelőknek. Szóval ebben a tüneményesen kifényesített almában is akadnak kukacok, tűnődött. A helybeliek többségükben munkások vagy az alsó középosztály tagjai, és rendkívül jól neveltek, sőt barátságosak. Amennyiben Mrs. Barr meg Mrs. Cummings-Browne nem csupán sajnálatos kivételek, akkor semmi kétség, hogy itt a betelepültek önjelölt arisztokráciája a tahó. A lágy szélben cseresznyevirágok hulló szirmai kavarogtak Agatha lába körül. Az aranyló házak szinte izzottak a napsütésben. Nem törvényszerű, hogy a szépség csupa széplelkű embert vonzzon magához. A betelepültek alkalmasint akkoriban vették meg mézeskalácsházukat, amikor még alacsonyak voltak az ingatlanárak, és azért ereszkedtek le ide, hogy nagyhalak lehessenek ebben a kis tavacskában. De Agatha semmi olyat nem tapasztalt náluk, amivel ámulatba ejthették vagy lekörözhették volna a helybelieket. Idejük java részében nyilván kénytelenek arra szorítkozni, hogy egymást döngöljék az agyagba. Mindennek ellenére Agatha változatlanul biztosra vette, hogy ha megnyeri a pitesütő versenyt, a falu majd felkapja a fejét, és észreveszi őt.

Aznap este az ancombe-i Tollasbál étterem alacsony, gerendás mennyezete alatt ült, és lopva a vendégeit tanulmányozta. Mr. Cummings-Browne („Vétkeimért őrnagyi ranggal jutalmaztak, de nem használom a címet, ha-ha-ha!”) semmivel sem volt kevésbé napcserzette, mint a felesége, de arcbőrének narancs árnyalatú barnasága Agatha megítélése szerint inkább palackos eredetű lehetett. Az őrnagy ősz hajának gyér maradványait gondosan felfésülte furán csúcsos kopasz feje búbjára, fogantyúszerűen szétmeredő füle fölé. Állítása szerint Ádenben szolgálta a brit hadsereget. Ennek bizony már jó ideje lehet, számította ki Agatha. Az angolok ugyanis a hatvanas években vonultak ki Ádenből. Később halványan felderengett, hogy Mr. Cummings-Browne az azóta eltelt időkben némi „csirke-meg tyúktenyésztéssel” is foglalkozott, de sokkalta szívesebben csevegett a seregben átélt, nem mindig érthető kalandjairól, egykori tömérdek szolgájáról meg a „cimboráiról” a tisztikarban. Egyébként kockás sportzakót viselt, bőrfoltokkal a könyökén, alatta olajzöld inget címeres nyakkendővel. Hitvese egy online rendelhető Laura Ashley estélyiben jelent meg, amely Agathát a saját házának ágyterítőire emlékeztette.

Annak a pitének most már igazán muszáj győznie, gondolta mogorván Agatha, mert ha valaki, ő aztán tudta, hogy mikor kopasztják meg, márpedig a Tollasbál épp erre utazott. Az étterem végében elhelyezett söntéspult rossz oldalán szobrozó vendéglős, aki versenyt piált a haverjaival, a hivalkodó étlap, a pofátlanul drága ételek meg a morcos, lomha pincérnők csak fokozták Agatha dühét. A Cummings-Browne házaspár, mint várható volt, a második legdrágább bort rendelte az itallapról, és mindjárt két palackkal. Agatha a kávé megérkeztéig engedte, hogy ők irányítsák a társalgást, ekkor azonban a tárgyra tért. Megkérdezte, milyen piték szokták megnyerni a versenyt. Mr. Cummings-Browne elmondta, hogy többnyire a lotaringiai piték vagy a gombások a győztesek. Mire Agatha nyíltan közölte velük, hogy ő a maga részéről a saját kedvencét fogja elkészíteni – a spenótos pitét.

Mrs. Cummings-Browne ismét kacajra fakadt. Ha ez a nő még egyszer így nyerít, én tényleg pofon vágom, dühöngött Agatha, és még dühösebb lett, amikor Mrs. Cummings-Browne a kacajt azzal a kijelentéssel toldotta meg, hogy a pitesütő versenyt minden alkalommal Mrs. Cartwright nyeri meg. Agathának, tekintettel a későbbiekre, érdemes lett volna megjegyeznie, hogy Mr. Cummings-Browne-t mintha bizonyos dermedtség fogta volna el Mrs. Cartwright nevének említésekor, de pillanatnyilag fontosabb üggyel foglalkozott. Az ő spenótpitéje, ecsetelte, széles körökben híres ízletességéről és tésztájának könnyűségéről. Mellesleg a falunak is jót tenne, ha erősödne kissé a versenyszellem. Határozottan rontja a közhangulatot, ha évről évre ugyanaz a győztes. Agatha fölöttébb értette a módját, hogyan lehet az emocionális zsarolás légkörét sugározni a legcsekélyebb közvetlen célzás nélkül. Kedvesen eltréfálkozott lakomájuk hajmeresztő költségeiről, közben azonban barna mackószeme könyörtelenül közvetítette valódi üzenetét:

– Ezért a vacsoráért még tartoztok nekem!

Az újságírók túlnyomó többsége persze ahhoz az emberfajtához tartozik, amelynek veleszületett tulajdonsága a bűntudat. A Cummings-Browne házaspárt azonban minden jel szerint keményebb fából faragták. Amikor Agatha fizetni készült – hitelkártya helyett lassan, egyenként leszámolt bankjegyekkel, ami hangsúlyozza a számla összegét –, a vendégek egyszerűen lefogták a kezét, hogy még két dupla konyakot rendeljenek maguknak.

A rengeteg ital ellenére ugyanolyan józannak látszottak, mint a vacsora elején. Agatha a falubeliek felől kérdezősködött. Mrs. Cummings-Browne a nemesi udvarházak nagyasszonyainak modorában közölte, hogy meglehetősen derék népség, s ők, mármint a házaspár, minden tőlük telhetőt megtesznek az érdekükben. Aztán ők nyaggatták Agathát, hogy meséljen valamit magáról, de Agatha csak kurtán válaszolgatott nekik. Soha nem gyakorolta magát a társasági csevej műfajában. Ő azt tanulta meg élete során, hogy eladjon egy terméket, vagy hogy addig beszéltessen más embereket önmagukról, míg meg nem puhulnak annyira, hogy eladhassa nekik azt a bizonyos terméket.

Aztán nagy sokára kiléptek az enyhe, sötét éjszakába. A szél elült, a levegő megtelt a közelgő nyár ígéretével. Mr. Cummings-Browne lassú iramban vezette Range Roverét a zöldellő dűlőutakon Carsely felé. A fényszórók csóvájában róka surrant át előttük, nyulak iszkoltak biztonságosabb helyre, s a sövények lombjában az épp virágzásnak induló madárcseresznye vette át a főszerepet. Agathát ismét szorongatni kezdte a magány. Egy ilyen éjszakát barátokkal kéne eltölteni, kellemes társaságban, nemigen illenek hozzá holmi Cummings-Browne-félék. Az úriember végül a saját kapujuk előtt állította meg a kocsit.

– Innen már hazatalál, ugye? – vetette oda Agathának.

– Nem – vágta rá dacosan Agatha. – A legkevesebb, amit megtehet értem, hogy hazavisz.

– Ha így folytatja, el fog sorvadni a lába – felelte az úr szemtelenül, de egy türelmetlen kis sóhajjal mégiscsak elindult, és hazaszállította Agathát.

Ezentúl mindig égve kell hagynom egy lámpát, gondolta Agatha, amint sötét házára pillantott. A fény olyan, mint a szívélyes fogadtatás. Mielőtt kiszállt a kocsiból, alaposan kikérdezte Mr. Cummings-Browne-t, hogy miképpen kell jelentkezni a pitesütő versenyre, majd miután megkapta a felvilágosítást, kimászott a dzsipből, és köszönés nélkül bevonult magányos házába.

MÁSNAP AZ ISKOLA NAGYTERMÉBEN a kapott tájékoztatás szerint felírta nevét a pitesütő verseny jelentkezési ívére. Valamelyik tanteremből kicsendült a tanulók kórusának hangja.

Nahát, ezt a nótát még ma is éneklik, tűnődött el Agatha. Körülnézett a rideg nagyteremben. Az egyik fal mentén kecskelábú asztalok sorakoztak, a terem végében emelvény állt. Hát, ez itt nemigen buzdítja az embert becsvágyó erőfeszítésekre, állapította meg Agatha.

Kicsit később kihozta kocsiját a garázsból, s ezúttal nyílegyenesen Londonba hajtott, bármennyire irtózott és rettegett az autópálya veszedelmeitől. A kocsit Chelsea-ben a World’s Endnél állította le, abban az utcában, ahol nemrég lakott, és elfogta az öröm, amiért még nem adta vissza a környékbeliek ingyenes parkolókártyáját.

Valamivel korábban kiadós zápor zuhanyozta le a várost. Milyen isteni illatokat árasztott London: a nedves aszfalt, a dízelgőz, a benzingőz, a kutyapiszok, a forró kávé, a gyümölcsök meg a sült hal mesés szagát, azt az üde aromát, ami az otthont jelentette Agathának.

A franciás nevű Quicherie felé vette az irányt, mert ez a sütöde kifejezetten a pitékre specializálta magát. Egy nagyméretű spenótpitét vásárolt náluk dobozban, amelyet berakott a csomagtartójába, aztán elkocsikázott a Caprice étteremhez, ahol gőzön párolt lazacot rendelt ebédre, és felszabadultan, lazán megpihent a „magamfajtáknak” ítélt, vagyis gazdag és híres emberek között úgy, hogy még csak érintőlegesen sem futott át az agyán, egy lelket sem ismer közülük. Ebéd után átment a Bond Streetre Fenwickhez új ruhát venni, de nem ám mintás kartont (isten őrizz, még mit nem!), hanem elegáns, borvörös gyapjút.

A lenyugvó nap fényében hazasöpört Carselybe, és máris a konyhában termett. Kivette a pitét a bolti csomagolásból, elhelyezte rajta a saját, előre nyomtatott címkéjét; „Spenótpite – Mrs. Raisin”, majd szándékos esetlenséggel vékony, átlátszó fóliába bugyolálta. Elégedetten vette szemügyre. Ez lesz a csúcs. A Quicherie híres a pitéiről.

Pénteken este egy sereg virágcsokrokkal, lekvárokkal, tortákkal, pitékkel, aprósüteményekkel felfelé kaptató nő nyomában ő is elszállította csomagját az iskola nagytermébe. A benevezett tárgyat a versenyt megelőző este kellett bevinni az iskolába, mert sok nő a hétvégén is dolgozott. Az asszonyok közül többen is üdvözölték Agathát a szokásos módon.

– ’stét. Kicsit melegebb lett, ugyi? Tán még a nap is kisüt.

Mit mondanának ezek az emberek, ha valami időjárási rémség következne be, például egy hurrikán vagy egy földrengés, tűnődött el Agatha. Talán egy életre elnémítaná őket, hisz a Cotswold időjárásának szelíd szeszélyei ritkán okoznak nagyobb drámát – legalábbis Agatha ismeretei szerint.

Aznap este, már az ágyban, azon kapta magát, hogy elég nyugtalan, sőt kifejezetten izgatott. Kész röhej! Hiszen csak egy falusi versenyről van szó.

Másnap hideg, zivataros időre ébredtek, süvöltő szél szaggatta le a cseresznyefákról az utolsó virágokat, amelyek szirmait kavargó örvényekben sodorta tova az iskola felé sereglő falubeliek feje fölött. Odabenn egy meglepően jó helyi amatőr zenekar a My Fair Ladyből játszott részleteket, a muzsikusok életkora a nyolc évtől a nyolcvanig terjedt. A levegőben édes illatok terjengtek a virágkötészeti verseny csokraitól meg a karcsú vázákban magányosan büszkélkedő, szépséges sárga és fehér nárciszoktól. Az egyik szomszédos tanteremben még teázót is berendeztek gusztusos szendvicsekkel, finom házi süteményekkel.

– Naná, hogy Mrs. Cartwright nyeri meg a pitesütő versenyt – szólalt meg egy hang Agatha mögött.

– Miből gondolja? – perdült hátra Agatha.

– Abból, hogy Mr. Cummings-Browne a zsűri – válaszolta az ismeretlen asszony, s máris beleveszett a tömegbe.

Noha a pitesütő versenyen Mr. Cummings-Browne bíráskodott, az eredmény kihirdetésére Lord Pendleburyt kérték fel, a nyápic öregurat, aki úgy festett, mint egy Edward korabeli nyirkos kísértet, és tekintélyes birtokai voltak a falu fölé magasló dombháton.

Agatha pitéjéből, akárcsak a többiekéből, hiányzott egy vékony szelet. Agatha önelégülten szemlélgette. Háromszoros éljen a Quicherie-nek.

Kétségtelen, hogy a spenótpite a legjobb mind közül. Az, hogy az elvárások szerint saját kezűleg kellett volna elkészítenie, a legkevésbé sem bántotta a lelkiismeretét.

A muzsikusok elhallgattak, Lord Pendleburyt feltámogatták eléjük az emelvényre.

– A Nagy Pitesütő Verseny ez évi győztese… – mekegte a lord. Egy marék cédula közt keresgélt ügyetlenül, lapozgatta, rendezgette őket, végül az orrára biggyesztette a cvikkerét, de azzal is hiába vizsgálgatta a papírokat, míg Mr. Cummings-Browne rá nem mutatott a megfelelőre.

– Jóságos ég! Hát persze, persze, persze – bólogatott Lord Pendlebury. – Ööö, izé… A győztes… Mrs. Cartwright!

– Franc belétek, ti kígyók – dünnyögte Agatha.

Füstölögve figyelte, amint Mrs. Cartwright, a cigányos szépasszony felkapaszkodik az emelvényre, hogy átvegye a díjat. Egy csekket nyújtottak át neki.

– Mennyit kapott? – fordult Agatha a mellette ülő hölgyhöz.

– Tíz fontot.

– Tíz fontot?! – hüledezett Agatha, aki korábban meg sem érdeklődte, mi a verseny díja, mivel naivságában úgy képzelte, hogy csakis ezüstserleg lehet. Szinte látta is lelki szemeivel, amint ott díszeleg a kandallója párkányán, oldalán az ő cirkalmasan bevésett nevével. – És mit gondolnak, mire futja majd, ha megünnepelné a dicsőségét? Egy vacsorára a McDonald’sban?

– A jó szándék a lényeg – felelte bizonytalanul a hölgy. – Maga, ugye, Mrs. Raisin? Maga vette meg nemrég a Budgen-házat. Én Mrs. Bloxby vagyok, a lelkész felesége. Remélhetjük, hogy vasárnap látjuk magát a templomban?

– Miért nevezik az én házamat Budgen-háznak? – értetlenkedett Agatha. – Én egy bizonyos Mr. Aldertől vásároltam meg.

– Itt, minálunk mindig is Budgen-féle háznak nevezték – magyarázta a lelkész felesége. – Az öreg persze meghalt már vagy tizenöt éve, de nekünk itt a faluban az a ház mindig is az övé marad. Olyan érdekes egyéniség volt. Jó magának, Mrs. Raisin, legalább nem kell a vacsorával vesződnie. A pitéje igazán mesésnek látszik.

– Vágják ki a szemétbe – fortyant fel Agatha. – Az én pitém volt itt a legjobb. Ezt a versenyt előre levajazták.

Mrs. Bloxby csüggedten szemrehányó tekintettel elfordult Agathától.

Agathát váratlanul kínzó lelkifurdalás fogta el. Nem lett volna szabad ennyire lehordania a lelkész feleségét a verseny miatt. Mrs. Bloxby egész rendes teremtésnek látszott. De hát Agatha a szóbeli érintkezésnek mindössze csak három fajtájában volt járatos: az alkalmazottainak parancsokat osztogatott, a médiát publicitásért zsarolta, az ügyfeleivel mézesmázoskodott. Agyának egyik rejtett zugában csak most kezdett formálódni a gondolat, hogy Agatha Raisin talán mégsem igazán szeretni való személy.

Aznap estefelé elballagott a Vörös Oroszlánba. Nahát, milyen gyönyörű kis kocsma, állapította meg, amint jobban szemügyre vette: alacsony, gerendás, füsttől sötét mennyezet, kőpadló, tavaszi virágoktól színes vázák, tálak, vaskos hasábfákból rakott lobogó tűz, kényelmes székek és szilárd, evéshez-iváshoz éppen megfelelő magasságú asztalok, nem holmi térdig sem érő „koktélasztalkák”, amelyekről csak kétrét görnyedve képes a szájához emelni a falatot az ember. A söntéspultnál néhány férfi álldogált. Rámosolyogtak Agathára, odabiccentettek neki, aztán tovább beszélgettek. Agatha megnézte a palatáblára felkrétázott étlapot, s mielőtt letelepedett volna italával az egyik sarokasztalhoz, rendelt a kocsmáros csinoska lányától egy lasagnát és chipset. Akárcsak gyerekkorában, most is elfogta a vágy, hogy otthon legyen a hagyományos angol vidéki élet szépségeiben, biztonságában, amit mindig is csak kívülről szemlélhetett. De hát volt-e valaha is otthon bárhol másutt, mint a reklám tünékeny világában? Azon töprengett, hogy ha rögtön, itt helyben, ennek a kocsmának a padlóján holtan esne össze, akadna-e valaki, aki megsiratná? Szülei már rég meghaltak. A férjéről csak a jóisten tudja, hol van, ámbár az sem valószínű, hogy az a férj túlzottan búsulna utána. A franc ebbe a ginbe, csak elcsüggeszti az embert, mérgelődött Agatha, és egy pohár fehérbort rendelt, hogy leöblítse a lasagnát, amelyről megállapította, hogy túlmikrózták, mivel az alja lekaparhatatlanul odatapadt a tányérhoz.

De a chips igazán finom volt. Az életnek azért vannak még apró örömei.

MRS. CUMMINGS-BROWNE az egyházközség kultúrtermébe készülődött a Vidám kísértet próbájára. A darabot ő rendezte a színjátszó kör tagjainak közreműködésével, akiknek vaskos gloucestershire-i kiejtését sikertelenül igyekezett mérsékelni.

– Miért nem képes normálisan beszélni egyikük sem? – zsémbelődött, miközben a retiküljét kereste. – Valahányszor megszólalnak, úgy hangzik, mintha a disznót ganéznák ki, vagy mit is szokás csinálni a disznókkal. A disznókról jut eszembe, hazahoztam annak a borzadályos Raisin nőszemélynek a pitéjét. Az a némber szabályos dührohamot kapott, és azt ordította, hogy vágjuk ki a szemétbe. Arra gondoltam, talán kedved volna hozzá vacsorára. Kikészítettem két szeletet a konyhaasztalra. Én telitömtem magam délután tortával meg teával. Az bőven elég nekem.

– Azt hiszem, ma már én sem eszem semmit – bólogatott Mr. Cummings-Browne.

– Nos, ha meggondolod magad, csak tedd a mikróba a pitét.

Mr. Cummings-Browne felhajtott egy bő adag whiskyt, és leült a tévé elé. Csak azt sajnálta, hogy olyan korai az idő, még messze van a kilenc óra, ami azt jelenti, hogy addig reménye sincs leplezetlen pucérkodást látni, mivel azok az ütődött fejesek nagy naivul azt képzelik, hogy este kilencre már minden gyerek ágyban van, ezért aztán pornófilmeket csak este kilenc után szabad vetíteni, ámbár azoknak a begyepesedett fontoskodóknak, akik a leveleikben így nevezik az ilyen alkotásokat, fogalmuk sincs a valódi művészetről. Így hát Mr. Cummings-Browne végül egy természetfilmet nézett meg, és az állatok párzásával kárpótolta magát. Aztán megivott még egy dupla whiskyt, amitől megéhezett. Eszébe jutott a pite. Meg hogy milyen muris volt Agatha Raisin ábrázatát figyelni a versenyen. Az a lökött némber tényleg be akarta vasalni a vacsora árát. Az ilyen Agatha Raisin-féle népség, ezek a középkorú yuppie-k határozottan rontják a kor színvonalát. Mr. Cummings-Browne kiment a konyhába, betette a mikróba a két szelet spenótpitét, kibontott egy üveg rozét, és töltött magának egy pohárral. Aztán a tálcára helyezte a pitét meg a bort, bevitte a nappaliba, és visszatelepedett a tévé elé.

Nagyjából két órával később, közvetlenül A szív mélyén című filmalkotásban beígért csoportos nemi erőszak előtt kezdett égni a szája, mintha lángok marnák. Iszonyú rosszullét fogta el. Kizuhant a karosszékből, görcsökben fetrengett a padlón, és egyre csak okádott. Megpróbált elvergődni a telefonhoz, de közben elvesztette az eszméletét, s végül a kanapé mögött elnyúlva lehelte ki a lelkét.

Mrs. Cummings-Browne valamivel éjfél után érkezett haza. Nem látta a férjét, mert az a kanapé mögött feküdt, és a hányadéktócsákat sem vette észre, mivel a nappaliban csak egy gyéren világító lámpa égett. Az égő lámpa meg a működő tévé miatt ingerülten morgott is valamit, és kikapcsolta mind a kettőt.

Aztán felment a szobájába – már jó ideje külön hálószobában aludtak –, lemosta arcáról a sminket, levetkőzött, és hamarosan aludt, mint a bunda.

MRS. SIMPSON MÁSNAP kora reggel állított be szerfölött zsémbesen. Felforgatták az egész időbeosztását. Kezdődött a munkahelycserével, hogy ezentúl Mrs. Raisin házába kell járnia, most meg Mrs. Vera Cummings-Browne kérte a takarítást vasárnap délelőttre, mert hétfőn Toszkánába utaznak üdülni, és szeretné tisztán itt hagyni a lakást. Igaz, gondolta Mrs. Simpson, ha keményen nekilát, tízre már ott lehet a vasárnapi munkahelyén, Eveshamben.

A lábtörlő alatt tartott pótkulccsal jutott be a házba, ahol először is főzött magának egy csésze kávét, amelyet a konyhaasztalnál ivott meg, majd ott helyben el is kezdte a munkát. Jobban szerette volna először a hálószobákat kitakarítani, de tudta, hogy Cummings-Browne-ék sokáig szoktak aludni. Ha nem kelnek fel, mire végez a nappalival, kénytelen lesz felrázni őket. A konyhatakarítást rekordidő alatt fejezte be, és átvonult a nappaliba. A savanykás bűztől fintorogni kezdett. A kanapé mögé került, hogy ablakot nyisson és kiszellőztessen, de ott belebotlott Mr. Cummings-Browne holttestébe. A halott arca kékes volt, és csúnyán eltorzult. Teste egészen összegörnyedt. Mrs. Simpson két kezét a szájára szorítva hátrált el tőle. Zavarodottságában úgy gondolta, hogy Mrs. Cummings-Browne bizonyára nincs itthon. A telefon az ablakpárkányon állt. Mrs. Simpson összeszedte minden bátorságát, áthajolt a hulla fölött, feltárcsázta a 999-et, és kihívta a rendőrséget meg a mentőket. Aztán bezárkózott a konyhába, hogy megvárja az érkezésüket. Eszébe sem jutott, hogy ellenőrizze, csakugyan meghalt-e az uraság, és az sem, hogy kiszaladjon az utcára segítséget kérni. Csak ült a konyhaasztalnál a sokktól dermedten, szorosan összekulcsolt kézzel, mint aki imádkozik.

Elsőnek a körzeti megbízott futott be. Fred Griggs rendőr őrmester kövér, jó kedélyű férfi volt, szakmai jártassága a turistaszezonban ellopott kocsik keresgélésére, valamint az ittas vezetők megbírságolására korlátozódott.

A mentősök épp akkor érkeztek meg, amikor a holttest fölé hajolt.

A felfordulás kellős közepén Mrs. Cummings-Browne ereszkedett alá a lépcsőn, steppelt pongyoláját szorosan magára tekerve.

Amikor tudomására adták, hogy férje elhalálozott, a lépcső tövében álló korlátpillérbe kapaszkodott.

– De hát az lehetetlen – nyögte döbbenten. – Hiszen még itthon sem volt, amikor hazajöttem. Szörnyen magas volt a vérnyomása. Nyilván szélütést kapott.

Fred Griggs azonban felfedezte a száraz hányásmaradványokat, és a halott kékes, eltorzult arcát is számba vette.

– Ne nyúljanak semmihez – figyelmeztette a mentősöket. – Lefogadom, hogy itt mérgezés esete forog fenn.

AGATHA RAISIN VASÁRNAP reggel elment a templomba. Emlékei szerint soha életében nem látott még belülről egyet sem, de úgy vélte, falun nagyon is illendő dolog templomba járni. Az istentisztelet korán kezdődött, fél kilenckor, mivel a lelkésznek utána még két szomszédos faluban kellett prédikálnia.

A templomba menet Agatha Griggs körzeti megbízott kocsiját meg a mentőket pillantotta meg Cummings-Browne-ék háza előtt.

– Sejtelmem sincs, mi történhetett – mondta Mrs. Bloxby. – Mr. Griggs semmit sem hajlandó elárulni. Remélem, nem annak a szegény Mr. Cummings-Browne-nak esett valami baja.

– Remélem, hogy neki – morogta Agatha. – Nála rendesebb pasasnak nem eshetett volna. – Azzal faképnél hagyta az elképedten utána bámuló lelkésznét, és bemasírozott a Szent Júdás Tádé-templom félhomályába. Felragadott egy imakönyvet meg egy zsoltároskönyvet, és helyet foglalt az egyik hátsó padsorban. Új, borvörös ruhájában pompázott, fején széles karimájú, pipacsokkal díszített fekete szalmakalap. Mialatt a gyülekezet tagjai lassan beszállingóztak, ráeszmélt, hogy jócskán túlöltözött. A többiek mind a szokott hétköznapi ruhájukat viselték.

Agatha már az első zsoltár alatt meghallotta a közeledő rendőrautók szirénáit. Mi a jó franc történhetett? Ha valamelyik Cummings-Browne feldobta is a talpát, aligha van szükség a helyi rendőrön meg egy mentőautón kívül többre. A templom kicsiny volt, a tizennegyedik században épült, és csodaszép, színes üvegablakok, valamint gyönyörű virágkötészeti műremekek ékesítették. Az istentisztelet az anglikán egyház régi liturgiája szerint zajlott. Az Ó-meg Újtestamentum részleteinek felolvasása alatt Agatha türelmetlenül fészkelődött a padban, és azon törte a fejét, ki tudna-e szökni észrevétlenül, hogy kiderítse, mi zajlik odakinn.

Ekkor azonban a lelkész fellépett a szószékre, és prédikálni kezdett, mire Agatha azonmód megfeledkezett a szökésről. Az alacsony termetű, aszketikusan vézna Alfred Bloxby tiszteletes egyénisége mindenkit lenyűgözött. Csodálatosan zengő baritonján arról beszélt: „szeresd felebarátodat”. Agatha úgy érezte, hogy a lelkész egyenesen hozzá intézi prédikációjának minden szavát. Mi, egyszerű emberek túl gyengék vagyunk, nincs erőnk megváltoztatni a világ dolgait, mondta a tiszteletes, de ha mindegyikünk szeretettel, jóindulattal, könyörülettel fordulna a környezete felé, ezek az apró hullámok egyre tágasabb körökben kifelé is terjednének. A felebaráti szeretet otthon kezdődik. Agathának eszébe jutott, hogyan vesztegette meg, csábította el Mrs. Simpsont Mrs. Barrtól, és megvonaglott. Úrvacsoránál a helyén maradt, mert fogalma sem volt, mi jár együtt a szertartással. Az utolsó himnusznál, az „Édes hazám, köszönet néked”-nél megkönnyebbülten csatlakozott az éneklőkhöz, végül türelmetlenül kicsoszogott a templomból. A kapunál gépiesen kezet fogott a lelkésszel, de meg sem hallotta, hogy az milyen szívélyesen üdvözli őt a faluban, annyira lekötötték figyelmét a Cummings-Browne-ék háza előtti csöpp kis helyen összezsúfolódó rendőrautók.

Griggs körzeti megbízott már a kapunál őrködött, ahonnan szelíden elhessegetett minden kérdezősködőt, mondván:

– Egyelőre semmi biztosat nem mondhatok.

Agatha lassan hazabandukolt. Evett valami reggelit, aztán fogott egy Agatha Christie-t, és olvasni próbált, de nem tudott a szövegre összpontosítani. Kit izgatnak a kitalált bűntények, amikor a faluban egy valóságos történt? Amikor az is lehet, hogy Mrs. Cummings-Browne verte szét a férje csúcsos fejét a piszkavassal?

Agatha lecsapta a könyvet, és eltrappolt a Vörös Oroszlánba. A kocsmában csak úgy röpködtek a pletykák meg a feltevések. Agatha egykettőre a helybeliek egyik csoportjának kellős közepén találta magát, akik buzgón tárgyalták a halálesetet. Legnagyobb csalódására arról értesült, hogy Mr. Cummings-Browne-nak nagyon magas volt a vérnyomása.

– Nem létezik, hogy természetes okból halt meg! – tiltakozott Agatha szenvedélyesen. – Ahhoz túl sok itt a rendőrautó!

– Ja, csakhogy mink szeressük ám a magunk törzsökös gloucestershire-i módján csiná’ni a dógokat – ellenkezett vele egy jól megtermett férfiú. – Nem úgy megyen itt nálunk, mint Londonban, ahun csak hullanak az emberek percenként, akár a legyek. Most az én rundom gyün. Mit inna, Mrs. Raisin?

Agatha gint kért tonikkal. Szerfölött kellemetesen érezte magát a barátságos társaság közepén. Délután kettőkor, amikor a kocsma bezárt, egy kicsit spiccesen tért haza. Az erős cotswoldi levegőtől meg a szokatlanul sok italtól elálmosodott. Miután felébredt, már úgy vélekedett, hogy Cummings-Browne-ékat alighanem valami baleset érte, de amúgy sem érdemes foglalkozni velük. Agatha Christie ekkor már jóval izgalmasabbnak ígérkezett, mint bármi, ami Carselyben történhetett, és Agatha olvasott, míg aludni nem tért.

Reggel úgy határozott, hogy túrázik egyet a környéken. A Cotswold turistaútjait takaros jelzőtáblák szegélyezik. Agatha a falu végén, a tanácsi lakótelepen túl kezdődő ösvényt választotta, amelynek sorompója egy kis erdőre nyílt.

Üde, zöld levelekkel borított ágak boltozódtak a feje fölött, a fák tövében mindenütt kankalin sárgállott. Balról rejtőző patakocska sebes vize csobogott halkan. Az éjjeli fagy dere lassan elolvadt a lombok közt betűző napsugarak melegétől. Valahol a magasban fekete rigó zengte szívszorítóan szép dalát, a levegő édes volt és bársonyos. Az ösvény kivezetett az erdőből, majd elhaladt egy éppen sarjadó, harsogóan zöld és fényes gabonatábla mellett, amely úgy borzolódott az enyhe szélben, mint egy hatalmas zöld macska bundája. A vetésből pacsirta szárnyalt fel az égre, ami Agathának eszébe juttatta a gyerekkorát, azokat a régi időket a vegyszeres permetezés kora előtt, amikor még a Birminghamet övező kietlen pusztaság is teli volt pacsirtával meg pillangóval. Agatha megszaporázta lépteit, egészségesnek, jókedvűnek és nagyon elevennek érezte magát.

A jelzéseket követve újabb szántóföldeken, újabb erdőcskéken haladt át, és végül a Carselyhez levezető országútnál lyukadt ki. Miközben lefelé mendegélt a magas sövények összeboruló ágainak zöld alagútjában és megpillantotta az odalent elnyújtózó falut, az egészséges séta meg a friss levegő okozta eufóriáját megmagyarázhatatlan félelem váltotta fel. Úgy érezte, mintha valami sírféleségbe ereszkedett volna alá, amelybe elevenen fogják eltemetni. Ismét a nyugtalanság, az egyedüllét kezdte gyötörni.

Ez nem mehet így tovább. Élete nagy álma a valóságban egészen másnak bizonyult, mint amire számított. Persze túl is adhat rajta akármikor, ámbár az ingatlanpiac pillanatnyilag nem a legjobb. Talán utazgathatna a világban. Komolyabb utazásra eddig még amúgy sem kerített sort. Csak a szedett-vedett népséget kerülni vágyó szingliknek tervezett, borsosabb árú üdülőcsomagok valamelyikére fizetett be évenként egyszer: biciklitúrák Franciaországban, festőkörút spanyol tájakon, ilyesmi.

A főutcán egy helybeli asszony mosolygott rá szélesen. Agatha unottan várta a szokásos adj’ istent, s közben azon tűnődött, mit szólna a nő, ha azt válaszolná neki:

– Dögöljön meg.

Csakhogy Agatha legnagyobb meglepetésére az asszony megállt, pihenésül a csípőjének támasztotta bevásárlókosarát, és meg is szólalt:

– Keresi magát a rendőrség. Azok a civil ruhások.

– Sejtelmem sincs, mit akarhatnak tőlem – felelte zavartan Agatha.

– Siessen, aranyoskám, és derítse ki.

Agatha csakugyan sietni kezdett. A hír nagyon felzaklatta. Mit akarhat a rendőrség tőle? A jogosítványa érvényes. No persze, ott vannak azok a kikölcsönzött könyvek, amelyeket sosem ért rá visszavinni a londoni könyvtárba…

Már csaknem hazaért, amikor észrevette, hogy Mrs. Barr a maga kis előkertjében áll, és onnan lesi mohón az ő kapuja előtt várakozó három férfi kis csoportját. Amint megpillantotta Agathát, visszasurrant a házába és bezárkózott, de azonnal elfoglalta szokott figyelőállását a függöny mögött.

– Mrs. Raisin? – lépett egy csontsovány férfi Agathához. – Wilkes főfelügyelő vagyok. Beszélhetnénk önnel? Odabenn.

HÁROM

AGATHA BEVEZETTE ŐKET a házba. Wilkes főfelügyelő bemutatta társait: a mellette álló sötét hajú, hallgatag Friend őrmestert és a dundi távol-keleti fiatalembert, Wong nyomozót, aki leginkább egy Buddha-szoborra emlékeztetett.

Agatha az egyik karosszékbe ült a kandalló előtt, a trió a kanapén foglalt helyet. Sorban egymás mellett.

– Azért kerestük fel, Mrs. Raisin, hogy néhány kérdést tegyünk fel a pitéjével kapcsolatban – kezdte Wilkes. – Úgy értesültem, hogy Cummings-Browne-ék hazavitték azt a pitét. Mi volt benne?

– Mit jelentsen ez az egész? – értetlenkedett Agatha.

– Kérem, válaszoljon a kérdésemre – mondta közönyösen Wilkes.

Mi a fene szokott lenni egy pitében?, törte a fejét kétségbeesetten Agatha.

– Tojás, liszt, tej meg spenót – sorolta reménykedve.

Wong nyomozó szólt közbe. Vaskos gloucestershire-i kiejtéssel beszélt.

– Azt hiszem, a legokosabb volna, ha Mrs. Raisin kivezetne minket a konyhába, és megmutatná a hozzávalókat.

A három nyomozó azonmód felpattant, és ott tornyosultak Agatha mellett. Agatha is felemelkedett (mint megállapította, remegő térddel), és elindult a konyha felé, a férfiak pedig utánatódultak.

A figyelő szemek kereszttüzében Agatha nyitogatni kezdte a szekrényeket.

– Furcsa – nyögte ki. – Úgy látszik, mindent felhasználtam. Elég takarékos vagyok.

– Mrs. Raisin – szólalt meg váratlanul Wong, aki élvezettel mustrálgatta –, ha leírná a receptet, átszaladok Harveyék boltjába, megveszem a hozzávalókat, és akkor megmutathatja nekünk, hogyan készítette el a pitét.

Agatha utálkozó pillantást vetett a nyomozóra. Lerántotta a polcról a Francia vidéki konyha című örökzöld szakácskönyvet, és felcsapta. Kissé megrezzent az eddig érintetlen könyv gerincének halk nyekkenésétől, de gondosan átnézte a betűrendes mutatót. Megtalálta a szóban forgó pite receptjét, és kiírta belőle a hozzávalókat. Wong átvette a listát, és futott is vele.

– Most már igazán felvilágosíthatna, hogy mi folyik itt – követelőzött ismét Agatha.

– Mindjárt – felelte egykedvűen Wilkes.

Ha Agatha nem rémült volna meg annyira, bizonyára ráordít a főfelügyelőre, hogy joga van a tájékoztatáshoz, ámde úgy elgyengült, hogy inkább egy kancsó neszkávét készített, és azt javasolta, hogy igyák meg a nappaliban, ő pedig itt kinn megvárja Wongot.

Miután sikeresen megszabadult a rendőröktől, áttanulmányozta a receptet. Úgy találta, hogy ha pontosan végrehajtja az utasításokat, elboldogul vele. Minthogy eleve szándékában állt megtanulni a sütés-főzést, minden mércéje, mérlege, edénye megvolt hozzá, hál’ istennek. Hamarosan megjött Wong egy jókora, telitömött barna papírzacskóval.

– Menjen csak be maga is a többiekhez a nappaliba – adta ki a parancsot Agatha. – Majd szólok, ha elkészültem.

Wong letelepedett a hokedlira.

– Imádom a konyhákat – mondta kedvesen. – Inkább nézném, ahogyan süt.

Mialatt begyújtotta a sütőt és munkához látott, Agatha barna gombszeme vegytiszta gyűlölettel méregette a duci fiatalembert. Ez itt rostokol, miközben öregasszonyok egész tömegét ütik le, rabolják ki szerte az országban, dühöngött magában. Nincs jobb dolga ennek a rosszéletű pasasnak? De Wong türelme láthatólag kimeríthetetlen volt. Szemét egy másodpercig sem vette le Agatháról, s amikor a pite végre a sütőbe került, felállt és bement a társaihoz. A teljesen felkavart Agatha a konyhában maradt. A szomszéd szobából csak halk mormogás hallatszott ki.

Agatha hirtelen úgy érezte, mintha visszakerült volna egykori iskolájába. Tisztán látta maga előtt az igazgatónőt, amint minden indoklás nélkül közli az osztállyal, hogy ellenőrzés lesz, nyissák ki az öltözőszekrényüket. Jaj, micsoda rémülettel nyitotta ki a magáét, hogy találnak-e benne valamit, aminek nem volna szabad ott lennie. A szekrényeket egy rendőrnő vizsgálta át hallgatagon. Senki nem magyarázta meg nekik, mi baj van. Senki nem szólt egy árva szót sem. Agatha sosem felejtette el a némán rettegő kislányokat, a zordan hallgató tanárokat, a rendőrnő csöndes szakértelmét. Végül elvezették az egyik kislányt. Soha többé nem látták viszont. A feltevések szerint kicsapták az iskolából, mert találtak valamit az öltözőszekrényében. De az osztályból senki nem ment el hozzájuk, hogy megkérdezze, mi történt. A felnőttek titokzatos világának ítélete lesújtott rá, és mintegy isteni megtorlásként eltüntette iskolatársainak életéből. Ők pedig tovább folytatták tanulmányaikat.

Agatha megint kisgyereknek érezte magát, akit körülzár tulajdon bűntudata és a vádaskodó csend. Az órára pillantott. Mikor is rakta be a pitét? Kinyitotta a sütőt. És lám, a pite ott terpeszkedett, szépen megemelkedve, aranybarnán, tökéletesen. Agatha felsóhajtott megkönnyebbülésében, és kivette a pitét, éppen amikor Wong visszajött a konyhába.

– Hagyjuk hűlni egy kicsit – tanácsolta a nyomozó, és kinyitotta a noteszét. – Térjünk át most Cummings-Browne-ékra. Nemrég együtt vacsoráztak a Tollasbálban. Mit rendeltek? Mmmm. És desszertnek? Ők mit ittak?

És így ment ez még jó ideig, mialatt Agatha a szeme sarkából nézte, amint az a gyönyörű, magas, aranybarna pitéje szép lassan összeesik tésztaburkolatában.

Wong végül becsukta a noteszt, és kihívta feletteseit.

– Mi csak egy szeletkét kérünk – mondta. Agatha előkerített egy kést meg egy tortalapátot, és kinyiszált a sületlen pitéből egy csirizes darabot.

– Mi okozta a halálát? – kérdezte meg végül elkeseredetten.

– Az ökörátka – szólalt meg Friend.

– Ökörátka? Mi az? Valami kérődzőbetegség, mint a kergemarhakór?

– Nem – ingatta a fejét jelentőségteljesen Wilkes főfelügyelő. – Az ökörátka egy mérgező növény. A hivatalos neve gyilkos csomorika. Nem túl gyakori, de a Brit-szigeteken csaknem mindenütt előfordul, beleértve Közép-Anglia nyugati részét, márpedig mi épp ott vagyunk. Mrs. Raisin, az elhunyt gyomortartalmának elemzése kimutatta, hogy röviddel a halála előtt pitét és bort fogyasztott. A pite zöld színű töltelékét is azonosították. Gyilkos csomorika felhasználásával készült. A növény mérgező anyaga a cicutoxin.

– És az a helyzet, Mrs. Raisin – vette át a szót szelíden Wong –, hogy Mrs. Cummings-Browne szerint a férjét a maga pitéje mérgezte meg… mármint ha azt a pitét csakugyan maga sütötte.

Agatha égő szemmel bámult ki az ablakon, és csak azt kívánta, bárcsak tűnnének el innen mindhárman.

– Mrs. Raisin! – Agatha hátrapördült. Wong nyomozó ferdén metszett, sötétbarna szeme épp azonos szinten volt az övével. Nem túl alacsony ez a fiú ahhoz, hogy rendőr legyen?, futott át a fején a nem éppen ésszerű gondolat.

– Mrs. Raisin – ismételte meg halkan Wong nyomozó –, az én szerény véleményem szerint maga soha életében nem sütött pitét, de más egyebet sem. A szakácskönyveiről lesír, hogy még véletlenül sem nyitották ki őket soha. A konyhafelszerelésének javáról az árcédulákat sem szedte le. Nem kezdhetnénk újra elölről az egészet? Ha csakugyan ártatlan, semmi értelme a hazudozásnak.

– A bíróságon ezt is nyilvánosságra hozzák? – adta meg magát boldogtalanul Agatha, és azon töprengett, vajon beperelheti-e őt a helyi zsűri, amiért egy sütödében vásárolt pitével nevezett be a versenyre.

– Csak ha feltétlenül szükségesnek látjuk. – Wilkes hangjából kicsendült a fenyegetés.

Agathát az emlékei ismét visszaröpítették az iskolába. Az egyik osztálytársnőjét egyszer két tábla csokoládéval meg egy piros sállal próbálta megvesztegetni, hogy írjon meg helyette egy dolgozatot. Sajnálatos módon a kislány a Keresztyén Fiatalok Mozgalmának vezércsillagai közé tartozott, és menten megvallotta az egészet az igazgatónőnek, aki színe elé rendelte Agathát, hogy tárja fel az igazságot.

Így azután Agatha a maga rendes, erőteljes beszédstílusától teljesen eltérő, halk, vékonyka, szinte gyerekes hangon elismerte, hogy Chelsea-be kocsikázott pitét vásárolni. Wong elégedetten vigyorgott, és Agatha legszívesebben a nyakát tekerte volna ki. Wilkes a pitéről kiállított számla felől érdeklődött, amit Agatha meg is talált a szemétvödör alján, egy csomó mélyhűtött készétel doboza alatt. Wilkes a számla birtokában közölte, hogy kivizsgálják Agatha históriáját.

A nap hátralevő részében Agatha a lábát sem merte kitenni a házból, mert már-már bűnözőnek érezte magát. Másnap sem bújt volna elő rejtekhelyéről, ha nem állít be hozzá Mrs. Simpson, a takarítónő, aki eszébe juttatta, hogy az ígéret szerint ebéd is jár neki. Agatha elrohant Harveyhoz valami felvágottért meg salátáért. Minden úgy festett, mintha nem történt volna semmi. Az emberek az időjárásról csevegtek. Mintha Cummings-Browne meg sem halt volna.

A hazaérkező Agatha négykézláb találta Mrs. Simpsont, aki éppen a konyhakövet súrolta. Agatha végletesen pocsék lelkiállapotát egyértelműen jelezte, hogy a látványtól erőtlen könnyekkel telt meg a szeme. Mikor látott utoljára padlót súrolni valakit ahelyett, hogy hosszú nyelű feltörlő szivaccsal szaladna végig rajta? Agathának Londonban egész sor takarítónője volt már egy ügynökség jóvoltából, főként külföldi leányzók vagy munka nélküli színésznők, akik nagy szakértelemmel teremtették meg a tisztaság látszatát, anélkül hogy egy kicsit is bepiszkították volna a kezüket.

Mrs. Simpson súrolás közben felpillantott Agathára.

– Tudja, én találtam meg – mondta. – Úgy értem, a hullát.

– Nem akarok erről beszélni – vágta rá sietve Agatha, és Mrs. Simpson vigyorogva kicsavarta a felmosórongyot.

– Megmondom az őszinteséget, nekem ez kész öröm, mert én is utálok beszélni róla. Inkább dógoznék tovább.

Agatha visszavonult a nappaliba, majd valamivel később, amikor Mrs. Simpson az emeleten folytatta a munkát, kikészítette neki a hideg ebédet a konyhaasztalra, a fizetését tartalmazó boríték mellé.

– Most el kell mennem – szólt fel az emeletre Mrs. Simpsonnak. – Van másik kulcsom is a házhoz. Ha végzett, kérem, zárja be a kaput, és dobja be a pótkulcsot a levélszekrénybe. – Mrs. Simpson igenlő válasza csak halkan hatolt át a porszívó zúgásán.

Agatha beült a kocsijába, és kihajtott a faluból. Hová is menjen? Moreton-in-Marshban éppen piac van, jutott eszébe. Soha jobbkor. A forgalmas városkában végül sikerült kiharcolnia egy parkolóhelyet, és ő is bevetette magát a standok körüli tolongásba. A Cotswold határozottan termékeny vidéknek látszott. Csak úgy nyüzsögtek mindenütt a fiatalasszonyok, akik csecsemőket vagy alig totyogó apróságokat toltak az újfajta, könnyű gyerekkocsikban, melyeket akár harci kocsinak is nevezhetnénk, amilyen lendülettel taszítják neki őket az ifjú anyák a gyermektelen nők lábának. Agatha egy cikket is olvasott, amelyben egy kismama bevallotta, hogy heveny agorafóbia tört ki rajta, amikor a gyereke kinőtt a kocsiból. Az anyák itt is tagadhatatlanul elég harciasnak hatottak, ahogy a piacozók tömegében ide-oda tologatták a babakocsikat, mint megannyi Boadicea. Agatha vett néhány muskátlitövet a konyhaablakba, valamint friss halat, krumplit meg karfiolt vacsorára. Eltökélte ugyanis, hogy ezentúl főzni fog magának. Nincs több fagyasztott készétel. Miután bepakolt mindent a csomagtartóba, megebédelt a Market House étteremben, vett egy üveg kölnit a drogériában, egy blúzt az egyik bódéban, négykor pedig, amikor a piac bezárt, nagy kelletlenül beült a kocsijába, és elindult hazafelé.

Mrs. Simpson az egyik ónserlegben egy csokor vadvirágot hagyott a konyhaasztalon. Micsoda rendes teremtés! Agatha bűntudata, amiért elcsábította őt Mrs. Barrtól, nyomtalanul elpárolgott. Hisz’ ez az asszony minden bejárónők királynője!

Másnap délelőtt megzörgette valaki az ajtót, mire Agatha nyögött egyet. Másokat bezzeg nem nyomasztana az ilyesmi, gondolta keserűen, mások arra számítanának, hogy kedves barát áll a küszöbön. Egyedül Agatha Raisin nem számit erre. Mivel ő tudja, hogy csak a rendőrség lehet.

És valóban: Wong nyomozó állt az ajtó előtt.

– Ezúttal nem hivatalból jöttem – közölte. – Beenged?

– Felőlem bejöhet – felelte Agatha nem túl barátságosan. – Éppen egy pohár sherryt akartam tölteni magamnak, de magát meg se merem kérdezni, hogy velem tart-e.

– Miért ne tartanék? – vigyorgott Wong nyomozó. – Nem vagyok szolgálatban.

Agatha kitöltött két pohár sherryt, majd néhány műfahasábot dobott a kandallóba, és alájuk gyújtott.

– No és most? – kérdezte. – És milyen néven szólítsam?

– Bill Wong a nevem. Igazán szólíthatna Billnek.

– Passzol magához. Ha idősebb volna, Vén Billnek is nevezhetném. Nos, mi a helyzet a pitével?

– Maga kimászott a pácból – árulta el Wong. – Ellenőriztük a sztoriját. Mr. Economides, a Quicherie tulajdonosa emlékszik rá, hogy ő adta el magának azt a pitét. Sehogy se érti, mi történhetett. A zöldségféléket mindig az utca szemközti oldalán lévő boltban vásárolja. A zöldséges meg minden hajnalban a vauxhalli új Covent Gardenbe jár beszerezni az áruját. Oda pedig az ország minden részéből, sőt külföldről is szállítanak különféle terményeket. A gyilkos csomorika alighanem belekeveredett valahogy a spenótba. Tragikus véletlen. Sajnos Mrs. Cummings-Browne-nak kénytelenek voltunk megmondani, honnan származott a pite.

Agatha csak nyögött egyet.

– Különben magát vádolhatta volna a gyilkossággal.

– De gondolja meg! – tiltakozott Agatha. – Azt a csomorikát ő is belecsempészhette a pitémbe, hogy megölje a férjét.

– A nyakamat rá, hogy Anglia lakosságának túlnyomó többségéhez hasonlóan ő sem képes megkülönböztetni az ökörátkát a pálmafától – érvelt Bill. – Maga egyébként amúgy sem lehet a gyilkos. Amikor otthagyta azt a pitét, nem sejthette, hogy Cummings-Browne-ék hazaviszik, és esznek belőle. Vagyis maga nem követhette el a gyilkosságot. És Mrs. Cummings-Browne szintén nem. Az ilyesfajta mérgezés mindig előre megfontolt, hidegvérrel végrehajtott cselekmény. Nem, ez csak végzetes baleset volt. A csomorika csupán a pite egy részében volt.

– Borzasztóan sajnálom Mr. Economidest – jegyezte meg Agatha. – Mrs. Cummings-Browne-tól kitelik, hogy beperelje.

– A hölgy nagylelkűen kijelentette, hogy senki ellen nem kíván vádat emelni. Igencsak jómódú hölgy, a saját jogán. Kettőjük közül az övé volt a pénz. Semmi haszna nincs a férje halálából.

– De vajon miért nem dobta fel a talpát Cummings-Browne rögtön a kóstolás után, hiszen akkor is elfogyasztott egy szeletet a pitéből, nem? Lehet, hogy az én pitémet kicserélte valaki egy másikkal? Vagy pedig… hadd gondolkozzam egy kicsit… nem képzelhető el, hogy a kóstolóba is jutott némi ökörátka vagy legalább a leve?

– Igen, ezen mi is törtük a fejünket – bólintott Bill. – Mrs. Cummings-Browne szerint a férje a kóstolás után is panaszkodott egy kis émelygésre, de ő ezt a verseny előtt felhajtott italok mennyiségének tulajdonította.

Agatha alaposan kifaggatta Billt a haláleset minden apró részletéről, amelyekről eddig nem mert kérdezősködni. Szóval, reggel találták meg, már holtan. Mrs. Cummings-Browne miért ment rögtön lefeküdni, amikor hazaérkezett, firtatta például.

– Hát, mivel a férje mindig is későn járt haza a Vörös Oroszlánból, ahol iszogatni szokott.

– De hát ez az előkelő házaspár… pontosabban Mrs. Cummings-Browne azt állította nekem, hogy még holtan se tenné be a lábát a Vörös Oroszlánba. És ne feledje, ez még azelőtt történt, hogy kicsalták tőlem azt az irgalmatlanul drága moslékot a Tollasbálban.

– A férj tényleg a Vörös Oroszlánban szokott iszogatni, a Tollasbál viszont huszonöt százalékban a hölgy tulajdona.

– Nahát! Az a tehén! De én voltam a hülye. Maga egyébként honnan jött rá, hogy nem én sütöttem a pitét? Merthogy kitalálta, ugye, még mielőtt nekiláttam elkészíteni.

– Abban a pillanatban, amikor kiderült, hogy a konyhájában nincs egy gramm hozzávaló, már tudtam – nevetett Bill. – Csak a teljes biztonság kedvéért kértem meg, hogy süssön egy pitét. Látnia kellett volna, milyen képet vágott!

– Jaj, de nagyon vicces!

Bill kíváncsian méregette Agathát. No nézd csak, milyen érdekes teremtés, gondolta. Ez a fényes, jól ápolt barna haj láthatólag nem dauerolt, a rövid bubifrizura jól illik a szögletes, szinte dacos archoz. Zömök alakja is szögletesnek látszik, viszont a lába meglepően formás.

– Mondja – kérdezte tőle –, egy ilyen magafajta, nemrég még nagy hatalmú üzletasszony mi különlegeset talált egy falusi pitesütő verseny megnyerésében?

– Valahogy nem találtam itt a helyemet – felelte ridegen Agatha. – Azt akartam, hogy a falusiak felfigyeljenek rám.

Bill jókedvűen felkacagott, mandulaszeme keskeny résre szűkült.

– Hát ez sikerült. Mrs. Cummings-Browne már tudja, hogy csalt a versenyen, és értesült róla Fred Griggs, a körzeti megbízott, messze a környék leghíresebb pletykafészke is.

Agatha szólni sem tudott a megaláztatástól. Ennyit álmai otthonáról. Muszáj lesz túladnia rajta. Hogy nézhetne így a szemébe akármelyik helybelinek?

Bill növekvő rokonszenvvel szemlélte.

– Ha azt szeretné, Mrs. Raisin, hogy a falubeliek felfigyeljenek magára, igyekezzen megkedveltetni magát.

Agatha elhűlten meredt a nyomozóra. Elvégre ahhoz, hogy a világ felfigyeljen az emberre, nem kell más, csak hírnév, pénz meg hatalom.

– Kicsit lassan megy, az igaz – magyarázta Bill. – De csak annyit kell tennie, hogy kezdje el végre szeretni az embereket. Ha pedig ők is elkezdik viszontszeretni magát, tekintse jutalomnak.

Nahát, micsoda fura figurák akadnak manapság a rendőrségnél, csodálkozott el magában Agatha. Még hogy ő ne kedvelné az embereket? Hát ez nem igaz. Sőt itt az isten háta mögött eddig igazán kevesen, mindössze hárman vannak csak, akiket nem tudott a szívébe zárni, számolgatta dühödten. A szomszédban az a vén satrafa, továbbá Mrs. Cummings-Browne meg a kedves megboldogult.

– Maga hány éves? – kérdezte a nyomozótól.

– Huszonhárom – felelte Bill.

– Kínai?

– Félig. Apám hongkongi, anya eveshami. Itt nőttem fel Gloucestershire-ben.

Felállt és menni készült, de Agatha valamilyen okból szerette volna, ha marad még egy darabig.

– Nős már? – folytatta a kérdezősködést.

– Nem, Mrs. Raisin.

– Na jó, üljön vissza még egy kicsit, és meséljen valamit magáról – noszogatta Agatha.

Bill szemében ismét megcsillant a rokonszenv. Leült, és mesélni kezdett rövid rendőri pályafutásáról, Agatha meg hallgatta, és Bill nyugalma lassan átterjedt rá is. Anélkül, hogy tudtak volna róla, különös barátság volt születőben közöttük.

– Hát, ennyi – fejezte be végül Bill. – De most már igazán mennem kell. Az ügy lezárult. Az ügy megoldódott. Komisz, véletlen baleset volt. Az élet megy tovább.

Agatha másnap Londonba hajtott, hogy elmeneküljön a helybeliek szeme elől, mert szentül hitte, hogy mindnyájan csalónak nézik. Ráadásul aggódott Mr. Economidesért is. A készételek rendszeres fogyasztójaként már sok-sok éve járt Mr. Economides sütödéjébe. Meglehet, Bill Wong valamelyik megjegyzése talált célba, mindenesetre tény, hogy Agatha ráeszmélt: bár kapcsolatuk lényegében a vevő-eladó viszonyon alapszik, Mr. Economidest úgyszólván barátjának számíthatná, már amennyire ez telik tőle. A sütödében volt két kisasztal meg néhány szék a vevőknek, akik megkívántak egy kávét, és a nyugodtabb percekben Mr. Economides nemegyszer vendégül látta Agathát, s a kávé mellett számos történetet mesélt neki népes családjáról.

Sajna, amikor Agatha megérkezett, az üzletben nagy volt a forgalom, és Mr. Economides elég óvatosan válaszolgatott Agathának, miközben ügyes, szőrös keze szakszerűen csomagolta a pitét meg az egyéb készítményeket vevőinek. Igen, igen, Mrs. Cummings-Browne személyesen kereste fel, hogy megnyugtassa, eszében sincs vádat emelni ellene. Igen, igen, csupán tragikus baleset történt. Most azonban, ha megbocsátja, Mrs. Raisin…

Agatha szerfölött lelombozottan távozott. London, amely nemrég még úgy simult rá, mint egy színes köntös, most idegenektől nyüzsgő, kietlen utcák szaggatott szálaira foszlott körülötte. A Charing Cross Roadon betért a Foyle-féle könyvesboltba, és keresett valami szakmunkát a mérgező növényekről. Szemügyre vette a gyilkos csomorika fényképét. A fotó ártatlannak tetsző növényt ábrázolt, pártákba tömörülő apró, fehér virágokkal. Már majdnem megvette a könyvet, amikor hirtelen eszébe ötlött: miért bajlódna vele? Végtére is baleset történt, sajnálatos baleset.

Egy darabig elvacakolt még néhány londoni üzletben, de aztán csatlakozott a végtelen kocsisorok egyikéhez, amelyeket London okádott a kivezető utakra. Mivel sötétedés előtt nemigen szeretett volna hazaérkezni, Oxford előtt letért az autópályáról, leparkolt St. Gilesban, és beült egy teára a Randolph szállodába. Ő volt az egyetlen vendég, ami ezen a fölöttébb népszerű helyen nagyon furán hatott. Kényelembe helyezte magát az egyik hatalmas kanapén, és teát rendelt aprósüteménnyel, amit egy preraffaelita szépségű hajadon szolgált fel. Kintről éppen csak behallatszott a Beaumont Streeten végigszáguldó forgalom dübörgése. A szálloda légkörének volt valami ködösen egyházi jellege, mintha rég holt püspökök nyirkos kísértetei tanyáznának benne. Agatha ide-oda tologatta tányérján az utolsó teasüteményt. Elment tőle az étvágya. Muszáj, hogy valami célt találjon az életének, cél nélkül nem lehet élni, morfondírozott magában. Hát nem volna nagyszerű, ha kiderülne, hogy Mr. Cummings-Browne mégiscsak gyilkosság áldozata lett? És ha éppen ő, Agatha Raisin oldaná meg a rejtélyt? Menten felfigyelne rá az egész Cotswold. Csak úgy tódulnának köréje az emberek. Köztiszteletnek örvendene. Olyan nagyon biztos, hogy baleset történt? Miféle házasság lehetett igazából a Cummings-Browne-ék házassága, ha az asszony úgy érkezett haza és feküdt le aludni, hogy észre sem vette holtan heverő férjét a kanapé mögött? Miért volt külön hálószobájuk? Ezt Bill Wongtól hallotta. Hogyan kerülhetett hirtelen gyilkos csomorika Mr. Economides legendásan kitűnő pitéjébe, ha az évek hosszú során át soha senkinek nem volt rá semmilyen panasza? Talán nem ártana körülszimatolni egy kicsit, töprengett Agatha. Föltenni egy-két kérdést. Nincs abban semmi rossz, nem okoz vele bajt senkinek.

Mire a számlát kérte, sokkal jobb hangulatban volt, mint hosszú ideje bármikor, és bőkezű borravalót adott a preraffaelita pincérlánynak. A nap már jócskán lebukott a fák mögé, amikor végighajtott a falun és bekanyarodott az Orgonás-dűlőre. Éppen a pótkulcsot igyekezett előbányászni a retiküljéből, amikor meghallotta, hogy odabent élesen és szívósan cseng a telefon.

Orra alatt szitkozódva vesződött a zárral. Most szólalt meg először a telefon, mióta ideköltözött. Végül sikerült bejutnia, és a sötétben tapogatózva botorkált a készülék felé.

– Itt Roy – hallatszott a kagylóból volt asszisztensének jól ismert affektáló hangja.

– Jaj, de örülök, hogy jelentkezett – sikkantott Agatha olyan kedvesen, ahogyan még soha nem beszélt a fiatalemberrel.

– Az a helyzet, Aggie, hogy azt reméltem, leugorhatok magához ezen a hétvégén.

– Persze hogy lejöhet. Nagyon szívesen látom.

– Csakhogy beállított az ausztráliai barátom, Steve, és szeretne látni valamit az angol vidéki életből. Nem bánná, ha őt is magammal vinném?

– Sőt, nagyon is örülnék. Mivel jönnek, kocsival?

– Úgy gondoltam, hogy vonattal érkeznénk pénteken estefelé.

– Várjon egy pillanatig – mondta Agatha. – Van itt egy menetrend. – Belekotort a táskájába. – Igen, a Paddingtonból hat óra húszkor indul egy közvetlen járat. Sehol sem kell átszállniuk. Utazzanak vele Moreton-in-Marshig…

– Micsodáig?

– Moreton-in-Marshig.

– Ezt nem valamelyik Agatha Christie-ből csórta, drágicám?

– …én pedig ott várom magukat az állomáson.

– Május elseje éppen a hétvégére esik, Aggie, és Steve borzasztóan szeretne látni májusfákat meg jelmezes morris-táncokat meg ilyesmiket…

– Még nem volt időm megnézni a hirdetményeket, Roy. Belekeveredtem egy halálesetbe.

– Csak nem valamelyik helyi bugris próbálta molesztálni magát a durungjával?

– Ugyan, menjen már! Majd elmesélek mindent, ha találkozunk.

Agatha halkan fütyörészve hámozott ki egy szakácskönyvet a zsugorfóliából, és hozzálátott az előző napon vásárolt hal elkészítéséhez. A receptek többségét túl egzotikusnak ítélte. Bőven elég, ha a halat egyszerűen csak megsüti az ember. Így is cselekedett, csakhogy amikor a hal megsült, ráeszmélt, hogy a krumplit meg a karfiolt elfelejtette megfőzni. Gyorsan bevágott a mikróba egy adag elősütött fagyasztott rósejbnit, és kinyitott egy méregzöld borsókonzervet. Igénytelen ízlelőbimbói tökéletesnek találták a lakomát.

Másnap elment a Harvey-féle vegyesboltba, és gondosan áttanulmányozta az ajtóra rajzszögezett plakátokat. Igen, a faluban szombaton májusünnepet rendeznek, lesz májusfa, morris-tánc, sőt kirakodóvásár is. Az emberek mosolygósan üdvözölték. Senki nem ejtett szót „pitéről” vagy más hasonló rémségről. Agatha jókedvűen slattyogott haza, ámde mielőtt beléphetett volna a kertkapun, orvul rárontott Mrs. Barr.

– Szerintem maga is köteles lett volna részt venni tegnap Mircesterben a halottszemlén – szegezte Agathára éber, jéghideg szemét.

– Nem kaptam idézést – felelte Agatha. – Egyébként is baleset volt. Gondolom, a rendőrség kielégítőnek találta a bizonyítékokat.

– Én viszont nem – jelentette ki fagyosan Mrs. Barr. – A maga szégyenletes csalásáról például egyetlen szó sem esett.

Agatha lelkében a kíváncsiság félresöpörte a haragot.

– Miért? Hisz’ nyilván megemlítették, hogy a pite egy chelsea-i sütödéből származik.

– Na igen, azt megemlítették, de egy szavuk sem volt arról, hogy maga hazudott meg csalt is. Az a szegény kis Mrs. Cummings-Browne teljesen összetört. A magafajtáknak nincs helyük ebben a faluban!

– És mi volt a verdikt?

– Véletlen baleset okozta halál, csakhogy őt maga gyilkolta meg, Agatha Raisin! Azzal a förtelmes külföldi pitéjével gyilkolta meg, pontosan úgy, mintha egy kést döfött volna a szívébe.

Agatha szeme lángot vetett.

– Magát gyilkolom meg, maga gonosz, vén banya, ha nem takarodik innen azonnal!

Azzal becsörtetett a házába, és könnyeit nyeldesve, döbbenten viszolygott a tulajdon megrendülésétől, elkeseredésétől és gyengeségétől.

Még szerencse, hogy Roy idejön, hála érte a jóistennek. Az a drága Roy, gondolta érzelgősen Agatha, és teljesen megfeledkezett arról, hogy micsoda fárasztóan elpuhult ifjoncnak tekintette mindig egykori asszisztensét, akit már rég kirúgott volna, ha nincs neki az a varázsosan jó érzéke a popzenészek sajátos világához.

Valaki megzörgette az ajtót, és Agatha összerázkódott a rémülettől, hogy talán egy újabb helybeli jött lepocskondiázni őt. Ám amikor ajtót nyitott, Bill Wong állt a küszöbön.

– Gondoltam, benézek magához, hogy beszámoljak a halottszemléről – mondta. – Tegnap megpróbáltam felhívni, de nem vette fel a kagylót.

– A barátaimhoz mentem látogatóba – felelte fennhéjázón Agatha. – Sőt, a hétvégén ketten el is jönnek hozzám vendégségbe. De kerüljön beljebb.

– Mit keresett itt az a szomszéd némber? – kíváncsiskodott Bill, amint Agatha nyomában betopogott a konyhába.

– Gyilkossággal vádolt meg – morogta Agatha, és berakosgatta a kredencbe, amit vásárolt. – Kér egy kávét?

– Köszönöm. Kérek. Szóval, lezajlott végre a halottszemle is. Mr. Cummings-Browne-t hamarosan elhamvasztják, hamvait pedig katonai szolgálata emlékére a Salisbury-síkon szórják a szélbe.

– Úgy tudom, Mrs. Cummings-Browne elájult a halottszemlén – jegyezte meg Agatha.

– Bizony, bizony, elájult. Két cukorral kérem, és egy hangyányi tejjel. Fölöttébb megható jelenet volt.

Agatha Bill felé fordult, és hirtelen megelevenedő érdeklődéssel nézett rá.

– Úgy véli, színészkedett?

– Nem kizárt. De engem inkább az lepett meg, hogy milyen sokan gyászolták a férjét. Hölgyek egész serege ült ott és zokogott a zsebkendőjébe.

– A férjükkel voltak? Vagy csak úgy magukban?

– Csak úgy magukban.

Agatha letette Bill elé a kávésbögrét, telitöltött még egyet, és leült vele a konyhaasztalhoz, szemközt vendégével.

– Magának valami bogár mocorog a fülében – állapította meg.

– Jaj, hát az ügyet lezárták, nekem meg rengeteg a dolgom. Mircesterben járványszerűen elharapózott a kocsilopás.

– Hány órakor ment lefeküdni Mrs. Cummings-Browne a férje halálának éjszakáján? – kérdezte Agatha.

– Valamicskével éjfél után vagy akkortájt.

– De hát a Vörös Oroszlán pontosan tizenegykor zár, és onnan csak néhány perc az út a házukig.

– A hölgy azt állította, hogy a férje nemegyszer későig kimaradt, együtt ivott a barátaival.

Agatha szeme ravaszul felvillant.

– Aha! A halottszemlén meg nők serege sírdogált. Csak nem akarja azt mondani, hogy az a vén klepafülű nőcsábász volt?

– Erre nincs semmilyen bizonyíték.

– És a pitesütő versenyt mégis mindig Mrs. Cartwright nyeri meg. Vajon miért?

– Talán ő süti a legjobbat.

– Mr. Economidesnél jobbat senki nem süt a világon – jelentette ki határozottan Agatha.

– De maga csak betelepült. Egészen természetes, hogy a díjat idevalósinak adják.

– Akkor is…

– Látom a szemén, Mrs. Raisin, hogy maga jobban szeretné, ha gyilkosság történt volna, mert az könnyítene a lelkiismeretén.

– Maga meg miért jött el hozzám beszámolni a halottszemléről?

– Gondoltam, hátha érdekli. Egyébként megjelent egy cikk is róla a Gloucestershire Telegraphban.

– Elhozta? Mutassa! – követelte Agatha.

Bill a zsebébe nyúlt, és előkotort egy gyűrött újságot.

– A harmadik oldalon van.

Agatha a harmadik oldalra lapozott.

A MIRCESTERBEN TEGNAP megtartott halottszemle alkalmával a halottkém a halál okát egy mérgezett pite fogyasztása következtében történt véletlen balesetnek ítélte. Az áldozat Mr. Reginaid Cummings-Browne (58), lakhelye Carsely, Szilvafás-villa. Wilkes főfelügyelő úr a feltárt bizonyítékok alapján megállapította, hogy egy spenótpitébe valamely véletlen folytán gyilkos csomorika került. A pitét a falu egyik újonnan betelepült lakosa, Mrs. Agatha Raisin vásárolta. A londoni sütödéből származó pitét saját készítményeként nevezte be a faluban rendezett pitesütő versenyre, amelyen a bíró szerepét Mr. Cummings-Browne töltötte be.

Mr. Economidesnek, a londoni sütöde tulajdonosának tanúvallomása szerint a mérgező növény kizárólag véletlenül keveredhetett a spenóthoz. Megállapítást nyert, hogy a balszerencsés Mr. Economides (45) görög bevándorló, a londoni World’s Enden működő Quicherie sütöde tulajdonosa semmilyen módon nem hibáztatható.

Mrs. Vera Cummings-Browne (52) ájultan roskadt össze a tárgyaláson.

Mr. Cummings-Browne a Cotswold közismert alakja volt, és…

– ÉS BLABLABLA – csapta le az újságot Agatha. – Még egy fél hasábot sem kapott.

– Mert magának mázlija van – vágta rá Bill Wong. – Ha abban a mircesteri gazdaságban nem tört volna ki az a ramazúri a két halottal, a nyakamat rá, hogy néhány vállalkozó szellemű riporter már itt csámborogna a környéken, és a Carselybe települt csaló után szaglászna.

Agatha nagyot sóhajtott.

– Ezt a csorbát életem végéig sem tudom kiköszörülni, hacsak nem sikerül bebizonyítanom, hogy gyilkosság történt.

– Ne keressen magának még több bajt, Agatha. Erre találták ki a rendőrséget. Az lenne a legjobb, ha mindenki megfeledkezne a maga szerepéről ebben a halálesetben. Szerencsére Economides is megúszta az ügyet. Hála az oroszországi eseményeknek, egyetlen londoni lap se próbált lecsapni a sztorira.

– Még most is azon töröm a fejem, hogy maga miért keresett fel engem.

Bill Wong megitta a kávé maradékát, és felállt.

– Talán mert kedvelem magát, Agatha Raisin.

Agatha fülig pirult, alighanem először életében. Bill nevető szemmel nézte, aztán kisétált.

NÉGY

AGATHA ELÉG IDEGESEN VÁRTA, hogy a Cotswold Expressz befusson Moreton-in-Marsh állomására. Vajon milyen alak lehet Roy barátja? Elviselhető? Esetleg rokonszenves? Igazság szerint főként azon drukkolt, hogy a vendég vajon elég rokonszenvesnek találja-e majd őt, de ezt még önmagának sem volt hajlandó bevallani.

Az idő nyugalmas volt, de változatlanul hideg. A vonat pedig, jaj, csodák csodája, ezúttal pontosan érkezett. Roy leszállt, és odarohant Agathához, hogy megölelje. Farmert és pólót viselt, KIHASZNÁLNAK felirattal. Mögötte loboncos fekete hajú, konya bajszú, cingár fiatalember lépkedett kék vászondzsekiben, farmernadrágban, magas sarkú cowboycsizmában. Butch Cassidy vidéken vizitel. A neve: Steve. Petyhüdten fogott kezet Agathával, és rámeresztette barna kutyaszemét.

– Isten hozta a Cotswoldban – mondta Agatha. – Roy mesélte, hogy maga ausztrál. A szabadságát tölti nálunk?

– Nem, én rendszerelemző vagyok – felelte Steve egy szorgos, de még nem egészen tökéletes Eliza Doolittle kiejtésével. – A Cityben dolgozom.

– Hát, akkor menjünk – javasolta Agatha. – A kocsim odakinn áll. Úgy gondoltam, ma este elviszem magukat vacsorázni valahová. Nem vagyok valami híres szakácsnő.

– De nem ám, aranycica, annyi szent – bólogatott Roy, és odafordult Steve-hez. – El is neveztük a mikrohullám királynőjének. Legtöbbször benn evett az irodában, ahol egy mikrosütőt is tartott, és a legundorítóbb moslékokat melegítette fel benne, például a „maharadzsa curryjét” meg hasonlókat. Aggie drága, hová akar vinni bennünket?

– Úgy gondoltam, elmehetnénk a Vörös Oroszlánba.

Kinyitotta a kocsi ajtaját, de Roy nem hagyta lerázni magát.

– Mit adnak ott, kocsmakaját?

– Azt.

– Marhasültet vesepitével meg chipsszel, kolbászt chipsszel, sült halat chipsszel, lasagnát chipsszel?

– Persze, és akkor mi van?

– Hogy mi van? Az van, hogy az én finnyás gyomrocskám még a gondolattól is görcsöt kap. A haverom, Jeremy szerint Bourton-on-the-Hillben van egy pazar étterem Ló és Lovász néven. Ugye, Steve, milyen imádnivalók ezek az elnevezések? Nézzen csak rá, Aggie drága, már a nyála is csorog! – Steve közönyös ábrázata meg sem rezzent. – Az étterem baszk konyhát visz a legkülönbözőbb halfogásokkal. Aggie, hallotta már azt a viccet, hogy az egyik baszk focimeccsen tűz ütött ki? Mindenki rohant, hogy kijusson a stadionból, de a kijáratnál halálra taposták egymást, és tudják, aranyoskáim, mi ebből a tanulság?

– Hagyja már abba a locsogást – szólt rá Agatha. – Rendben van, kipróbáljuk azt az éttermet. Ámbár ha csakugyan annyira jó, talán nincs is szabad asztaluk.

De mint a Ló és Lovászban kiderült, közvetlenül az érkezésük előtt lemondott valaki egy asztalfoglalást. A hely elegáns volt és kényelmes, konyhája pedig csakugyan elsőrangú. Agatha a vendég munkája felől érdeklődött, amit keservesen meg is bánt, mivel Steve rendkívül hosszadalmas, de annál is unalmasabb előadásba bocsátkozott, saját feladatairól különösen és a számítógépekről általában.

Még Roy is megelégelte barátja monológját.

– Mondja, Aggie – vágott közbe –, mit jelent az, hogy belekeveredett egy halálesetbe?

– Iszonyú hibát követtem el – panaszkodott Agatha. – Beneveztem a helybeli pitesütő versenyre egy spenótpitével. Az egyik bíró evett belőle, és mérgezés következtében meghalt.

Roy szeme csak úgy csillogott az elfojtott nevetéstől.

– Mi tagadás, Aggie, maga sosem volt igazi konyhatündér.

– Nem én sütöttem a pitét – tiltakozott Agatha. – Vettem egyet a chelsea-i Quicherie-ben, és azt adtam be.

Steve komor tekintetet vetett rá.

– De hát az efféle versenyeken a szokások szerint azt várják el a résztvevőktől, hogy saját kezűleg készítsék el, amivel beneveznek.

– Igen, csakhogy…

– Csakhogy Aggie a saját szokásai szerint megpróbálkozott egy kis átveréssel – kukorékolta Roy. – Ki volt a bíró, és mitől patkolt el?

– Mr. Cummings-Browne volt a bíró, és ökörátkától halt meg.

– Micsoda? Egy ökör átka sújtott le rá? Mi a franc az az ökörátka? Valami különleges mezőgazdasági kórság, mint a sertéspestis vagy a baromfivész?

– Nem, hanem egy növényféle, a rendes neve gyilkos csomorika. Valószínűleg a spenótlevelek közé keveredett, amiket Mr. Economides sütödéjében a töltelékhez használtak.

Steve letette a villáját, és szigorúan Agathára meredt.

– Eszerint maga ölte meg az illetőt.

Roy visított a nevetéstől. Lábát a levegőbe emelte, székestől eldőlt, és hasát fogva hempergett ide-oda az étterem szőnyegpadlóján. A többi vendég azzal a jegesen udvarias mosollyal szemlélte, amely fenyegető viselkedés láttán jelenik meg az angolok ábrázatán.

– Jaj, Aggie – zihálta Roy, miután barátja felállította a széket, és visszaültette rá –, csuda egy figura maga!

Agatha türelmesen elmagyarázta a szomorú históriát elejétől a végéig. Hogy csupán szerencsétlen balesetről van szó.

– És mit gondolnak most magáról a faluban? – kérdezte Roy, miközben kitörölgette szeméből a könnyeket. – Kinevezték már a Cotswold Lucrezia Borgiájának?

– Nem könnyű kitalálni, mi jár a fejükben – felelte Agatha. – Legokosabb volna, ha eladnám a házat. Őrületes baklövés volt az egész ideköltözés.

– Álljon meg a menet – szólalt meg Steve. Gondosan kikotort egy falatka homárhúst a páncélból, és a szájába pottyantotta. – Hol terem ez a növény, ez a csomorika?

– Közép-Anglia nyugati részén, és a rendőrség szerint ez a vidék itt Közép-Anglia nyugati részében van.

– A megművelt földeken szokott előfordulni, a rendes zöldségfélék között? – ráncolta a homlokát Steve.

Agatha megpróbált visszaemlékezni, hogy mit olvasott a könyvesboltban a gyilkos csomorikáról.

– Főként mocsaras területeken.

– Tudomásom szerint a Cotswold az eper-és spárgatermeléséről híres… hja, meg a szilvájáról és hasonlókról – ingatta a fejét Steve. – Ezt olvastam az útikönyvekben. Spenótról nem írnak egy szót se. És különben is hogy kerülhet egy mocsári vízinövény egy tábla spenót közé?

– Fogalmam sincs róla – felelte Agatha –, de most jut eszembe, hogy Anglia más területein is előfordul. Márpedig a nagybani zöldségpiacra az ország minden zugából, sőt külföldről is érkezik áru.

– Steve lassan, tátott szájjal ingatta a fejét, mintha újabb homárfalatkával kacérkodna.

– Azon spekulálsz, hogy van-e r betű a hónap nevében? – csapott le rá Roy. – Tisztára úgy nézel ki, mint a vásárokon azok a pofák, amiknek a szájába labdát hajigáinak.

– Ez így egyszerűen nem klappol – jelentette ki Steve.

– Micsoda?

– No, figyelj csak ide. Learatnak egy tábla spenótot. Valamilyen okból a levelek közé keveredik egy mocsári vízinövény. Hogy lehet, hogy senki más nem purcant ki tőle? Hogy lehet, hogy egyetlen pitébe jutott az egész növény mindenestül? Pont ebbe az egybe. Nem létezik, hogy ne került volna belőle valamicske egy másik pitébe is. Nem létezik, hogy ne harapott volna fűbe legalább még egy vevője annak az Economidesnek.

– Jaj, hát a rendőrség nyilván tisztázza majd mindezt – vetette oda kicsit zsémbesen Roy. Úgy érezte, Steve túlságosan is rátelepszik a beszélgetésre.

Steve továbbra is csak a fejét csóválta.

– Nézze csak – fordult hozzá Agatha. – Legyen észnél. Ki tudhatta volna előre, hogy én mérgemben ripsz-ropsz elrohanok, és még a pitét is otthagyom nekik? Azt meg pláne ki sejtette előre, hogy ezt a pitét éppen a Cummings-Browne házaspár viszi majd haza? Elvihette volna a lelkész is, hogy aztán odaadja valamelyik szegény, öreg kisnyugdíjasnak. De elvihette volna akár Lord Pendlebury is.

– Maga mikor adta le a pitét a versenyre? – kérdezte Steve.

– Előtte való este – felelte Agatha.

– Eszerint egész éjszaka ott hevert őrizetlenül abban a teremben? Vagyis bárki süthetett egy másik spenótpitét csomorikával, és kicserélhette Agatha pitéjével.

– Ezzel visszatértünk az indítékhoz – jegyezte meg Agatha. – Hát, tegyük fel, hogy valaki kicserélte az én pitémet egy mérgezettre. Ki tudta előre, hogy a pitét pont Cummings-Browne-ék viszik haza? Én pedig bizony isten az utolsó pillanatig nem tudtam, hogy faképnél hagyom a társaságot pitéstül.

– Csakhogy a pitét szánhatták ám magának is – mutatott rá Steve. – Hát nem érti? Ha maga a verseny győztese, a pitéből akkor is csak egy keskeny szeletke hiányzott volna, a bíró kóstolója, a többit meg nyugodtan hazavihetné. – Steve előrehajolt. – Van itt valaki, aki eléggé gyűlöli magát?

Agathának egy kínos percre eszébe jutott Mrs. Barr, de aztán vállat vont.

– Nevetséges ötlet. Szokott Agatha Christie-t olvasni?

– De még mennyire.

– Hát, én is, de bármilyen élvezetesek is a detektívregények, higgye el nekem, a valódi gyilkosságok erőszakosak és hirtelen történnek, főként a nagyvárosokban, ahol például egy részeg gazember agyonveri a feleségét. Fogja már fel végre, hogy én egy csöppet se bánnám, sőt szeretném, ha itt gyilkosság történt volna!

– Igen, ezt nem is csodálom – bólintott Steve –, hiszen magát itt leleplezték mint csalót.

– Várjunk csak, hé…

– De a helyzet akkor is nagyon faramuci.

Agatha elnémult. Bár sose próbált volna győzni azon az ütődött versenyen!

Miután kifizette a számlát és kiterelte vendégeit az éjszakába, megint megrohanta az egyedüllét érzése. Az egész hétvége előtte állt még a vendégei, e kincset érő páros társaságában, csakhogy éppen a jelenlétük adott nyomasztó hangsúlyt a magányosságának. Royt ugyanis semmilyen valóságos érzelem nem fűzte hozzá. A barátja a vidéki Angliát szerette volna látni, Roy pedig kihasználja őt mint lehetőséget.

Roy végigtáncikált a házon, mindent szemügyre vett.

– Szörnyen mutatós, Aggie – hangzott az ítélet. – Sárgaréz lószerszámutánzatok! Cöcöcö! És ez a rengeteg falusi hóbelevanc!

– Miért, maga hogyan rendezkedne be? – kérdezte durcásan Agatha.

– Gőzöm sincs, édesem. Ez itt kicsit olyan, mint egy színpadi díszlet. Aggie-ből nincs benne semmi.

– Ez talán érthető is. – nyilatkozott Steve. – Vannak emberek, akiknek nem olyan az egyéniségük, hogy az megnyilvánulna a lakásuk berendezésében. Ez inkább az afféle otthonmániásokra jellemző.

– Tudják mit, uraságok, most már mars innét! – döfött vissza darázs módra Agatha. – Kotródjanak lefeküdni mind a ketten. Hullafáradt vagyok. A holnapi ünnepség délig el se kezdődik, így hát alaposan kialhatják magukat.

Másnap Roy vette át az uralmat a konyhában, amikor rajtacsípte Agathát a mikró előtt a reggelire szánt kolbásszal. Vígan fütyörészett, buzgón sürgött-forgott, mire Agatha megjegyezte, hogy jó felesége lenne egy derék férfinak.

– Biztosan jobb, mint maga, Aggie drágám – vágott vissza Roy jókedvűen. – Kész csoda, hogy az egészsége még nem morzsolódott össze a mikrocurryk súlya alatt.

Steve kék-arany csíkos selyemköntösben jelent meg, melynek felső zsebén egy krikettklub jelvénye díszelgett.

– Valamelyik bolhapiacon vette, vagy egy turkálóban – mesélte Roy. – Ne is próbáljon beszélgetni vele, Aggie. Igazából fel sem ébred, míg le nem hajtja a kancsó kávéját.

Agatha gyorsan végiglapozta a reggeli újságokat, hogy van-e bennük valami újabb hír a pitemérgezésről, de említésre sem méltatták sehol.

A délelőtt barátságos légkörben, de hallgatagon teltmúlt, aztán elindultak a főutca felé. Mrs. Barr háza előtt Roy néhány cigánykereket vetett, és Agatha észrevette, hogy odabenn megrebbent a csipkefüggöny.

A főutcán Steve elővett egy vaskos noteszt, és jegyzetelni kezdte benyomásait az ünnepségről, amely a májusszépének megkoronázásával kezdődött el, akit egy régimódian bájos és törékeny kis iskolás lány személyesített meg. Igazság szerint csaknem az összes iskolás lány úgy festett az ártatlan arcocskájával, fejletlen kis termetével, mintha valami rég elfeledett, ódon képeskönyvből lépett volna ki. Agatha ahhoz szokott hozzá, hogy az iskolás lányok jócskán domborúak elöl-hátul. A májusszépét ekkor körükbe vonták a felvirágozott cilindert és térdükön csengettyűket viselő morris-táncosok. Ez utóbbiak Roynak nagy csalódást okoztak, alkalmasint mert a virágos cilinderektől meg a csengőktől eltekintve leginkább egy alaposan beszívott rugbycsapatra emlékeztettek, ráadásul valami ősz aggastyán vezette őket, aki egy felfújt disznóhólyaggal csapdosta fejbe a közönség egyes tagjait.

– Bizonyára hogy minél termékenyebbek legyenek – közölte tudálékosan Steve.

Roy megint visított nevettében, és Agatha kis híján elsüllyedt a szégyentől.

Aztán végigsétáltak hármasban a főutcán sorakozó standok és bódék mellett. A jelek szerint minden eladó csakis valamilyen jótékonysági céllal vállalta az árusítást. Agatha sebesen elhátrált a házi készítésű sütemények bódéjától. Roy nyert a tombolán egy szardíniakonzervet, ami úgy feltüzelte, hogy addig vásárolta a tombolajegyeket, míg szert nem tett egy üveg whiskyre. Ezután a tekepálya következett, amit mindhárman kipróbáltak, majd musicalrészleteket hallgattak a helybeli zenekar előadásában, végül megint morris-táncosok szökdeltek a napfényes levegőben, hegedű-és tangóharmonika-kísérettel.

– Tud maga arról egyáltalán, hogy egy hamisítatlan anakronizmus kellős közepén él? – fordult Agathához jelentőségteljesen Steve, bár egy másodpercre sem hagyta abba a serény jegyzetelést.

Roy viszont ismét a tombolával akart szerencsét próbálni, és magával hurcolta barátját is. Agatha az egyik standon átböngészett egy rakás használt könyvet, majd hirtelen a pult mögött álló asszonyra meredt. Mrs. Cartwright!

Mint Agatha már korábban megállapította, a hölgy kifejezetten cigányos típus volt, füstbarna bőre szembetűnően elütött a falubeli szépségek rózsás fehérségétől. Erős szálú, hullámos haja a hátát verte, izmos karját összefonta dús keblén.

– Mrs. Cartwright? – szólalt meg Agatha tétován.

– Nini, csak nem Mrs. Raisin? – villantotta rá sötétbarna szemét az asszony. – Borzasztó ez a piteügy, nem?

– És teljesen érthetetlen is – mondta Agatha. – Belátom, hogy nem lett volna szabad megvennem azt a pitét, másfelől viszont hogy az ördögbe kerülhetett gyilkos csomorika egy londoni süteménybe?

– London csurig van mindenféle gonoszsággal – jelentette ki Mrs. Cartwright, és megigazította a puhakötésű könyvek tornyát, amely ledőlni készült.

– Hát, a vége mindenesetre az, hogy kénytelen leszek eladni a házat – vallotta meg Agatha. – A történtek után semmiképpen sem maradhatok itt.

– Dejsz’ az baleset vót – mondta jóindulatúan Mrs. Cartwright. – Fogadok, hogy egy koccanás után magának eszébe se jutna elszaladni. Mellesleg egészen odavótam a gyönyörűségtől, amiért egy londoni hölgy úgy gondóta, hogy csak egy bóti pite versenyezhet az enyimmel.

Agatha felöltötte legnyájasabb mosolyát.

– Mindenkitől azt hallottam, hogy az egész Cotswoldban nincs párja a maga süteményeinek. Rettentően szeretnék egyszer elbeszélgetni róluk magával. Megengedi, hogy felkeressem?

– Amikor kedve tartja – legyintett Mrs. Cartwright. – A Judd-házban lakom, a Vörös Oroszlánon túl, a régi Állomás soron.

Roy éppen feléjük táncikált, mire Agatha sürgősen elköszönt és továbbment féltében, hogy volt asszisztensének fecsegése és affektálása elriasztja Mrs. Cartwrightot. Kezdte egy kicsit jobban érezni magát. Mrs. Cartwright nem hányta a szemére a csalást, és egy csöppet sem viselkedett undokul.

Csakhogy amikor Steve és Roy végre előkerült és elindultak együtt hazafelé, szembejött velük Mrs. Barr, aki lángoló tekintettel lecövekelt Agatha előtt.

– Döbbenetes, hogy maga nem restelli fényes nappal mutogatni az ábrázatát – rikácsolta.

– Jaj, szivikém, magának meg miféle bolha bújt a bugyogójába? – szólalt meg Roy.

– Ez a nőszemély – billegtette a fejét Agatha felé Mrs. Barr –, ez a nőszemély halálba taszította községünk egyik legtekintélyesebb polgárát. Mérget etetett vele!

– Az urat baleset érte – vágta rá Roy, mielőtt Agatha szóhoz jutott volna. – Húzza odébb a belét, vén madárijesztő! Menjünk, Aggie!

Mrs. Barr lába a földbe gyökerezett, s néma felháborodásában hol kinyitotta, hol becsukta a száját, amint Roy tovakormányozta mellette Agathát.

– Micsoda szánalmas, vén tehén – jegyezte meg Roy, amikor befordultak az Orgonás-dűlőre. – Mitől kapta fel ennyire a vizet?

– Elcsábítottam tőle a bejárónőjét.

– Az bizony tényleg a főbűnök közé tartozik. Gyilkoltak már csekélyebb okból is, Aggie. Vigyen el minket Bourton-on-the-Waterbe! Steve iszonyúan szeretné látni, és ilyen kiadós reggeli után úgysincs szükségünk ebédre.

Bár Agatha még nem evickélt ki teljesen a Mrs. Barr okozta megrázkódtatásból, türelmesen előállt a kocsival.

– Stow-on-the-Wold! – visongott negyedórával később Roy a faluhoz vezető lehajtót jelző tábla láttán. – Ezt muszáj megnéznünk!

Agatha tehát megfordult, és rákanyarodott a lehajtóra, amely a falu főteréhez vezetett. Itt orral előre nyomban bepasszírozta kocsiját az egyetlen éppen megürülő parkolóhelyre, ahonnan egy családi járgány rükvercelt lassan kifelé.

Agatha életében nem látott még ennyi morris-táncost. Az egész tér velük volt tele, szinte zsúfolásig, ráadásul lényegesen energikusabbnak tűntek a Carsely-belieknél, és úgy lobogtatták kendőiket, szökdeltek a levegőbe, mint megannyi Nyizsinszkij.

– Szilárd meggyőződésem, hogy aki látott már egy csapat morris-táncost, az mindet látta – jelentette ki Roy. – Steve, rakd el azt a rohadék noteszt, az isten szerelmére!

– De hát ez borzasztóan izgalmas – lázadozott Steve. – Egyes állítások szerint a morris-tánc eredetileg a mórok tánca volt. Neked mi a véleményed?

– Nekem?… Hogy uncsi, uncsi, uncsi – zsörtölődött Roy. – Húzzunk el innét, és kóstoljunk bele inkább Bourton-on-the-Water kozmopolita gyönyörűségeibe!

Bourton-on-the-Water a közepén kőhidak alatt végigcsobogó, áttetszően tiszta folyócskával csakugyan a Cotswold legtakarosabb falvainak egyike. Csak az a bökkenő, hogy szépségének túl nagy a híre, és folyvást dugig van turistákkal. Ezen a május elsején meg éppenséggel nagy erők vonultak fel ide, és Agatha sóvárogva idézte fel magában London csöndes, békés utcáit. Itt bezzeg turisták hemzsegtek minden talpalatnyi helyen: népes családok, maszatos, síró-rívó gyerekek, autóbuszok seregét megtöltő walesi nyugdíjasok, talpig tetovált birminghami izompacsirták, combtőig felsliccelt fehér szoknyában, tűsarkú fehér cipőben botladozó ifjú Loliták ténferegtek, nyalták a fagylaltot, vihogtak minden látnivalón faluszerte. Steve mindenáron meg akarta szemlélni a teljes kínálatot a művészeti galériáktól a múzeumokig, amitől Agatha mély depresszióba esett, mivel a falumúzeumok kiállítási tárgyainak oroszlánrésze az ő fiatalkorából származott, márpedig úgy érezte, hogy múzeumba csak az való, ami igazán öreg. Aztán végül mégiscsak elkövetkezett a motormúzeum, ahol lépni sem lehetett a turistáktól, majd a balszerencse akaratából valaki megemlítette Steve-nek a Madárvilágot, ahová szintén el kellett kutyagolniuk, hogy megbámulják az énekesmadarakat és megcsodálják a pingvint. Agatha sokszor eltűnődött már, milyen lehet Hongkongban vagy Tokióban élni. Most rájött. Emberek nyüzsögnek mindenütt. Emberek esznek mindenütt: jégkrémet és csokit, hamburgert és ropit, nyam-nyam-nyam, rágcsál, ropogtat vagy őröl megannyi angol állkapocs. És szemlátomást valamennyien imádnak ekkora tömegben lenni, kivéve a rengeteg kisgyereket, akik fáradtságukban kéjesen bömbölve húzatják magukat közönyös szüleikkel.

A levegő már hűlni kezdett, amikor Steve egy gyönyörteli sóhajjal becsukta végre a noteszét.

– Még csak fél három – pillantott az órájára. – Bőven jut időnk Stratford-on-Avonre. Muszáj megnéznem Shakespeare szülőhelyét!

Agatha szinte hörgött magában. Alig valamivel régebben még odavágta volna Steve-nek, hogy egy frászt, mivel unja már az egészet, és különben is fáradt. Most azonban elég volt, hogy egy pillanatra eszébe jusson Mrs. Barr meg Carsely, máris megadóan baktatott a parkolóba és fuvarozta két vendégét Stratford felé.

A kocsit a sokszintes Szülőhely parkolóházban rakta le, majd Roy meg Steve társaságában belevetette magát a Stratfordban hömpölygő emberáradatba. Micsoda irdatlan mennyiségű ember, és hány meg hány nemzetiség! A sokasággal együtt végigvánszorogtak Shakespeare egykori otthonán, amelyet Agatha ezúttal is furcsán lélektelennek talált. Annyira kirestaurálták, olyan higiénikussá tették, hogy akaratlanul is úgy érezte: egyik-másik öreg cotswoldi kocsmának ezerszer ódonabb légköre van.

Shakespeare után az Avon folyóhoz zarándokoltak el. Ezt követően Steve-et kísérgették ide-oda, mert mindenképp jegyet akart szerezni a Royal Shakespeare Company Lear királyának esti előadására, és ez Agatha legnagyobb bánatára sikerült is.

A reggeli óta koplaló Agatha korgó gyomorral ült a színház sötétjében, és gondolatai vissza-visszatértek a… gyilkosságra? Igazán nem ártana valamicskével többet kideríteni Mr. Cummings-Browne személyéről. Ott van például Mrs. Simpson, aki megtalálta a holttestét. És vajon hogyan reagált a dologra Mrs. Cummings-Browne? Az első felvonás teljesen észrevétlenül pergett le Agatha szeme előtt. A szünetben a két dupla gin kissé a fejébe szállt. Megint arról kezdett ábrándozni, hogy ő oldja meg az ügyet, amivel elnyeri a falu tiszteletét. A harmadik felvonás elején elnyomta az álom, így hát nála Shakespeare minden dicső nagyszerűsége süket fülekre talált.

Már éppen kifelé tülekedtek a színházból – tömeg, újabb tömeg! –, amikor Agathának eszébe jutott, hogy odahaza nincs egy falat ennivalójuk sem, és már túl későre jár ahhoz, hogy vendéglőt találjanak. Steve azonban, aki valamikor a nap folyamán egy bevásárlószatyrot kezdett cipelni, bejelentette, hogy ma este ő szándékozik vacsorát főzni, és a Madárvilágban friss pisztrángot vett erre a célra.

– Magának egy tapodtat sem lenne szabad tágítania innen, itt kell maradnia – nézett körül Roy, amint kiszálltak a kocsiból Agatha házikója előtt. – Sehol egy lélek. Micsoda nyugalom. Micsoda csend. Micsoda mázli, hogy nem afféle turistafalut fogott ki. Járnak ide egyáltalán turisták?

– A Vörös Oroszlánban vannak kiadó szobák, ha jól tudom. És néhányan bérbe adják a házukat – mondta Agatha. – De nemigen kapnak vendéget.

– Igyunk egy kortyot, mialatt Steve főzőcskézik – javasolta Roy. Körülnézett Agatha nappalijában. – A maga helyében én bizony kihajítanám innen az egész hóbelevancot, ezeket az álságos ónkupákat és lószerszámutánzatokat meg a hamisított falusi munkaeszközöket, és vennék helyettük néhány jó festményt meg cserepes szobanövényt. Nem kell ide tűzkosár se, pláne ilyen vadiúj középkori. Magának egy terméskő kandallóban igazi fahasábokkal kéne tüzelnie.

– A tűzkosárhoz ragaszkodom, mégpedig életre-halálra – vetette fel a fejét dacosan Agatha –, de a többi limlomot talán tényleg kivágom. – A faluban úgyis valami jótékonysági gyűjtésre készülnek, jutott eszébe. Kedden berakom az egész cuccot a kocsiba, és átviszem a lelkészékhez. Ezzel is szerezhetek néhány jó pontot.

A vacsora fantasztikusan jó volt. Muszáj megtanulnom főzni, gondolta Agatha. Amúgy sincs semmi dolgom.

Steve ekkor elővette a noteszét.

– Ha nem sokallja még, drága Agatha, holnap a Warwick-várba szeretnék ellátogatni.

Agatha nyögött egyet, de csak magában.

– A Warwick-vár újév napjától szilveszterig ugyanúgy dugig van turistákkal, mint Bourton-on-the-Water.

– De ebben azt írják, hogy egyike Anglia leggyönyörűbb középkori várkastélyainak – lobogtatott meg Steve egy útikönyvet.

– No igen, ez szerintem is kétségtelen, de…

– És én rettentően szeretném megnézni.

– Rendben van. De készüljenek fel, hogy hajnalban kell elindulnunk. Akkor talán sikerül megelőznünk a tömeget.

A Warwick-vár valódi turistaálom. Mindene megvan az égvilágon a bástyáktól és öregtornyoktól kezdve a gyilokjárón át a kínzókamráig meg a föld alatti tömlöcig. Egyes termekben Madame Tussaud-féle viaszfigurákkal elegáns viktoriánus estélyt mutatnak be. A kocsifelhajtót táblák szegélyezik: LASSAN HAJTS! PÁVAVESZÉLY! Van rózsakertje és pávaudvara is. Jelentős mennyiségű időbe telik mindent végignézni benne, márpedig Steve mindent végig akart nézni. Ernyedetlen energiával és érdeklődéssel mászott meg minden egyes tornyot és bástyát, osont át minden gyilokjárón, s ereszkedett le minden föld alatti tömlöcbe. Észre sem vette, hogy mögötte turistatömegek torlódnak fel, mialatt a dísztermek ajtajában ácsorogva rója véget nem érő jegyzeteit.

– Csak nem valami könyvet szándékozik írni minderről? – kérdezte türelmetlenül Agatha.

Csupán leveleket, felelte Steve. Mint kiderült, minden áldott héten hosszú levelet küld az édesanyjának Sydneybe. Agatha abban reménykedett, hogy a jegyzetelés befejeztével megmenekülhet, ámde a notesz zsarnokságát a videokamera zsarnoksága vette át. Steve ragaszkodott hozzá, hogy valamennyien kapaszkodjanak vissza az egyik bástya tetejére, mert fel akarta venni Agathát meg Royt, amint egy csipkés pártázat fölött a mélység fölé hajolnak.

Agathának csak úgy sajgott a lába, mire beülhetett a kocsijába. Egy warwicki kisvendéglőben megebédeltek, majd a kimerültségtől elbambult Agatha azon kapta magát, hogy előzékenyen vállalkozik Steve és Roy körbefuvarozására a Cotswold eddig még nem látott részein, és megmutatja azokat a falvakat, amelyeknek fura neve felébresztette Steve kíváncsiságát. Aston Magnában Steve talált néhány nyitott élelmiszerboltot, ahol bevásárolt, mondván, hogy este megint ő készíti a vacsorát.

Vacsora után a holtfáradt Agatha már csak lefeküdni vágyott, de kiderült, hogy a Steve kameráján felvett film a tévékészüléken lejátszható.

Agatha hátradőlt a fotelban, és félig lehunyta a szemét. Mindig is utálta filmen látni magát. Egyszerre csak Roy visongása riasztotta fel.

– Várj egy kicsit! A várnál. A bástya tetején. Van ott egy nő. Ez az. Nézze csak, Aggie. Játszd le újra, Steve.

A film villózva visszapergett, aztán elindult ismét elölről. Agatha látta magát meg Royt a bástya tetején. Roy vihorászott és bohóckodott. A kamera lassan, úgyszólván centiméterenként pásztázta végig a környező tájat, látszott, hogy Steve kerülni igyekszik az amatőrök mindent összemosó, hirtelen lendítéseit. Aztán a lencse váratlanul egy Agatháéktól nem messze álló nőre fókuszált. A vénlánynak látszó teremtés rosszul szabott tweedkosztümöt viselt lapos sarkú cipővel, Agathára szegezett szeméből azonban leplezetlen, izzó gyűlölet áradt, és az ujjai úgy görbültek be, mint tíz karom. A filmen ismét Agatha meg Roy tűnt fel.

– Bal kettőn színre lép az Első Gyilkos – ripacskodott Roy. – Ismeri a hölgyet, Aggie?

– Sose láttam – rázta meg a fejét Agatha. – Legalábbis itt a faluban még sosem találkoztam vele. Hadd nézzem meg még egyszer.

Ismét felvillant a gyűlöletet sugárzó szempár.

– Lehet, hogy nem is engem bámult – mondta Agatha. – Talán a férje jött felfelé a lépcsőn.

Steve a fejét ingatta.

– Nem volt ott más. Emlékszem, hogy a filmezés alatt egyedül ezt a nőt láttam. És pont amikor befejeztem, egész csapat turista bukkant fel.

– Különös – bámulta Roy hökkenten a tévé képernyőjét. – Honnan ismerheti magát ez a nő, hogy ennyire gyűlöli? Miről beszélgettünk odafenn?

– Maga hülyéskedett éppen – felelte lassan Agatha. – Nagy kár, Steve, hogy hangot nem vett fel a filmhez.

– Hű, dehogyisnem, csak elfelejtettem. Van hozzá hang. Rendszerint nem vesződöm vele, egyszerűen ráteszek valamilyen zenét, ami illik az angliai útirajzhoz.

– Add rá gyorsan! – sürgette Roy.

A szoba megtelt a bástyák fölött kavargó szél süvítésével. Majd hirtelen Roy affektált hangja szólalt meg.

– Aggie, nem kívánja levetni magát a bástyáról, mint Tosca?

– Jaj, Roy – válaszolt Agatha. – Hagyja már abba. Atyavilág, de hideg van itt!

Ismét Roy beszélt szörnyű gyászosan.

– Hideg bizony, akár csak a sírban, Agatha, ahová maga juttatta a pitéjével Mr. Cummings-Browne-t!

– Nincs is sírja! – csattant fel zsémbesen Agatha hangja. – A Salisbury-síkról röpítik szét a hamvait a szelek. Steve, nem végzett még?

– Csak egy másodperc – hallatszott Steve hangja, és feltűnt a képernyőn az izzó szemű aggszűz.

– És maga még azt merte állítani, hogy nincs haragosa! – csúfolódott Roy. – Ez a spiné úgy meredt magára, mint aki ölni készül. Vajon ki lehet?

– Csinálok róla egy fotót, és elküldöm magának – ígérte Steve. – Nem ártana kideríteni, kicsoda. Alighanem tudott már Cummings-Browne haláláról.

Agatha némán üldögélt pár másodpercig. Ezt a vénkisasszony-ábrázatot, ezt a lángoló szempárt sosem fogja elfelejteni, gondolta.

– Bújjunk már az ágyikóba – selypegte Roy. – Hányas vonattal induljunk holnap?

– Ünnepek után nem túl kellemesek itt a hétfői vonatok – szedte össze magát nagy nehezen Agatha. – Beviszem magukat ebédelni Oxfordba, inkább onnan utazzanak tovább.

Azt hitte, örülni fog, ha csak a hátát látja majd a párosnak, de amikor búcsúzni kezdett tőlük az oxfordi pályaudvaron, hirtelen rájött, hogy szeretné, ha maradnának még.

– Jöjjenek el máskor is – szaladt ki a száján. – Valahányszor kedvük tartja.

Roy két nedves puszit nyomott Agatha arcára.

– De még mennyire, hogy eljövünk, Aggie. Igazán szuper volt ez a hétvége!

A kalauz sípolt. Roy felugrott a vagon ajtajában álló Steve mellé, és a vonat kipöfögött az állomásról.

Agatha percekig álldogált a peronon, és elhagyatottan nézte, amint a vonat eltűnik a kanyarban. Végül kicammogott a parkolóba. Enyhe rémület fogta el, és azt kívánta, bárcsak ő is Londonba tarthatna most. Hogy miért is kellett neki abbahagynia a munkát…

De hát az édes otthon immár Carselyben, a Cotswoldi-dombság e kies zugában várja, ahol egész életére lejáratta magát, ahol jöttmentnek számított, és az is marad mindörökre.

ÖT

Agatha másnap megrakta kocsiját az ónkupákkal, söröskancsókkal, lószerszámutánzatokkal meg a különféle mezőgazdasági munkaeszközökkel, és elhajtott velük a közeli parókiáig.

Mrs. Simpson ezalatt serényen takarította a házikót. Agatha úgy tervezte, hogy majd ebéd közben beszélget el vele. Mrs. Simpson – talán a méregügy miatt – megint Mrs. Raisinnek szólította őt, s emiatt Agatha szintén visszatért a Dorisról a Mrs. Simpsonra. A takarítónő kifogástalanul végezte munkáját, de elég tartózkodóan viselkedett. Még jó, hogy legalább ebédet nem hozott magával.

A kaput a lelkészné nyitotta ki. Agatha félt az elutasítástól, ezért rögtön azzal kezdte, az egyházközségnek hozott pár holmit abban a reményben, hogy talán elkelnek a legközelebbi jótékonysági bazáron.

– Ez igazán nagyon kedves magától – örvendezett Mrs. Bloxby. – Alf! – kiáltott be a házba. – Mrs. Raisin van itt, és hozott egy csomó eladnivalót a jótékonysági bazárra. Gyere segíteni. – Agatha teljesen elképedt. Lelkészeket nem volna szabad ennyire hétköznapi módon Alfnak szólítani, hozzájuk inkább a Peregrine, Hilary vagy Aloysius név illik. Ebben a pillanatban megjelent a lelkész elnyűtt flanelingben, kopott kordnadrágban.

Hármasban becipelték a dobozokat és ládákat a lelkészlak nappalijába. Agatha kivett mutatóba néhány tárgyat.

– Nahát, kedvesem – kiáltott fel Mrs. Bloxby –, komolyan gondolja a dolgot? Hiszen ezeket a holmikat maga is eladhatná, és igen szép összeget kapna értük. Persze nem a lószerszámokról beszélek, de az ónkupák igazán értékesek, és a paraszti munkaeszközök sem hamisítványok. Ez itt például – emelt fel egy fényes kínzóeszközt – valódi vakondcsapda. Manapság már sehol nem látni ilyesmit.

– Én inkább annak örülnék, ha az egyházközség jutna egy kis pénzhez. Csak azt kérem, próbálják olyan intézménynek juttatni, amelyik nem koktélpartikra vagy politikusokra költi.

– Hát persze, természetesen. Mi erre nagyon kényesek vagyunk, és mindig a rákkutatást vagy valamelyik gyermekmentő alapítványt szoktuk támogatni – szólalt meg a lelkész. – Nem inna meg nálunk egy csésze kávét, Mrs. Raisin?

– Nagyon szívesen.

– Akkor most átengedem a feleségemnek. Nekem muszáj még megírnom vasárnapra a prédikációimat.

– Prédikációit?

– Három templomban tartok szentbeszédet.

– Miért nem mondja el ugyanazt mind a háromban?

– Nagy a kísértés, de ez alighanem a törődés hiányát jelezné a gyülekezet tagjainak.

A lelkész elvonult az alsóbb régiókba, felesége pedig a konyhába kávét főzni. Agatha körülnézett. Ez a paplak csakugyan nagyon régi lehet, gondolta. Az ablakkeretek jócskán megroskadtak, és megereszkedett a padló is. Az ódon parkettát nem takarták el méretre szabott padlószőnyeggel, mint az ő házában, de úgy fénylett, mint a fekete üveg, a szoba közepét pedig pazar színekben pompázó perzsaszőnyeg borította. A terebélyes kandallóban jókora farönkök parázslottak. Egy asztalkán réztálban potpourri illatozott. Egy másik asztalkán virágokkal megrakott váza állt, és az alacsony ablakpárkányon cserepes jácintok nyíltak. A fotelok rugói elég leharcoltak voltak, ezt – mint Agatha némi fészkelődéssel kitapasztalta – tollal megtömött párnák igyekeztek palástolni. Közvetlenül Agatha előtt új, láthatólag barkácsboltból származó, saját kezűleg összetákolt kávézóasztal terpeszkedett, amely azonban a rajta heverő újságokkal, magazinokkal meg a párnahuzatnak szánt, épp megkezdett hímzéssel jól illett a szoba berendezéséhez. Fenn, az alacsony mennyezeten a kortól meg az évszázados füsttől egészen megfeketedtek már a gerendák. A levegőben terjengő enyhe levendulaillat összevegyült az égő fa, a jácintok meg a potpourri szagával.

A szobát a meghittség és a jóság légköre töltötte be. Agatha úgy találta, hogy Bloxby tiszteletes egyike azon ritka madaraknak a sokat becsmérelt anglikán egyház röptetőjében, akik hisznek abban, amit prédikálnak. Mióta Carselyben élt, először történt meg vele, hogy nem érezte fenyegetettnek magát, és elfogta a vágy, hogy szeressék.

– Hoztam egy kis teasüteményt is – mondta Mrs. Bloxby. – Nem akar elmúlni ez a hideg. Már borzasztóan unom, hogy még mindig tüzelnem kell. Magánál persze központi fűtés van, ugye, és nincsenek ilyen problémái.

– A maguk otthona egyszerűen gyönyörű – felelte Agatha.

– Köszönöm. Kér tejet meg cukrot? – Mrs. Bloxby kicsi, finom vonású arca már enyhén ráncos volt, barna hajába ősz tincsek vegyültek. Karcsú, törékeny alakjához jól illett finom, hosszúkás keze, amilyennel a portréfestők szeretik megajándékozni modelljüket.

– És sikerült megszoknia itt nálunk, Mrs. Raisin?

– Nem túlságosan – vallotta meg Agatha. – Nem kéne inkább megszöknöm innen?

– Á, persze, ezt a pite miatt gondolja – felelte nyugodtan Mrs. Bloxby. – Kóstolja meg a teasüteményemet. Én készítettem, de a kevés dolog közé tartozik, amit jól csinálok. Hát, bizony, tényleg rettenetes ez az ügy. Szegény Mr. Cummings-Browne.

– Engem meg az emberek alighanem valami borzalmas némbernek tartanak – motyogta Agatha.

– Nos, a baj igazából az volt, hogy abba a nyomorult pitébe csomorika került valahogy. Mert a csalások amúgy igencsak gyakoriak az ilyen falusi versengéseken. Nem a magáé volt itt az első eset.

Agatha kezében a vajtól csöpögő süteménnyel csak ült, és meredten bámult a lelkész feleségére.

– Nem az enyém volt az első?

– Nem bizony. Hadd gondolkozzam egy kicsit. Lássuk csak! Ott volt például Miss Tenby öt évvel ezelőtt. Akkortájt költözött ide. Ő a virágkötészeti versenyt szerette volna megnyerni, ez volt a szíve vágya. A St. Anne-i virágüzletből rendelt meg egy kosarat. De elkövetett egy elég durva hibát. A csokor valóban nagyon mutatós volt, csakhogy a szomszédok látták, hogy megérkezik hozzá a virágüzlet kocsija, és így Miss Tenby lelepleződött. Aztán ott volt az öreg Mrs. Carter. Ő egy termelőtől vásárolta az eperlekvárt, aztán a saját címkéjét ragasztotta a befőttesüvegre, és megnyerte a versenyt. Soha senki nem jött volna rá a csalásra, ha Mrs. Carter nem issza le magát a Vörös Oroszlánban, és nem henceg el vele. Kétségtelen, Mrs. Raisin, hogy a maga trükkje elég nagy port vert volna fel a faluban, ha nem előzi meg mindez, illetve ha igazságos az elbírálás.

– Arra céloz, hogy Mr. Cummings-Browne is csalt?

Mrs. Bloxby elmosolyodott.

– Mondjuk talán úgy, hogy hajlamos volt a díjakat bizonyos favoritoknak juttatni.

– De ha ezt mindenki tudta a faluban, miért vették a fáradságot, hogy induljanak a versenyeken?

– Mert büszkék a készítményeikre, és szeretik mutogatni őket a barátnőiknek. Egyébként Mr. Cummings-Browne-t más falvakba is meghívták bíráskodni, és a becslések szerint minden faluban csak egy favoritja volt. Ráadásul mifelénk senki sem tekinti szégyennek, ha veszít. Alf egyébként már régen szeretett volna másik bírót felkérni, de hát a Cummings-Browne házaspár nagyon bőkezűen adakozott jótékonysági célokra, és abban az egyetlen esetben, amikor Alf mást jelölt bírónak, az illető a saját nővérét nyilvánította győztesnek, aki pedig nem is lakott a faluban.

Agatha hosszan, lassan kifújta a levegőt.

– A maga jóvoltából már nem is érzem magam olyan elvetemült gonosztevőnek.

– Nagyon sajnálatos, szomorú ügy ez. El tudom képzelni, hogy maga is gyötrelmes időket élt át.

Agatha legnagyobb elszörnyedésére azt vette észre, hogy a szeme megtelik könnyekkel. Vadul igyekezett visszapislogni őket, miközben a lelkész felesége tapintatosan elfordult.

– De hadd nyugtassam meg, Mrs. Raisin – folytatta láthatólag a kávéskannához intézve szavait –, hogy a maga kis csalafintasága nem váltott ki különösebb felháborodást. Mellesleg Mr. Cummings-Browne nem örvendett itt népszerűségnek.

– Miért?

– Tudja, vannak ilyen emberek – felelte kitérően a lelkészné.

– Magának is az a véleménye, hogy baleset történt? – hajolt előre Agatha.

– Hát persze, hiszen ha nem az történt volna, akkor az emberek a feleségét gyanúsítanák. Csakhogy Vera Cummings-Browne nagyon ragaszkodott a férjéhez, mármint a maga módján. Verának jelentős vagyona van, a férjének meg vajmi csekélyke. Gyerekeik nincsenek. Vera bármikor nyugodtan kisétálhatott volna ebből a házasságból. Aznap, amikor a férje meghalt, nekem kellett vigasztalnom. Sose láttam még mélyebben gyászoló asszonyt. Legokosabb lenne, Mrs. Raisin, ha túllépne ezen az egész ügyön. A helyi nőegyletnek holnap este nyolckor itt nálunk, a paplakban lesz az összejövetele. Magát is szívesen látjuk.

– Köszönöm a meghívást – rebegte alázatosan Agatha.

– MEGSZABADULTÁL VÉGRE attól a rémes nőszemélytől? – kérdezte a nagytiszteletű úr tíz perccel később, amikor a felesége belépett a dolgozószobájába.

– Igen, elment. Az én véleményem szerint egyáltalán nem is olyan rémes nő, és őszintén megszenvedi ezt a piteügyet. Meg is hívtam a nőegylet holnap esti gyűlésére.

– Hála a jóistennek, hogy nem leszek itthon – jegyezte meg a lelkész, és tovább írta a prédikációt.

HAZAFELÉ MENET Agatha úgy érezte, megtisztult bűneitől. Elhatározta, hogy ezentúl rendszeresen eljár vasárnaponként a templomba, és mindent elkövet, hogy jó ember legyen. Otthon berakta a mikróba a Mrs. Simpsonnak szánt ebédet, a Linda McCartney-féle parasztpitét, abban a reményben, hogy a volt Beatle-feleség csakugyan ért a főzéshez, ámbár megfordult a fejében az is, hogy talán csak a pénz kedvéért adta márkának a nevét.

Mrs. Simpson tétován szurkálgatta villájával a forró tésztaféleséget, mire Agathából elillant minden jámborság.

– Nincs benne méreg! – fortyant fel.

– Az a helyzet, hogy nem vagyok oda a fagyasztott micsodákért – magyarázkodott Mrs. Simpson.

– Rendben, legközelebb valami finomabbat szerzek be magának. Mondja, Mrs. Cummings-Browne tényleg nagyon kiborult, amikor meghalt a férje?

– Jaj, az direkt rémisztő volt – jelentette ki Doris Simpson. – Borzalmasan kiborult szegény. Igazi sokkot kapott, először szinte megnémult tőle, aztán meg egyre csak zokogott. Segítségül kellett hívni a tiszteletes úr feleségét.

Agatha lelkébe visszalopózott a bűntudat. Úgy érezte, muszáj kimennie a levegőre. Elporoszkált a Vörös Oroszlánba, és rendelt magának egy pohár vörösbort meg egy pár virslit chipsszel.

Aztán eszébe jutott, hogy ki akarta kérdezni Mrs. Cartwrightot. Most már ugyan elég céltalannak tűnt az egész, de hát, gondolta, legalább csinál valamit.

A Judd-féle ház, amelyben Cartwrighték laktak, meglehetősen lerobbant hely volt. A kerti kapu kis híján leszakadt a pántjairól, az elgazosodott előkertben rozsdás gépkocsi éktelenkedett. Agatha nézett jobbra, nézett balra, de hiába, képtelen volt rájönni, milyen úton kerülhetett az autó a jelenlegi helyére, hacsak úgy nem, hogy átemelték a kerítés fölött.

A bejárati ajtó repedt üvegét barna ragasztószalaggal rögzítették. Agatha megnyomta a csengőt, de nem történt semmi. Megpróbált az ajtófélfán kopogni. A piszkos üveglap mögött felbukkant Mrs. Cartwright elmosódott alakja.

– Jaj, hát maga az! – nyitotta ki végül az ajtót. – Kerűjjön bejjebb.

Előrement, és Agatha követte a savanykás szagú, zsúfolt kis nappaliba. A szobát fűtőszálas villanykályha fűtötte, műanyag brikettutánzatokkal a tetején. A bútorok kopottak és piszkosak voltak. Az ablakpárkányon álló csorba vázából műanyag szegfűcsokor meredt ki. Az egyik sarokban bárszekrény állt, amelynek rózsaszín üvegajtaja mögött rózsaszín neoncsövek villóztak.

– Kér egy italt? – kérdezte Mrs. Cartwright. Durva szálú haját rózsaszín habszivacs gurigákra csavarta fel. Rózsaszín pongyolafélét viselt, amely elöl minden mozdulatára szétnyílt, és látni engedte szutykos, rózsaszín kombinéját.

– Köszönöm – bólintott Agatha, és századszor is megbánta, hogy idejött.

Mrs. Cartwright kitöltött két jókora pohár, némi Angosturával rózsaszínné varázsolt gint. Agatha idegesen szemlélte a neki nyújtott poharat, amelynek pereme szinte ragadt a rúzstól.

Mrs. Cartwright leült, és keresztbe vetette a lábát. Lábfején piszkos, rózsaszín papucs billegett. Atyavilág, ez már sok a rózsaszínből! Ez a nő úgy fest, mint egy lezüllött Barbara Cartland, morgott magában Agatha.

– Mennyire ismerte Mr. Cummings-Browne-t? – kérdezte.

Mrs. Cartwright rágyújtott, és a cigarettafüst mögül Agathára sandított.

– Egy kicsit – vetette oda végül.

– Kedvelte is?

– Mondjuk. De pillanatnyilag nem fog jól az agyam.

– A halála miatt?

– Az eveshami bingó miatt. John, a férjem nem hajlandó zsebpénzt adni, mert nem akarja, hogy odajárjak. A férfiak rohadt dögök. Felneveltem a négy kölykét, és most, hogy már kirepültek, és szeretnék végre én is szórakozni egy kicsit, John egyfolytában ordít velem. Tudja mit, adjon nekem valamicske dohányt a bingóra, és akkor talán megjavul az emlékezetem.

– Húsz fonttal segítenék rajta? – nyitotta ki a retiküljét Agatha.

– De még mennyire!

Agatha átadta a bankjegyet. Ebben a pillanatban zajosan kinyílt a bejárati ajtó. Mrs. Cartwright villámgyorsan a két melle közé süllyesztette a húszast, felkapta a gines poharakat, és kiviharzott velük a konyhába.

– Ella! – hallatszott be egy férfihang.

A nappali ajtaja kivágódott, és egy emberszabású majomhoz hasonló, tagbaszakadt férfi lépett be, éppen amikor a felesége visszaért a konyhából.

– Ki ez a spiné? – bökött a férfi hüvelykujjával Agatha felé. – Mondtam már százszor, hogy ne engedd be a jehovásokat.

– De ez itt Mrs. Raisin, az Orgonás-dűlőről, és látogatóba jött hozzám.

– Mit keres itt? – vicsorgott Agathára a férfi.

Agatha felállt. Mrs. Cartwright nagy, sötétbarna szeme figyelmeztetően villant rá.

– Pénzt gyűjtök jótékonysági célra.

– Akkor pucoljon máris. Nekünk nem fussa ilyesmire. Erről a naccsága gondoskodott.

– Ülj le, John, és fogd be a szád. Kikísérem Mrs. Raisint.

Agatha elég idegesen oldalazott el John Cartwright mellett. Mrs. Cartwright kinyitotta neki a bejárati ajtót.

– Gyűjjön el holnap délután háromkor – suttogta.

Csakugyan létezik valami sötét titok, vagy egyszerűen csak kicsaltak tőle húsz fontot? Agatha ezen merengett hazafelé menet.

Amikor megérkezett, Mrs. Simpson éppen a hálószobákat takarította. Agatha nekiállt mosni, aztán a kicsavart ruhát kivitte a hátsó kertbe, a ruhaszárítóhoz. Miközben a nedves holmit csíptetgette a zsinegekre, úgy érezte, rég nem volt már ilyen felszabadult, nyugodt, sőt házias. Ahogy átkerült a szárító másik oldalára, Mrs. Barrt pillantotta meg, aki a kerítésnek dőlve nyíltan, fagyos undorral az arcán őt bámulta. Agatha nyugodtan befejezte a csipeszelést, majd kimeresztett mutató-és kisujját Mrs. Barr felé emelte, és bement a házba.

– Postája van – süvöltött Mrs. Simpson az emeletről. – A konyhaasztalra tettem.

Agathának elsőre egy lapos, barna boríték ötlött a szemébe, s ezért rögtön ki is nyitotta. Jókora fénykép csusszant ki belőle, a Warwick-vár bástyáján látott nőről. Agatha hátán végigfutott a hideg. Ez a mereven bámuló szempár, ez a sugárzó gyűlölet Mrs. Barr-ra emlékeztette. A kinagyított képhez cédulát erősítettek: „Köszönöm a szédületes hétvégét, Steve.”

Agatha a konyhaasztal fiókjába dobta a fotót, de hiába lökte be a fiókot, egyre magán érezte annak a szempárnak a tekintetét.

Hirtelen ráeszmélt, hogy elsöprő szüksége van valami kikapcsolódást nyújtó irodalomra, így hát kocsiba ült, és behajtott Moreton-in-Marshba, ahol menten szidni kezdte magát, amiért elfelejtette, hogy aznap piac van. Emiatt ugyanis szakadásig keringőzhetett a parkolóban, mire sikerült bepasszíroznia kocsiját egy távozó vásárló helyére.

Végigsétált a Régi Piactéren, aminek az újonnan épített mini-bevásárlóközpontot elkeresztelték, majd átment az út szemközti oldalára, és a standok meg bódék közt tolongó tömegben elindult a sor végén található remek kis antikváriumba, amelyet már jól ismert. A bolt hátulsó helyiségében polcszámra sorakoztak a puhakötésű krimik. Agatha három kötetet vásárolt – egy Ruth Rendellt, egy Colin Dextert meg egy Colin Watsont –, aztán visszasétált a kocsijához. A kocsiban felütötte a Colin Watsont, és már az első oldal magával ragadta. Ó, a detektívregények varázsos izgalmai! Az idő teltmúlt, Agatha meg csak ült a parkolóban, és olvasott. Végül kezdett ráébredni, hogy micsoda nevetség itt a parkolóban senyvednie a könyv fölött, amikor Carselyben minden kényelemben bővelkedő saját otthon várja. El is indult haza, ahová éppen idejében érkezett, hogy még ott találja a kapu előtt ácsorgó Bill Wongot.

– És most mit óhajt? – kérdezte tőle gyanakodva.

– Csak beugrottam megnézni, hogy van – mosolygott rá Bill.

Agatha először megörült. Jóleső érzéssel nyitotta ki a bejárati ajtót és szedte fel a padlóról a pótkulcsot, amelyet Mrs. Simpson dobott be a levélnyíláson. De aztán megint feltámadt benne a gyanú. Lehet, hogy Bill Wong valamilyen okból nyomozni kezdett utána?

– Kér egy kávét?

– A tea is megteszi. – Bill lassan körülnézett a nappaliban. – Hová lett innen az a sok díszcucc?

– Úgy gondoltam, hogy nekem semmi közöm az effélékhez – felelte Agatha. – Elvittem az egészet a lelkészékhez, hogy adják el valami jótékonysági bazáron.

– És ha a söröskriglikhez meg a lószerszámokhoz nincs köze, akkor mihez van?

– Nem tudom – dünnyögte Agatha. – Talán egy kicsit barátságosabb dolgokhoz.

– A világítás sem jó – nézett fel Bill a gerendákra szerelt spotlámpákra. – A spot már kiment a divatból.

– Maga tisztára úgy beszél, mintha mitesszerekről volna szó – fortyant fel Agatha. – És különben is mitől lett újabban mindenki olyan lilagőzös lakberendező?

– Aha, eszerint szóltak a barátai is, akik idelátogattak a hétvégén, az a táncikálós meg a cowboycsizmás?

– Mi az, maga kémkedik utánam?

– Én ugyan nem. De a hétvégén nem voltam szolgálatban, és elvittem a barátnőmet Bourton-of-the-Waterbe. Nagy baklövés volt. Elfeledkeztem az ünnepi csődületről.

– El sem tudom képzelni magáról, hogy barátnője van.

– Nocsak! És miért nem?

– Nem is tudom. Valahogy mindig úgy gondolok magára, mint aki örökösen szolgálatban van – felelte Agatha.

– Akárhogy gondolja is – nézett rá Bill –, nagyon remélem, hogy már nem szándékozik betölteni Carsely Miss Marple-jának szerepét, és nem próbálja bebizonyítani a balesetről, hogy gyilkosság volt.

Agatha már kinyitotta a száját, hogy beszámoljon Mrs. Cartwrightról, de meggondolta magát. Bill bizonyára kifogásolná az ő beavatkozását, és rámutatna, nyilván helyesen, hogy Mrs. Cartwright aligha tud újat mondani, és egyszerűen csak a pénzre utazik.

– A Warwick-várban – mondta inkább – valami nagyon fura dolog történt. Steve, a cowboycsizmás fiatalember videóra vett engem Royjal, a másik fiatalemberrel az egyik bástya tetején. Aznap este a tévén lejátszotta nekünk a filmet, és a bástyán ott állt egy nő, aki iszonyúan gyűlölködve meredt rám.

– Érdekes. De az is lehet, hogy maga jól meglökte őt a lépcsőn, vagy a lábára lépett.

– Steve csinált róla egy egész jó fotót, és amikor felvette a filmet, éppen a halálesetről beszéltünk. Nem akarja megnézni a képet?

– De igen. Hátha ismerem az illetőt.

Agatha behozta a fényképet, és átadta Billnek. A nyomozó alaposan szemügyre vette.

– Sose láttam – mondta végül. – De ha letörölnénk az ábrázatáról ezt a rusnya kifejezést, semmiben sem különbözne a cotswoldi falvakban százával található vénlányféléktől, ugyanolyan szikár, gyér hajú, jellegtelen arcú, műfogsoros, mint a többi…

– Honnan veszi, Sherlock, hogy műfogsora van?

– Onnan, ahogyan a szája vége legörbül, meg ahogy az állkapcsa megereszkedik. Megengedné, hogy elvigyem ezt a fotót?

– Minek? – érdeklődött Agatha.

– Mert esetleg sikerül kiderítenem, kit ábrázol, és megtehetem magának azt a szívességet, hogy tudomására hozom, miszerint a hölgy csupán a maga barátaitól utálkozott, illetve maga egy régi ismerősére emlékeztette, akit halálosan gyűlölt, és akkor ez a kő se nyomja majd a szívét.

– Nagyon kedves magától – morogta Agatha. – Ma amúgy is épp eléggé felidegesített a szomszéd nőszemély, amilyen gyilkos szemekkel méreget a kerítés fölött, csak mert elcsakliztam a bejárónőjét.

– A maga helyében nem idegeskednék miatta. Ámbár egy takarítónő elcsaklizása felér egy fegyveres rablással. Az a bajuk a magukfajta üzletasszonyoknak, Mrs. Raisin, hogy amikor nyugalomba vonulnak, holmi jelentéktelen apróságokon kívül nemigen marad semmi, amit betáplálhatnának abba a normális körülmények közt rendkívül aktív elméjükbe. De higgye el nekem, pár hónap alatt maga is lehiggad, és teljes gőzzel beleveti magát a jótékonysági munkákba.

– Csak ettől őrizzen meg a jóisten – borzongott meg Agatha.

– Miért? Ha gonoszkodási munkákat mondtam volna, jobban tetszene magának?

– Ma este meghívtak a lelkészékhez, a helyi nőegylet összejövetelére – árulta el Agatha.

– Az lesz ám a mulatság – kacsintott rá Bill. – De most már mennem kell. Ma éjjel szolgálatban leszek.

A VÖRÖS OROSZLÁNBAN elköltött vacsora után – óriáskolbász chipsszel, bőséges mennyiségű ketchup – Agatha elgyalogolt a lelkészlakhoz, és becsöngetett. Bentről élénk beszélgetés hallatszott. Agathát hirtelen némi nyugtalanság és mi tagadás, ijedelem fogta el.

Az ajtót Mrs. Bloxby nyitotta ki.

– Fáradjon be, Mrs. Raisin. Már majdnem mindenki itt van. – A lelkészné bevezette Agathát a nappaliba, ahol legalább tizenöt nő üldögélt. Agatha beléptére mindnyájan elnémultak, és kíváncsian bámultak rá. – Hadd mutassam be a hölgyeknek – mondta Mrs. Bloxby. Agatha igyekezett megjegyezni a neveket, de mindhiába, alighogy elhangzottak, már el is felejtette őket. A lelkészné ezután teával, süteménnyel és szendvicsekkel kínálta. Agatha elvett egy uborkás kenyérszeletet. – Azt hiszem, most már itt az ideje, hogy átadjuk a szót elnöknőnknek, Mrs. Masonnek – fordult a többiekhez Mrs. Bloxby.

– Halljuk, halljuk, Mrs. Mason!

A sötétlila nejlonruhához csónak méretű fehér félcipőt viselő, nagydarab Mrs. Mason végigjáratta tekintetét a megjelenteken.

– Mint önök is tudják, hölgyeim, községünk idős polgárai nagyon ritkán tudnak kimozdulni hazulról. Arra kérek mindenkit, akinek gépkocsija van, hogy legyen az öregek segítségére, és vigyen el egyet-kettőt közülük valami kisebb kirándulásra, amikor módjában áll. Felolvasom a rászorulók névsorát, és kérem, jelentkezzen, akinek jut erre a feladatra egy kis szabad ideje.

A lista felolvasása során kiderült, hogy önkéntesekben egyáltalán nincs hiány. Agatha lopva szemügyre vette a jelenlévőket. Volt valami furcsa régimódiság ebben a komoly, őszinte segítőkészségben. A nőegylet tagjai egytől egyig középkorúak voltak, kivéve azt a huszonéves, sápadt, csenevész lányt, aki éppen mellette ült.

– Nekem nincs kocsim – súgta a lány Agatha fülébe. – A biciklimen mégse fuvarozhatom őket.

– És utoljára, de nem utolsósorban itt vannak még az öreg Boggle-ék, a Culloden-házból – fejezte be a névsorolvasást Mrs. Mason.

Hosszú csend támadt. Mrs. Mason terebélyes figurája mögött vígan ropogott a tűz, a teáscsészékben meg-megcsörrentek a kiskanalak, az állkapcsok halkan őrölték az őrölnivalókat. Nem jelentkezett senki.

– Nosza, rajta, hölgyeim! A Boggle házaspárt nagyon boldoggá tenné, ha kiruccanhatnának valahová. Nem kéne messzire menni. Elég, ha elviszi őket valaki Eveshamig, és körülszalad velük a boltokban.

Agatha mintha magán érezte volna a lelkész feleségének tekintetét. A saját fülében is furán csengett a hangja, amint azon kapta magát, hogy megszólal:

– Majd én elviszem őket. Csütörtök megfelelne?

Csakugyan valami megkönnyebbülés érződött a szoba levegőjében?

– Nahát, Mrs. Raisin, fogadja köszönetünket! Maga igazán nagyon kedves. Gondolom, még nem ismeri túlságosan a falunkat, ezért hadd mondjam meg, hogy a Culloden-ház a tanácsi lakónegyedben van, a Moreton Road 28-as szám alatt. Szó lehetne arról, hogy csütörtökön reggel kilenckor értük megy, és jónak látja-e, hogy én értesítsem erről Boggle-ékat?

Agatha bólintott.

– Nagyszerű. Odalesznek az örömtől. Nos, hölgyeim, mint tudják, jövő héten a mircesteri nőegylet lát vendégül minket, és megígérték, hogy izgalmas élményekben lesz részünk. Most körbeadok egy ívet, és aki velünk akar tartani, iratkozzon fel rá. Az autóbuszt a retfordi busztársaság biztosítja.

Az ív körbejárt. Némi habozás után Agatha is feliratkozott. Legalább lesz valami elfoglaltsága.

– Remek – mondta Mrs. Mason. – A busz délelőtt tizenegykor indul innen, a paplak elől. Semmi kétségem, hogy addigra már mindnyájan felkelünk. – Kötelességtudó kacaj hallatszott. – És most felkérem titkárnőnket, Miss Simmset, hogy olvassa fel legutóbbi összejövetelünk jegyzőkönyvét azoknak a kedvéért, akik nem lehettek jelen.

Agatha legnagyobb meglepetésére a mellette ülő lány állt fel és fordult a társaság felé. Olvasni kezdte a jegyzőkönyvet vékony, vontatott orrhangon. Agatha elfojtott egy ásítást. Ezt követően a nőegylet pénztárosa tartott hosszadalmas beszámolót a rákkutatás támogatása céljából rendezett bál bevételéről.

Agatha csaknem elbóbiskolt már, amikor a nevét hallotta. A pénztárost már rég Mrs. Bloxby váltotta fel.

– Az a helyzet – mondta éppen –, hogy amikor új tagtársunk, Mrs. Raisin idehozta azt a rengeteg holmit, hogy adjuk el jótékony célra, eszembe jutott, hogy kiválasztok közülük néhány darabot, és megmutatom a hölgyeknek. Azt hiszem, ezek a tárgyak megérdemelnének egy különleges vásárt.

Agathának rendkívül jólesett a söröskriglik meg a különféle munkaeszközök bemutatását kísérő hangos tetszésnyilvánítás.

– Asszem, ezekbül én is veszek valamit – mondta az egyik asszony.

– Örülök, hogy a hölgyek is osztoznak a lelkesedésemben – folytatta Mrs. Bloxby. – Azt javasolnám, hogy foglaljuk le az iskola nagytermét június tizedikére, ami szombatra esik, és rendezzünk egy kis kiállítást a tárgyakból. Egy héttel az eladás előtt gyűljünk össze, és határozzuk meg az árukat. Mrs. Mason, felkérhetem, hogy szokás szerint vállalja el a teázó vezetését?

Mrs. Mason bólintott.

– Mrs. Raisin, nem volna kedve átvenni a nagyterem eseményeinek irányítását?

– Volna egy ötletem – mondta Agatha. – Rendezzünk árverést! Az emberek mindig hajlandók több pénzt fizetni valamiért, amikor egymás ellen licitálnak.

– Ragyogó ötlet! A hölgyek is beleegyeznek? – Minden kéz a magasba emelkedett.

– Nagyszerű. A pénzt a Gyermekmentő Alapítványnak adományozzuk. Ha szerencsénk van, talán a helyi újságok némelyike is megemlíti a dolgot.

– Arról majd én gondoskodom – vágta rá Agatha, aki percről percre jobban érezte magát. Tisztára, mint a régi időkben!

Öröme azonban fakulni kezdett, amikor a gyűlés végeztével a nők öltözködni kezdtek, és Miss Simms odasúgta neki:

– De jó, hogy elvállalta, és nem nekem muszáj csinálnom!

– Mit? Az árverést?

– Dehogyis, a fuvarozást. Azok a Boggle-ék a legundokabb vénségek egész Gloucesterben.

De Mrs. Bloxby valahogy ott termett, és hallotta a megjegyzést.

– A Boggle házaspár számára valódi jótétemény lesz ez a kis kimozdulás – nézett mosolygósan Agatha szemébe. – Az öreg néninek súlyos ízületi gyulladása van. Nemigen tud járni. Nagy örömet jelent majd neki, ha elviszik valahová.

Agatha erőtlen kisgyerekké vált a lelkészné szeméből sugárzó egyszerű, mesterkéletlen jóságtól, és megint elöntötte a vágy, hogy szeressék.

Ráadásul a búcsúzkodó asszonyok is olyan barátságosan beszélgettek vele mindenről, és egyikük sem ejtette ki a száján a pite szót.

Agatha azzal az érzéssel bandukolt haza, hogy tartozik valahová. Az Orgonás-dűlő kezdett megfelelni a nevének. Az orgonabokrok tele voltak virággal, illatuk messzire szállt az est sötétjében. A kapuk fölött dúsan hullámzott a lilaakácok zuhataga.

Igazán kezdhetnék már valamit a kertemmel, futott át Agatha fején.

Kinyitotta a bejárati ajtót, és meggyújtotta a lámpát. A küszöbön papírlap hevert, amelyről üzenet vigyorgott rá: „Hadd abba a szimatolást a falu környül, te minden lébe kanál vén csoroszja!”

Agatha két ujja hegyével emelte fel és undorodva szemügyre vette a papírlapot. Először eszmélt rá, hogy micsoda csend uralkodik este a faluban. Mindenünnen csend vette körül, szinte baljós, fenyegetéssel teli csend.

A levelet bevágta a szemétvödörbe, és felkaptatott a hálószobájába, de magával vitte a réz piszkavasat is, amelyet az ágya elé fektetett, hogy könnyen elérhesse.

Az öreg házak sűrűn nyögnek, sóhajtoznak, miközben lepihennek éjszakára. Agatha hosszú ideig figyelte éberen a zajokat, aztán hirtelen elaludt, fél keze a piszkavas fogóján.

HAT

MÁSNAP REGGEL nyers szélrohamok rázogatták a zsenge májusi rügyeket. Napfény áradt be Agatha ablakain. Mozgással teli nap virradt rá, elevenen tündöklő, éles színekkel. Agatha kihalászta a szemétvödörből a papírlapot, amelyen megfenyegették. Miért ne mutatná meg Bill Wongnak? Mit jelent ez az egész? Végtére is amennyit eddig nyomozott, az említésre sem érdemes. De Bill persze rengeteg kérdést fog feltenni, ő pedig könnyen elcsúszhat valamelyiken, és be talál számolni a Mrs. Cartwrightnál tett látogatásáról meg arról, hogy Mrs. Cartwright újra meghívta.

Agatha kisimította és becsúsztatta a szakácskönyvek közé a papírlapot. Talán nem árt mégiscsak megőrizni.

Reggeli után megzörgették az ajtót. Agatha megijedt egy kicsit, hogy Mrs. Barr keresi. A fene abba a nőszemélybe! Holmi Mrs. Barr-féle, középkorú, hibbant madárijesztő nem okozhat gondot egy olyan elszánt, markos teremtésnek, mint amilyen Agatha Raisin.

Az ajtó előtt azonban Mrs. Bloxby várakozott, és mögötte Agatha legnagyobb megdöbbenésére Vera Cummings-Browne állt.

– Bemehetünk? – kérdezte a lelkész felesége.

Agatha bevezette őket a konyhába, s közben igyekezett felvértezni magát a könnyek és szemrehányások ellen. Mrs. Bloxby köszönettel elhárította Agatha kávéajánlatát, majd így szólt:

– Mrs. Cummings-Browne szeretne mondani magának valamit.

Vera Cummings-Browne azonban inkább az asztallapnak beszélt.

– A férjem halála a végsőkig kétségbeejtett és felzaklatott, Mrs. Raisin. De lassan kezdem megtalálni a lelkem békéjét. Higgye el, nem vádolom magát semmivel. A férjem baleset áldozata lett, egy szerencsétlen, különös baleseté. – Felemelte tekintetét az asztallapról. – Tudja, én mindig is hittem abban, hogy ha valaki meghal, az előre elrendeltetett. Elütheti egy részeg sofőr, aki felhajt kocsijával a járdára. Tégla eshet a fejére. A rendőrség orvos szakértője szerint túlélhette volna ezt a véletlen mérgezést, ha valamivel erősebb a szervezete. De hát magas volt a vérnyomása, és gyenge a szíve is. Ezért halt meg. Ámen… Legyen meg az Úr akarata…

– Rettenetesen sajnálom – rebegte erőtlenül Agatha. – Maga igazán nagylelkű, hogy eljött hozzám.

– Keresztényi kötelességem volt – jelentette ki Mrs. Cummings-Browne.

Agatha gondolatai sebesen száguldoztak az álarc mögött, amely reményei szerint bánatot, részvétet és rokonszenvet fejezett ki. „Ámen?… Keresztényi kötelesség?” Pfuj, de színpadias. Csakhogy Mrs. Cummings-Browne ekkor a kezébe temette az arcát, és zokogni kezdett.

– Jaj, Reg, annyira hiányzol! Jaj, Reg – hüppögte könnyek közt.

Mrs. Bloxby kivezette a keservesen zokogó asszonyt. Nem, gondolta Agatha, ez a nő valóban összeroppant, nem színlel. És csakugyan megbocsátott neki. Ő pedig a maga részéről csak azt teheti, hogy folytatja az életét, és fátylat borít erre az egész ügyre. Leült a telefonhoz, és hívogatni kezdte a helyi újságok szerkesztőségét, hogy írjanak az aukcióról. A szerkesztők errefelé ahhoz szoktak, hogy a parókiák hölgyei félénk kérincséléssel járulnak eléjük. Soha nem tapasztaltak még ahhoz foghatót, amit Agatha Raisin művelt a vonal másik végén. Az erőszakosság és a hízelgés váltogatásával sikerült olyasmit éreztetnie velük, hogy a parókia árverésén a koronaékszereknél alig valamicskével kevésbé értékes tárgyak kerülnek kalapács alá. Valamennyien megígérték, hogy tudósítót küldenek az eseményre, és tudták, hogy kénytelenek lesznek tartani a szavukat, mert Agatha kilátásba helyezte, hogy az aukció reggelén személyesen ellenőrzi a szerkesztőségben, kit bíztak meg a feladattal.

Agatha délelőttje vígan el is telt mindezzel, de miután elfogyasztotta szerény ebédjét (vesepástétom farmer módra – hagyományos és mikrohullámú sütőben is elkészíthető), azon kapta magát, hogy Cartwrighték háza felé mendegél.

Megint Mrs. Cartwright nyitott ajtót rózsaszín pongyolában, fején a rózsaszín hajcsavarókkal.

– Gyűjjön be – mondta. – Iszik egy kortyot?

Agatha bólintott. Megint rózsaszín gint kapott. Vajon hol tanult meg Mrs. Cartwright rózsaszín gint inni?, tűnődött el hirtelen Agatha. Konyak császárkörtével, sör zöldcitrommal vagy rum kólával illene inkább az ízléséhez.

– Hogy ment a bingó? – kérdezte tőle.

– Egy büdös vasat se nyertem – kesergett Mrs. Cartwright. – De máma este tuti, hogy szerencsém lesz. Kora reggel két szarkát láttam a kertben.

A szarka védett madár, persze hogy mindenütt látni a kis nyavalyásokat, mérgelődött magában Agatha. Az lenne a meglepő, ha Mrs. Cartwright sehol nem látna egyet sem.

– Mr. Cummings-Browne felől szerettem volna tegnap megkérdezni egyet-mást – tért a tárgyra.

– Például mit? – hunyorgott egy kicsit Mrs. Cartwright a bal kezében tartott cigaretta füstjétől.

A nappali szobából, ahol ültek, Agatha kilátott a rendetlen, piszkos konyhába, amely nem tűnt éppenséggel egy szenvedélyes szakácsnő műhelyének.

– Nos, mivel évről évre maga kapta meg tőle a díjat, úgy gondoltam, elég jól ismerheti – válaszolta Agatha.

– Annyira ismertem, mint a többi falubelit – mondta Mrs. Cartwright, és meghúzta a poharát.

– Gyakran szokott sütni?

– Nem én. Régebben igen. Most már csak Mrs. Bloxbynak sütök időnként ezt-azt. Rémes egy asszony. Nem lehet nemet mondani neki. Gyűjjön ki a konyhába, mutatok valamit.

A mosogatóban tornyokban állt a csetresz. Fölöttük egy átlátszó sálon meg a szandálján kívül egyebet nemigen viselő szöszit ábrázoló, viharvert naptár bámult le a falról. Hanem a konyhaasztal letakarított sarkában egy félig üres tejesüveg meg egy vajjal és lekvárral összekent kistányér mellett egy szebbnél szebb aprósüteményekkel megrakott tál. Merő gyönyörűség volt még ránézni is. Semmi kétség, Mrs. Cartwright csakugyan tud sütni.

– Szóval, az ilyen versenyekre összeütök egy pitét, és kapok érte egy tízest – magyarázta Mrs. Cartwright. – Ha kíváncsi a véleményemre, szerintem kész időpocsékolás. A férjem direkt utálja a pitét. Régente elég sokat sütöttem, és Harveyék árusították a boltjukban. Vitték is, mint a cukrot. De mostanság valahogy nincs időm ezzel piszmogni. – Magas sarkú, rózsaszín papucsában visszadülöngélt a nappaliba.

Agatha úgy döntött, hogy keményen az üzletre tér.

– Tegnap húsz fontot fizettem magának, hogy adjon némi információt – vágott bele nyersen. – De eddig semmit se kaptam a pénzemért.

– Már elköltöttem.

– Nekem tök mindegy, mit csinált vele – fortyant fel Agatha.

Mrs. Cartwright a homlokához illesztette egyik ujját.

– Né’ csak, mi van velem? Rosseb abba a rohadt fejembe, már megin elfelejtettem mindent!

Sötét szeme felvillant, amikor Agatha kotorászni kezdett terebélyes retiküljében, majd kiemelt belőle egy húszast.

– Nonono! – förmedt rá Agatha, amikor a nő utánanyúlt. – Előbb az információ. Nem várja még haza a férjét?

– Még nem, Martinéknál van, fenn a tanyán. Ott dogozik.

– No, mit akart elmondani nekem?

– Hogy szörnyen meglepett a dolog – mondta Mrs. Cartwright. – Mármint Mr. Cummings-Browne halála.

– Kit nem lepett meg? – jegyezte meg gunyorosan Agatha.

– Úgy értem… én azt hittem, ő fogja megölni az asszonyt.

– Micsoda? És miért?

– Mesélt nekem sok mindent. Az emberek mindig elmongyák nekem, ha valami bajuk van. Mert én olyan anyatípus vagyok.

Mrs. Cartwright nagyot ásított, benyúlt a pongyola alá, és megvakargatta jókora mellét. Agatha orrát savanykás izzadságszag csapta meg, és minden összefüggés nélkül hirtelen az jutott eszébe, hogy micsoda ritkaság ebben a higiénikus korban egy igazán piszkos nővel találkozni.

– Ki nem állhatta Verát, mármint Reg, ki nem állhatta. Veránál vót a pénztárca, és Vera képes volt tüzes karikán átugráltatni vagy térden állva pitiztetni Reget egy kis piára valóért. Regnek ugyanis semmi dohánya nem vót a vacak kis nyugdíján kívül, avval meg nem ment sokra. „Tudod, Ella”, mondogatta mindig nekem, „én egyszer megfujtom azt a perszónát, hogy megszabaduljak tőle egyszer s mindenkorra.”

– De hát ő halt meg, nem a felesége! – döbbent meg Agatha.

– Talán mer’ Vera lépett előbb. Gyűlölte Reget.

– Amikor egyszer velük vacsoráztam, olyannak látszottak, mint akik kifejezetten ragaszkodnak egymáshoz, sőt mindenben hasonlítottak is egymáshoz.

– Egy frászt hasonlítottak. Reggel télleg el lehetett röhincsélni egy kicsit, de Sznobika őnaccsága veszettül magasan hordta mindig az orrát. Nem történt itt semmilyen baleset. Ez gyilkosság volt.

– De hogy követhette volna el az asszony? Hiszen az a pite az én pitém volt.

– Gőzöm sincs, csak érzem. Idebenn – ütött a mellére Mrs. Cartwright, mire újabb szaghullám remegtette meg Agatha orrcimpáját.

– Mrs. Cummings-Browne ma délelőtt nálam járt, és megbocsátott nekem – jelentette ki határozottan Agatha. – A férje halála igazán nagyon megtörte, és a fájdalma őszintének látszott.

– Mindig ű kapja a főszerepeket a színjátszó körben – legyintett gúnyosan Mrs. Cartwright –, és remekül csinálja. Született színésznő.

– Nem – makacskodott Agatha. – Én pontosan meg tudom állapítani, ki az, aki őszinte hozzám, és maga nem tartozik közéjük, Mrs. Cartwright.

– Én az utolsó szóig elmondtam magának, amit tudok – sandított Mrs. Cartwright a húszasra, amelyet Agatha még mindig a kezében szorongatott.

Odakinn megcsikordult a roggyant kertkapu, mire Agatha idegesen felpattant. Nem óhajtott ismét összetűzni John Cartwrighttal.

– Figyeljen ide – nyomta a bankjegyet Mrs. Cartwright markába –, ugye tudja, hol talál meg. Ha eszébe jut még valami, keressen fel.

– Persze hogy felkeresem – fogadkozott Mrs. Cartwright elégedett ábrázattal, mivel a pénz már a zsebében volt.

Agatha megkerülte a törött kertkaput, és éppen kilépett az utcára, amikor meglátta a vészesen közeledő John Cartwrightot. Megpróbált eliszkolni előle, csakhogy a férfi is meglátta őt, és nyomban utánaeredt.

El is kapta a karját, és durván maga felé penderítette Agathát.

– Úgy hallom, maga Cummings-Browne-ék után szaglászik – recsegte. – Ella elmondta. Utoljára figyelmeztetem, ha még eccer a közelibe mén a feleségemnek, kitekerem a nyakát. Az a szarházi csak azt kapta, amit megérdemelt, de megkaphassa ám maga is!

Agatha egy rántással kiszabadította a karját, és égő arccal elsietett. Egyenesen hazament, otthon pedig fogta a fenyegető levelet, és pár sor kíséretében borítékba rakta, amelyet megcímzett Bill Wong detektívfelügyelőnek a mircesteri rendőrkapitányságra. Most már semmi kétsége nem volt afelől, hogy a fenyegetést John Cartwright írta.

A postáról hazafelé menet egy házaspárt látott bemenni Mrs. Barr kapuján. Léptei hallatára hátrafordultak, és kíváncsian végigmérték. Agatha valahogy ismerősnek találta az arcukat. Amint kutatni kezdett emlékezetében, rájött, hogy a Ló és Lovász étteremben a szomszéd asztalnál vacsoráztak aznap este, amikor Roy meg Steve éppen a „gyilkosságot” vitatta meg vele.

Ő is bement a házába. A nappaliban megállt és körülnézett. Még soha életében nem fordult elő vele, hogy be kellett volna rendeznie valamilyen helyiséget. Bútorozott albérleti szobák egész sorát lakta végig, míg tisztesebb jövedelemhez nem jutott. Első komoly keresetéből egy (szintén bútorozott) főbérleti lakást vett ki, s végül öröklakást vásárolt magának, de azt is berendezéssel együtt, hogy ne legyen rá gondja.

Most szorosan becsukta a szemét, és megpróbálta elképzelni, milyen nappalit szeretne, de az égvilágon semmi nem jutott eszébe azon kívül, hogy a háromrészes ülőgarnitúrától kiütéseket kap. Valami mást akart helyette, leginkább a parókia nappalijának stílusában. Nos, a boltokban antik bútorok is kaphatók, és ez is elég jó indok ahhoz, hogy ne kelljen a nap hátralévő részét Carselyben töltenie.

Elkocsikázott Cheltenhambe, és addig keringett a város egyirányú utcáinak dühítően érthetetlen rendszerében, míg sikerült összeszednie a bátorságát, hogy megálljon egy járókelő mellett, és megkérdezze tőle, hol lehet itt antik bútorokat kapni. Eligazították a Montpellier Terrace mögött húzódó utcák hálózatához. Sikerrel odatalált, sőt a kocsijának is tudott helyet szerezni egy magánház előtt működő kis privátparkolóban. Az első jó darabokat egy hajdani moziból kialakított bútoráruházban fedezte fel. Vett egy puha zöld bőrrel bevont, magas hátú, öreg füles fotelt meg egy fonott támlájú Chesterfield-kanapét kényelmes, sötétzöld párnázattal. Aztán az eredetileg gyenge napra számító kereskedő növekvő gyönyörűségére megvásárolt még egy gyümölcsfából készült terebélyes, viktoriánus karosszéket is, és elismerően futtatta végig ujjait szépséges faragványain. Szemrebbenés nélkül fizetett, és közölte, hogy a holmit június tizedike után szállíttatja el. Az az ötlete támadt ugyanis, hogy nappalijának jelenlegi bútorzatát is hozzácsapja az aukcióra szánt tárgyakhoz, és ezzel majd elkápráztatja a falut. Az áruházból kifelé menet megpillantott két elegáns lámpát, és azokat is megvette. Agatha sosem felejtette el, hogy iskolás lány korában milyen fogadalmat tett. Megesküdött magának, hogy amikor megkapja első fizetését, azonmód bemegy a legközelebbi édességboltba, és annyi csokoládét vesz, amennyit csak akar. Ámde mire idáig eljutott, vágyai egy tűsarkú, pántos, sötétlila cipőre összpontosultak. Élénken emlékezett rá, micsoda örömöt jelentett, hogy van elég pénze megvásárolni, amire vágyik.

Mielőtt hazaindult, bement a cheltenhami Marks & Spencerbe, és vett egy óriásgarnélát fokhagymás vajban meg egy bőséges adag lasagnát. Persze mindkettőt mikrózni kellett. Ez sem volt még a saját főztje, de jócskán felülmúlta mindazt, amit a faluban beszerezhetett volna.

A pazar vacsora után letelepedett a nappaliban egy krimivel, s olvasás közben megfordult a fejében, hogy nem kéne-e felvinnie a tévét a hálószobába. A lelkészék nappalijában sem parádézott tévékészülék.

A Boggle házaspár csak akkor jutott eszébe, amikor már lefeküdni készült. Eléggé fanyalgott a gondolattól. Ámbár, remélte, ha egy kis szerencséje van, talán nem várják el tőle, hogy egész nap fuvarozza őket.

Másnap reggel megjelent Boggle-ék háza előtt. Vajon miért hívják Cullodennek? Skótok lennének?

De az alacsony termetű, virgonc, csupa ránc Mr. Boggle a tősgyökeres gloucestershire-iek vaskos kiejtésével beszélt, felesége pedig, egy károgó vén satrafa, le sem tagadhatta volna walesi származását.

Agatha arra számított, hogy legalább egyikük megköszöni majd a kedvességét, vagy valami más jelét adja hálájuknak, ámde a házaspár egyszerűen csak bemászott a hátsó ülésre, majd a férj odavetette:

– Bathba megyünk.

Bathba! Agatha abban reménykedett, hogy valahová a közelbe kívánkoznak majd, például Eveshambe.

– Az bizony kicsit messzire esik – próbált tiltakozni.

– Maga mondta, hogy elvisz minket kirándulni, akkor meg vigyen! – döfte Mrs. Boggle Agatha lapockájába karomszerű mutatóujját.

Agatha előkotorta a kesztyűtartóból Anglia autóstérképét. A legegyszerűbb a Fosse úton Cirencesterig elmenni, és ott letérni Bath felé.

Nagyot sóhajtott. Gyönyörű volt az idő. A nyár kezdett befurakodni Angliába. A Carselyből kivezető út mentén dúsan virágzó, rózsaszín-fehér galagonyabokrok ontották édes illatukat. A Fosse utat alighanem még a rómaiak építették, mert nyílegyenesen fut fel a meredek kaptatókon s a csúcsokról alá. Mindkét oldalról repceföldek övezik ragyogóan sárga, Van Gogh-sárga virágaikkal, amelyek túl közönségesen, túl rikítóan ütnek el az angol vidéki táj finomabb színeitől. Az utat erdei turbolya tajtékja szegélyezi. A hátsó ülés felől egy mukk sem hallatszott. Agatha lassacskán jobb kedvre derült. Lehet, hogy agg utasai a saját útjukat szeretnék járni majd Bathban.

Ámde Agatha éppen ott került igazán bajba. Az öregek határozottan kijelentették, hogy eszük ágában sincs valamilyen parkolóból elgyalogolni az Ivócsarnokig, ahol, mint mondták, „vízkóstolót” akarnak tartani. Agathának kutya kötelessége odaszállítani őket, aztán menjen csak egyedül leparkolni a kocsit. Agatha végigverítékezte a forgalomtól eldugult egyirányú utcák szövevényét, és igyekezett süketséget színlelni, valahányszor az öreg Boggle megjegyzést tett gépkocsi-vezetői tudományára.

– Maga se valami jó sofőr, hallja-e? – mondta például.

– Na, mi lesz? – zsörtölődött Mrs. Boggle, amikor elvergődtek végre az Ivócsarnok oszlopos bejárata elé. – Má’ ki se segíti innét az embert?

A kicsi, kövér Mrs. Boggle tweedkabátot viselt hosszú sállal, amely úgyszólván kibogozhatatlanul ráhurkolódott a biztonsági övre. Az öregasszonyból csak úgy dőlt valami olcsó kölni szaga.

– Ne ráncigájjon má’! Fáj! – ripakodott rá Agathára, aki megpróbálta kiszabadítani a gúzsból. A férj odébb lökte Agathát, előteremtett egy kisollót, és elnyiszálta a sálat. – Nidda, mit csináltá’ má’ megin’ – mordult rá Mrs. Boggle.

– Hadd abba a nyavalygást, asszon – bökött az öreg a hüvelykujjával Agatha felé. – Ű maj’ vesz neked másikat.

Frászkarikát, gondolta magában Agatha, amikor végre leállította a kocsit a buszpályaudvar közelében. Szándékosan húzta az időt, csak egy óra elteltével ment vissza az Ivócsarnokhoz. A Boggle házaspárt a teázóban találta egy üres kávéskancsó meg két süteménymorzsával borított tányér mellett.

– Még jó, hogy végre idegyugta az orrát – csóválta a fejét Mr. Boggle, és Agatha kezébe nyomta a számlát. – Mondhatom, szép kis alak.

– Az a gyalázat, hogy manapság má’ a kutya se törődik az öregekkel. Ezeknek itt más se köll, csak a diszkó meg a drog – károgta Mrs. Boggle. Mindketten ádáz tekintettel meredtek Agathára.

– Végeztek már a vízkóstolással? – kérdezte Agatha.

– Most akarunk odamenni – felelte Mrs. Boggle. – Segíccsen fölállni!

Agatha talpra állította, enyhén émelyegve a vén testből feléje hullámzó ócska kölni szagától. Az öregek bögreszám döntötték magukba a kénes vizet.

– Nem akarják megnézni a római fürdőket? – kérdezte Agatha, mivel eszébe jutott Mrs. Bloxby, és szeretett volna a kedvére tenni. – Azokat még én se láttam.

– Mi meg má’ pont elégszer láttuk üket – sipákolta Mrs. Boggle. – Mi a Polly Perkins Pincéjébe mennénk.

– Az micsoda?

– Ott akarunk ebédelni.

A Boggle házaspár ahhoz a nemzedékhez tartozott, amely ma is pontosan délben ül asztalhoz.

– Még csak tizenkettő lesz tíz perc múlva – közölte hangsúlyosan Agatha. – Maguk meg épp az imént ittak kávét egy rakás süteménnyel.

– Maga csak mennyen el a kocsijér’, és hozza ide – adta ki a parancsot Mr. Boggle. – A Perkins Pince fenn van a Monmouth Roadon. Csak nem képzeli, hogy gyalog kutyagolunk odáig! Magába’ nincs semmi belátás!

A puszta gondolat, hogy amíg elmegy a kocsiért, ha rövid időre is, megszabadul a házaspártól, olyan mély hatást tett Agathára, hogy szófogadón engedelmeskedett a parancsnak. De azért megint ráérősködött, és csak egyre ment vissza értük, sőt fütyült a siránkozásukra is, hogy a hosszú várakozástól egészen elmerevedtek Mrs. Boggle ízületei.

Senki sem vádolhatta Agatha Raisint azzal, hogy az ízlelőbimbói kényesek vagy kifinomultak lennének, a szeme viszont éles volt, és menten észrevette, ha ki akarták fosztani. Így tehát mihelyt a szörnyeteg házaspárral asztalhoz ült a Polly Perkins Pincéjében, rögtön azon kezdte törni a fejét, hogy nem állnak-e rokonságban Cummings-Browne-ékkal, még ha csak lelkileg is. Az étteremben csipkés pruszlikot és főkötőt viselő pincérlányok cikáztak ide-oda olyan sebességgel, hogy nem is észlelhették, ha egy vendég rendelni szeretett volna valamit.

A fényűző étlapot abban a finomkodó stílusban fogalmazták, amelytől Agatha falra tudott mászni. A Boggle házaspár előételnek Beau Nash módra készült tőkehalfalatkákat rendelt, „melyek sistergőn aranylanak a roppanósan üde salátaágyon”. Ezt Beau Brummell módra készült borjúborda követte („az ínycsiklandó, porhanyós hússzeletek fehérbormártásban pihennek, ropogós padlizsánhasábokkal, zsenge bébirépával, nedvdús zöldborsóval körítve”).

– Meg egy flaska pezsgőt – szögezte le Mr. Boggle.

– Nem vagyok én pénzverde! – lázadt fel Agatha.

– A pezsgő jót tesz az artorózisomnak – remegtette meg a hangját Mrs. Boggle. – Minket télleg ritkán hínak ekkis vendégségbe, de ha maga ennyire a fogához ver minden pennyt…

Agatha megadta magát. Itasd le őket, talán elalszanak hazafelé menet.

A pincérlányok ezúttal egy sarokban, a pénztárgép körül összeverődve fecsegtek, vihorásztak. Agatha felpattant, és odamasírozott hozzájuk.

– Nem vagyok hajlandó tovább várakozni a kiszolgálásra. Mozgás! – dörrent rájuk. – Szolgáljanak ki azonnal, mégpedig derűsen, udvariasan és szakszerűen! És jobb, ha máris abbahagyják ezt a pimasz szemmeregetést! Csipkedjék magukat!

Az egyik, most már nagyon mogorva pincérlány követte Agathát az asztalához, és felvette a rendelést. A pezsgő melegen érkezett. Agatha robbant. Felállt, és izzó tekintettel egyenként szemügyre vette a többi vendég sápatag, félénk angol ábrázatát.

– Maguk meg miért ülnek itt ilyen gügyén, és miért tűrik ezt a felháborító kiszolgálást? – süvöltötte. – Utóvégre fizetnek érte, a rossebbe is!

– Igaza van! – kiáltotta egy jámbor képű kis ember. – Már fél órája itt rostokolok, és még a közelembe se jött senki.

Más asztaloknál is felcsattantak haragos vagy csalódott kiáltások. A teremigazgatót sürgősen lehívták emeleti irodájából. Agatha asztalán villámsebesen megjelent egy jéggel teli hűtővödör.

– A cég ajándéka – motyogta Agatha fülébe a teremigazgató.

A pincérlányok megint csak úgy száguldottak ide-oda, de ezúttal kiszolgálták a vendégeket. Hevesen ringtak a hosszú szoknyák, a csipkés pruszlikok alatt feldúlt keblek emelkedtek-süllyedtek, meg-meglibbentek a főkötők.

– Ezek aztán jól kidöglenek, mire hazamehetnek – vigyorodott el Agatha. – Egész életükben nem mozogtak ennyit.

Mrs. Boggle fogpiszkálóra szúrt egy tőkehalfalatkát, és az egészet a szájába tömte.

– Nekünk még sose vót velük semmi bajunk – fröccsent az asztalra egy adag halfoszlány. – Ugye, Benjámin?

– De nem ám, mer’ minket tisztelnek – mondta Mr. Boggle.

Agatha már kinyitotta a száját, hogy a fenébe küldje a rémséges házaspárt, de az öreg folytatta:

– Maga is a macája vót neki?

Agatha elképedten meredt rá.

– Kinek?

– Hát Reg Cummings-Browne-nak, akit megmírgezett.

– Nem én mérgeztem meg – harsogta Agatha, de máris lehalkította a hangját, mert a többi vendég megint őt kezdte nézni. – Véletlen baleset volt. És honnan a jó fenéből szedi, hogy nekem viszonyom volt Cummings-Browne-nal?

– Látták magát Ella Cartwrightnál. Én mindig csak aszondom, madarat tollárul.

– Maga szerint Mrs. Cartwright a szeretője volt Cummings-Browne-nak?

– Naná. Mindenki tutta, kivéve a férjit.

– És mennyi ideig?

– Nem tom. De asszem, má’ faképnél hatta Ellát, mer’ ahogy mongyák, új macája van Ancombeban.

– Szóval Cummings-Browne valóban nőcsábász volt.

A pezsgőtől megelevenedett aggastyán hirtelen felvihogott.

– Ha engem kérdez, befekütt az a fél megye lába közé.

Agatha elgondolkozott. Felidézte magában a Cummings-Browne házaspárral elköltött vacsoráját. Eszébe jutott, hogy Mrs. Cartwright nevének említésére milyen furcsa csönd támadt a két ember között. Aztán ott vannak még a halottszemlén zokogó asszonyok is.

– Na persze – mondta váratlanul Mrs. Boggle –, minálunk tuggya az egész falu, hogy ha valakit, akkó magát akarták megmírgezni.

– Miért akart volna engem bárki is megmérgezni? – csodálkozott Agatha.

– Hát nem elég, amit szegény Mrs. Barr-ral csiná’t? Hogy elcsalogatta tülle Mrs. Simpsont, mer’ annyi pízt ígért neki? Hallottam ám a Harveyék botjában nem is eccer, miket mond magárul Mrs. Barr.

– Csak nem akarja bebeszélni nekem, hogy Mrs. Barr meg akart mérgezni engem, mert elvettem tőle a bejárónőjét?

– Mér’ ne tenné? Szerintem oka is van rá. Aszonta, hogy maga roncsa a falu színvonalát.

– Maga mindig ilyen durva azokhoz, akik feláldozzák egy egész napjukat, hogy elvigyék kirándulni?

– Nekem ami a szívemen, az a számon – húzta ki magát büszkén Mrs. Boggle.

Agatha dühében már-már visszavágott, amikor eszébe jutott, hogy hányszor felelte jómaga is betű szerint ugyanezt. Így azután csak akkor szólalt meg, amikor a házaspár végzett a főfogással.

– Kérnek desszertet? – kérdezte szitkozódás helyett.

Hülye kérdés. Már hogyne kértek volna, mégpedig „ördögien finom” csokoládés piskótát fagylalttal, koronaherceg módra.

Agatha gondolatai visszavándoroltak Cummings-Browne halálának rejtélyéhez. Ezt az úriembert más települések különböző versenyein is felkérték bíráskodásra. Közismert, hogy mindenütt voltak pártfogoltjai. Vajon viszonya is volt minden pártfogoltjával? És vajon mi az oka Mrs. Barr lángoló gyűlölködésének? Egyedül Mrs. Simpson elorzása váltotta volna ki? Vagy tán Mrs. Barr is szokott indulni a helybeli tortasütő, lekvárfőző, virágkötő versenyeken?

– Kávé nem köll – károgta Mrs. Boggle. – Egyenest a belekre mén.

Agatha kifizette a számlát, de borravalót azért sem adott, ingyen pezsgő ide vagy oda.

– Legyenek szívesek itt megvárni – mondta –, idehozom a kocsit.

Már csak kéznyújtásnyira volt a szabadulás a nagybecsű pártól. Agatha igencsak jókedvűen tette meg ezt az utolsó fordulót.

Bathból kifelé menet az öregasszony ujja Agatha lapockájába döfött.

– Hé! Maga hová mén?

– Haza – felelte kurtán Agatha.

– De mi a rezesbandát akarjuk hallani a Díszkertben! – követelte Mr. Boggle. – Micsoda kirándulás, ha az ember még a rezesbandát se hallgathassa meg?

Csupán Mrs. Bloxby szelíd arcának emléke volt képes rábírni Agathát, hogy visszaforduljon. Először a házaspárt pakolta ki a kertnél, mert a kocsinak kellett újabb parkolóhelyet keresnie, amit persze csak jó messze talált, aztán fáradtan visszavonszolta magát a kerthez, ahol meg az öregeknek kellett kényelmes ülőhelyet szereznie.

A nap melegen sütött, a rezesbanda vígan muzsikált, repertoárja kimeríthetetlennek látszott, teltmúlt a délután. A házaspár végül uzsonnát követelt az Ivócsarnok teázójában. Agatha eltűnődött, hogy vajon mindig ilyen sokat esznek-e. Vagy csupán tartalék tápanyagot halmoznak fel magukban, a hosszú hibernáció időszakára, az újabb kiruccanásig?

Végre nagy kegyesen engedélyezték, hogy Agatha hazaszállítsa őket. Minden jól ment, míg rá nem fordultak a Fosse útra, ahol a karomszerű mutatóujj ismét Agatha lapockájába fúródott.

– Nekem pisilni köll – nyöszörögte Mrs. Boggle.

– Nem tudna várni egy kicsit, míg beérünk Bourton-on-the-Waterbe vagy Stowe-ba? – szólt hátra Agatha. – Ott biztosan van nyilvános vécé.

– De nekem most köll – nyüszített fel a vénasszony.

Agatha kikanyarodott az út szélére, a kocsi nagyot zökkent a füves padkán.

– Nem árt, ha segél neki – figyelmeztette a férj.

Agatha kénytelen volt kitámogatni Mrs. Boggle-t a mezőre, a bokrok mögé. Az öregasszony vécépapírt kotort elő a táskájából. Segíteni kellett neki éktelenül bő, rózsaszín bundabugyija letolásában is, amelynek gumizott szára a térdéig ért.

A művelettől Agathának kis híján felfordult a gyomra, és ijesztően elzöldült ábrázattal pásztorolta vissza a gondjára bízott teremtményt a kocsiba. Legközelebb akkor vállalkozik majd még egy ilyen napra, ha zöldre virágzik, kékre fagy, átkozódott magában.

Mire megérkezett a Culloden-ház elé, már minden ereje elszállt, és legszívesebben sírva fakadt volna.

– Miért hívják a házukat Cullodennek? – kérdezte.

– Amikó’ megvettük a tanácsi házunkat, elmentünk a kertészetbe, ahun háztáblákat is árultak – mesélte Mr. Boggle. – Én a Rózsa-villa feliratot níztem ki, de ű a Cullodent akarta.

Agatha kiszállt a kocsiból, és nagy nehezen a járdára sikerítette Mrs. Boggle-t, a férje mellé. Aztán fürgén visszapattant a kormányhoz, és veszett sebváltórecsegés közepette elsöpört.

Otthon a kapuban Wong nyomozó várta.

– Kellemes volt a kirándulás? – érdeklődött, miután Agatha beengedte a házba.

– Iszonyú napom volt – közölte Agatha –, és nem akarok beszélni róla. Magát meg mi szél fújta ide?

Bill Wong leült, és kiterítette a konyhaasztalon a névtelen levelet.

– Van róla sejtelme, hogy ki írhatta?

Agatha bekapcsolta a vízforralót.

– Azt hiszem, John Cartwright. Személyesen is megfenyegetett.

– Mi oka Cartwrightnak, hogy fenyegesse magát?

– Meglátogattam a feleségét. – Agathán látszott, hogy nem egészen őszinte. – Neki meg ez nem tetszett.

– Maga meg faggatózott.

– Tud maga arról, hogy Ella Cartwright a szeretője volt Cummings-Browne-nak?

– Tudok hát.

– Nos, eszerint megvan az indok – fénylett fel Agatha szeme.

– Ez az elszánt igyekezet, hogy bebizonyítsa a gyilkosságot, a végén még bajba keveri. Senki nem kedveli azokat, akik belekotorásznak a magánéletébe. No de nézzük a cetlit. Érdekes darab. Nincsenek rajta ujjlenyomatok.

– Mindenki tudja, mi a helyzet az ujjlenyomatokkal – gúnyolódott Agatha.

– De mindenki tudja azt is, hogy akinek nincs priusza, azt a rendőrség a büdös életben nem képes kinyomozni az ujjlenyomata alapján. A rendőrségnek esze ágában sincs egy falu egész lakosságától ujjlenyomatot venni holmi ocsmány levélke miatt. Nekem egyébként meggyőződésem, hogy ezt egy művelt ember írta, aki műveletlennek akart látszani.

– Miből gondolja?

– Még a legvaskosabb gloucestershire-i dialektusban sem használják manapság a „körül” helyett a régies „környül” kifejezést, amivel a levélíró csak hangsúlyozni akarja a többi helyesírási hibát. És Cartwrightékat leszámítva még kitől kérdezősködött?

– Senkitől – vágta rá Agatha. – Csak a barátaimmal beszélgettem egyszer a gyilkosságról a Ló és Lovász étteremben, és ott ült a szomszédasszonyom két ismerőse is.

– Nem gyilkosság volt – tagolta lassan és türelmesen Bill. – Baleset. Ez a cetli nálam marad. És egy árva lelket se találtam, aki ismerné azt a nőt a maga fényképén. Magához pedig azért jöttem el, Agatha Raisin, hogy figyelmeztessem. Ne ártsa bele magát más emberek életébe, mert megeshet, hogy hamarosan egy valóságos gyilkosság történik errefelé, és maga lesz a hulla!

HÉT

AGATHA TESTÉN, noha elég zömök alkatú volt, mindeddig vajmi kevés többletháj rakódott le. Most azonban, amikor reggelenként be akarta gombolni a szoknyáját, rá kellett jönnie, hogy legalább öt centivel nőtt a derékbősége. Londonban rengeteget gyalogolt, mivel úgy gyorsabban célba ért, mint a forgalmi dugókban veszteglő buszokkal. Itt, Carselyben viszont mindenhová kocsival járt, a rövid helybeli séták kivételével. No de Agatha Raisin még Carsely kedvéért sem hajlandó elhagyni magát!

Kocsiba ült, áthajtott az eveshami műszaki boltba, beszerzett egy könnyű, összehajtható kerékpárt, amely kényelmesen befért a csomagtartójába. Nem szándékozott a falu környékén kísérletezni, amíg úgy nem érzi, hogy ismét maradéktalanul ura a jármű minden fortélyának. Elvégre hatéves kora óta nem ült bicajon.

Letért az országútról, megállt az egyik turistaösvény közelében, kivette a csomagtartóból a kis biciklit, és eltolta a fűvel benőtt utacskáig. Felült rá, és izgatottan elindult, majd némileg ingatagon, de sikeresen felhajtott egy kicsiny emelkedőn, aztán üdvözült boldogsággal ereszkedni kezdett a lejtőn, a bájos erdőcske lombjainak napsugarakkal megtűzdelt árnyékában.

Néhány kilométerrel odébb észrevette, hogy már a falu határában jár, mire mordult egyet, és visszafordult. Formás, sőt a londoni kutyagolástól meglehetősen izmos lába azonban még nem érett meg arra, hogy hegynek fel is végigpedálozza az egész utat, ezért leszállt, és tolni kezdte a biciklit a kaptatón. Egyszerre csak felhők takarták el a napot, és hirtelen eleredt az eső finom, lágy, de igencsak sűrű cseppekben.

Londonban betérhetett volna egy presszóba vagy vendéglőbe, hogy kivárja a zápor elvonulását, de itt nem volt semmi, csak a szántóföldek, a mezők, az erdők meg a fákról szakadatlanul csöpögő víz.

Boldog volt, amikor visszaért a kocsijához és elrakhatta a biciklit. Már épp indulni készült, amikor autó haladt el mellette. Hüledezve bámult utána. Semmi kétség, ez ugyanaz az elrozsdállt, barna pléhdoboz, amelyet a minap látott Cartwrighték kertjének csapdájában. Ösztönösen megfordult, és a nyomába szegődött. Az üldözőbe vett csotrogány Ancombe felé kanyargott a keskeny dűlőutakon. Agatha iparkodott a sofőr látókörén kívül maradni, de hát errefelé nem járt más kocsi, amely mögé elrejtőzhetett volna. A távolság miatt éppen csak azt sikerült megállapítania, hogy a rozsdagyűjteményt Mrs. Cartwright vezeti.

Ahogy közeledtek Ancombe-hoz, hatalmas táblák és nyilak jelezték, merre található a NAGY ÉVI KIRAKODÓVÁSÁR. Mrs. Cartwright szemlátomást éppen oda tartott. Lassacskán más kocsik is feltünedeztek az úton, és Agatha beengedett egy Minit maga meg Mrs. Cartwright közé.

Mrs. Cartwright egy tágas, lucskos legelőn állította le a tragacsát. Agatha a parkolóőr heves integetése ellenére jóval távolabb választott helyet magának. Az eső, ahogyan jött, olyan hirtelen el is állt, kisütött a nap.

Agatha kiszállt a kocsiból, érzése szerint nyirkosan és gyűrötten. Mrs. Cartwrightnak már csak a hűlt helyét találta. Amikor elment az őskori Ford Vauxhall mellett, látta, hogy üres.

Agatha megkereste a vásár bejáratát, fizetett tíz penny belépti díjat, és további tíz pennyért megvette a programfüzetet is. Átlapozta, és nyomban meg is találta a Házi Sütemények Versenyének sátrát a vásár térképén, középtájon.

Éppen be akart lépni a sátorba, amikor úgyszólván összeütközött a kifelé igyekvő Mrs. Cartwrighttal.

– Hát maga mit keres itt? – kérdezte gyanakodva Mrs. Cartwright.

– Hogy tudta kihozni azt a kocsit a kertből? – kérdezett vissza Agatha.

– Ledöntök előtte egy darabot a kerítésből, áthajtok rajta, aztán szépen visszaállítom. A kerítésünk már évek óta ilyen rozoga, de azt hiszi, kijavíccsa az uram? Nyavalyát. Maga mér’ gyütt ide?

– Hallottam a vásárról – lódította Agatha. – És maga? Benevezett valamivel?

– Pitével – válaszolt szűkszavúan Mrs. Cartwright. De aztán hirtelen elvigyorodott. – Spenótpitével. Itt rendesebbek a díjak, mint Carselyben.

– Gondolja, hogy nyerni fog?

– Tuti. Igazából nincs is más versenyző!

– Itt is Mr. Cummings-Browne bíráskodott a süteményeknél?

– Nem. Itt a kutyákat bírálta. Hogy melyik a legszebb meg ilyesmi. Idefigyeljen… – Mrs. Cartwright lopva körülpislantott. – Köll egy tipp?

– Negyven fontot fizettem magának, de még egyetlen hasznavehető infót se kaptam érte – förmedt rá Agatha. – És megmondhatná a tisztelt férjurának, hogy hagyja abba a fenyegetőzést.

– A férjem örökké fenyegeti az embereket, magáról meg különben is az a véleménye, hogy egy vén madárijesztő, és mindenbe beleüti az orrát. Na jó, ha magát nem érdekli, mi volt a helyzet itt, Ancombeban… – És úgy tett, mint aki már ott sincs.

– Várjon – szólt utána Agatha. – Mit akar mondani?

Mrs. Cartwright barna szeme mohón tapadt Agatha retiküljére.

– Kaphat egy tízest, ha úgy vélem, hogy megéri – pattintotta ki a zárat Agatha, és elővette a pénztárcáját.

Mrs. Cartwright a füléhez hajolt.

– A kutyaszépségversenyt mindig valamelyik skót terrier nyerte meg.

– Na és?

– Na és a scottie-kat egy bizonyos Barbara James nevű nő tenyészti a Combe-tanyán. Elgyütt a halottszemlére is, vörösre bőgte a szemit.

– Azt akarja mondani, hogy…

– Ha eccer Reg évrül évre pártfogolt valakit, akkó neki is jutott valamicske, annyi szent.

Agatha odaadta a tízest. Aztán a programot kezdte tanulmányozni. A kutyák elbírálását a sátor közelében kialakított porondon rendezik meg. Amikor Agatha felpillantott a programfüzetből, Mrs. Cartwrightnak már nyoma veszett.

Leült egy padra, közvetlenül a kötéllel elkerített porond mellett. Megint kinyitotta a füzetkét. A kutyaszépségverseny bírája ezúttal egy hölgy, a neve Lady Waverton. A porondon jól megtermett, vadászkalapos asszonyság ült a leszúrható vadászszéken, amelyről kétoldalt szinte lecsorgott tweedszövetbe burkolt terebélyes feneke, és figyelmesen tanulmányozta a parádésan felvonultatott ebeket. Hamarosan harmincöt év körüli, göndör barna hajú, pirospozsgás hölgy vezetett egy skót terriert Lady Waverton elé. Ez itt alighanem Barbara James, gondolta Agatha.

A kutyaszépségverseny olyan iszonyúan unalmas volt, hogy Agatha úgy érezte, már a szeme is teljesen üveges. A versenyzők izgatottan könyörgő tekintete az iskolai díjkiosztáson várakozó szülőkére emlékeztetett. Lady Waverton végül teleírt egy papírlapot, amelyet száguldó futár kézbesített az emelvényen ülő, mikrofont szorongató férfinak.

– Figyelem, figyelem – kezdte a férfi. – A kutyaszépségverseny díjazottjai a következők. A harmadik díjat Mr. J. G. Feathers kapta Moreton Büszkesége nevű sealyham terrierjéért. A második helyen Mrs. Comley Csillagszemű James nevű vidravadász kopója végzett. Az első díjat pedig…

Barbara James becézőn karjába ölelte kis scottieját, és várakozva fordult a két helyi újság fotóriporterei felé.

– Az első díjat pedig Miss Sally Gentle nyerte el Fosse menti Daventry Bubika nevű törpeuszkárjával.

Miss Sally Gentle bámulatosan hasonlított a kutyuskájához, fehér haja ugyanolyan csigákba göndörödött, mint Bubika szőre. Barbara James levonult a porondról, arcán sötét harag.

Agatha gyorsan felállt, és utánaeredt. Barbara nyílegyenesen a sörsátorba tartott. Agatha a háttérbe húzódott, míg a csalódott versenyző meg nem kapta a korsó sörét. Agatha utálta a sört, de magának is rendelt egy pohárral, és letelepedett vele Barbara mellé, aki már a sátorban felállított rozoga asztalok egyikénél kornyadozott.

Agatha meglepetést színlelt.

– No nézd csak, hiszen ez Miss James! – kiáltott fel. Előrehajolt, és megpaskolta a kutya fejét, mire az menten a kezébe harapott. – Játékos kis jószág, ugye? – kérdezte Agatha, és mélán undorodó pillantást vetett az ebre. – Micsoda hibátlan fej! Fogadni mertem volna, hogy ő lesz a győztes.

– Hat éve most veszítettem először – dünnyögte Barbara. Mogorván kinyújtotta lovaglónadrágba bújtatott lábát, és a cipője orrát szemlélte.

– Jaj, az a szegény Mr. Cummings-Browne – eresztett meg egy műsóhajt Agatha.

– Reg bezzeg felismerte a szép kutyát, ha látott egyet – bólintott Barbara. – No, eriggy, kutyuskám. Séta.

Letette öléből a kutyát, amely a sátor kijáratához döcögött, és a szemétvödörnél felemelte a bal hátsó lábát.

– Maga ismerte Reget?

– Csak futólag – ingatta a fejét Agatha. – Nem sokkal a halála előtt együtt vacsoráztam velük.

– Régente nem történhetett volna ilyesmi – jelentette ki Barbara. – Látja, ez a baja a Cotswoldnak. Túl sok városi népség telepedik be a falvakba. Tudja, mibe halt bele Reg? Egy Raisin nevezetű mocsadék szuka valami boltban vásárolt pitét próbált saját készítményének kiadni a versenyen.

Agathának már-már a nyelvén volt a vallomás, hogy ő Mrs. Raisin, de ekkor hirtelen ömleni kezdett az eső, mintha egy csapot nyitottak volna ki. Márpedig Agatha elég messze tette le a kocsit, hosszan kellett volna gyalogolnia érte. Ráadásul kintről hideg szél süvített be a sátorba.

– Rettenetes – sopánkodott hát erőtlenül. – Maga közelebbről ismerte Mr. Cummings-Browne-t?

– Reg meg én nagyon jó barátok voltunk. Sokat nevettünk együtt.

– Maga is szokott indulni a versenyeken valamilyen süteménnyel? – érdeklődött Agatha.

– Miért indultam volna? – telt meg hirtelen gyanakvással Barbara kék szeme.

– A bemutatók tanúsága szerint az itteni hölgyek többsége rendkívül tehetséges ezen a téren.

– Sütni nem tudok, de a kutyákhoz annál jobban értek. A fene egye meg, nekem kellett volna győznöm. Milyen képesítése van ennek a szaros dámának, hogy bíráskodni mer egy kutyabemutatón? Én megmondom magának… Semmilyen! A szervezőknek bíró kell, és akár egy hülye is megfelel nekik, csak rangja legyen! Az a nő a saját valagát se tudja elbírálni.

Barbara felkapta a söröskorsót. Agatha észrevette a hölgy duzzadozó muszkliját, és úgy döntött, visszavonul.

Ám ebben a pillanatban Ella Cartwright kukkantott be a sörsátorba, és meglátta Agathát.

– Jól mulat, Mrs. Raisin? – rikkantott be.

Barbara lassan, nagyon lassan letette a korsót az asztalra.

– Teeee! – sziszegte fülsértően. Átnyúlt az asztal felett, ujjaival Agatha nyakát kereste.

Agatha hátrahőkölt, felugrott, az ingatag csővázas vászonszék felborult mögötte.

– Nananana, csak nyugalom – motyogta ijedten.

De Barbara már rávetette magát, és torkon ragadta. Agatha szeme elhomályosult, de azért látta, hogy a sátorban iszogató vendégek ábrázatára széles vigyor terül. Térdét Barbara gyomrának feszítette, és minden erejét beleadva ellökte magától. Barbara megtántorodott, de máris újabb támadásba lendült. Eltorlaszolta a kivezető utat. Agatha a söntéspult mögé menekült, és segítségért sivalkodott, amit a férfiak harsány röhögéssel megéljeneztek. Agatha felmarkolt a pultról egy jókora konyhakést, és a levegőt döfködte maga előtt.

– El az utamból! – zihálta.

– Gyilkos! – sipította Barbara, de hátrált. Váratlanul vakító fény villant, és fényképezőgép kattanása hallatszott. A helyi lapok fotósainak egyike lekapta a konyhakéssel hadonászó Agathát.

Agatha továbbra is a kést markolászva a kijárat felé oldalazott.

– Ne merj még egyszer a közelembe jönni, mert megöllek! – ordított utána Barbara.

Agatha kiugrott a sátorból, elhajította a konyhakést, és rohant. Aztán csak ült a kocsija biztonságában, a zárt ajtók mögött, és lihegett. Végül bedugta a slusszkulcsot, de nem fordította el, mert elöntötte a rémület. Az a fotó! Lelki szemeivel már látta is valamelyik helyi lap címoldalán. Mi lesz, ha a londoni sajtó is átveszi? Atyaisten! Meg kell szereznie azt a filmet.

Megtörten, kimerülten, elkeseredve mászott ki a kocsiból, és kullogott visszafelé az esőben ázó legelőn.

Aztán – figyelmesen lesve Barbara James esetleges felbukkanását – áttülekedett a használt könyveket, népviseleti ruhadarabokat, szárított virágokat, helyi fazekasok cserépedényeit meg, ahogy ez már szokás, házi süteményféléket árusító standok körül tolongó tömegen. A megszokottakon kívül ezúttal egy helyi borokat kínáló stand is akadt. Agatha szíve nagyot dobbant. A stand mellett a fotós állt a riporterkollégával, és éppen valami bodzabort kóstolgattak. A különböző tartozékokkal megtömött táska a fotós lábánál hevert, de a fényképezőgép, amellyel lekapta Agathát, még a nyakában lógott. Agatha kicsit odébb húzódott, nehogy a fotós észrevegye. Az újságírók sokáig álldogáltak ott, és kitartóan kóstolgatták a borokat, de a hangosbemondó végül bejelentette, hogy a terrierek futóversenye következik. A fotós ekkor odaszólt a tudósítónak, és mindketten elindultak az aréna felé. Agatha nyomon követte őket, míg oda nem értek. Ekkor elszaladt az egyik bódéhoz, és vett magának egy viaszosvászon esőkabátot a hozzá való kalapféleséggel. Az eső ugyanis változatlanul zuhogott, a nap pedig hosszúnak ígérkezett. A terrierek futóversenyét a díjlovaglás követte. Agatha a gyérülő tömeg széléről leselkedett, bár érzése szerint az újonnan vásárolt esőkabát meg a kalap egész tűrhetően álcázta.

A díjlovaglás végén az eső megint elállt, és a vásártéren hűvös, sárga napfény áradt szét. Agatha szíve kalapálni kezdett, mert észrevette, hogy a fotós kicseréli gépében a filmet, és a használtat bedobja a táskában tartott ládikóba. Agatha lassan kibújt az esőkabátból. A fotós meg a tudósító elhagyta az arénát, és visszatért a házi borokhoz.

– Ezt a remek körtebort kóstolják meg – hallotta Agatha az eladónő unszolását, amint közelebb sompolygott. Esőkabátját ráejtette a táskára, valami bocsánatkérést dünnyögött, majd lehajolt, megragadta a kabát alatt a filmes ládikó fogantyúját, a kabáttal együtt felemelte, és elsurrant vele a sörsátor mögé. Itt kinyitotta a ládikót, de legnagyobb bánatára egész rakás film nézett fel rá. Micsoda pech! Visszabújt az esőkabátba, és a tekercseket egytől egyig átpakolta a zsebeibe.

– Rendőrség! – hallatszott halkan a távolból, mire Agatha sürgősen a nyakába kapta a lábát. A ládikót otthagyta a földön. Biztos volt benne, hogy a bort kimérő asszony nem figyelt fel rá, a fotós meg a tudósító pedig még csak hátra sem fordult. Kész szerencse, hogy nem valamelyik országos laptól jöttek, mert akkor már rég őt és Barbara Jamest faggatnák, és fény derülne a pitegyilkosságra. A vidéki lapok munkatársai azonban tudták, mi a feladatuk az efféle vásárokon: annyi helybeli arccal meg díjazottal megtömni az oldalakat, amennyi csak rájuk fér, hogy emelkedjen a példányszám. Agatha viszont azt is tudta, hogy ha az a fotó, amelyen ő késsel hadonászik a sörsátorban, igazán jól sikerült, azt bizony előbb-utóbb fel is használják, mégpedig kétségtelenül a feldühödött Barbara Jamestől vett idézetek kíséretében.

Már éppen a parkolóból hajtott kifelé, amikor leintette egy rendőr. Agatha letekerte az ablakot, és idegesen kidugta a fejét.

– Az egyik fotóriportertől ellopták a filmes dobozát – mondta a rendőr. – Ön nem vett észre véletlenül valami gyanús dolgot? – A rendőr besandított a kocsiba, szeme ide-oda cikázott. Agathát igencsak meggyötörte a tudat, hogy esőkabátjának zsebei csak úgy dagadnak a filmektől.

– Nem vettem észre semmi gyanúsat – mondta. – Micsoda rémségek történnek manapság.

– Megtaláltuk! – hallatszott ismét egy halk távoli kiáltás.

– Na tessék! – egyenesedett fel a rendőr, és elvigyorodott. – Ezek a fotósok mindig többet isznak a kelleténél. Nyilván ez is csak elfelejtette, hol hagyta a cuccát.

A rendőr hátralépett a kocsitól. Agatha indított és elszelelt. Feszültsége azonban egy percre sem engedett fel, míg otthon jókora tüzet nem rakott a kandallóban. A filmtekercseket a már istenigazából lobogó lángok közé dobta, és figyelte, amint vígan porrá égnek. Aztán egyszerre csak kocsi fékezett a háza előtt.

Kilesett az ablakon. Barbara James!

Agatha gyorsan lehasalt a kanapé mögé, ott remegett tehetetlenül. Megzörgették az ajtót, eleinte szolidan, de a dörömbölés meg a rugdosás hamarosan tüzérségi zárótűzzé fajult. Agatha csak nyöszörgött a kanapé mögött. Aztán csend lett. Agatha már majdnem felállt, amikor valami a nappali ablakához csapódott, mire tovább lapult. Végre egy kocsi indulását hallotta, remélhetőleg Barbara kocsijáét. Egyelőre azonban nem moccant ki a kanapé mögül.

Tíz perc múlva lassan feltápászkodott. Szemügyre vette az ablakot. Barna ürülék borította, konyhai törlőpapírcafatokkal vegyesen. Barbara legalább egy teljes tekercset használt fel az anyaghoz.

Agatha kiment a konyhába, fogott egy vödör vizet, kivitte a kertbe, és ráloccsantotta az ablakra, amit addig ismételgetett, amíg az üveg meg nem tisztult. Csak az utolsó menetnél fedezte fel Mrs. Barrt, aki saját kertkapujában álldogált, és őt figyelte kárörömtől fénylő, vizeskék szemével.

Agathát hangosan korgó gyomra figyelmeztette, hogy aznap még nem evett semmit. De nem volt bátorsága még egyszer kitenni a lábát hazulról. Szerencsére talált otthon némi kenyeret meg vajat, így legalább egy kis pirítóst csinálhatott magának.

Egyszerre csak fültépő hangon csörögni kezdett a telefon. Agatha óvatosan odaosont, és még óvatosabban felemelte a kagylót.

– Halló – szólt bele Roy finomkodó hangja. – Maga az, Aggie?

– Igen – sóhajtott fel Agatha megkönnyebbülten. – Hogy van, Roy?

– Elég pocsékul.

– És hogy van Steve?

– Már rég nem láttam. Úgy látszik, elment a kedve tőlem.

– Vegyen neki egy könyvet a falusi népszokásokról. Attól majd felcsillan a szeme.

– Manapság csak egyetlen módja van, hogy felcsillantsuk valakinek a szemét. Ha fáklyát dugunk a fülébe. Képzelje, rám szignálták az ÉDI-BÉDI Bébiételt.

– Gratulálok!

– Mihez? – Roy szinte vijjogott. – A bébiétel nem az én asztalom, mucikám! Szerintem szándékosan csinálják ezt velem. Azt remélik, hogy elcseszem. Ez inkább a maga területe.

– Várjon csak. Nem ezzel az ÉDI-BÉDI-vel történt, hogy valami lökött pasi üvegszilánkokat csempészett a konzervjeikbe, és aztán zsarolni kezdte a vállalatot?

– De, le is tartóztatták az ürgét, és az ÉDI-BÉDI most fel akarja dobni az imázsát.

– Próbálkozzon meg a zöld vonallal – tanácsolta Agatha. – Javasolja a reklámtervezőiknek, hogy azt hangsúlyozzák, milyen egészséges termék az ÉDI-BÉDI, a babák természetes tápláléka, nincs benne semmi adalékanyag, és az üvegét különleges biztonsági kupak védi. A reklám arcának pedig szerezzenek meg egy népszerű rajzfilmfigurát. Rendezzenek hideg-meleg büfés sajtófogadást a vandálbiztos új kupak bemutatásához. „Egyedül az ÉDI-BÉDI Bébiétel biztonságos a babáknak!” Ilyesfajta szövegek. Maga pedig egy kortyot se merjen inni a fogadáson. És külön-külön hívjon meg ebédre minden egyes újságírót, akinek kisbabája van.

– Nincs azoknak kisbabájuk – siránkozott Roy. – Azok a nők csak epét képesek világra hozni.

– Akad köztük egy-két termékenyebb teremtés is – vigasztalta Agatha, és kutatni kezdett a memóriájában. – Ott van például Jean Hammond, nemrég született egy kislánya, és Jeffrey Constable felesége is alig pár hete szült. Maga is biztosan talál még néhányat, ha jobban utánanéz. És különben is az újságírónők mindig boldogan írnak csecsemőkről, mert úgy érzik, azzal bizonyíthatják, hogy normálisak. Folyton az a dolguk ugyanis, hogy megpróbáljanak azonosulni a háziasszonyokkal, akiket titokban mélyen lenéznek. Ismeri, ugye, Jill Stampet, aki örökösen a keresztfiáról áradozik? Nincs is neki. Csak hozzá tartozik az imázsához.

– Jaj, bár maga csinálná ezt a dolgot – sóhajtott Roy. – Isteni volt magának melózni, Aggie. Hogy érzi magát Parasztországban?

– Remekül – felelte Agatha némi habozás után.

Válaszát hosszú csend fogadta. Agatha hirtelen rájött – kissé döbbenten –, hogy Roy esetleg azt szeretné, ha ő meghívná.

– Emlékszik még arra a sok kacatra a nappalimban?

– A lószerszámutánzatokra meg a többire?

– Igen.

– Képzelje, elárverezem az egész hóbelevancot jótékony célra. Június tizedikén, ami szombatra esik. Nem akar lejönni és megnézni, amint akcióba lépek?

– Boldogan.

– Rendben van. Kilencedikén, pénteken este várom a vonatnál. Kíváncsi vagyok, képes lesz-e hátat fordítani Londonnak.

– London egy pöcegödör – állította Roy keserűen.

– Jaj, istenem, egy kocsi… – sikoltott fel Agatha. Kinézett az ablakon. – Nincs semmi baj, csak a rendőrség.

– Mibe keveredett már megint?

– Majd elmesélem, ha itt lesz. Viszlát.

Agatha beengedte Bill Wongot.

– Történt valami? – kérdezte tőle. – Vagy ez is csak baráti látogatás?

– Nem éppen. – Bill követte Agathát a konyhába, és leült az asztalhoz. – Úgy hallom, ott volt az ancombe-i vásáron.

– Na és?

– Látták, hogy a sörsátorban késsel fenyegette Miss Barbara Jamest.

– Önvédelemből. Az a nő meg akart fojtani.

– Miért?

– Mert alighanem a szeretője volt Cummings-Browne-nak, és amikor megtudta, ki vagyok, elborult az agya.

Bill elővett egy kis noteszt, és belenézett.

– A Cotswold Courier fotóriportere, Ben Birkin készített erről egy fényképet, de láss csodát, a filmes ládikójának hirtelen lába kelt. A kamerájához hozzá se nyúltak, csak a filmek tűntek el.

– Furcsa – mondta Agatha. – Kér kávét?

– Igen, kérek. Továbbá járt nálam Fred Griggs, a maguk körzeti megbízottja. Jelentést tett arról, hogy egy nő, aki a személyleírás szerint akár Barbara James is lehet, szarral dobálta meg a maga ablakait.

– Az a nő eszelős – csapta Agatha a neszkávés bögrét Bill elé. – Közveszélyes őrült. És maguk még azt merik állítani, hogy Cummings-Browne balesetben halt meg. Nagyon röstellem a jelenetet a sörsátorban. De igenis örülök annak, hogy a fotósnak eltűntek a filmjei. Eleget szenvedtem anélkül is, hogy a fényképem megjelenne valami helyi szennylap címoldalán. Te jó ég! Ezek talán képesek leközölni a sztorit a fotó nélkül is!

– Magának óriási szerencséje van – méregette Agathát elgondolkodva Bill. – A főszerkesztő úgy berágott Ben Birkinre, hogy a sörsátorban verekedő spinék históriájáról tudni sem akart. Ráadásul Barbara apja, John James történetesen az újság tulajdonosai közé tartozik. A főszerkesztőt csak az érdekli, hogy minél több környékbeli nevével meg fényképével zsúfolja teli a lapot. Szerencsére a vásáron rengeteg amatőr is fotózott, és Bennek sikerült megvennie egy csomó filmjüket. Mondja, nem kíván feljelentést tenni Barbara James ellen testi sértés miatt, vagy amiért feltehetőleg kutyakakával megdobálta az ablakát?

– Nem. Én azt a nőt látni se akarom többé.

– Én pedig végeztem még némi nyomozást Cummings-Browne után – árulta el Bill. – A jelek szerint igazi szoknyapecér volt. Amúgy ránézésre nem is hitte volna róla az ember, ugye? Azzal a csúcsos fejével meg a klepa fülével. Ja, és sikerült azonosítanom azt a vénkisasszonyt, aki a Warwick-várban ölte szemmel magát.

– Mi a neve?

– Miss Maria Borrow, hajadon, az egyházközség díszpintye, nem itt, hanem Upper Cockburnben.

– Csak nem volt vele is viszonya Cummings-Browne-nak?

– Nem látszik túl valószínűnek. Nyugdíjas tanítónő. Kicsit megbuggyant. Vajákos asszonynak hiszi magát. Hatvankét éves.

– Szóval hatvankettő. Ez jó. Úgy értem, ez még Cummings-Browne-nak se…

– Csakhogy az utóbbi három évben minden lekvárfőző versenyt ő nyert meg Upper Cockburnben, a bíró pedig minden alkalommal Mr. Cummings-Browne volt. Nehogy a közelébe merészkedjen. Hagyja őt békén, Mrs. Raisin. Üljön meg a fenekén, és élvezze inkább a nyugdíjaséveit.

Bill felállt, de ahelyett, hogy a kijárat felé igyekezett volna, befordult a nappaliba, megállt a kandalló előtt, és a tüzet szemlélte. Váratlanul felkapta a hosszú, sárgaréz tűzpiszkálót, és meglökdöste a lángoló műfahasábokat. A tűzkosárból fekete fémtokocskák potyogtak zörögve a hamuba.

– Magának tényleg óriási szerencséje van, Mrs. Raisin – szólalt meg végül. – Merő véletlenségből én is pokolian utálom Ben Birkint.

– Miért? – kérdezte Agatha.

– Volt egy szelíd kis flörtöm egy férjezett hölggyel, és egyszer gyengéden meg találtam ölelni a mircesteri apátság mögött. Ben orvul lefotózott minket, és másnap közölte a lapban ezzel a szöveggel: „Biztonságban a törvény karjai közt”. A hölgy férje felkeresett, és vért izzadtam, mire sikerült valahogy kimagyaráznom magam.

– Nem egészen értem, mire célozgat itt maga – kezdett ismét erőre kapni Agatha. – Az ideszállított holmim közt találtam egy csomó lejárt szavatosságú filmet, és elégettem őket.

– Az ember azt hinné – csóválta a fejét színlelt megdöbbenéssel Bill –, hogy aki ennyi időt töltött a reklámszakmában, jobban megtanult hazudni. A jövőben törődjön inkább a saját dolgával, Agatha Raisin, és bízza a nyomozást a rendőrségre.

ELÜLTEK A SZELEK, az eső elállt, a Cotswold fölött felhőtlenül kéklett az ég. A Barbara Jamesszel vívott párbajtól megviselt Agatha berakta kerékpárját a csomagtartóba, és furikázott a Cotswoldban ide-oda. Időnként megállt egy-egy nyugalmas földútnál, és átváltott a biciklire. A házfalakon hatalmas füzérekben omlott alá a virágzó lilaakác, az utak széle havasan fehérlett a galagonya hulló szirmaitól, az aranyló mészkő házakat szinte felizzította a tűző napfény, és London messze volt, valahol nagyon-nagyon messze.

Chipping Campdenben Agatha megfeledkezett fogyókúrás fogadalmáról, és a Nyolc Harang meghitten régimódi ivójában marhasültet evett vesepástétommal. Aztán végigandalgott a falu főutcáján, amelyet zöldellő gyepsávok, aranyló házacskák szegélyeztek oromtetőkkel, égbe nyúló kéményekkel, árkádokkal, timpanonokkal, tömzsi oszlopokkal, osztott vagy ólomüveges ablakokkal, terebélyes, lapos kőlépcsőkkel. Az elmaradhatatlan turistahordák ellenére a falu nyugalmas, tartózkodó derűt sugárzott. A marhasülttel és vesepástétommal torkig jóllakott Agatha végre egy kis békességet talált. A főutca közepén emelkedő, 1627-ben épült vásárcsarnok alacsony, zömök oszlopsora fekete árnyékot vetett az úttestre. Lehet az élet könnyű és szép is. Nem kell más hozzá, csak megfeledkezni Cummings-Browne haláláról.

A következő napokban tovább tartott a gyönyörű idő, és Agatha is folytatta bolyongásait; időnként biciklizett, időnként gyalogolt, és esténként azzal az újdonatúj élménnyel tért haza, hogy egészségesnek érzi magát, és minden szempontból jól van. Bele is remegett, amikor eszébe jutott, hogy a helyi nőegylet tagjaival Mircesterbe kell utaznia.

De amikor felkecmergett a buszba, mindenki szívélyesen fogadta. Meglepődött, de meg is könnyebbült Mrs. Simpson láttán. Rögtön a bejárónője mellé ült, és máris vígan beszélgettek erről-arról. A busz utasai jobbára középkorú nők voltak, néhányan a kötésüket hozták magukkal, mások gobelint hímeztek. A kőkorszaki busz csörömpölve, csikorogva döcögött végig a mellékutakon. A nap hét ágra sütött. Áldott békesség uralkodott.

Agatha valahogy úgy képzelte, hogy a mircesteri hölgykoszorú vendégszeretete tea és házi sütemények formájában testesül majd meg, amit alaposan ki is szándékozott élvezni, mivel meggyőződése szerint az utóbbi napokban végzett tömérdek testmozgással igazán rászolgált egy tortadáridóra. Ám amikor beléptek az egyházközség kultúrházának dísztermébe, kiderült, hogy többfogásos ebéd várja őket, borral megtetézve. A bort a mircesteri nőegylet tagjai készítették, és szerfölött tartalmasnak bizonyult. Az ebéd menüsora erőlevessel kezdődött, amit sült csirke követett hasábburgonyával és vajon párolt zöldborsóval, majd tejszínhabos csokoládétorta került az asztalra, és végül Mrs. Rainworth almapálinkájával koccinthattak. A sokadik kör után a vendégek dörgő vastapssal ünnepelték találmányáért a vén kórónak látszó Mrs. Rainwortht.

Ezt követően a mircesteri nőegylet elnöknője emelkedett szólásra.

– Volna a hölgyek számára egy meglepetésünk – fordult Mrs. Bloxbyhoz. – Ha a hölgyek hajlandók lebuszozni a Malvern Színházhoz, előre foglalt helyek várják őket.

– Mi lesz műsoron? – kérdezte a lelkész felesége.

– Az titok! Majd meglátják! – kiabálták a mircesteri hölgyek már kissé rekedtesen.

– Kíváncsi vagyok, mit adnak – súgta Agatha Doris Simpsonnak, miközben visszamásztak járművükre. Már újra Doris és Agatha voltak egymásnak.

– Gőzöm sincs – felelte Doris. – Vót itt náluk valami gyerekszínház. Tán az játszik.

– Túl sok bort ittam, sajna – vallotta be Agatha. – Alighanem átalszom majd az egészet.

– Nicsak, ez télleg lepetés! – kurjantott fel Doris, amikor az ásatag busz becsikorgott-csörömpölt a színház elé. – Aszongya: Flitteresek, amerikai tánccsoport.

– Talán valami modern balettegyüttes – morogta Agatha. – Mindenki fekete trikót visel, és mintha egy szőnyegbombázás színhelyén ugrándoznának ide-oda. Jaj, istenkém, legalább a zenéjük ne legyen túl hangos.

Odabenn Agatha kényelmesen elhelyezkedett a carselyi nőegylet többi tagjának társaságában.

Dobpergés hallatszott, melynek ritmusára felemelkedett a függöny. Agatha csak pislogott. A színen hímnemű sztriptíztáncosok lejtettek végig. A harsány, lüktető zenét a reflektorok cikázó fényei kísérték. Agatha egyre mélyebbre süppedt a zsöllyében, arca vörösen lángolt zavarában. Mrs. Rainworth, az almapálinka feltalálója felpattant székéből, és hisztérikusan visított a színpad felé.

– Takaroggyanak onnét!

A nők ordibálni és éljenezni kezdtek. Agathát érthetetlen öröm töltötte el, amint Doris Simpsonra nézett, aki elővette a kötését, és békésen dolgozgatott. Láthatólag oda se hederített rá, mi zajlik fenn a színpadon, illetve lenn, a közönség soraiban. A sztriptíztáncosok napbarnított bőre szépen fejlett izmokon feszült. Nem vetkőztek teljesen pucérra. Előadásmódjukban volt valami dévaj incselkedés, koruk szerint inkább suttyó legénykék voltak, mint férfiak. Vásottak, de helyesek. A nők többsége azonban valósággal kifordult magából tőlük. A mircesteriek közül egy középkorú, festett szőkeség például fel akart rohanni a színpadra olyan vadul, hogy alig tudták visszataszigálni.

Agatha némán szenvedett. De gyötrelmei nem értek véget az előadással. Utána ugyanis potom tíz font fejében a nézők közül bárki fényképezkedhetett a sztriptíztáncosok bármelyikével. És igen kevés kivétellel valamennyi Carselyből érkezett dáma fényképezkedni akart velük.

– Tetszett az előadás, Mrs. Raisin? – tudakolta a lelkész felesége, amikor Agatha megviselten felkászálódott a buszra.

– Engem inkább megbotránkoztatott – felelte Agatha.

– Jaj, hisz ez csak afféle kis mókának számít manapság – mosolygott Mrs. Bloxby. – A tévében ennél sokkal rémesebbeket is láttam.

– Nagyon meghökkentőnek találom, hogy magát ez mulattatta – hüledezett Agatha.

– Higgye el, ezek igazán derék fiúk. Tud például arról, hogy az együttesük a kurd menekültek javára különleges előadást tartott, ahol ötezer fontot sikerült összegyűjteniük? És hogy az itteni fényképezkedés teljes bevételét az apátság fedelének tatarozására fordítják?

– Zseniális ötlet – bólogatott Agatha, aki felismerte a jó reklámot, ha találkozott vele. Azzal, hogy időnként jótékony célokra adakoztak, a sztriptíztáncosok tekintélyt szereztek maguknak, így tehát engedélyezett gyönyöröket plántáltak a cotswoldi hölgyek kebelébe, akik zsúfolt buszokkal tódultak megtapsolni őket. Lehet, hogy ezek az amerikaiak egy angol hagyomány alapjait rakják le éppen, tűnődött keserűen Agatha. Lehet, hogy ötszáz év múlva a férfiak sztriptíztáncot járnak majd a Cotswold falvainak főterein, miközben az idegenvezetők eme ősi rituálé kezdeteit próbálják elmagyarázni az ügyfeleiknek.

A férfisztriptíz után a hölgyek visszatértek az egyházközség kultúrházának díszterméhez, valamint a dolgok lényegéhez. Érdemdús, higgadt nők tiszteletre méltó csoportja ült ismét együtt, akik a jótékony célú anyagiak begyűjtésére szolgáló ilyen-olyan rendezvények lehetőségeit vitatták meg.

– A mi Mrs. Raisinünk június tizedikén aukciót tart jótékony célokra – állt fel végül Mrs. Bloxby. – Remélem, hölgyeim, valamennyien eljönnek, és segítenek a licitálásban. Hálásan köszönjük Mrs. Raisin fáradozását, és ígérjük, hogy minden tőlünk telhető támogatást megadunk neki.

Agatha remegő szívvel várta, hogy valaki felálljon és kimondja: „Csak nem arról a Mrs. Raisinről van szó, arról a bizonyosról, aki megmérgezte a szegény Mr. Cummings-Browne-t?” Ehelyett megtapsolták, melegen, hosszasan. Kis híján kicsordultak a könnyei, amint felállt és meghajolt. Bill Wongnak igaza van. A nyugdíjasévek csakugyan csodásak lesznek, már amennyiben sikerül végleg megfeledkeznie Reg Cummings-Browne-ról meg arról a nyavalyás pitéről.

NYOLC

AGATHA SZILÁRDAN KITARTOTT elhatározása mellett, hogy nem foglalkozik Cummings-Browne halálával, mert az nem az ő dolga. Minden energiáját arra fordította, hogy minél jobban felkeltse a helyi újságok és kereskedők érdeklődését az aukció iránt. A szerkesztők szinte naponta közöltek cikkeket az eseményről, csak hogy féken tartsák Agathát, ugyanúgy, mint még nem is olyan régen a londoni újságírók, valahányszor Agatha el akart adni egy-egy terméket vagy ügyfelet.

A carselyi nőegylet tagjai a maguk jóságos módján szintén hozzájárultak az aukciós készlet gyarapításához: könyveket, hanglemezeket, vázákat és egyéb alig használt tárgyakat vittek, amelyeket más jótékonysági vásárokon vettek az elmúlt évek folyamán, de immár megértek az „újrahasznosításra”. Az aukció napjának közeledtével Agathának egyre több vendége jött. A nőegylet elnöke, Mrs. Mason szinte rendszeresen kísért hozzá különféle holmikat cipelő hölgyeket, míg végül Agatha nappalija lassacskán egy ószeres raktárára emlékeztetett.

Agatha annyira elmerült mindebben, hogy csaknem megfeledkezett Roy látogatásáról, és péntek este épp az utolsó pillanatban száguldott ki a vasútállomásra. Csöppet sem bánta volna, ha Roy nem érkezik meg. Kezdte úgy érezni, hogy már-már hozzátartozik a falu életéhez, és nagyon nem kívánta, hogy Roy azzal a botrányos megjelenésével tönkretegye az ő új arculatát a falu jótevő nagyasszonyának szerepében.

Nagy megkönnyebbülésére a vonatról leszálló Roy hangyányit sem különbözött útitársaitól, a londoni üzletemberektől. Normális frizurája volt, fülbevalók nélkül, és jól szabott, háromrészes öltönyt viselt. Moreton-in-Marsh vasútállomását futómuskátlival megrakott függő kosarak ékesítették, és a peront szegélyező virágágyásban rózsatövek virultak. Csak úgy tündökölt minden a tökéletes naplemente utolsó sugaraiban.

– Tisztára, mint egy másik bolygó – nézett körül Roy. – Bevallom, Aggie, eleinte azt hittem, baromi hibát követett el, amikor ideköltözött, de most úgy vélem, szerencséje van.

– Mi van a bébiételüggyel? – kérdezte Agatha, már a kocsiban.

– Azt csináltam, amit tanácsolt, és bődületes sikere lett, úgyhogy piszok nagy tekintélyt szereztem a cégnél. Tudja, ki a legújabb ügyfelem?

Agatha nemet intett.

– A Handley-féle csemetelánc.

– Újabb kisbabák? – döbbent meg Agatha.

– Nem, drágicám. Ezek facsemeték. És képzelje, ruhapénzt kapok tőlük sportos tweedzakókra, kordgatyákra, golfcipőkre, ha hiszi, ha nem. Tudja, a növényeket eléggé kedvelem, de most kiderült, hogy mindegyiknek valami őrületesen hosszú latin neve van, akár egy kémiai képlet, én meg sose tanultam latint a suliban. Veszettül uncsi az egész, szerszámos bódék meg kerti törpék meg dilis járókövek!

– Egy kerti törpét talán én is vennék – mondta Agatha. – Nem, nem magamnak! – tette hozzá sietve, mivel Mrs. Simpson jutott eszébe.

– Üljünk be inkább a konyhába – javasolta, amikor hazaérkeztek. – A nappali dugig teli van az aukcióra szánt vicik-vackokkal.

– Csak nem kezdett el főzőcskézni? – kérdezte nyugtalanul Roy.

– De igen, a nőegylet elnöke, Mrs. Mason már adott néhány leckét.

– Mi ez a nőegylet?

Agatha elmesélte, aztán beszámolt a mircesteri kiruccanásról, amin Roy úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult.

A vacsora zöldséglevessel kezdődött, amit pásztorpite, majd almás morzsa követett. „Legyen minél egyszerűbb!” – javasolta Mrs. Mason.

– Hát, bámulatosan jó volt – állapította meg a végén Roy. – És látom, már kartonruhát visel.

– Olyan kényelmes – védekezett Agatha. – Mellesleg problémáim vannak a testsúlyommal is.

– „Tágabbra, mind tágabbra kell szabnunk határait” – vigyorodott el Roy.

– Korábban sose hittem abban, hogy a középkorúak maguktól elterebélyesednek – mondta Agatha. – Mindig úgy gondoltam, hogy ezzel csak azt mentegetik, hogy annyi mindent megengednek maguknak. De úgy látszik, én pusztán a levegőtől is hízom. Teljesen kidöglöttem már a rengeteg biciklizéstől meg gyaloglástól, és halálosan unom is. Úgy érzem, hogy előbb-utóbb bedobom a törülközőt, és elhízom, mint egy disznó.

– Nem is fog lefogyni, ha ilyen koszton él – jegyezte meg Roy. – Salátaleveleket kéne rágicsálnia nyuszi módra.

Vacsora után Agatha megmutatta Roynak a nappaliban felgyülemlett kacathegyeket.

– Holnap kora reggel jön értük egy teherautó – mondta –, és miután bepakolnak mindent az iskola nagytermébe, átmennek Cheltenhambe fölszedni az új cuccaimat. És az is lehet, hogy egyszer majd, ha már kitanulta a kertészmesterséget, megkérdem magát, hogy mit csináljak a kertemmel.

– Még most sincs késő, hogy ültessen bele ezt-azt – fitogtatta Roy újonnan szerzett tudományát. – Magának most persze amolyan gyorskertre volna szüksége. Menjen el valamelyik kertészetbe, és pakoljon fel egy rakomány virágtövet. Falusi házhoz passzolókat. Mindenféle régimódi növényt. Futórózsát, teszem azt. Veselkedjen neki, Aggie.

– Lehet, hogy rászánom magam. Mármint ha úgy döntök, hogy mégis itt maradok.

– A gyilkosságra céloz, ugye? – nézett rá fürkészőn Roy. – Történt azóta valami?

– Nem akarok beszélni erről – vágta rá sietősen Agatha. – Okosabb volna elfelejteni az egész ügyet.

MÁSNAP DÉLELŐTT Agatha csípőre tett kézzel szemügyre vette az iskola nagytermét, és teljesen kétségbeesett. Itt bizony igencsak szűkösnek hatott a nappali egész berendezése, még a hozott anyaggal egyetemben is. Hát ez nem kifejezetten világraszóló esemény.

– Jaj, de mutatós itt minden – csendült fel az éppen megérkező Mrs. Bloxby kedves hangja.

– Fenéket mutatós – mordult fel Agatha. – Abszolút jelentéktelen. Túl kevés a cucc. Nem hozhatnának be a hölgyek még egy csomó holmit, tök mindegy, micsodát? Bármilyen ócskaságot?

– Megteszek mindent, ami telik tőlem.

– És a zenekar, a falu zenekara! Feltétlenül játszaniuk kell! Olyan ünnepi lesz tőle a légkör. Nem lehetne előkeríteni néhány morris-táncost is?

– Az ilyesmikre előbb kellett volna gondolnia, Mrs. Raisin. Hogy is szervezhetnénk meg mindezt ennyire rövid idő alatt?

Agatha az órájára nézett.

– Most kilenc óra van – állapította meg. – Az aukció háromkor kezdődik. – Elővett egy noteszt. – Hol lakik a karmester? És a morris-táncosok vezetője?

A lelkész hökkent felesége darálni kezdte a neveket és címeket. Agatha hazaszáguldott, és felrázta a békésen alvó Royt.

– Festenie kell gyorsan néhány plakátot – parancsolta. – Hadd gondolkozzam egy kicsit… A Májusünnep plakátjait alighanem Harveyék boltjában tárolják, ha jól emlékszem, náluk láttam őket a hátsó helyiségben. Szerezze meg tőlük az összeset, és mázolja át. Írja rájuk: Alkalmi árak! Alkalmi árak! Aukció!! Licit! Ma délután háromkor! Tea, kávé, sütemények! Zene! Tánc! Aztán tegye ki a plakátokat az A44-es úton olyan helyekre, ahol a sofőrök észrevehetik, és csináljon egy jókora nyilat is, amelyik Carsely felé mutat. Ha ezzel megvan, kell még egy csomó plakát meg útjelzés ide a faluba is.

– Én erre képtelen vagyok – nyögte álmosan Roy.

– Dehogy képtelen, nagyon is képes – dördült rá a régi Agatha. – Ugrás!

Agatha bevágta magát a kocsiba, elhajtott a karmesterhez, és könyörtelenül tudatta vele, hogy kutya kötelessége pódiumra ültetni a zenekart.

– Az érettségi bankett műsorát akarom hallani! – adta ki az utasítást. – Az „Uralkodj, Britanniá”-t, a „Remény és dicsőség földjé”-t meg a többit, amit ilyenkor játszani szoktak. Az egész környék összes lapja küld hozzánk tudósítót. Nyilván maga se szeretné közhírré tenni, hogy nem hajlandó puszta jótékonyságból strapálni magát.

A morris-táncosok vezetője hasonló elbánásban részesült. Utánuk Mrs. Doris Simpson következett a listán. Agathának szikla esett le a szívéről, amikor kiderült, hogy Doris szabadságot vett ki az aukció napjára.

– A nagyteremmel van bajom – panaszolta hevesen Agatha. – Olyan förtelmesen sivár. Virágokra lenne szükségem.

– Azt hiszem, rá tudom majd beszélni a hölgyeket – nyugtatta meg Doris. – Üljön le, Agatha, és igyon egy bögre teát. Mingyá’ gutaütést kap, ha így folytassa.

De Agatha már ott sem volt. Körbejárta az egész falut, és hol rimánkodva, hol erőszakosan addig követelt új meg új tárgyakat az aukciójára, míg a kocsija dugig meg nem telt – ahogy magában gondolta – a legocsmányabb limlommal, amit valaha látott.

A máris forró napsütésben izzadó Roy az A44-es mentén görnyedezve szurkálta le az irányjelző táblákat a tőzegtalajba. A táblákon még meg sem száradt a festék, és Roy rajzkészsége sem volt éppen tökéletes, de tudta, hogy a Harveyék boltjában vásárolt piros meg fehér festékkel felmázolt betűk és jelek olvashatók és érthetők. Miután az országúttal végzett, lassan – mert úgy gondolta, Agatha ezt a tempót várja el tőle – becammogott a faluba, és ott kezdte el kirakni mindenfelé a jelzéseket.

Végül a becsülettel teljesített munka boldogító érzésével, valamint azzal a titkos szándékkal tért haza Agathához, hogy visszalopakodik az ágyba, és alszik még pár órácskát.

De Agatha fülön csípte.

– Ezt nézze meg! – kurjantotta fennen lobogtatva egy sipkával-csengettyűkkel meg minden egyéb kellékkel felszerelt udvaribolond-öltözéket. – Hát nem isteni? A nőegyletünk titkára, Miss Simms viselte a tavaly karácsonyi pantomimjátékban, és ő pont olyan vékony, mint maga. Szerintem úgy fog passzolni, mintha magára öntötték volna. Bújjon bele.

– Miért? – kezdett hátrálni Roy.

– Belebújik, aztán kiáll az A44-esre valamelyik jelzőtáblánk mellé, és integet, hogy becsalogassa az embereket a faluba. Táncolhat is egy kicsit.

– Nem, és százezerszer nem – nyakaskodott Roy.

– Ha vállalja – méregette tűnődve Agatha –, olyan ötletet adok magának a kertészeteihez, hogy élethossziglan felkerül a reklámvilág térképére.

– Mi az az ötlet?

– Ezt csak az aukció után árulom el.

– Aggie, ezt nem tehetem meg. Örökre bolondnak érezném magam.

– Itt csak arról van szó, ember, hogy annak nézzen ki! Az isten szerelmére, Roy, maga hosszú éveken át képes volt szerte Londonban a leghajmeresztőbb szerelésekben parádézni, amiket valaha láttam. És arra se emlékszik már, amikor bugyirózsaszínre festette a haját? Megkérdeztem magától, miért csinálta, mire azt felelte, hogy imádja, amikor megbámulják az emberek. Nahát, most aztán megbámulja majd mindenki. Én pedig leközöltetem a fotóját a lapokban azzal a kísérőszöveggel, hogy maga az egyik legnevesebb reklámszakember Londonban. Nézze, Roy, én egyáltalán nem kérem magát, hogy öltözzön udvari bolondnak, én csak felajánlom a lehetőséget.

– Jaj, hát egye penész! – nyögte Roy, és azon tűnődött, hogy ez az Agatha Raisin miért emlékezteti őt időnként a saját rámenős mamájára.

– De van egy kikötésem – próbált kialkudni magának valamelyes függetlenséget. – Nem vagyok hajlandó ebben a hőségben felkutyagolni az országúthoz. Adja kölcsön a kocsiját.

– Lehet, hogy szükségem lesz rá. Vigye el a biciklimet.

– Maga megőrült. Ki bír annyit pedálozni hegynek fel?

– Csipkedje magát! – ripakodott rá Agatha. – Mialatt belebújik a jelmezbe, előszedem a biciklit.

Nos, nem is volt olyan rémes. Egyáltalán nem is volt rémes, gondolta Roy valamivel később, miközben az út mentén szökdelt ide-oda, és díszes bolondjogarával Carsely felé mutogatott. Sofőrök és motorosok dudáltak meg kiáltoztak neki vígan, egy amerikai turistákkal megrakott busz meg is állt mellette, és amikor a kíváncsiskodó utasok értesültek az aukcióról, ahol „rengeteg ritka régiség” kerül kalapács alá, rávették az idegenvezetőjüket, hogy vigye oda őket.

Három előtt tíz perccel felpattant Agatha biciklijére, és kontrázás nélkül legurult a faluba vezető hosszú, kanyargós lejtőn. Eredetileg át akart öltözni, de mindenki őt bámulta, és ez olyan jólesett neki, hogy nem vetette le a jelmezt. Kint az iskola előtt a morris-táncosok ugrándoztak a napfényben. Odabenn a helyi zenekar adta bele szívét-lelkét és minden erejét az „Uralkodj, Britannia” dallamába, sőt, láss csodát, előttük egy Britanniának öltözött, jól megtermett leányzó harsogta a dal szövegét. Az iskola nagytermében gombostűt sem lehetett leejteni.

Aztán a zenekar elhallgatott, és a mikrofon mögött megjelent Agatha, fején a királyi udvar garden partyjához illő, kék őszirózsákkal díszített hófehér szalmakalapban, amelyhez kék galléros fekete ruhát viselt.

Úgy tervezte, hogy a legjelentéktelenebb tárgyakkal kezdi, onnan halad majd felfelé.

Érezte, hogy a tömeg enyhén mámoros hangulatban van, kétségtelenül az idős mircesteri Mrs. Rainworth jóvoltából, aki az aukciós nagyterem előtt felállított standján saját készítésű almapálinkáját árusította, kupicáját ötven pennyért.

Mrs. Mason Agatha elé csúsztatta az első tételt. Agatha szemügyre vette. Jókora doboz volt, teli használt könyvekkel, főként puhakötésű, romantikus regényekkel. Legfelül azonban egy keménykötésű könyv hevert. Agatha ezt emelte ki, és elolvasta a régies betűkkel nyomott címet: Az lúnak viselkedésirül. A művet John Fitzgerald uraság írta. Agatha megállapította, hogy a könyvet alighanem a tizennyolcadik században adták ki, de nem túl értékes. Kinyitotta a címoldalnál, és döbbent meglepődést színlelt, majd sietősen visszarakta a könyvet a dobozba.

– Semmi érdekes – jelentette ki. – Talán valami más, izgalmasabb dologgal kellene kezdenünk.

Felemelte a fejét, és a terem végében álló Royra pillantott, aki ösztönösen felismerte a neki címzett végszót.

– Rosszul tennénk! – tiltakozott harsányan. – Kezdjük csak ezzel a könyvvel. Tíz fontot ajánlok érte!

Meglepett moraj támadt.

– Tizenöt font! – kiáltotta jókedvűen Mrs. Simpson, akit számos más hölggyel együtt megkértek, hogy segítsen minél elevenebbé tenni a licitálást.

Egy alkusznak látszó alacsony emberke éles tekintetet vetett rá.

– Ki az, aki húszat ajánlana érte? – fuvolázta Agatha. – Elvégre nemes célokra szánjuk. Csak rajta, rajta!…

Mrs. Simpson hangosan felnyögött. Az alacsony emberke a tenyerébe csapott összesodort újságjával.

– Húsz font – örvendezett Agatha. – Nézzük, ki adna huszonötöt?

Carsely hölgylakói némán szorongatták a retiküljüket. Egy másik férfi emelte fel a kezét.

– Huszonöt az ajánlat! – ujjongott Agatha.

Az értéktelen könyvekkel teli doboz végül ötven fontért kelt el. Agatha egy fikarcnyi bűntudatot sem érzett. Elvégre nemes célokra szánjuk, mondta magában határozottan.

A licitálás folytatódott. A turisták is beszálltak. Egyre több ember igyekezett részt venni a dologban. A falubeliek szintén elkezdtek licitálni. Az esemény rendkívül jelentőssé növekedett, és most már mindenki szerette volna elmondani magáról, hogy ő is hozzájárult a sikeréhez. A nap hét ágra sütött, fénye beáradt a nagyterem ablakain. Odakintről időnként behallatszott a hegedűk meg a tangóharmonika hangja, mivel a morris-táncosok sem hagyták abba a szökdécselést, s a zenével olykor Mrs. Rainworth rekedt kiabálása párosult:

– Almapálinkát tessék! Eredeti cotswoldi recept!

Felbukkant a Közép-angliai Televízió forgatócsoportja, és Agatha magasabb fokozatra kapcsolta magát. A licitálás egyre zabolátlanabbul pörgött. A kacatok sorra eltünedeztek, egyik a másik után. Agatha kanapéját és foteljait egy gloucestershire-i kereskedő kaparintotta meg, még a hamis lószerszámok is gazdára találtak. A paraszti munkaeszközökért az amerikaiak szinte közelharcot vívtak, mivel a maguk közismert, dühítően éles szemével azonnal kiszúrták eredetiségüket.

Az aukció végére Agatha Raisin 25 000 fontot szerzett a Gyermekmentő Alapítványnak. De tudta, hogy most még néhány vadul háborgó keblet is le kell csillapítania – azokét, akik úgy érzik, átverték őket.

– Hadd mondjak most köszönetet kedves mindnyájuknak – kezdte mondókáját tehetségesen el-elcsukló hangon. – Bizonyára vannak önök közt néhányan, akik úgy érzik, hogy a kelleténél többet fizettek szerzeményükért. De kérem, ne feledjék el, hogy ezzel rászorulóknak nyújtottak jótékony segítséget. Mi, Carsely polgárai, szívünk mélyéből hálásak vagyunk ezért önöknek. És most énekeljük el együtt a „Jeruzsálem”-et.

A nevezetes dallam elhangzása után Mrs. Mason vezette a közönséget „A remény és dicsőség földjé”-re. Ezt követően a lelkész mondott imát, és a jelenlévők mindegyikéből az eufória boldog elégedettsége sugárzott.

Agathát riporterek serege vette körül. Valamennyien a helyi lapoktól jöttek, vette észre Agatha azonnal, de kit érdekel?

– Ez a siker egyáltalán nem nekem köszönhető – jelentette ki a tudósítóknak, arccal a Közép-angliai Televízió kamerája felé. – Az eredményben oroszlánrésze van egy kiváló londoni reklámszakembernek, Roy Silvernek, akitől ingyenes segítséget kaptunk. Roy, jöjjön és hajoljon meg.

A gyönyörűségtől fülig piros Roy fürgén felszökkent az emelvényre, és boldogan ugrabugrált egy kicsit csengettyűs-sipkás jelmezében a kamera előtt. Aztán a zenekar adott elő részleteket a Mary Poppinsból, majd a közönség lassan oszlani kezdett, sokan a teázóba sétáltak át, mások az almapálinkás standhoz tértek vissza, a többiek meg a morris-táncosokat figyelték.

Agathát hirtelen elfogta a megbánás, és félig-meddig sajnálta már, hogy átengedte a dicsőséget Roynak. Roy viszont majd kibújt a bőréből örömében, és a tévékamerával a nyomában kirohant a morris-táncosok közé, ahol nekiállt cigánykereket hányni meg úgy általában szíve szerint mutogatni magát.

– Csak az a kár, hogy az országos média nem veszi át – szomorkodott valamivel később, amikor Agathával a nappaliban már az új bútorok között üldögéltek.

– Már annak is örülhet, ha a helyiek leadják – legyintett Agatha, akiből a fáradtság epét facsart ki. – Hétfőig egyébként is várnunk kell. Nem hiszem, hogy volna a környéken vasárnapi újság, a tévében meg hétvégén jószerint nincs is híradó.

– Kapcsolja csak be a készüléket – kérte Roy. – A közép-angliaiban pár perccel az országos híradó után leadják a helyi híreket.

– Három percnél többet sose szánnak rájuk – morogta Agatha. – És ugyan miért tudósítanának egy helyi aukcióról.

Roy mégis bekapcsolta a tévét. A helyi hírekben beszámoltak egy újabb birminghami gyilkosságról, aztán arról, hogy Stroudban eltűnt egy kisgyerek, végül egy tömeges karambolról az M6-oson. Majd váratlanul:

– Hogy az élet derűsebb oldaláról is mutassunk valamit. Carselyben, ebben a festői szépségű falucskában rekordnagyságú adományt sikerült összegyűjteni…

És a képernyőn máris megjelent Roy, amint az országúton az autósoknak integet, aztán Agatháról következett egy képsor árverezés közben, majd a közönség énekelte a „Jeruzsálem”-et, és végül egy rövid snittben ismét Roy volt látható a morris-táncosok között.

– Íme, Roy Silver, a neves londoni PR-szakember…

Ekkor Roy abbahagyta az ugrabugrát, és komoly arccal megszólalt:

– Jótékony célokért az ember megtesz minden tőle telhetőt.

– Nahát – hüledezett Agatha. – Még engem is sikerült meglepnie!

– Valamivel később még egyszer leadják – nézte meg az újságot Roy. – Muszáj felvennem videóra, hogy az öreg Wilson orra alá dörgöljem.

– Iszonyú kövérnek látszottam – kesergett Agatha.

– Ez csak a kamerák hibája, csillagom, kilókat képesek rárakni az emberre. Erről jut eszembe, mondja, sikerült kideríteni, hogy ki lehet az a nő, aki a bástyán állt ott a Warwick-várban?

– Ja, igen. A neve Miss Maria Borrow, Upper Cockburnben lakik.

– És?

– És semmi. Úgy döntöttem, hogy hagyom a fenébe az egész ügyet. Egy nyomozó, Bill Wong úgy véli, hogy az ellenem irányuló támadásokat egyszerűen a saját szimatolgatásom okozta.

– Nem ártana, ha elmesélné nekem az egészet – nézett rá érdeklődve Roy.

Agatha fáradtan beszámolt, hogy mi minden történt a legutóbbi találkozásuk óta.

– Én bizony nem hagynám ezt annyiban – jelentette ki Roy. – Tudja mit, ha szerezne nekem egy kölcsönbiciklit, átkerekezhetnénk együtt abba a faluba, hogy körülvizslassunk. Legalább mozognánk is valamicskét.

– Nem is tudom…

– Úgy értem, kérdezősködhetnénk egy kicsit, persze csak úgy mellékesen…

– Majd gondolkozom a dologról az istentisztelet után.

– Istentisztelet?

– Igen, Roy, istentisztelet. Kora reggel.

– Már alig várom, hogy visszatérhessek a nyugalmas, békés londoni életemhez – sóhajtotta mély átérzéssel Roy. – Na és hol az az ötlet a kertészeteimhez, mi?

– Ja, tényleg! Mit szólna ehhez: kerítsenek elő valami vadiúj növényt vagy virágot, és nevezzék el Diana hercegnőről.

– Nem neveztek el róla már valami rózsát vagy micsodát?

– Róla még nem, csak Fergie-ről, ha jól emlékszem. Lady Di virág tudtommal még nincsen.

– Az ilyesmit különben is a chelsea-i virágkiállításon szokták csinálni.

– Miért ennyire kishitű? Vegye rá a kertészeit, hogy kaparjanak elő valami újfajta növényt, bármilyet. Az emberek folyton kitalálnak valami újdonságot. Ha nagyon muszáj, hamisítsanak egyet.

– A kertészeket nem lehet hamisításra bírni.

– Akkor ne hamisítsanak. Keressenek egy névtelen növényt, kereszteljék el Diana hercegnőnek, és rendezzenek egy óriási bulit valamelyik kertészetükben. A média ráveti magát bármire, ami kapcsolatban van Diana hercegnővel.

– Nem kell engedélyt kérnem hozzá az udvartól?

– Fogalmam sincs. Nézzen utána. Hívja fel a palota sajtóirodáját, és adja elő nekik a dolgot. Előre megmondhatom magának, nem lesz ellene kifogásuk. Hiszen egy virágféleségről van szó, az isten szerelmére, nem egy rottweilerről.

– Lehet, hogy még működik is – villant fel Roy szeme. – Hánykor mehetek át Harveyék boltjába újságért holnap reggel?

– Vasárnap csak nyolctól kilencig tartanak nyitva. De úgyse talál semmit, Roy. Az országos lapoktól egyetlen riporter sem volt az aukción.

– Csakhogy ha a helyieknek sikerült egy jó fotót csinálniuk, átveszik tőlük.

Agatha elnyomott egy ásítást.

– Álmodozzon csak nyugodtan tovább. Én megyek lefeküdni.

MÁSNAP REGGEL a templomba menet Agatha úgy érezte, hogy Royt sürgősen le kéne kötöznie, mielőtt tovalibben az égbolt felé. Megjelent róla ugyanis egy fotó a Sunday Timesban, amint együtt ropja a morris-táncosokkal. A táncot a falu három agg kiválósága is figyelte, akiknek ráncos ábrázata rendkívül fotogénnek bizonyult. A kép egyszerűen fantasztikus volt. Maga a megtestesült vidéki Anglia. És alatta a szöveg: „Roy Silver, a londoni PR-szakember a gloucestershire-i Carsely lakosait mulattatja egy sikeres aukció lebonyolítása után, ahol 25 000 font gyűlt össze jótékony célra.”

És az egész az én művem volt, gondolta Agatha, aki most már végképp megbánta, hogy Roynak engedte át a dicsőséget.

Hanem a reggeli istentiszteleten a lelkész visszaadta a dicsőséget annak, akit valóban megilletett, és ékes szavakkal fejezte ki a falu háláját Mrs. Agatha Raisinnek kemény munkájáért. Roy elég durcás képet vágott, és a Sunday Timest babusgatta az ölében.

Az istentisztelet után feltett kérdésre Mrs. Bloxby természetesen azt felelte, hogy Roy nyugodtan elviheti a kerti pajtában tárolt öreg biciklijüket.

– Ez a legkevesebb, amivel a segítségére lehetek, Mrs. Raisin – mondta kedvesen a lelkész felesége. – Hiszen olyan csodálatos munkát végzett. Ráadásul a megérdemelt dicsőséget is átengedte fiatal barátjának.

Roy már-már tiltakozni kezdett, mondván, hogy ő állt órákig az országúton abban az ütődött öltözékben merő jótékonyságból, de Mrs. Bloxby kedves tekintetében volt valami, ami elnémította.

Upper Cockburn körülbelül tíz kilométerre esett Carselytől. Agatha és Roy taposni kezdte a pedált a tűző napsütésben.

– Nyáron még nagyobb lesz a hőség – jegyezte meg Roy. Fél kezét levette a kormányról, és a körülöttük elterülő zöld mezők, szántóföldek, ligetecskék felé intett. – Tisztára olyan, mintha London ötezer kilométerre lenne mindettől.

Agatha hirtelen sajnálni kezdte, hogy elindultak Upper Cockburnbe. Legszívesebben mindenestül megfeledkezett volna az egész ügyről, utóvégre nem sértegette már senki, nem kapott ocsmány leveleket.

A szántóföldeken túl előbukkant Upper Cockburn templomának magas tornya. A két biciklista hamarosan a falu napfürdette főutcájának békességében kerekezett.

– Nini, egy kricsmi – mutatott Roy a Gazdák Címere cégtáblájára. – Együnk egy falatot, és közben kérdezősködhetünk egy keveset. Mondja, ez a Miss Borrow is részt vett a helyi versenyeken?

– Igen, a lekvárfőzőn – felelte kurtán Agatha. – Nézze, Roy, elég lesz, ha megebédelünk, aztán hazamegyünk.

– Még meggondolhatjuk.

Az alacsony, sötét kocsmában erős sörszag terjengett, a padló kőlapjai meg a faülőkék egészen elfeketedtek a kortól. Agatha és Roy a belső teremben ült le. A söntésben álló wurlitzerből Tina Turner egyik száma harsogott, és áthallatszott a biliárdgolyók csattogása is. Rendkívül hosszú lábú, rendkívül rövid szoknyát viselő pincérlány jött felvenni a rendelésüket, s miközben az asztaluk fölé hajolt, szűk ruhájának mély kivágásából jócskán kibuggyant terebélyes melle. Roy leplezetlenül buja tekintettel méregette. Agatha elképedten meredt rá, mint aki végre kapiskálni kezd valamit.

– Mitől ment el a kedve mindentől a barátjának, Steve-nek? – kérdezte.

– Steve-nek? Valami nőügy miatt. Egy férjes asszonnyal kavart, de az váratlanul úgy döntött, hogy mégiscsak jobb pasi az uracskája.

Hát igen, morfondírozott magában Agatha, manapság, amikor a nők egyre férfiasabban néznek ki, a férfiak meg inkább nőre hajaznak, már semmiben sem lehetünk biztosak. Lehet, hogy pár ezer év múlva teljesen uniszex lesz az ábrázatunk, és táblát kell hordanunk a nyakunkban, amivel jelezzük, melyik nemhez tartozunk. De az is lehet, hogy a nők rózsaszín ruhákat viselnek, a férfiak meg kéket. Ámbár talán…

– Min gondolkodik? – kérdezte Roy.

Agatha bűntudatosan összerezzent.

– Azon a Borrow nevű nőszemélyen – lódította.

Roy elkapta előle az üres poharat, és a söntéspulthoz ment újabb ginért. Agatha látta, hogy szóba elegyedik a csapossal.

– Miss Borrow a Körtefásban lakik, balra – jött az asztalhoz diadalmasan –, rögtön a kocsma mellett. Ott, ni!

– Jaj, Roy, nem is tudom… Olyan remek napunk van… Nem lenne okosabb, ha csak megnézegetnénk a falut, aztán szépen hazakerekeznénk?

– Én csak a javát akarom – felelte komoran Roy. – A mindenit, de nagyszerű ez a marhasült meg vesepuding! Tudja, Agatha, szerintem az igazán jól elkészített angol ételeknek nincs a földön párjuk!

– Nekem meg be kellett volna érnem egy salátával – siránkozott Agatha. – Külön érzek minden kalóriát.

Nincs semmi akaraterőm, szidta magát, miközben felkaparta tányérjáról a marhasült meg a vesepuding utolsó morzsáját is, és ráeszmélt, hogy Roy noszogatására egy adag forró almás pitét is rendelt tejszínhabbal, mégpedig valódival, nem azzal a förtelmes borotvahabbal.

Amint az almás pitével végeztek, ismét előkerült a pincérlány, tűsarka dobszólót vert a kőpadlón.

– Hozhatok még valamit?

– Csak kávét kérünk – mondta Roy. – Kitűnő volt az ebéd.

– Meghiszem azt – vágta rá a pincérlány –, a vasárnapi kisegítőnk részmunkaidőben is jobban főz, mint hét közben a szakácsnőnk, Mrs. Moulson.

– Ki a segítőjük?

– John Cartwright jár át hozzánk Carselyből – közölte a pincérlány, és tovakopogott.

– Mi a baj? – kérdezte Roy Agatha döbbent ábrázata láttán.

– John Cartwright a férje annak az Ella Cartwrightnak, aki Cummings-Browne szeretője volt. Ki hitte volna, hogy az az alak főzni tud? Úgy fest, mint egy tenyeres-talpas, mocskos majomember. Látja, mégiscsak megoldható volt. Csakugyan kicserélhette valaki az én pitémet a sajátjával.

– Kénytelen vagyok újfent rámutatni, hogy magát szemelhették ki áldozatnak – mondta türelmesen Roy.

– Várjon csak egy kicsit. Lehet, hogy éppenséggel Cummings-Browne-nak szánták. Miért ne? Mindenki tudta, hogy ő lesz a bíró. És talán kevés volt a csomorika abban a vékonyka szeletben, amit a bírálásnál elrágcsált.

– Nincs az a gyilkos, aki erre ne gondolt volna.

– Amennyire John Cartwrightot ismerem, az IQ-ja nem magasabb, mint egy növényé.

A pincérlány hozta a kávét. Miután elment, Roy ismét megszólalt.

– Economidesen elgondolkodott már?

– Micsoda? Miért tenne ökörátkát a pitéjébe a Quicherie tulajdonosa, akinek gőze se lehetett, hogy én hová viszem azt, és hírét se hallotta soha Cummings-Browne-nak.

– De ha jól tudom, Economides nem tiltakozott hangosan, panaszt se tett. Nem követelte még azt se, hogy megnézhesse a pitét?

– Tudtommal nem. És nyilván jobban örülne, ha ejteném az ügyet. Nem lehet, hogy ez a John Cartwright egy másik John Cartwright?

– Igya meg a kávéját – sürgette Roy –, aztán előgyelgünk a kocsma mögé, és bekukkantunk a konyhaajtón, helyes?

Agatha fizetett, és kisétált vendégével a napsütésre.

– Honnan veszi, hogy a konyha hátul van? – kérdezte.

– Afféle megérzés. Próbáljuk jobbról megkerülni a házat, mert a parkoló balra van.

Elballagtak a ház mögé. Agatha majdnem betévedt egy melléképületekkel, szemetes konténerekkel megrakott kis térségre, de halk nyikkanással nekitolatott Roynak.

– Itt van Cartwright – suttogta. – A konyhaajtó előtt cigarettázik.

– Hadd lássam – tolta félre Agathát Roy, és óvatosan kikandikált a ház sarka mögül. John Cartwright az ajtófélfának dőlt, szurtos lapátkezében kézzel sodort cigaretta. Kötényén ott volt az egész étlap. A napfény kirajzolta fekete, szőrös karján a tetoválásokat.

– Mindjárt elhányom magam – hátrált vissza Roy. – Förtelmesen piszkos. Csak úgy dől az ételmérgezés minden szutykos porcikájából.

– Azt hiszem, mindez bőven elég egy napra – jelentette ki Agatha. – Hagyjuk a fenébe azt a szipirtyót.

– Ne hagyjuk – makacskodott Roy. – Annyira közel van.

Maria Borrow háza alacsony volt, zsúpfödeles és rettentően öreg. Az ólomüveges, kicsiny ablakok hunyorogva fénylettek a napsütésben, és a kertecskében rózsák, tátikák, szarkalábak, díszpipacsok, loncok harsány kavalkádja tombolt. Roy oldalba bökte Agathát, és a sárgaréz kopogtatóra mutatott, amely egy vigyori ördögfejet ábrázolt.

– De mit mondunk neki? – kérdezte elkeseredetten Agatha.

– Az igazat és csakis az igazat – ragadta meg Roy a kopogtatót.

Az alacsony ajtó nyikorogva kitárult, s mögötte ott állt Maria Borrow. Őszülő haja hegyes kontyba fésülve tornyosult a feje búbján. Fakószürke tekintete Royt nem is érintve a háta mögé irányult, ahol Agatha igyekezett minél kisebbre zsugorodni.

– Tudtam, hogy eljönnek – szólalt meg, és félrehúzódott, hogy a jövevények beléphessenek.

Agatháék alacsony, gerendás mennyezetű, bútorokkal és ezüstkeretes fényképekkel telizsúfolt nappaliban találták magukat. A gerendákról csokorba kötött szárított gyógynövények meg virágok csüngtek. Maria Borrow nagy karosszéke előtt az alacsony asztalkán jókora kristálygömb állt.

– Ebben látta, hogy eljövünk? – vihorászott idegesen Roy.

– Igen – bólintott többször is Maria Borrow. A hőség ellenére hosszú, püspöklila gyapjúszoknyát viselt. – Ide kellett jönniük, hogy jó útra térjenek – fordult Agatha felé –, mind a ketten, maga is meg ez a cifra pasija is.

– Mr. Silver csak egy kedves, fiatal barátom – vágott vissza Agatha. – Sokkal, de sokkal fiatalabb nálam.

– Minden hölgy annyi idős, amennyinek egy férfi látja – kukorékolta vígan Roy, majd hirtelen elkomolyodott. – Nézze, a barátaimmal ellátogattunk a Warwick-várba, és az egyik bástyán ott láttuk magát, amint rámered Aggie-re, akár egy gyilkosra. Tudni szeretnénk, hogy miért.

– Mert meggyilkolta a vőlegényemet – felelte Maria.

Csend támadt. Csak egy csapdába esett légy zümmögött az egyik ablakban, és a falu sportpályája felől hallatszott be halkan néhány távoli kiáltás meg a krikettlabda puffanása az ütőn.

Agatha megköszörülte a torkát.

– Úgy érti, Mr. Cummings-Browne-t?

Maria eszelősen bólogatott.

– Igen, igen, igen, igen! Jegyesek voltunk, össze akartunk házasodni!

– De hát Mr. Cummings-Browne már nős volt – kiáltott fel Roy.

– Válni készült – legyintett Maria.

Agatha zavartan fészkelődött a széken. Vera Cummings-Browne-t nemigen lehetett szépségkirálynőnek nevezni, de utcahosszal előzte Maria Borrow szürke ábrázatát, keskeny száját, fakószürke szemét.

– És ezt közölte már a nejével is? – kérdezte Roy.

– Azt hiszem, igen.

Agatha szorongva szemlélte a vénlányt. Olyan nyugodtnak látszik…

– Viszonyuk volt egymással? – faggatózott tovább Roy.

– Nászunknak Szent Iván éjszakáján kellett volna beteljesülnie – lehelte Maria. Fakószürke szemét Agathára szegezte. – Én ugyan fehér boszorkány vagyok, de felismerem a Gonoszt, ha találkozom vele. Maga, Mrs. Raisin, a Sátán eszköze volt.

Agatha felállt.

– Nos, nem raboljuk tovább az idejét – mondta. Kitört rajta a klausztrofóbia. Csak egyetlen vágya volt: kimenekülni a napfényre, a falu hétköznapi életének képei és hangjai közé.

– Csakhogy megkapja majd méltó büntetését – folytatta Maria, mintha Agatha meg sem szólalt volna. – A Gonosz cselekedetei sosem maradnak büntetlenül. Erről magam gondoskodom.

Roy valamivel könnyedebb hangnemmel próbálkozott.

– Akkor legalább tudjuk majd, hol keresgéljünk, ha ennek a mi Aggie-nknek valami baja esik.

– Nem fognak keresgélni maguk sehol – sziszegte Maria Borrow. – A büntetést természetfeletti erők hajtják végre, amelyeket én idézek meg!

Agatha sarkon fordult, és kirohant az utcára. A sportpálya zöldellő gyepén krikettmérkőzés folyt vidáman, békésen. A játékosok körül nézők ácsorogtak kis csoportokban.

– Iszonyúan félek – vallotta be Agatha Roynak, aki csatlakozott hozzá. – Ez a nő őrültebb, mint a veszett kutya.

– Menjünk csak kicsit odébb – javasolta Roy. – Kezdem azt hinni, hogy az a Reg Cummings-Browne a házimacskát is megprütykölte volna.

– Azt kaparintotta meg, akit tudott – tűnődött el Agatha. – Ő sem volt éppenséggel egy Adonisz. Nem lett volna szabad idejönnünk, Roy. Valahányszor kérdezősködni találok, utána mindig történik velem valami. Élvezzük ki inkább ezt a szép napot.

Elindultak a kerékpárokért, amelyeket a kocsma kerítéséhez láncoltak. Már éppen nyeregbe pattantak, amikor a kocsma sarkánál John Cartwright bukkant elő. Véget ért az ebédidő. Cartwright már nem viselt kötényt. Agatháék láttán megtorpant, és csak úgy parázslott a szeme. A biciklisták elkerekeztek, amilyen gyorsan csak telt tőlük.

Úton hazafelé Roy nekihajtott egy kőnek, amitől katapultált a kormánya fölött, de szerencsére az út menti puha fűpadkára esett. Egy percig szusszanni sem tudott, de nem sérült meg semmije.

– Látja, Aggie, mi minden történhet az emberrel? – nyögte ki végül. – Okvetlenül be kell szereznie egy bukósisakot!

A nap hátralévő része kellemesen telt, aztán Agatha átfuvarozta vendégét Oxfordba, és a vasútállomáson búcsút intett neki.

AGATHÁNAK MÁSNAP eszébe jutott Roy tanácsa, és egy moreton-in-marshi boltban megvette a védősisakot. Noha ebédre túrósalátát, vacsorára pedig csirkesalátát evett, változatlanul hájasnak érezte magát. Ideje lenne némi testmozgásnak, gondolta. Fejére csatolta új szerzeményét, elővette a biciklit, és elindult a faluból kivezető úton, amely olyan meredek volt, hogy többször is tolnia kellett a gépet. A fény gyérülni kezdett, az alkonyi égen felhők gyülekeztek. Az emelkedő tetején Agatha megfordult a kerékpárral, és már előre örült a Carsely főutcájába torkolló hosszú lejtőnek. Édes és meleg volt a levegő. Magas sövények, terebélyes fák siklottak tova mellette. Úgy érezte, hogy repül, repül, akár a boszorkány a seprűjén.

A sebesség és a szabadság olyan boldogsággal töltötte el, hogy nem vette észre az úttest fölött mellmagasságban kifeszített vékony drótot. A kerékpár messzire repült, miközben Agatha fejjel előre elterült az aszfalton. Tompán érzékelte, hogy gyors léptek közelednek felé. Rettegve eszmélt rá, hogy a keresztben kifeszített drót nem véletlenül okozott balesetet, és hogy az, aki most feléje tart, alighanem meg akarja ölni.

KILENC

AGATHA KÁBULATÁBAN inkább csak érzékelte, semmint látta közelgő támadóját, majd hirtelen arra késztette valami, hogy szedje össze minden erejét, és guruljon egy kissé odébb az út kemény aszfaltján. Ugyanabban a pillanatban dorongféleség zúdult le oda, ahol az imént feküdt.

– Állj! – harsant egy hang. A támadó megfutamodott, éppen amikor Agathának sikerült felkönyökölnie. Még látta, amint egy sötét alak átfurakodik az utat szegélyező sövény egyik résén, de a következő pillanatban elvakította egy biciklilámpa fénye.

– Merre ment? – csengett harsányan és világosan Bill Wong hangja.

– Arra – nyögte elhalón Agatha, és karjával jelezte támadója menekülésének irányát. Bill az útpadkára döntötte biciklijét, és átnyomakodott a sövényen.

Agatha óvatosan megmozgatta mindkét karját és lábát, aztán felült, és enyhén szédelegve lecsatolta fejéről a bukósisakot. Első összefüggő gondolatával Royt átkozta el, amiért nem engedte annyiban hagyni az ügyet. Lassan talpra kecmergett, mire hevesen hányni kezdett. Utána reszketegen elvánszorgott a kerékpárjáig. Nagy keservesen sikerült felállítania, aztán csak támaszkodott rá, és minden ízében remegett. Feje fölött váratlanul egy bagoly szállt el, mire ő ijedtében felsikított. Egyszerre rájött, hogy képtelen kivárni Bill visszatértét. Abban a reményben, hogy a kerékpár nem sérült meg, felült rá, és lassan legurult a lejtős úton Carselybe. A falu mintha kihalt volna, egy lélek sem járt az utcán. Rákanyarodott az Orgonás-dűlőre, és észrevette, hogy Mrs. Barr házában egyetlen lámpa sem ég. Végül bemenekült a saját házába, amelynek ajtaját hangosan bevágta maga után, és kétszer is ráfordította a kulcsot. A zár ezúttal szörnyen gyatrának látszott. El is határozta, hogy valami őrző-védő céggel riasztót szereltet a házba, meg olyan mozgásérzékelő lámpákat, amelyek meggyulladnak, ha közeledik valaki. Besietett a nappaliba, töltött magának egy dupla konyakot, és rágyújtott. Megpróbált gondolkozni, de agya valósággal megbénult a félelemtől. Amikor megzörgették az ajtót, úgy összerezzent, hogy a poharából kilöttyent némi konyak. Az ajtón még csak egy kémlelőnyílás sem volt.

– Ki az? – kérdezte reszkető hangon.

– Csak én. Bill Wong.

Agatha kinyitotta a kaput. A küszöbön Bill Wong állt, mögötte Fred Griggs, a körzeti megbízott.

– Hamarosan megjön az erősítés – közölte Bill. – Fred, legjobb volna, ha visszamennél, és lezárnád azt a kis útszakaszt, ahol a támadás történt. Kiment a fejemből. Pedig gondolnom kellett volna rá. Wilkes ki fog belezni miatta.

Bill és Agatha bement a nappaliba.

– Hálát adhatok istennek, hogy maga épp arra járt – mondta Agatha. – Hogy került oda, és miért biciklivel?

– Piszokul elhíztam – felelte Bill. – Aztán láttam magát a biciklin, és követtem a példáját. Éppen ide tartottam, magához. Történetesen értesültem róla, hogy odaát járt Upper Cockburnben, és afelől érdeklődött, hol lakik Maria Borrow, vagyis a magától kapott fényképen látható nő. És mintha ez nem volna elég, pont abban a vendéglőben ebédelt, ahol John Cartwright a kisegítő szakács.

– Szóval maga ellenőrzi, mit csinálok – csattant fel Agatha.

– Eszemben sincs. Beszélik azt mindenütt.

Agatha megborzongott.

– Az a szipirtyó művelte. Megesküdnék rá. Az a némber komplett őrült. Azt állítja, hogy Reg Cummings-Browne házasságot ígért neki.

– Kezdem azt hinni, hogy maga Cummings-Browne sem volt egészen épeszű – jegyezte meg fanyarul Bill. – Wilkes mindenesetre rövidesen itt lesz, és egy egész sor kérdést tesz majd fel magának. De úgy vélem, én már most meg tudnám mondani, ki támadta meg.

– Barbara James? Vagy Maria Borrow?

– Egyikük se. Szerintem John Cartwright, és mit gondol, miért?

– Mert ő mérgezte meg Cummings-Browne-t.

– Nem, hanem mert maga nyomozgatni kezdett. A nyakamat rá, hogy tudott a felesége meg Cummings-Browne viszonyáról, és nem akarta, hogy híre keljen.

– De hát a pletyka leállításának első logikus követelménye, hogy tegye el Cummings-Browne-t láb alól.

– Csakhogy Cartwright nem éppen a logika embere. Cartwright egy orangután. Most viszont kezdje el a kezdet kezdeténél, és mesélje el pontosan, mi történt.

Így aztán Agatha beszámolt a keresztben kifeszített drótról meg arról, hogy valaki közvetlenül mellette a földhöz vágott valamit, ami őt találta volna el, ha nem sikerül egy kicsit odébb gurulnia.

– De nézze csak – fejezte be a históriát Agatha –, az a rémületes Boggle házaspár, tudja, a nyugdíjasok, akiket elvittem kirándulni, mindent tudtak Ella Cartwright meg Cummings-Browne kalandjáról, amiből nyilvánvaló, hogy az egész falu tisztában volt vele.

– Nézhetjük más szempontból is. Cartwright talán gyanította, hogy folyik valami a háta mögött, de nem tudta bizonyítani. A felesége letagadta volna. Aztán Cummings-Browne elpatkol, amivel vége az egész ügynek. Ekkor azonban felbukkan maga, és faggatózik, mire Cartwright begyullad. Az olyasfajta férfi, mint ő, nem képes elviselni a gondolatot, hogy a felesége megcsalja… illetve azt a gondolatot nem képes elviselni, hogy erről mások is tudjanak. A büszkeség nem kizárólag a felsőbb osztályok tulajdonsága, ha nem tudná. Na, befutottak a többiek is. Most aztán megint felelgethet.

Wilkes főfelügyelő és Friend őrmester lépett be a nappaliba.

– A maga tanácsára egyenesen Cartwrighték házába mentünk – fordult Wilkes Bill Wonghoz. – A pasas meglépett. Berontott az ajtón, meséli a felesége, behányt egy táskába néhány ruhadarabot, és már ott se volt. Elvitte a pléhkasznijukat is. Az asszony azt állítja, fogalma sincs, miről van szó. Azt mondja, hogy a férje tisztára megbuggyant Mrs. Raisin miatt, és folyton azt hajtogatta, hogy ő majd befogja annak a nőnek a száját. A házat mindenesetre átkutattuk. Az asszony sivalkodott, hogy nincs is házkutatási parancsunk, mire felvilágosítottam, hogy könnyen meg tudom szerezni, így hát jobban tenné, ha nem pocsékolná az időnket. Az emeleti hálószobában egész rakás készpénzt meg egy lefűrészelt csövű puskát találtunk, azonkívül egy olyan aprópénzzel megtömött óriáspalackot, amilyennel a kocsmákban szoktak gyűjteni jótékony célokra. A múlt hónapban Twigsley mellett a Zöld Emberben volt egy fegyveres rablás. Egy álarcos férfi rontott be lefűrészelt csövű puskával, kisöpörte a kasszát, és elvitte a söntéspultról a gyűjtőpalackot. A jelek szerint Cartwright volt az elkövető. Ella Cartwright végül megtört. Elmondta, hogy a férje azt hitte, Mrs. Raisin rájött erre, és emiatt szimatol mindenfelé. Ennyit a maga elméleteiről a megcsalt férfiúról. Elfogatóparancsot adtunk ki ellene, de fogadni mernék, hogy a kocsiját valahol a közelben fogjuk megtalálni. Utoljára tíz évvel ezelőtt ült fegyveres rablásért az essexi Chelmsfordban, és már azt feltételezték róla, hogy benőtt a feje lágya. Fura, de ha nincs ez az eset, sose botlottunk volna bele. Ella Cartwright árulta el, hogy a férje sitten is ült már.

– Pedig hát Cummings-Browne halálakor biztosan utánanéztek, hogy van-e büntetett előéletű lakosa a falunak – mondta Agatha.

– Ha kiderítjük, akkor se jelentett volna semmit. Míg rá nem jöttünk, hogy baleset történt, a közvetlenebb környezetében kerestük volna a méregkeverőt.

Agatha a főfelügyelőre meredt. Mintha attól, hogy beverte a fejét, kitisztult volna az agya.

– Hát persze – kiáltott fel. – Vera Cummings-Browne gyilkolta meg. Rögtön észrevette a lehetőséget, amikor otthagytam a pitét. Hazavitte, otthon kidobta, és a sajátját tette a helyére.

Wilkes szánakozó pillantást vetett rá.

– Először mi is így gondoltuk. Ellenőriztük a szemetet, a hölgy teljes konyhafelszerelését, a konyha meg a lefolyók felületének minden négyzetcentiméterét. Abban a konyhában a Cummings-Browne halálát megelőző napon az égvilágon semmit nem főztek vagy sütöttek. Nos, Mrs. Raisin, elmondja, mi történt ma este?

Agatha fáradtan elismételte a történetet. A főfelügyelő végre befejezte a kérdezősködést.

– Tulajdonképpen hálásak lehetünk magának, Mrs. Raisin, hogy elvezetett minket Cartwrighthoz. De meg is ölhette volna magát, bár én azt gyanítom, inkább csak eltángálni akarta.

– Köszönöm szépen – vetette oda epésen Agatha.

– Másrészt viszont egy percig sem kétlem, hogy előbb-utóbb úgyis elcsíptük volna. Igazán nem ártana, Mrs. Raisin, ha a nyomozást a rendőrségre bízná. Szinte mindenkinek van valami rejtegetnivalója, és ha maga folyvást olyan dolgokba üti bele az orrát, amikhez semmi köze, ne csudálkozzon, ha baja esik. Nem akarja, hogy elvigyük a kórházba kivizsgálásra?

Agatha megrázta a fejét. A kórháznak még a gondolatát is gyűlölte, mert félt tőle, elég értelmetlenül, hiszen sose kellett befeküdnie.

– Jól van, ahogy gondolja. Ha lesznek esetleg további kérdéseink, holnap ismét felkeressük. Nincs a közelben egy barátnője, akit idehívhatna éjszakára?

Agatha ismét megrázta a fejét. Szívesen megkérte volna Billt, hogy maradjon még, de világosan látszott, hogy a fölötteseivel együtt kell távoznia. Miközben kifelé mentek, Bill részvéttel ráhunyorított.

Miután egyedül maradt, minden lámpát meggyújtott a házban. Olyan gyengének érezte magát, mint egy kismacska. Bekapcsolta a tévét, de nyomban ki is kapcsolta, mert attól félt, hogy a hangjától nem hallja majd, ha valaki be akar lopózni a házba. Leült a kandalló elé, markában a tűzpiszkáló, és egyszerűen nem mert lefeküdni.

Ekkor eszébe jutott Mrs. Bloxby, a lelkész felesége. Felhívta a parókiát. A telefont a lelkész vette fel.

– Beszélhetnék a feleségével? Itt Agatha Raisin.

– Egy kicsit késő van már – felelte a lelkész –, nem is tudom, hogy… ó, már itt is van.

– Mrs. Bloxby – rebegte félénken Agatha. – Azt szeretném megkérdezni, hogy tudna-e segíteni.

– Remélem – csilingelte a lelkészné kedves hangja.

Agatha elmondta megtámadásának történetét, és a végén elpityeregte magát.

– Nyugodjon meg, kedvesem – mondta Mrs. Bloxby. – Dehogyis hagyom egyedül. Egy perc, és ott vagyok magánál.

Agatha letette a kagylót, és megtörölte a szemét. Kész hülyének érezte magát. Mi ütött belé, hogy bőgni kezd, mint egy kisgyerek, és segítségért könyörög, ő, aki még soha nem kért segítséget senkitől?

Hamarosan kocsi állt meg a ház előtt, és Agatha minden félelme tovaszállt. Megjött Mrs. Bloxby.

A lelkészné egy kiskofferrel állított be.

– Itt maradok éjszakára – nyugtatta meg végleg Agathát. – Borzasztó megrázkódtatás lehetett ez magának. Feküdjön le szépen, én pedig felviszek egy bögre meleg tejet, és ott ülök az ágya szélén, míg el nem alszik, jó?

Agatha hálásan beleegyezett. Sietősen bebújt az ágyba, és a hálószobában nemsokára megjelent Mrs. Bloxby, egyik kezében meleg vizes palack, a másikban egy bögre forró tej.

– Magammal hoztam a meleg vizes palackunkat – magyarázta –, mert ha nagy ijedség éri az embert, nincs az a központi fűtés, amelyik felmelegítené.

Agatha a meleg vizes palackkal a hasán, a meleg tejjel a hasában és a lelkésznével az ágya szélén végre biztonságban és békességben érezte magát. Mindent elmesélt a lelkész feleségének John Cartwrightról meg arról, hogyan találta meg a rendőrség a rablásból származó pénzt a házában.

– Jaj, az a szegény Mrs. Cartwright – sóhajtott fel Mrs. Bloxby. – Muszáj lesz holnap felkeresnünk, hogy lássuk, mit tehetünk érte. Először is valami állást kell kerítenünk neki. A férje nemigen látta el pénzzel, és most bizony jó lenne, ha a bingózáson kívül is lenne valami tennivalója. De mi majd rendbe tesszük a dolgot. Próbáljon meg aludni, Mrs. Raisin. A meteorológiai előrejelzés szép időt ígér, és napsütésben valahogy egyszerűbbnek látszik sok minden. Holnap este a nőegyletnek gyűlése lesz a parókián. Muszáj eljönnie magának is. Mr. Jones, akit maga még nem ismer, de majd meglátja, milyen elbűvölő ember és nagyszerű fotós, diavetítéssel egybekötött előadást tart nekünk Carsely múltjáról és jelenéről. Már alig várjuk.

Agatha szeme lassan becsukódott, és Mrs. Bloxby kedves hangja hamarosan mély álomba ringatta.

Éjszaka egyszer felriadt, és azonnal hatalmába kerítette a rettegés. De aztán eszébe jutott, hogy a lelkész felesége ott alszik a szomszédos vendégszobában, és máris érezte, hogy a félelem meg a feszültség elhagyja testét-lelkét. Mrs. Bloxby jósága fényesen villogó fegyver volt az éj sötét hatalmai ellen.

MÁSNAP AGATHA a lelkésznének tett ígéretéhez híven elment Mrs. Cartwrighthoz, hogy a segítségére legyen. A napsütés ragyogó fénye azonban tisztán megvilágította előtte, hogy Ella Cartwright némi pénzmagnak alighanem jobban örülne, mint a részvétnek.

– Jöjjön csak beljebb – fogadta elnyúzottan Ella. – Az emeleten zsaruk nyüzsögnek. Igyunk egy gint.

– Szomorú megpróbáltatás lehet ez magának – dadogta Agatha, aki életre szóló közönyössége után nehezen keresgélte össze a megfelelő szavakat.

– Inkább rohadt nagy megkönnyebbülés. – Ella rágyújtott, aztán felgyűrte pamuttrikójának ujját. – Látja ezeket a kék foltokat? Tűle kaptam mindet, tűle bizony. Az arcomat persze sose ütötte az az agyafúrt dög. Remélem, hogy a zsernyákok nyakon csípik, mielőtt visszasettenkedik ide. Hiába magyaráztam neki, hogy magát csak Reg izgassa, ű azt hitte, hogy maga kiszaglászta a rablást. Tisztára paranójás vót.

Agatha elfogadott egy pohár rózsaszínű gint.

– Szörnyen furdalt a lelkiismeret Mr. Cummings-Browne halála miatt, csak erről volt szó – vallotta be. – És hallottam egy pletykát, hogy maga meg ő… barátságban voltak.

Mrs. Cartwright elvigyorodott.

– Hát igen, Reg imádott etyepetyélni egy kicsit a nőkkel. Nincs abba’ semmi rossz, nem igaz? Néha magával vitt valami puccos étterembe. Azt is ígérgette, hogy feleségül vesz. Én meg csak röhögtem rajt’. Attul lett boldog, ha a nők megvesztek érte, ezért aztán főleg vénlányoknak meg özvegyeknek csapta a szelet. Eleinte gőze se vót, hogy velem mihez kezgyen. Végül egész jó haverok lettünk, mer rágyütt, hogy én egy büdös szavát se hiszem el.

– Nem aggódott, hogy Reg felesége esetleg tudomást szerez az ügyről?

– Nem hát. Sejtettem, hogy tuggya. Ütet ez nem izgatta, lefogadom, hogy Reg egyik ügye se izgatta.

– De éppen maga mondta egyszer, hogy gyűlölik egymást.

– Csak megpróbáltam adni magának valamit a pénziér’. De hagy mongyak most meg valamit. Az ember sose tudhassa, hogy egy házaspár amúgy igazából mit gondol egymásrúl. Az egyik ezt mongya, a másik meg valami egészen mást. Az az igazság, hogy ük ketten nagyon jól kigyüttek egymással. Ugyanabból a fából faragták üket.

– Úgy érti, az asszonynak is voltak ügyei?

– Nem. Nem. Vera a falu jótét nagyasszonyát szerette jáccani, a férje meg a főnemest. Azér’ vállalt bíráskodást a versenyeken, hogy hozzádörgölőzhessen a valódi urakhoz. Látnia köllött vón üket, mikor egy igazi főnemes közelibe kerültek. Döglesztő vót, micsoda hajbókolást, majomkodást, seggnyalizást csaptak körülötte!

– És maga mihez kezd most?

– Asszem, állásba megyek. Nemsokára gyün Mrs. Bloxby, és átvisz Mircesterbe. Most nyílt meg ott egy új Tesco, és alkalmazottakat keresnek. Nem akartam odaszegődni, de az ember mindig azon kapja magát, hogy azt teszi, amit Mrs. Bloxby akar, akár teccik neki, akár nem.

Agatha felhajtotta a gin maradékát, és elbúcsúzott. Tulajdonképpen nem is volt értelmetlen, amit Ella mondott Cummings-Browne-ék házasságáról. Tovább nyomozni csakugyan fölösleges. Agatha ráeszmélt, hogy a szíve mélyén mindvégig Verát vélte gyilkosnak. Holott valójában senki nem gyilkolt meg senkit. Most már igazán meg kell fogadnia Bill Wong tanácsát.

De amint hazafelé ment, legnagyobb meglepetésére egy hatalmas ELADÓ táblát pillantott meg Mrs. Barr házának falán. Mrs. Barr a kertkapuban várta.

– Maga üldözött el innen – rikácsolta. – Képtelen vagyok továbbra is egy gyilkos szomszédságában élni!

– Hangyányi esélye sincs az eladásra – legyintett Agatha. – Manapság a kutya se vesz ingatlant, és különben is, ki a fenének kellene egy Újdelhi nevezetű, finomkodó vityilló?

Becsörtetett a házába, és jó erősen bevágta az ajtót.

De igazából pocsékul érezte magát. Belepiszkált a falu tavacskájába, és a pálca egész csomó iszamós érzést kavart fel.

A nőegylet aznap esti gyűlése előtt a Vörös Oroszlánba ment vacsorázni. Joe Fletcher, a kocsmáros vidáman üdvözölte, majd váratlanul megkérdezte, mi ez a balhé John Cartwright körül, tényleg megpróbálta megölni őt? Abban a szempillantásban egész sereg helybeli csődült köréjük, hogy meghallgassák Agatha históriáját. Agatha mindent elmesélt: a keresztben kifeszített drótot, Bill Wong felbukkanását, aki megmentette az életét, meg a rablásból származó pénzt, amit a rendőrség talált meg Cartwrighték házában, s közben hallgatói egyre közelebb húzódtak, és folyvást gondoskodtak róla, hogy üres ne legyen a pohara.

– Ahogy értesültem, az utolsó bűncselekményt Essexben követte el – mondta Agatha. – Ez azt jelenti, hogy nem idevalósi?

– Itt született, és itt cseperedett fel – felelte egy jól megtermett gazda, Jimmy Page. – Rendes népek vótak a szülei. Lenn laktak a tanácsi telepen. Jó ideje má’, hogy meghóttak. Sehoccse bírtak vele, mióta ekkorára nőtt. Fölcsiná’ta Ellát, oszt Ella apja puskával gyütt rá, hogy vegye feleségül a lyányt. Folyvást eltűnt a faluból, aszonta, megy szerencsét próbálni, oszt hol télleg teli zsebbel gyütt haza, hol meg nem. Rosszfajta.

Agatha többé-kevésbé felfogta, hogy éhen maradt, de semmi pénzért nem hagyta volna ott a söntéspultot meg a társaságot. Pedig tudatában volt még annak is, hogy szokatlanul nagy mennyiségű gin folyik le a torkán.

– Úgy látom, Mrs. Barr piacra dobta a házát – jegyezte meg.

– Úgy ám, mer’ odaát Ancombeban egy nagyobbat örökölt – világosította fel egy gazda. – Meghótt az ángyikája.

– Micsoda? – nézett nagyot Agatha. – Velem meg elhitette, hogy tőlem akar minél távolabbra kerülni.

– Én biza oda se hederítenék rá – nyugtatta meg Page gazda. Öles válla fölött alacsony emberke feje bukkant fel.

– Azt az asszonyságot mintha kicseré’ték vón a színdarab óta. – Átváltott valami fura fejhangra. – „Reg, ó, Reg, csókojjá’ meg!”

– Elég ebbül, Billy – szólt rá szigorúan egy másik gazda. – Mindnyájunkkal megesik néha, hogy bolondot csinálunk magunkból. Nincs okunk másokra követ dobálni. Csudára meleg nyarunk lett, nem igaz?

Agatha a továbbiakban hasztalanul próbálkozott kideríteni valamit Mrs. Barr-ról. Aznap estére véget vetettek a pletykálkodásnak. Két engedélyezett beszédtéma maradt, a gazdaság meg az időjárás. A kocsma egyik sarkában álló ősöreg ingaóra bocsánatkérően köhécselt, majd elütötte az időt.

– Uramatyám! – kászálódott le Agatha a magas bárszékről. – Elkéstem!

Eléggé spiccesen állított be a parókiára.

– Ne féljen, nem késett el túlságosan – súgta oda neki Mrs. Bloxby, miközben beengedte. – Miss Simms épp az imént olvasta fel a jegyzőkönyvet.

Agatha elfogadott egy csésze teát meg két gusztusos szendvicset, és úgy ült le, hogy a lehető legközelebb legyen az ennivalókhoz.

– Íme, ma esti vendégünk, Mr. Jones – jelentette be az előadót Mrs. Mason.

A hölgyek udvarias tapssal fogadták a csontkeretes szemüveget viselő, ősz hajú, virgonc emberkét, aki fürgén elhelyezte a diavetítőt meg a vásznat.

– Az első képem a Bailey-féle vegyeskereskedést ábrázolja 1920-ban. – Az elmosódottan megjelenő kép kiélesedett: egy üzlet csíkos napellenzővel védett bejárata látszott, előtte néhány vigyorgó helybeli lakos álldogált. Az idősebb tagtársnők köréből elbűvölt sikkantások hallatszottak.

– Nézzék csak azt a kislyányt ott jobbra, fogadok, hogy nem más, mint Mrs. Bloggs!

Agatha elfojtott egy ásítást, és a félhomályban lassan a tányérjára tett egy daliás szelet szilvatortát. Álmos volt, és unatkozott. Az utóbbi hetek félelmei, amelyek jócskán megemelték adrenalinszintjét, szinte teljesen elhalványultak. Az ellene irányuló támadások egy közönséges betörőtől eredtek, aki jelenleg szökésben van. Maria Borrow csak egy lökött vén szipirtyó. Barbara James pedig egy kellemetlen perszóna. Mrs. Barr múltjának mély kútjában egyszer megzavarosodott a víz. Érdekli a fenét. És egyáltalán, mit keres ő, a nagy hatalmú Agatha Raisin egy falusi paplakban, miért tömi itt a fejét szilvatortával, miközben halálra unja magát?

Dia követett diát, sorban egymás után. Agathát még az sem zökkentette ki az unalom bénító bambaságából, hogy egyszerre csak „községünk díjnyertesei” tűntek fel a vetítővásznon. Megjelent többek közt Ella Cartwright is, amint átvette a tízfontos bankjegyet Reg Cummings-Browne-tól, és mindketten legalább annyira halottnak látszottak, mint az egykori falubeliek a korábban levetített képeken. Ella után Vera Cummings-Browne következett, aki virágkölteményével nyert versenyt, majd Mrs. Bloxby kapott díjat a lekvárjáért. Micsoda? Mrs. Bloxby? Agatha szemügyre vette a lelkész feleségét Reg Cummings-Browne társaságában ábrázoló fotót, majd visszasüppedt a kábult bambaságba. Még hogy Mrs. Bloxby? Az képtelenség!

Agathát végül elnyomta a buzgóság, és azt álmodta, hogy a Carselybe vezető lejtőn biciklizik lefelé, és az út közepén Mrs. Barr várja dupla csövű puskával a kezében. Agatha rémült sikollyal riadt fel, és azt kellett látnia, hogy a diavetítés befejeződött, és mindenki őt nézi.

– Elnézést kérek – motyogta.

– Semmi baj – nyugtatta meg a mellette ülő Miss Simms. – Borzalmas megpróbáltatás lehetett, amin tegnap átment.

Hazafelé menet Agatha szilárdan elhatározta, hogy már másnap beszereltet a házába egy riasztót, aztán azon kezdett tűnődni, hogy vajon minek. Hiszen valahol a lelke mélyén már eldöntötte, hogy faképnél hagyja a falut.

MÁSNAP FELHÍVOTT egy őrző-védő céget, és megrendelte tőlük a létező leghatékonyabb riasztóberendezés sürgős felszerelését, aztán körbejárt a házban, és kinyitott minden ajtót meg ablakot, hogy legalább a huzat lehűtse kicsit a levegőt. Egyre nagyobb lett a hőség. Hajdanában a szép idő azt jelentette, hogy napközben a nap kellemes meleget árasztott, hűvösek voltak az éjszakák, most azonban az égbolt nap mint nap izzón, sötéten kéklett a csavart kémények felett, és a napsugarak szinte felperzselték a földet. Déltájra jóformán elviselhetetlenné vált a forróság. Agatha kivitt a kertbe egy kis hőmérőt, és elképedten figyelte, amint a higanyszál felszökik negyven fok fölé. Mrs. Simpson szorgosan porszívózott az emeleten, mivel átrendezte a heti menetrendjét, hogy alkalmazkodjon a fogorvosához. Agathának hirtelen eszébe jutott a Mrs. Barr-ról hallott pletykatöredék, és máris felkaptatott a lépcsőn.

– Beszélhetnénk egypár szót? – kiabálta túl a porszívó zúgását. Mrs. Simpson elég kelletlenül kapcsolta ki a gépet. Nagyra tartotta a munkáját, és véleménye szerint korábban már amúgy is túl sok időt vesztegetett Agatha kalandjainak meghallgatására.

– Tegnap este a kocsmában szóba került, hogy miért akarja eladni a házát Mrs. Barr, és arról értesültem, hogy meghalt egy nagynénikéje, akitől odaát Ancombeban örökölt egy nagyobbat.

– Igen, ez igaz. – Doris keze vágyakozva birizgálta a porszívó kapcsolóját.

– Nem jönne le a konyhába egy csésze kávéra, Doris?

– Túl sok a dolgom, Agatha.

– Tartson ez egyszer némi pihenőt. Még mindig nem sikerült túlesnem a megrázkódtatáson, és jólesne egy kis beszélgetés – közölte határozottan Agatha.

– Meg akartam pucolni máma az ablakokat.

– Ahhoz túl nagy a hőség. Hívok majd egy ablaktisztítót, Doris.

– Na jó, rendben van – engedett kedvetlenül Doris.

Ki hinné el manapság, hogy az embernek könyörögnie kell a takarítónőjének, mert az nem akarja abbahagyni a munkát?, tűnődött Agatha.

– Meséljen nekem egy kicsit Mrs. Barr-ról – rukkolt elő a kéréssel, de már a gőzölgő kávésbögrék mellett.

– Mit meséljek róla?

– A kocsmában valaki mondott valamit arról, hogy Mrs. Barr egyszer szégyent hozott magára. A végén mintha utánozta volna Mrs. Barrt, és vékony hangon azt sipította: „Reg, ó, Reg, csókolj meg!”

– Ja, hát az az ügy!

– Milyen ügy, Doris? Fúrja az oldalam a kíváncsiság.

– Akkó hamar megöregszik – vágta rá Doris. – Szóval, vót egy olyan fiatal pasas odaát Campdenben, és az írt valami színdarabot, olyan régimódi fajtát, amelyikben hosszú cigarettaszipókákból bagóznak, és úgy beszélnek, akár azokba’ a régi háborús filmekbe’. Vera Cummings-Browne nagyon pártfogolta a fiatalembert. Vagyis megígérte neki, hogy a darabját előadassa a mi színtársulatunkkal. Két szereplő vót, egy középkorú pár, és hogy azok visszaemlékeznek a fiatalkori szerelmükre, vagy legalábbis ezt írták a műsorfüzetbe’. A pár szerepét Mrs. Barr meg Mr. Cummings-Browne jáccotta. Kész dögunalom vót az egész darab. A lényeg, hogy úgy tettek, mintha egy hajón utaznának, és ott űdögé’tek mind a ketten olyan nyugszékekben, olyan utazópokróccal a térgyükön, és olyanokat montak, hogy „emlékszel még Indiára, drágám?”.

– Szóval afféle Noël Coward-utánzat volt?

– Leheccséges. Ehhez én nem konyítok. Na, és akkor Mrs. Barr eccerre csak az úr felé fordúlt és aszonta: „Reg, ó, Reg, csókojjá’ meg!” Igen ám, de ez nem vót benne a darabba, és ráadásul azt a szereplőt, akit Mr. Cummings-Browne jáccott, Ralphnak hítták. Dünnyögött is valami választ, de Mrs. Barr zsupsz, rávetette magát, mire az úrral feldűt a nyugszék, mi meg jót nevettünk és megtapsoltuk őket, mer’ egész este ez vót az egyetlen muris dolog, csakhogy a darabíró ordibálni kezdett nagyon csúnya szavakat, és mindenáron fel akart mászni a színpadra, mire Mrs. Cummings-Browne gyorsan leeresztette a függönyt. A függöny mögül egy ideig iszonyú veszekedés hallatszott ki, aztán Mrs. Cummings-Browne kigyütt a függöny elé, és közölte, hogy az előadás hátralévő része elmarad.

– Mrs. Barrnak tehát viszonya volt Mr. Cummings-Browne-nal!

– Tuggya, Agatha, én sokszor elgondókoztam ezen a dógon, és nem hiszem, hogy az úr többet kapott vóna akárkitől is egy-egy puszinál vagy simogatásnál. Vehessük például Ellát, akármilyen rosszéletűnek láccik is, igazából csak az izgassa, hogy legyen néhány garasa bingóra. No, mehetek már a dógomra?

Ekkor befutottak az őrző-védő cég szerelői, Agatha lepengette nekik az égbekiáltó összeget, és ők máris hozzáláttak a mozgásérzékelő lámpák, nyomásérzékelő párnák, riasztókészülékek felszereléséhez.

– Szakasztott olyan lesz ez a ház, akár a Fort Knox – zsörtölődött Doris.

Agatha kiült a kertbe, hogy ne is lássa a szerelőket, de túl forrón sütött a nap. A Cotswold levegője amúgy is túl nehéz, és a hőség aznap mintha az oxigént is kiégette volna belőle. Agatha az emeleten porszívózó Doris és a földszinten buzgólkodó szerelők közelségének ellenére olyan egyedül érezte magát, mintha lakatlan szigetre vetődött volna. A széket átvitte egy árnyékosabb helyre. Elhatározta, hogy nem fog elhamarkodottan dönteni. Előbb megfigyeli, mennyi idő alatt tudja eladni a házát Mrs. Barr, és megpróbálja kideríteni, hogy mennyit kap érte. Ha jónak bizonyul az üzlet, ő is piacra dobja a magáét. Aztán visszaköltözik Londonba, és újra belevág a reklámszakmába. Royt is megpróbálja átcsábítani Pedmanéktől. Nagyon szépen fejlődik a fiú.

Noha az időjárás-jelentések szerint London utcáin már olvadozott az aszfalt a hőségtől, Agatha esőtől csillogó, fekete járdákat látott, amelyek vígan tükrözik a kirakatokban sorakozó pazarságok színeit. Közben azon tűnődött, mennyire hozzászokott már London nemzetközi tarkaságához, a különböző színű arcokhoz, az egzotikus éttermekhez. Itt bezzeg csupa angolszász ábrázat, csupa angolszász szokás veszi körül. A Cartwright-botrány lezárult, ezt világosan látta. Már tervezgetik a helyi zenekar rendes évi hangversenyét, amelynek bevételét ezúttal az éhségövezet segélyezésére fordítják. Azon kívül, hogy a világ rászorulóinak pénzadományokat küldözgettek, a falubelieket vajmi kevéssé izgatták az olyan események, amelyek megzavarhatták volna komótosan, kellemesen csordogáló életüket. Meg lehet itt fulladni! Ez az. Megfullad itt az ember, gondolta Agatha, és rácsapott a fonott kerti szék karfájára.

– Látogatója gyütt! – kiabált ki a házból az egyik szerelő.

Agatha besietett. A bejárati ajtó előtt Bill Wong álldogált.

– Jöjjön már be! – kiáltott rá Agatha. – Elfogták?

– Még nem. Látom, beszerzett minden lehető riasztót.

– Amit egyszer elkezdtek, be is fejezhetik – védekezett Agatha. – Remélem, a rendszer megemeli majd a ház értékét, mivelhogy el szándékozom költözni innen. – Bill követte Agathát a konyhába, és leült.

– Elköltözik? Miért? Másvalaki is megpróbálta megölni?

– Még nem – zöttyent le Agatha a szemközti székre. – Csak unatkozom.

– Pedig az ember azt hinné, hogy elég izgalmas az élete itt, vidéken.

– Nem illek én ide – legyintett Agatha. – Vissza akarok költözni Londonba, és újra megnyitom a boltot.

Bill mandulavágású szeme kifejezéstelenül tanulmányozta Agathát.

– Tudja – szólalt meg végül –, azt hiszem, nem szánt elég időt a dologra. Nagyjából két évbe telik, mire az ember beilleszkedik valahová. Mellesleg maga már eléggé megváltozott itt. Jóval kevésbé tüskés, nem annyira érzéketlen.

– Magyarán: gyengébb lettem – fanyalgott Agatha. – Nem, semmiképpen sem fogom meggondolni magam. Miért jött?

– Csak meg akartam kérdezni, hogy van. – A férfi kotorászni kezdett a dzsekije zsebében, amely jöttekor a karján, most a szék támláján csüngött. Kis üveg lekvárt halászott elő.

– A mamám főzte – mondta félszegen. – Gondoltam, hátha ízleni fog. Eper.

– Jaj, de kedves – hatódott meg Agatha. – Magammal viszem Londonba.

– Csak nem akar most rögtön elköltözni?

– Nem hát, de mialatt itt beszélgettünk, eszembe jutott, talán jót tenne nekem egy rövid kis szabadság valamelyik londoni szállodában…

– Meddig?

– Nem is tudom. Talán egy hétig.

– Szóval ezzel le is zárul életének magánnyomozói szakasza.

– Igazából el se kezdődött – ingatta a fejét Agatha. – Eleinte azt hittem, azért okoztam itt annyi zűrt, mert egy gyilkos lapul a faluban. De rájöttem, hogy egyszerűen csak felidegesítettem az embereket.

Bill egy darabig némán méregette.

– Előbb-utóbb rájön majd, mennyire megváltozott – szólalt meg végül. – Rájöhet arra is, mennyire nem illik már magához London.

– Ezt bizony erősen kétlem – nevetett fel Agatha. – Tudja, mi lesz az első dolgom, mihelyt odaköltözöm? Meghívom magát vacsorára. – Hirtelen elhallgatott, aztán szinte szégyenlősen folytatta. – Persze ha van kedve eljönni.

– De még mennyire… feltéve, hogy nem pitével kínál.

Miután Bill Wong elment, Agatha kifizette Doris órabérét, tudatta vele, hogy jövő héten elutazik, és adott neki egy kulcsot a házhoz, aztán a szerelők beavatták mindkettőjüket a riasztórendszer működésének rejtelmeibe. Végül felhívott egy kicsi, de nagyon elegáns londoni szállodát, és szobát kért egy hétre. Szerencséje volt, mert valaki éppen törölte a foglalását, ámbár így kénytelen volt kétágyas szobát kivenni.

Máris elkezdte a csomagolást. A hőség este sem enyhült, az unalom meg csak nőtt. Az újdonságnak, hogy Agatha házán a külső lámpák kigyulladnak, valahányszor elmegy valaki előttük az utcán, gyorsan híre ment a falubeli gyerekek közt, akik hamarosan boldog vijjogással cikáztak fel-alá az Orgonás-dűlőn, mint megannyi hatalmas fecske, míg fel nem bukkant a körzeti megbízott, hogy elhajkurássza őket.

Agatha elporoszkált a Vörös Oroszlánba.

– Most bezzeg mindenkinek jól jönne egy kis légkondicionálás – mondta a kocsmárosnak.

– Abbiza, nagyon igaza van – bólintott a kocsmáros. – Csak kár vóna azt a sok pénzt kiadni rá. Ilyen nyarat, mint az idei, évekig nem pipálunk Angliában. Meg aztán biztos, hogy piszok kemény tél gyün rá. Az imént járt itt az öreg Sam Sturret, ő is aszonta, veszekedettül hideg lesz a tél az idén. Aszonta, hetekig be leszünk havazva.

– Errefelé nincs hótakarítás?

– A tanács hóttbiztosan nem takarít, aranyoskám. Csak a gazdákra hagyatkozhatunk, akik rendesen iparkodnak a traktorjaikkal megpucolni az utakat.

Agatha kis híján fellázadt, mondván, hogy amennyi ingatlanadót bevasalnak tőlük, kötelesek lennének sószóró teherautókat beszerezni, hókotrókról nem is beszélve, és már a nyelvén volt, hogy petícióval fordul a hatósághoz, amikor hirtelen eszébe jutott, hogy mire megjön a tél, ő londoni lakos lesz.

Lassanként sorra beszállingóztak a helybeliek. A kocsmáros bejelentésére, hogy asztalokat rakott ki a kertbe, mindenki kitódult, és magukkal hívták Agathát is. Az egyik férfi tangóharmonikázni kezdett, a muzsika még több embert vonzott a kerthelyiségbe, és nemsokára mindenki együtt nótázott. Agatha szörnyen meglepődött, amikor kihirdették, hogy záróra van. Észre sem vette, hogy egész este a kocsmában ült.

Miközben hazafelé bandukolt, furcsa zavarodottság fogta el. Hiszen épp aznap délután történt, hogy a maga teljes erejében visszanyerte az egész életét végigkísérő izzó becsvágyat, és végre ismét a régi Agathának érezte magát. Most meg, lám, azon töri a fejét, hogy akar-e egyáltalán a régi Agatha lenni. A régi Agatha sose üldögélt és főként sose nótázott kocsmákban, de legfőként sose jártak hozzá lelkészfeleségek látogatóba, futott át a fején, amikor a biztonsági lámpák fényében meglátta Mrs. Bloxbyt a kapuja előtt.

– Úgy hallottam, holnap Londonba utazik, és átszaladtam elbúcsúzni – magyarázkodott a lelkész felesége.

– Kitől hallotta? – kérdezte Agatha, miközben kinyitotta kulcsával a bejárati ajtót.

– Attól a kedves fiatal rendőrnyomozótól, Bill Wongtól.

– Úgy látszik, az a fiatalember itt ténfereg állandóan minálunk. Mircesterben nincs neki semmi tennivalója?

– Ó, hát elég gyakran végiglátogatja a falvakat – felelte bizonytalanul Mrs. Bloxby. – De mondott még valamit, ami engem nagyon elszomorított… hogy maga végleg itt akar hagyni minket.

– Igen, azt tervezem, hogy visszatérek az üzleti életbe. Nem lett volna szabad ilyen korán nyugalomba vonulnom.

– Ez bizony roppant sajnálatos Carsely szempontjából. Mi ugyanis arra készültünk, hogy alaposabban kihasználjuk a maga csodás szervezőtehetségét. De jövő szombat délutánra azért visszajön, ugye?

– Nemigen hiszem – jelentette ki Agatha, miután leültek a nappaliban. – Miért, mi lesz jövő szombaton?

– A helyi zenekar hangversenye. A teát meg a tejszínes lángosokat Mrs. Mason készíti. Rendkívül jelentős esemény.

Agatha szinte szánalommal rámosolygott, és azon tűnődött, micsoda búbánatos élete lehet annak, akinek a helyi zenekar hangversenye rég várt, jelentős esemény…

Kis ideig beszélgettek még, aztán Mrs. Bloxby hazament. Agatha befejezte a csomagolást, és mielőtt becsukta volna a bőröndöt, az egyik sarkában óvatosan elhelyezte az eperlekvárt. Sokáig feküdt még ébren, és bár a hálószobában a nyitott ablakok dacára meg sem moccant a levegő, boldoggá tette a gondolat, hogy visszatérhet Londonba a sírból, vagyis Carselyből.

TÍZ

LONDON! ÉS micsoda szaga van! Rettenetes, gondolta Agatha, aki a Haynes szálloda éttermében ült. Rágyújtott, és mogorván bámult ki a Mayfair nyomasztó forgalmára.

Egy férfi fuldokolva köhögni kezdett a mögötte lévő asztalnál, és dühödten legyezgette magát az újságjával. Agatha rápillantott égő cigarettájára, és felsóhajtott. Aztán intett a pincérnek.

– Távolítsa el azt az embert a mögöttem lévő asztaltól – mondta –, ültesse le valahol másutt. Zavar a jelenléte.

A pincér tekintete a vendég dühös arcáról Agatha harcias ábrázatára tévedt, majd lehajolt a férfihoz, és megnyugtató kedvességgel elsuttogta neki, hogy volna egy kellemes asztal a sarokban, távol a dohányfüsttől. A vendég nagy hangon tiltakozott. Agatha tudomást sem vett a jelenetről, közönyösen füstölt tovább, míg végül a feldühödött vendég beadta a derekát, és elvezették.

Micsoda ütődött alak, itt él Londonban, és a cigarettafüstre panaszkodik, csudálkozott Agatha. Hiszen ha az ember két lépést tesz az utcán, négy csomag cigarettányi mérget szív be.

Miután végzett a kávéval meg a cigarettával, felment a máris fullasztóan meleg szobájába, felhívta Pedmanék központját, és Royt kérte. Nagy keservesen kapcsolták a melléket.

– Aggie! – rikkantotta Roy. – Mi a helyzet a Cotswoldban?

– Kész pokol – felelte Agatha. – Roy, beszélnem kell magával. Ebédeljünk együtt.

– Az ebéd már foglalt. Jó lesz a vacsora?

– Remek. A Haynesben lakom. Viszlát fél nyolckor a bárban.

Agatha letette a kagylót, és körülnézett. Az ablakon muszlinfüggönyök lebegtek, és kizárták a szobából a kinti levegő oxigénjének gyér maradékát is. A Hiltonban vagy valamelyik amerikai hotelban kellett volna megszállnia, gondolta Agatha, ahol légkondicionálás is van. A Haynes kicsi és ódivatú, akár egy csapdába esett vidéki udvarház a Mayfair közepén. A kiszolgálás maga a tökély. Csakhogy nagyon-nagyon angol szálloda, és a nagyon-nagyon angol szállodák tervezésében nem szerepelnek forró nyarak.

Jobb programok híján Agatha elhatározta, hogy elugrik a Quicherie-be, és meglátogatja Mr. Economidest. A forgalom mintha hőgutát kapott volna, taxinak híre-hamva se volt, Agatha tehát gyalog indult el a Mayfairből a Knightsbridge-en át a Sloane Street felé, hogy onnan a Sloane Streeten, a Sloane Square-en meg a King’s Roadon végighaladva a World’s Endre jusson.

Mr. Economides udvariasan üdvözölte, ámde Agatha ezúttal barátságra vágyott, s ezért tőle teljesen szokatlan módon maga is igyekezett megnyerően viselkedni. A sütöde csöndes volt, sőt aránylag hűvös is. Agatha kifogta a nap legnyugodtabb időszakát. Hamarosan kezdődik az ebédidő csúcsforgalma, tolongó vevők rendelik majd a kávékat és szendvicseket, hogy magukkal vigyék az irodákba. Agatha Mr. Economides feleségének és családjának hogyléte felől érdeklődött, mire a férfi észrevehetően megnyugodott, és hellyel kínálta vendégét, sőt kávét is tett eléje a márványlapos asztalkára.

– Úgy érzem, igazán muszáj bocsánatot kérnem, amiért annyi kellemetlenséget zúdítottam a fejére – kezdte Agatha. – Ha nem jut eszembe csalni, és a saját készítményem helyett nem a maga mesés pitéjét adom be a falu sütőversenyére, semmi baj nem történt volna.

Valamilyen okból hirtelen ismét hatalmába kerítette John Cartwright támadásának sokkhatása, és könnyektől lett fényes a szeme.

– Nyugodjon meg, kedves Mrs. Raisin – vigasztalta Mr. Economides. – Cserébe elárulom magának egy kis titkomat. Én is szoktam csalni.

– Maga? Hogyan? – törölte szárazra a szemét Agatha.

– Látja ott azt a táblát a felirattal, hogy „Minden helyben készül”? Én azonban elég gyakran töltöm a hétvégét Devonban, az unokafivéremnél, akinek ott ugyanilyen sütödéje van. No, és tudja, nemegyszer fordul elő, hogy vasárnap éjjel nagyon későn érkezem vissza tőle, és semmi kedvem hétfőn hajnalban nekiveselkedni a sütésnek, inkább hozok egy jókora dobozzal az unokafivérem pitéiből, mármint ha van neki aznapi maradéka. Egyébként ugyanezt teszi ő is, amikor itt időzik nálam, tudniillik az ő boltjában hétvégén van a nagy forgalom, a turistákkal, itt nálam meg hét közben megy igazán, mert a környék tisztviselői a vevőim. A maga pitéje például szintén az unokafivérem kemencéjéből került ki.

– Elmondta ezt a rendőrségnek is?

– Dehogy mondtam! – szörnyedt el a görög. – Csak nem szabadítom rá a rendőrséget az unokatesómra! – Ünnepélyes tekintetet vetett Agathára.

Agatha hökkenten meredt rá, de lassan derengeni kezdett neki valami.

– Maga a bevándorlási hatóságtól fél, ugye?

Mr. Economides bólintott.

– Az unokatesóm lányának a vőlegénye látogatóvízummal jött ide, és össze is házasodtak a görögkeleti ortodox templomban, csak ezt még nem jelentették be az angol hatóságoknak, és a fiú munkavállalási engedély nélkül dolgozik az apósánál, így aztán… – Sokatmondóan vállat vont.

Agatha semmit sem tudott a munkavállalási engedélyekről, de nagyon is jól emlékezett hajdani alkudozásaira a külföldi modellekkel, akik paranoiásan rettegtek a kitoloncolástól.

– Szóval magának nagyon is megfelelt, hogy Mrs. Cummings-Browne nem emelt vádat – állapította meg.

Mr. Economides szemére redőny ereszkedett. A sütödébe két vevő lépett be, mire Mr. Economides megkönnyebbülten elköszönt, és visszacsoszogott a pult mögé.

Agatha megitta a kávét, és elindult bejárni régi törzshelyeit. Végül a Stock Pot étteremben fogyasztott el egy könnyű ebédet, aztán úgy döntött, hogy a délutánt egy légkondicionált moziban töltheti el a legkellemesebben. Fejében egy kis hang szünet nélkül azt karattyolta, hogy ha csakugyan vissza kíván költözni Londonba, máris el kéne kezdenie lakást meg a munkájához szükséges irodahelyiséget keresni, de csak legyintett erre. Elvégre ideje akad még bőven, és egyébként is túl meleg van. Vett egy Evening Standardet, és felfedezte, hogy a Leicester Square mellett egy moziban A dzsungel könyve legújabb, Disney-féle változatát adják. Be is ült a moziba, élvezettel végignézte a filmet, és azzal a kellemes várakozással jött ki, hogy hamarosan találkozik Royjal, aki – úgy érezte – egykettőre feltüzeli majd, hogy vágjon bele új vállalkozásába.

Este fél nyolckor a szálloda bárjában viszont azon járt az esze, hogy milyen nehéz hozzászokni ehhez az új Royhoz, aki odalenn várja őt legújabb divatú, zselével lelapított frizurájával, józan üzletemberre valló öltönyében, a gárdaezred nyakkendőjének utánzatában.

De a férfi igazán kedvesen köszöntötte. Agatha meghívta egy dupla ginre, és megkérdezte, mi van a kertészettel, mire Roy elmondta, hogy remekül alakul a dolog, őt pedig kinevezték vezető munkatársnak, és saját külön irodát meg titkárnőt kapott, mert a fejeseknek annyira imponált, hogy a fényképe megjelent a Sunday Timesban.

– Igyunk erre még egy gint – javasolta Agatha, és titokban azt kívánta, hogy bárcsak lenne Roy sokkal boldogtalanabb a Pedman cégnél. Roy viszont csak vigyorgott.

– Maga elfelejti, hogy én nemegyszer láttam akcióban a régi Aggie-t. „Töltsd őket csurig piával, aztán a kávénál lendülj támadásba.” Ezúttal mellőzze a módszert, Aggie. Elő a farbával, akármi legyen is, hadd mehessünk vacsorázni.

– Na jó – bólintott Agatha. Körülnézett. A bár kezdett megtelni. – Üljünk át ahhoz a szemközti asztalhoz!

Miután elhelyezkedtek, előredőlt, és mélyen belenézett Roy szemébe.

– Színt vallok egyenesen, Roy. Arról van szó, hogy visszaköltözöm Londonba. Megint belevágok az üzletbe, és azt szeretném, ha társulna velem.

– De miért? Maga túljutott ezen az egész hajcihőn. Sikerült megszereznie azt a tüneményes házikót abban a tüneményes faluban…

– És megdöglöm az unalomtól.

– Még nem szánt rá elég időt, Aggie. Még nem telepedett le igazán…

– Hát, ha nem érdekli az ügy – dohogta sértődötten Agatha.

– Aggie, a Pedman cég igazi nagymenő, az egyik legnagyobb. Maga is tudja. Óriási jövő vár rám náluk. Ezt most tényleg komolyan veszem, nem úgy, mint amikor mindenféle kis popbandákat futtattam. Ki akarok jutni a popbandák közül. Előfordul ugyan, hogy egyik-másik felkerül a slágerlistára, de két hét múlva már a kutyát se érdeklik. És tudja, miért? Mert a popüzlet mára puszta átverés lett, eltűnt belőle a lényeg. A dallam. Csak a bumm-bumm-bumm maradt a diszkókban. A kelendőségük éppen csak töredéke a hajdaninak. És tudja, miért akarok Pedmanéknél maradni? Mert hegymenetben haladok náluk, mégpedig sebesen. És az a szándékom, hogy én is megszerzem, amit maga: egy házat a Cotswoldban. Nézze, Aggie, manapság senki nem akar már nagyvárosban élni. Az új nemzedék amerikanizálódik. Kelj fel hajnalban, akkor nem muszáj Londonban laknod. Mellesleg azt fontolgatom, hogy megnősülök.

– Jaj, ennél jobbat agyaljon ki – szólt rá nyersen Agatha. – Nem hiszem, hogy életében valaha is randizott egy lánnyal.

– Maga csak ennyit tud. De én azt is tudom, hogy Mr. Wilson szereti, ha a vezető munkatársai házasok.

– És ki a szerencsés leányzó?

– Még nem találtam meg. De akármelyik csöndes, helyes csaj megteszi. Az meg tucatjával szaladgál mindenütt. Olyan, aki hajlandó főzni meg vasalni rám.

Nahát, gondolta dühösen Agatha, a végén kiderül, hogy minden elnőiesedett külsejű férfiban egy valódi hímsoviniszta disznó szíve dobog. Roy is talál majd magának egy jámbor, könnyen kezelhető hajadont, kicsit közönségeset persze, nehogy alsóbbrendűnek érezze magát mellette. Elvárja majd tőle, hogy tanuljon meg kisebb vacsorapartikat adni, és ne panaszkodjon, ha a férje csak hétvégén jár haza. Mindketten megtanulnak golfozni is. Roy lassacskán elhájasodik, morcos és nagyképű lesz. Agatha nemegyszer látott már ilyet.

– De ha velem társul, többet kereshet – mondta.

– Az ügyfeleit átadta Pedmanéknek. Ítéletnapig is eltart, mire visszacsalogatja őket. Maga is tudja, Aggie. Megint kicsiben kell kezdenie, az építkezés meg lassan megy. Biztos, hogy ezt akarja? Menjünk vacsorázni, evés közben is beszélgethetünk. Pokolian éhes vagyok.

Agatha úgy döntött, hogy egyelőre ejti a témát, és inkább elmesélte, hogyan támadta meg John Cartwright, és hogyan derült ki róla, hogy betörő.

– Becsszavamra, Aggie, hát nem látja, hogy ehhez képest London tök béna?! Egyébként az egyik barátom azt állítja, hogy vidéken az ember soha nincs egyedül. A szomszédok mindig szemmel tartják, törődnek vele.

– Hacsak nem olyanok, mint Mrs. Barr – jegyezte meg szárazon Agatha. – Most adja el a házát. Annak a satrafának volt pofája azt állítani, hogy én üldöztem el, pedig igazából egy nagyobb házat örökölt a nagynénjétől Ancombeban.

– Azt hittem, ő is csak betelepedett – mondta Roy. – De ezek szerint mégiscsak volt legalább egy rokona a közelben.

– Aki nem Carselyben született és nevelkedett, az ott csak jöttmentnek számít, nekem elhiheti – mondta Agatha. – Ja, van még egy pletykám róla.

Beszámolt a színdarabról, és Roy csak úgy visított nevettében.

– Jaj, Aggie, a nyakamat rá, hogy gyilkosság volt – lihegte végül.

– Nem, most már nem hiszek ebben, és nem is törődöm vele. Ma jártam Economidesnél, aki elárulta, hogy azért örül az ügy lezárásának, mert a nekem eladott pitét igazából a devoni unokafivére sütötte, akinél ott dolgozik az újdonsült veje, de munkavállalási engedély nélkül.

– Aha, ez világos magyarázat a sütödés viselkedésére, a rablások meg John Cartwright viselkedésére, de mi a helyzet a nőkkel, akikkel Cummings-Browne csalta a feleségét? Például azzal az eszelős Mariával?

– Véleményem szerint Maria egyszerűen buggyant, Barbara James csökönyös szamár, Ella Cartwright slampos lotyó, Mrs. Barrnak nincs ki a négy kereke, de nem hiszem, hogy bármelyikük is meggyilkolta volna Cummings-Browne-t. Megint csak itt lyukadok ki. Ez nem volt gyilkosság, Roy. Bill Wongnak van igaza.

– Maradt tehát Vera Cummings-Browne.

– Ami őt illeti, csakugyan volt egy pillanatom, amikor szilárdan hittem, hogy ő gyilkolta meg a férjét, mégpedig nagyon egyszerűen. A gyilkosság hirtelen jutott eszébe, amikor én ott hagytam a spenótpitémet. Fogta, hazavitte, kidobta, és sütött egy másikat.

– Briliáns – ismerte el Roy. – És azért nem gyanakodtak rá, mert Economides annyira berezelt valami munkavállalási engedély vagy micsoda miatt, hogy meg se vizsgálta a neki tulajdonított pitét!

– Az elmélet tényleg nem rossz. Csakhogy a rendőrség a levegőbe röpítette. Apróra megvizsgálták ugyanis Vera egész konyháját, minden fazekát, tepsijét, kredencét, sőt a lefolyót is. A gyilkosságot megelőző napon az égvilágon semmit nem sütöttek vagy főztek náluk. Hagyjuk ezt abba, Roy! Maga vett rá, hogy gyilkosságnak nézzem a dolgot, én meg túlléptem már ezen. Akad ennél érdekesebb témánk is, térjünk vissza rá… Tehát véglegesen eltökélte, hogy Pedmanéknél marad?

– Sajnos igen, Aggie. Sőt, ez bizonyos szempontból éppen a maga hibája. Ha maga nem csap nekem akkora reklámot, nem léptettek volna elő ilyen gyorsan. De megmondom, mit teszek. Maga megnyitja a boltot, én pedig rögtön a fülébe súgom, ha hírét veszem, hogy egy ügyfél változásra vágyik… persze nem a sajátom. De ennél többet nem tehetek.

Agatha hirtelen üresnek érezte magát. Mintha elpárolgott volna belőle az a lelkes igyekezet, amely oly hosszú ideig fűtötte. Miután elköszönt Roytól, kilépett a londoni éjszakába, és zaklatottan rótta az utcákat, mintha régi énjét keresgélné. A Piccadillyn két mészfehér képű kábszeres meredt rá üveges szemmel, és egy koldus fenyegette meg. A kövezetből és a házak falából még mindig lüktető hullámokban áradt a hőség.

A hét hátralévő részében Agatha parkokban sétált, hajókázott a Temzén, mozikba, színházakba ült be, és miközben a fojtogató hőségben Londont járta, kísértetnek érezte magát, vagy olyasvalakinek, aki elveszítette minden személyazonossági iratát. Hiszen mindeddig a munkája volt az élete, az egyénisége, az identitása.

Péntek estére már jószerint semmi más nem foglalkoztatta, csak a falu zenekarának hangversenye. Ott lesznek a helyi nőegylet tagjai is egytől egyig, és ha egyedül érzi magát, beülhet a Vörös Oroszlánba, meg a kerttel is kezdhetne már valamit. Nem mintha jottányit is engedne a terveiből! Elvégre egy kellemes, mutatós kert csak növeli a ház eladási árát.

Agatha másnap kora reggel felkelt, rendezte a számláját, és a Paddington felé vette az irányt. A kocsiját ugyanis Oxfordban hagyta. Nem sokkal később már a Cotswold felé zakatolt vele a vonat.

– Oxford következik! Végállomás! – kiáltotta a kalauz.

A hazaérkezés furcsa érzésével fordult ki kocsijával a parkolóból, végighaladt a Worcester Streeten, majd a Beaumont Streeten, el a St. Giles szálloda mellett, onnan a Woodstock Roadon a Woodstock köröndig, ahol a burfordi lehajtón rátért az A40-esre, amely a dombokon át Stowe-on-the-Woldba vezetett, hogy végül az A44-esen visszakerüljön Carselybe.

Amint a háza felé hajtott az Orgonás-dűlőn, hirtelen beletaposott a fékbe. Az Újdelhi falán az ingatlanügynök plakátját új felirattal ragasztották át. ELKELT – sikították a betűk.

Kíváncsi vagyok, mennyit kapott érte, töprengett Agatha, miközben saját háza felé gurult. Ez aztán gyorsan ment! No de isten hírivel, csakhogy megszabadultunk tőle! Remélhetőleg az új szomszéd rokonszenvesebb lesz. Nem mintha ez számítana még valamit, hiszen én is elköltözöm, figyelmeztette magát hangosan.

Csak a bőröndjét dobta be a házba, mert az a hirtelen feltámadó babonás érzés kezdte űzni, hogy a falu teljes súlyával ránehezedik, és magának követeli őt testestül-lelkestül, így hát azonmód elhajtott Chipping Campdenbe ahhoz az ingatlanügynökhöz, aki Mrs. Barr házát eladta.

Bemutatkozott, és közölte, hogy ő is el szeretné adni a házát. Mennyiért? Nos, amennyit Mrs. Barr kapott az övéért, annyi alkalmasint neki is megfelel. Az ingatlanügynök erre azt mondta, hogy az összeget sajnos nem árulhatja el, de diplomatikusan hozzáfűzte, hogy a hölgy 150 000 fontot kért a házért, és roppant elégedett volt a kapott ajánlattal.

– Én az enyémért százhetvenötezret kérek – jelentette ki Agatha. – Az én házam zsúpfödeles, és lefogadom, hogy százszor jobb állapotban van, mint a banyáé.

Az ingatlanügynök csak pislogott, de hát egy eladó ház mégiscsak egy eladó ház, így aztán leült Agathával megtárgyalni az üzlet részleteit.

Nem szorít a szükség, hogy csak úgy kutyafuttában eladjam akárkinek, morfondírozott magában Agatha. Annyival igazán tartozom Mrs. Bloxbynak meg a többieknek, hogy egy rendes ember kapja meg.

A helyi zenekar az iskola nagyterme előtti térségben játszott, Agatha azonban előbb még elvitte a tanácsi lakótelepre a Doris Simpsonnak vásárolt ajándékát. Amikor benyitott Dorisék kerti kapuján, meglepetten vette észre, hogy a kertből eltűnt az összes törpe. Mégis becsöngetett, és az ajtót nyitó Doris karjába nyomta a barna papírba burkolt, terebélyes csomagot.

– Kerüjjön bejjebb – hívta be Doris. – Bert! Itt van Agatha, hazagyütt Londonból, és ajándékot is hozott! Igazán kedves magától. De hát nem köllött vóna ezzel bajlódnia.

– Bontsd már ki – sürgette a feleségét Bert, amikor a csomag a nappali kávézóasztalkáján feküdt.

Doris lebontotta a papírt, amely alól jól megtermett, piros zubbonyos, zöld sipkás kerti törpe került elő.

– Télleg nem köllött vóna – mondta mély átérzéssel Doris. – Igazán nem!

– Maga nagyon is megérdemelte, Doris – mondta Agatha. – Nem, nem maradhatok itt kávézni. Sietek a hangversenyre.

Az iskola nagytermében egy csomó standot állítottak fel. Agatha végigsétált előttük, és jót mulatott, amikor észrevette, hogy imitt-amott az ő aukciójáról származó tárgyakat „hasznosítják újra”. Hirtelen megtorpant az egyik standnál, ahol Mrs. Mason ült a pult mögött. A standon minden talpalatnyi hely kerti törpékkel volt teli.

– Ezek honnan kerültek ide? – kérdezte Agatha, akiben szörnyű gyanú ébredezett.

– Ó, hát Simpsonéktól – válaszolta Mrs. Mason. – Amikor beköltöztek a házukba, már ott találták a törpéket, és azóta egyfolytában meg akartak szabadulni tőlük. Nem volna kedve megvásárolni az egyiket? Mit szólna ehhez a jópofa kis fickóhoz a pecabottal? Felvidámítaná a kertjét.

– Nem, nem, köszönöm – hebegte Agatha, és komplett hülyének érezte magát. No de honnan tudhatta volna, hogy Simpsonék utálják a törpéiket?

Átsétált a nagyteremből nyíló teázóba, ahol Mrs. Bloxby segédkezett.

– Isten hozta itthon – kiáltott fel örömmel a lelkész felesége. – Mivel kínálhatom meg?

– Ma nem is ebédeltem – vallotta be Agatha. – Kérek két pástétomos szendvicset meg egy csésze teát. Maga nyilván talpon volt, és sütött egész éjszaka.

– Jaj, hát amit itt lát, nem egyedül én sütöttem, és különben is az ilyen nagy eseményekre, mint a mai, apránként készülünk fel, részletekben. Mikor van némi időnk, sütünk valamit, aztán lefagyasztjuk abban a hatalmas mélyhűtőben, ami itt áll az iskola konyhájában, a nagy napon pedig egyszerűen felolvasztunk mindent a mikróban.

Agatha a tányérral meg a teáscsészéjével leült az egyik hosszú asztalhoz. Hamarosan csatlakozott hozzá Page gazda, aki bemutatta neki a feleségét. Mások is melléjük telepedtek. Nemsokára egész csapat ismerős vette körül Agathát, és vígan csörgedezett a beszélgetés.

– Előbb-utóbb úgyis megtudják – bökte ki végül Agatha. – El szándékozom adni a házat.

– Ebbiza nagy kár – nézett rá Page gazda. – Visszamén Londonba?

– Igen, újra belevágok az üzletbe.

– Gondolom, maga másnak lássa Londont, Mrs. Raisin – szólalt meg Page gazda felesége. – Én csak eccer vótam odafenn, de szörnyen egyedül éreztem magam. A nagyvárosok olyan magányos helyek. Magának persze más. Biztos rengeteg baráttya van ott.

– Igen – hazudta Agatha abban a keserű tudatban, hogy mindössze egyetlen barátja van, Roy, és az is csak azóta barát, mióta ő ideköltözött a Cotswoldba. A kánikula még mindig nem enyhült. Agatha ahhoz is lusta volt, hogy kigondolja, mihez kezdjen a következő percben, de valahogy eljutott az agyáig, hogy Jimmy Page néhány barátját és köztük őt is meghívta a tanyájára, ő pedig elfogadta a meghívást. A tanya a falu fölé emelkedő domboldalon állt, és a társaság kinn a szabad ég alatt telepedett le, ahol almabort hörpölgetve, komótosan beszélgettek az időjárásról, emlegettek hajdanvolt nyarakat, míg végül a nap elindult lefelé az égen, és valaki előállt a javaslattal, hogy vonuljanak át mindannyian a Vörös Oroszlánba.

Később, már hazafelé ballagtában az enyhén kapatos Agatha elszántan lerázta magáról a házeladással kapcsolatos kételyeket. Mihelyt beáll a tél, Carselyben is megváltozik minden, sivárabb, elzártabb lesz az élet. Okosabbat nem is tehetne, mint amit tesz. Ámbár Jimmy Page azt állította a házáról, hogy a tizenhetedik században épült. Az utolsó szögig eredeti benne minden, mondta, kivéve a toldaléképületet.

Otthon rögtön lerúgta a cipőjét, és éppen a villanykapcsoló felé nyúlt, amikor a külső falon vakító fénnyel kigyulladtak a mozgásérzékelő lámpák. Agatha sóbálvánnyá dermedt. Kintről halk, alattomos neszek hallatszottak, mintha valaki csendben elsurranna a bejárat közeléből. Nem kellett volna mást tennie, mint kivágni az ajtót, és megnézni, ki mászkál ott. De Agatha moccanni sem bírt. Úgy érezte, valami sötét, valami fenyegető leselkedik odakinn. Nem gyerekek, annyi szent. Carselyben a csemetéket a régi szép, ódivatú időpontban, kora este fektették ágyba, még ünnepnapokon is.

Agatha leroskadt a padlóra, hátát a falnak vetette, és teljes erővel hegyezte a fülét. Aztán a lámpák egyszerre csak elaludtak, amitől a ház megint sötétbe borult.

Agatha még sokáig üldögélt a padlón, végül lassan feltápászkodott, és elindult, hogy szobáról szobára járva felkapcsoljon minden egyes lámpát a házban ugyanúgy, mint amikor először fogta el a rémület.

Azon kezdett töprengeni, hívja-e fel Mrs. Bloxbyt. De alighanem csak egy fiatal legény járt erre, vagy kutyát sétáltatott valaki. Félelme lassan eloszlott, de amikor felment a hálószobájába lefeküdni, nem oltotta el sehol a villanyt.

REGGEL VISSZANYERTE szinte minden bátorságát, amikor a szomszédos Újdelhi villa előtt megpillantotta a jókora kamiont és a buzgón serénykedő bútorszállító munkásokat. Mrs. Barr nyilvánvalóan nem tekinti bűnnek, hogy az Úr napján költözködik. Agatha épp azon tűnődött, menjen-e templomba vagy sem, amikor csörögni kezdett a telefon. Roy kereste.

– Van egy meglepetésem a maga számára, drágicám.

Agatha lelkében feléledt a remény.

– Mégis úgy döntött, hogy felmond Pedmanéknek?

– Nem. De vettem egy kocsit, egy Mini Morrist. Majdnem ingyen kaptam meg. Gondoltam, legurulok vele magához, és elviszem a barátnőmet is.

– A barátnőjét? De hiszen nincs is!

– Már van. Mehetünk?

– Persze. Mi a neve?

– Tracy Butterworth.

– És a foglalkozása?

– Gépírónő a cégnél, egy a sok közül.

– Mikor érnek ide?

– Most indulunk. Másfél óra az út, ha nem kerülünk dugóba. De két óránál nem több.

Miután letette a kagylót, szemügyre vette a hűtőt. Még tej sem volt otthon. Átkocsizott Stowe-on-the-Woldba, ahol vasárnap is nyitva volt a szupermarket, vett tejet, kenyeret, salátának való paradicsomot meg fejes salátát, a pásztorpitéhez darált húst, krumplit, hagymát, sárgarépát meg zöldborsót, továbbá egy mélyhűtött almás pitét és némi tejszínt.

Hazaérkezése után nem kellett kitakarítani a házat. Doris ott járt, mialatt ő Londonban volt, és minden makulátlanul ragyogott. Ahogy most behajtott Carselybe, elsüvített mellette a bútorszállító kamion, mögötte pedig Mrs. Barr haladt a kocsijával. Ezek nyilván hajnali hatkor láttak munkához, gondolta Agatha, és megjegyezte magának a cég nevét.

Otthon gyorsan elpakolta az élelmiszereket, aztán fogott egy ollót, a hátsó udvarból átfurakodott a sövényen Mrs. Barr kertjébe, és sebtében levágott több csokorra való virágot, hogy feldíszítse velük a házát.

A virágok elrendezése után nekilátott a pásztorpitének, s közben azon járt az esze, hogy valamit tényleg kéne már kezdenie a kerttel. Milyen tündérien mutatna tavasszal, ha most elültetne egy csomó virághagymát… de persze tavasszal ő már nem lesz Carselyben.

Mivel még most sem volt tapasztalt szakácsnő, az egyszerű pásztorpite elkészítésével is meglehetősen sokáig bajlódott. Épp akkor tette be a sütőbe, amikor meghallotta a kocsi érkezését.

Tracy Butterworth maradéktalanul megfelelt Agatha várakozásának. Girhes volt, sápatag, nyiszlett, barna hajú. Fehér vászonkosztümöt viselt, hozzá fodros, rózsaszín blúzt és nagyon magas sarkú fehér körömcipőt. Kezét erőtlenül Agatha kezébe tette.

– Örvendek, hogy megismerhetem – susogta félénken, és alázatos odaadással Roy felé pislogott.

– Annak a rémes banyának a háza előtt egy bútorszállító kamiont láttam – jegyezte meg Roy.

– Micsoda? – Agatha szorongó pillantást vetett a virágvázákra, – Azt hittem, elköltözött.

– Nyugi. Ahogy láttam, beköltöznek, nem ki. Mondj már végre valamit, Tracy. Agatha nem harap, ne félj.

– Kész csuda, milyen gyönyörű a háza – rukkolt ki Tracy. Éppen a homlokát törölgette egy gyűrött, csipkés szélű zsebkendővel.

– Túl nagy a hőség, nem érdemes kiöltözni – mondta Agatha. Tracy megrezzent, de Agatha valami nála új kedvességgel folytatta: – Nem mintha nem volna elegáns és csinos. De érezze otthonosabban magát. Vegye le nyugodtan a cipőjét meg a kosztümkabátját.

Tracy nyugtalanul fürkészte Roy arcát.

– Fogadj szépen szót Agathának – jött az utasítás.

Tracy kibújt a cipőből, és zavartan billegtette hosszú, keskeny lábfejét. Szegény kis pára, tűnődött Agatha. Roy feleségül veszi, és tökéletes essexi nagysasszonyt csinál belőle. Két gyerek, Daphne meg Nicolas, kisebb magániskola, ház egy nem túl menő lakóparkban, tányéralátétek a Costa Braváról, fodros függönyök, jacuzzi, óriás plazmatévé, unalom, szombat este Beaujolais nouveau-val leöblített grillcsirke valamelyik trendi fogadóban, desszertnek Fekete-erdő torta. Hát igen, a vége nem a Cotswold lesz, hanem Essex. Roy jobban érzi majd magát a hasonszőrűek között. Megváltozik ő maga is, rátér a súlyemelésre meg a fallabdára, reggeltől estig a füléhez tapad a mobil, és az éttermekben túl hangosan beszél majd.

– Menjünk el a kocsmába egy italra – javasolta Agatha, miután Roy kellően hosszú ideig mesélt a cégénél végzett munkájáról, amelyet úgy színezett ki, hogy imponáljon Tracynek. Agatha fontolóra vette, hogy ne ajánljon-e fel Tracynek valami lazább öltözéket, de végül mégsem tette meg. Eszébe jutott, hogy a lány ezt esetleg kritikának fogná fel.

A kocsmában Agatha bemutatta Tracyt újonnan szerzett barátainak, és a lány szinte kivirult a nem túl nagy igényű társaságban, amely csak annyit várt el tőle, hogy az időjárásról nyilatkozzon.

A rettenetes hőség egyébként csakugyan elég izgalmas téma volt. A nap könyörtelenül sütött odakinn. Az egyik gazda állítása szerint Cheltenhamben 43 fokot mértek.

Aztán visszamentek Agatha házába, és Tracy segített elkészíteni az ebédet, de a tűsarkú cipője úgy kilyuggatta a konyha linóleumpadlóját, hogy Agatha lekönyörögte róla. Ebéd után a kertben egy kis árnyék jelent meg, úgyhogy oda telepedtek ki a kávéval, aztán csak hallgatták tunyán az új szomszéd beköltözésének zajait.

– Nem támadt még kedve átkukucskálni a sövény fölött, átvinni egy szelet tortát vagy egyebet? – kérdezte Roy. – Nem gyötri a kíváncsiság?

Agatha megrázta a fejét.

– Már beszéltem az ingatlanügynökkel. A jövő héten meghirdetjük eladásra a házat.

– Eladja a házat? – meredt rá elhűlten Tracy. – Miért?

– Visszaköltözöm Londonba.

Tracy körülpillantott a napsütötte kertben, aztán felnézett a falu fölé magasló Cotswoldi-dombságra, amely párásan villódzott a hőségben. Döbbent értetlenséggel ingatta a fejét.

– Képes itt hagyni mindezt? Én soha életemben nem láttam még ennél gyönyörűbb helyet. – Hátrapillantott a házra, és küszködve próbálta kifejezni a gondolatait. – Hiszen olyan régi, olyan… megállapodott. Van benne valami békesség, ugye érti, mire gondolok? Na persze, maga biztosan másként látja, Mrs. Raisin. Maga nyilván rengeteget utazott, és szebbnél szebb helyeket látott.

Hát igen, Carsely csakugyan gyönyörű, ismerte el magában kelletlenül Agatha. A falu alatt a talajt számos forrás szőtte át, amitől még ebben a perzselő hőségben is smaragdzölden ragyogott.

– Agatha nem szeret itt lenni – magyarázta Roy. – Vannak itt olyanok, akik folyton megpróbálják megölni.

Tracy könyörgött, hogy mondjanak el neki is mindent, így aztán Agatha elkezdte a kezdet kezdeténél, és bár eleinte Tracyhez beszélt, később már csak saját magához, mert valahol hátul, a nyúltagyában váratlanul motoszkálni kezdett valami.

Aznap este Roy vitte el őket vacsorázni egy mesterkélt mircesteri étterembe. Tracy csak ásványvizet ivott, mert vacsora után neki kellett hazavezetnie Roy kocsiját. Az étterem láthatólag megfélemlítette, de annál nagyobb csodálattal tekintett Royra, aki ujjpattintgatással dirigálta a pincéreket és – legalábbis Agatha véleménye szerint – osztályon felüli bunkó módjára viselkedett. Bizony, bizony, tűnődött Agatha, Roy nemsokára elveszi Tracyt, aki majd boldognak hiszi magát, Roy pedig olyasvalakivé válik, akinek még a szagát sem bírom majd. Bárcsak ne csaptam volna reklámot neki…

Búcsúzáskor megkönnyebbülten integetett utánuk. Úgy érezte, rohamosan közeledik az idő, amikor Roy meghívásra számító telefonját valami kibúvóval hárítja majd el.

De persze emiatt igazán fölösleges aggódnia. Hiszen hamarosan úgyis visszaköltözik Londonba.

TIZENEGY

HÉTFŐN REGGEL Agatha későn ébredt, nem is értette, miért aludt ilyen sokáig, hiszen így elszalasztotta az aznapra jutó kevéske hűvösséget. Laza pamutruhát öltött egy szál bugyijára, lement a földszintre, és egy bögre kávéval kimenekült a kertbe.

Éjszaka lidérces álom kínozta, amelyben Maria Borrow, Barbara James és Ella Cartwright játszotta a Macbeth három boszorkányát. „Én idéztem meg a gonosz szellemeket, hogy megöljenek!” – rikácsolta Maria Borrow.

Agatha nagyot sóhajtott, kiitta a kávét, és elsétált a henteshez, a parókia mellé. A szomszéd házról már levették az „Újdelhi” táblát. Az új tulajdonos még nem mutatkozott, de Mrs. Mason és a nőegylet két másik tagja már ott toporgott a kapujában különböző tortákkal és süteményekkel, hogy köszöntsék a jövevényt. Agatha továbbsétált, és azon tűnődött, hogy őt bezzeg a kutya se köszöntötte, amikor ideköltözött.

Már csak egy lépés választotta el a hentestől, amikor hirtelen megállt. Valamicskével odébb Vera Cummings-Browne csevegett Barbara Jamesszel, aki egy scottie-t vezetett pórázon. Agatha villámgyorsan fedezékbe vonult, vagyis besurrant a henteshez, ahol a lelkész feleségével ütközött össze.

– Találkozott már az új szomszédjával? – kérdezte Mrs. Bloxby.

– Nem, még nem – felelte Agatha, és az ajtót leste, hogy nem ront-e be rajta támadásra készen Barbara James. – Maga már ismeri?

– Mr. James Lacey a neve, nyugállományú ezredes. Nem használja a címet. Elbűvölő ember.

– Köpök rá – vetette oda Agatha. Mrs. Bloxby megbotránkozva nézett rá, mire Agatha elvörösödött.

– Elnézést – motyogta. – Épp most láttam Vera Cummings-Browne-t Barbara Jamesszel beszélgetni. Barbara James volt az, aki a múltkor nekem rontott.

– Világéletében igazi méregzsák volt – mondta megbocsátón a lelkészné. – Mrs. Cummings-Browne egyébként most jött meg Toszkánából. Szépen lebarnult, és remekül néz ki.

– Azt se tudtam, hogy elutazott – jegyezte meg Agatha. – Azon töröm a fejem, milyen húst vegyek. Elég korlátozott még a szakácstudományom.

– Vegyen báránybordaszeleteket – tanácsolta a lelkész felesége. – Grillezze meg egy kis mentával. A kertemben bőven terem menta. Hazafelé bejöhetne hozzám egy kávéra, és szedek majd magának egy csokorral. A húst szép lassan aranybarnára kell sütni mindkét oldalon. Rém egyszerű. És adok majd hozzá egy kis üveggel a mentaszószomból is.

Agatha szófogadón megvette a bordaszeleteket, de az ajtóban tétován megállt.

– Nem nézné meg a kedvemért, hogy tiszta-e már a levegő?

Mrs. Bloxby szétnézett az utcán.

– Egyikük sincs már itt.

A parókia kertjében kávéztak, egy ciprus árnyékában.

– Változatlanul kitart a költözés mellett? – kérdezte Mrs. Bloxby.

– Igen – bólintott Agatha közönyösen, pedig nagyon szeretett volna visszanyerni valamit régi ambícióiból, hajtóerejéből. – Az ingatlanügynök holnap teszi ki az „Eladó” táblát a ház falára.

A lelkészné ránézett a kávéscsésze pereme fölött.

– Milyen furcsán tudnak alakulni a dolgok, Mrs. Raisin. Én mindig azt hittem, hogy a maga ittléte összefügg valahogy az isteni gondviseléssel.

Agatha hökkenten morrant egyet.

– Eleinte úgy éreztem, talán kárpótlásul jutott ide. Az volt a benyomásom magáról, hogy soha nem találkozott valódi szeretettel és gyengédséggel. Olyasvalakinek látszott, aki mindenhová a magány nyomasztó terhét cipeli magával.

Agatha csak nézte a lelkésznét, és mélységes zavar fogta el.

– De aztán persze itt van Mr. Cummings-Browne halála is. A férjem, akárcsak a rendőrség, meg van győződve arról, hogy véletlen baleset történt. Én úgy éreztem, Isten azért küldte ide magát, hogy találja meg a bűnöst.

– Vagyis maga szerint gyilkosság történt?

– Igyekszem nem úgy gondolni. Annyival kényelmesebb volna balesetnek tekinteni, és szépen visszatérni a régi kerékvágásunkba. De úgy érzem, van itt valami, talán a légkörben, valami, ami rossz. Mintha a Gonosz jelenlétét érezném a faluban. De most, hogy maga elköltözik innen, senki nem lesz, aki kérdéseket vetne fel, aki törődne a dolgokkal, és a gonoszság itt reked. Ha úgy tetszik, nevezzen ostobának vagy babonásnak, de én hiszek abban, hogy egy embert megfosztani az életétől halálos bűn, amiért törvényszerűen büntetés jár. – A lelkészné halkan felnevetett. – Így hát továbbra is imádkozhatok, hogy ha valóban gyilkosság történt, leplezzék le a vétkest.

– Tud valami konkrétumot, amiből ki lehetne indulni? – kérdezte Agatha.

– Csak érzem – rázta meg a fejét a lelkész felesége. – De maga úgyis elmegy innen, és ezzel vége az ügynek. Bár azt is érzem, hogy Bill Wong osztozik a kételyeimben.

– Ő noszogatott a legjobban, hogy hagyjam a fenébe az egészet!

– Csupán azért, mert nagyon kedveli magát, és nem akarja, hogy valami baja essen.

Agatha újra meg újra átgondolta a beszélgetésüket. Mire hazaért, már kinn lógott a falon az ELADÓ tábla, amitől futólag az az érzése támadt, hogy már el is hagyta a falut.

Tollat meg vaskos noteszt vett elő, leült a konyhaasztalhoz, és elkezdte leírni mindazt, ami azóta történt, hogy ideköltözött a faluba. A hőségben lassan peregtek a hosszú órák, Agatha szorgosan jegyzetelt, vissza-visszalapozott, hogy újra elolvasson egy-egy részt, kereste a nyomokat. Végül rákoppintott a tollal az egyik oldalra. Talált egy apróságot kiindulásnak. A holttestet vasárnap fedezték fel. Kedden – csak kedd lehetett, mivel a rendőrség szerdán közölte Agathával, hogy Mrs. Cummings-Browne nem akarja beperelni a Quicherie-t –, kedden tehát a gyászoló özvegy személyesen utazott fel Chelsea-be. Agatha hátradőlt a széken, és rágcsálni kezdte a golyóstoll végét. Nem furcsa egy kicsit ez a viselkedés? Honnan szedi vajon az energiát egy kimerítő londoni utazáshoz olyasvalaki, akinek alig két napja halt meg a férje, aki ettől fájdalmában eszméletét vesztette, akit úgy összetört a bánat, hogy az egész környék másról sem beszél? Ezzel az erővel telefonálhatott is volna. Miért kellett személyesen felmennie Londonba? Miről beszélt Vera Cummings-Browne Mr. Economidesszel? Agatha a telefonhoz lépett, felemelte a kagylót, de rögtön le is tette. A görög ugyan bevallotta a rokon törvényszegését, mindamellett elég tartózkodónak látszott. A sütödét este nyolcig szokta nyitva tartani. Agatha elhatározta, hogy felhajt Londonba, és még az esti zárás előtt elcsípi Mr. Economidest.

Épp az ajtót csukta be maga után, amikor egy családot pillantott meg a háza előtt. A menyétszerű férj, a töltött galamb feleség meg a két pattanásos kamasz őt figyelte.

– A házat szeretnénk megnézni – szólalt meg a férfi.

– Nem lehet – vetette oda nekik Agatha.

– Ki van írva rá, hogy eladó – ellenkezett a férfi.

– Már eladtam – lódította Agatha. A táblát egy mozdulattal leakasztotta a falról, és a fűbe dobta. Aztán beugrott a kocsijába, és elsöpört, faképnél hagyva az utána bámuló famíliát.

Menjenek a francba, mérgelődött magában. Ezt a bandát amúgy se sóznám rá a falura.

Elég hamar feljutott Londonba, mert onnan mindenki kifelé igyekezett.

Közvetlenül a Quicherie előtt parkolt le, a kettős sárga vonalon.

Besietett a boltba. Mr. Economides éppen a piték hűtőpultját ürítette ki éjszakára. Amint meglátta Agathát, szemében ismét megjelent az óvatosság.

– Beszélnem kell magával – közölte kertelés nélkül Agatha. – Ne aggódjon egy percig se, vannak barátaim a belügyben – hazudta. – Nem éri semmilyen bántódás magukat.

A görög levette a köpenyét, és kilépett a pult mögül. Leültek az egyik asztalkához. A kávé ezúttal elmaradt. A fekete görög szempár komoran méregette Agathát.

– Nézze, jól tenné, ha pontosan elmondaná nekem, hogy amikor Mrs. Cummings-Browne felkereste magát, mi történt maguk között.

– Nem lehetne fátylat borítani az egészre? – könyörgött Economides. – Olyan jól végződött a dolog. Nem kerültem bele a londoni lapokba.

– Megmérgeztek egy embert – dörrent rá Agatha. – A bevándorlási hatóság miatt egy percig se fájjon a feje. Nem rántom bele magát az ügybe. Csak mondja el, mi történt.

– Hát, jól van. Délelőtt állított be. Már nem emlékszem, milyen nap volt. De késő délelőtt. Elkezdett üvölteni, hogy én mérgeztem meg a férjét, úgyhogy beperel és behajtja rajtam, amit kaptam érte. Merthogy maga tőlem vette a pitét. Én meg csak zokogtam, és az ártatlanságomat bizonygattam. A könyörületére hivatkoztam. Elárultam neki, hogy a pitét nem én sütöttem, hanem Devonból hoztam fel. Azt is elmondtam, hogy az unokafivérem a pitéhez felhasznált zöldségeket maga termeli a konyhakertjében. Az az ökörátka alighanem összekeveredett a spenóttal. Elmondtam, mi a helyzet a vejével. Akkor a hölgy egy időre teljesen elnémult. Aztán mentegetőzni kezdett, amiért ennyire kiborult. Azt mondta, sokszor már nem is tudja, miket beszél. Tisztára mintha kicserélték volna, nyugodt volt és szomorú. Azt mondta, semmiféle eljárást nem indít se ellenem, se az unokafivérem ellen. Csakhogy másnap megint eljött.

– Micsoda?

Agatha előrehajolt, kezét ökölbe szorította izgalmában.

– Azt mondta, ha el merészelem árulni valakinek, hogy a pite Devonból származik, megváltoztatja az elhatározását, és rögtön beperel, sőt feljelenti az unokafivérem vejét, és kitoloncoltatja Angliából.

– Te jóságos ég! – meredt rá döbbenten Agatha. – Az a nő megőrült! – Két vevő lépett be az üzletbe. Mr. Economides felpattant.

– Ugye, nem árul el senkinek? Csak azért mondtam el magának a múltkor, mert azt hittem, végképp befejeződött az ügy.

– Nem, dehogyis árulom el – dadogta Agatha.

Kitámolygott a hőségbe, elindította a kocsit, és csaknem gépiesen vezetett a Cotswold felé, mert felkavart esze egészen másutt járt.

Vera Cummings-Browne el akarta titkolni a rendőrség elől, hogy a pite Devonból származott. Vajon miért?

Aztán egyszerre kigyulladt a fény. Eszébe jutott a mérgező növényekről szóló könyv egyik mondata. „A gyilkos csomorika Nagy-Britannia mocsaras területein él… Kelet-Angliában, Közép-Anglia nyugati és Skócia déli részén.” Devonban viszont nem.

De álljon meg a menet! A rendőrség nagyon lelkiismeretes munkát végzett. Apróra átkutatták a konyhát, még a lefolyókat is megvizsgálták, de nem találták nyomát csomorikának. És azt is megállapították, hogy Vera Cummings-Browne aligha volna képes megkülönböztetni a csomorikát a pálmafától. De ha esetleg valami könyvben nézett utána ugyanúgy, ahogy Agatha? Mert akkor nem csupán azt tudja, hogy néz ki a növény és hol lehet megszerezni, hanem azt is, hogy Devonban nem található.

Hazaérkezése után Agatha elgondolkodott, hogy telefonáljon-e Bill Wongnak, de végül mégsem hívta fel. Bill valószínűleg mindenre tudna választ. Vera otthonában nyomát sem találták csomorikának. A haláleset átmeneti elmezavart idézett elő nála, ezért ment el Economideshez.

Agatha a helyére akasztotta az ingatlanügynök tábláját, aztán megpróbált aludni egy jót, de a napok óta tartó hőségtől házának vénséges kőfalai úgy ontották a meleget, akár a kemence.

Másnap fáradtan és fásultan ébredt, de kötelességtudóan elővette a jegyzeteit, és hozzájuk fűzte mindazt, amit előző este megtudott.

Ökörátka. Gyilkos csomorika. Vajon van-e róla valami a helyi könyvtárban?, jutott eszébe váratlanul. Tudhat-e ott valaki arról, hogy Vera Cummings-Browne kikölcsönzött egy könyvet a mérgező növényekről? Feljegyzik ott az ilyesmit? Hát persze, ennek feltétlenül nyoma marad! Különben nem írhatnának felszólításokat azoknak, akik valamiért nem vitték vissza a kölcsönkönyveket.

A könyvtár felé cammogtában azon gondolkozott, hogy milyen sokat engedett az öltözködési színvonalából. Londonban nem annyira Joan Collins vagy más hasonló angol szépség volt a példaképe, mint inkább Margaret Thatcher, és a sima, elegáns ruhákat, kosztümöket részesítette előnyben. Most meg lám, micsoda tarkabarka kartonruha libeg-lobog a szandálba bújtatott csupasz lába körül.

A könyvtár alacsony kőépületben kapott helyet. Az ajtó felett réz emléktábla hirdette, hogy valaha ez volt a község szegényháza. Agatha benyitott. Az íróasztal mögött ülő hölgyben ismerőst talált: a könyvtárt Mrs. Josephs vezette, a carselyi nőegylet egyik tagja. Mrs. Josephs ragyogó mosollyal fogadta Agathát.

– Valami különlegeset keres, Mrs. Raisin? Épp most kaptuk meg a legújabb Dick Francis-krimit.

– Nagyon felzaklatott engem Mr. Cummings-Browne halála – ugrott fejest a dologba Agatha.

– Azt hiszem, mindnyájunkat – dünnyögte Mrs. Josephs.

– Még a gondolata is bánt, hogy egy ilyen tévedés esetleg megismétlődhet – jelentette ki Agatha. – Nincs véletlenül valami könyvük a mérgező növényekről?

– No, nézzük csak. – Mrs. Josephs idegesen kiemelt egy mikrokártyát az íróasztalán tornyosuló halomból, és becsúsztatta a nézőkébe. – Megvan. Jerome-tól A Brit-szigetek mérgező növényei, K-543 a száma. Az ablaktól balra eső polcon találja, Mrs. Raisin.

Agatha megkereste a könyvet. A címoldalnál nyitotta ki, és áttanulmányozta a belepecsételt dátumokat. Kereken tíz nappal a haláleset előtt kölcsönözték ki utoljára. Csakhogy…

– Meg tudná mondani, Mrs. Josephs, ki kérte ki legutóbb a könyvet?

– Miért? – A könyvtáros gondterheltnek látszott. – Remélem, nem Mrs. Boggle-nál volt. Olyankor a lapok rendszerint összeragadnak a lekvártól.

– Arra gondoltam ugyanis, hogy tartok egy előadást a mérgező növényekről – rögtönzött Agatha. – Akárki kölcsönözte ki, bizonyára szintén érdeklődik a téma iránt. – Mialatt beszélt, Agatha az illusztrációkat nézegette.

– Persze, persze, mindjárt megkeresem. Mi még a régimódi kartotékrendszert használjuk. – A könyvtárosnő kihúzott egy-két hosszú fiókot, és addig lapozgatta a könyvek kartotékjait, míg ki nem emelte közülük a megfelelőt. – Utoljára a 27-es számú olvasójegy tulajdonosa vitte el. Nem túl nagy létszámú az olvasótáborunk. Sajnos a mi falunk inkább amolyan tévépárti. No, nézzük, ki a huszonhetes. Nahát, hiszen az Mrs. Cummings-Browne! – A könyvtárosnő a szemüvege mögül Agathára meredt, és kicsit elnyílt a szája.

Ebben a pillanatban kinyílt a könyvtár ajtaja, és Vera Cummings-Browne lépett be. Agatha felkapta a könyvet, sebtében visszatette a polcra, és mosolyogva Mrs. Josephshez fordult:

– Majd jelentkezem a Dick Francisért!

– Előbb be kell iratkoznia a könyvtárba, Mrs. Raisin. Állítsam ki az olvasójegyét?

– Majd máskor – motyogta Agatha. Hátrapillantott. Vera valamivel távolabb álldogált, a visszahozott könyveket nézte át. – Neki egy szót se! – sziszegte oda Agatha a könyvtárosnőnek, és már ott sem volt.

Eszerint Vera mindent tudott a csomorika tulajdonságairól, gondolta diadalmasan. Azt is, hogy néz ki. Agatha lelki szemei előtt tisztán kirajzolódott a könyvben látott színes illusztráció. Hirtelen megtorpant a főutca kellős közepén olyan döbbenten, hogy észre sem vette a hentestől kilépő jóképű, középkorú férfit, aki kíváncsian mérte végig.

Most eszmélt rá, hogy nemrég látott egy csomorikát, csak éppen fekete-fehérben. Hol láthatta? És mikor? Ismét útnak eredt hazafelé, s közben az agyát erőltette.

És mire a kertkapuhoz ért, meg is találta a választ. A diavetítésen látta. Mr. Jones diavetítésén. Mrs. Cummings-Browne átveszi a díjat a legszebb csokorért, a kerti és vadvirágokból összeállított műremekért, amelynek a kellős közepén, hogy a nyavalya törné ki, egy szál gyilkos csomorika virág ékeskedik!

A középkorú dalia befordult a kapun, amely a minap még Mrs. Barr házába nyílt. Ő volt az új lakó, James Lacey.

– Meg kell keresnem Jonest – mondta fennhangon Agatha. – Jonest kell megkeresnem.

Ez dilis, gondolta James Lacey. Kérdés, hogy örülök-e egy lökött szomszédnak.

Agatha becsörtetett a Harvey-féle boltba.

– Hol találom meg Mr. Jonest, tudják, azt, aki fényképezni szokott.

– A második ház az övé a Malomtó közben – felelte a pénztárosnő. – Mit szól ehhez a szokatlan hőséghez, Mrs. Raisin?

– Köpök az időjárásra – dühöngött Agatha. – Hol van a Malomtó köz?

– Ha kimegy innen, jobbra a második sarok.

– Tudom, hogy ez a hőség az ember agyára megy – mondta később a pénztárosnő Mrs. Cummings-Browne-nak –, de Mrs. Raisinnek azért mégsem kellett volna gorombáskodnia. Hiszen én csak azt próbáltam elmagyarázni neki, hol lakik Mr. Jones.

Agatha szerencsére otthon találta Mr. Jonest, aki szenvedélyes kertész lévén a java idejét a környék kertészeteiben szokta egyébként tölteni. Mr. Jones gondos rendszerben tárolta felvételeit, úgyhogy könnyedén teljesíthette Agatha kérését.

Agatha mohón vizslatta a nevezetes csokrot.

– Megengedi, hogy néhány napig nálam maradjon a kép?

– Természetesen, semmi akadálya – udvariaskodott Mr. Jones.

Agatha elköszönt, de siettében elmulasztotta figyelmeztetni Mr. Jonest, hogy ne szóljon a dologról Mrs. Cummings-Browne-nak. Kezében a fotót tartalmazó barna manilaborítékkal, fejében a gondolatok kavargó örvényével a Vörös Oroszlánba tért be. Egy dupla gint rendelt tonikkal.

– Az előbb említette valaki, hogy látta azt a nyomozót, azt a kínait a maga háza felé menni egy kosárral – tudatta vele a kocsmáros.

Agatha a homlokát ráncolta. Nem akarta kiteregetni a dolgot Billnek. Legalábbis egyelőre. De addig semmiképpen sem, amíg ki nem gubancolja a csomót.

BILL WONG CSALÓDOTTAN fordult el Agatha házától. Az ELADÓ tábla eléggé feldühítette. Meggyőződése volt, hogy Agatha nagy hibát követ el. A kosárból halk nyávogás hallatszott.

– Cccs – hajolt Bill gyengéden a kosár fölé. Egy kiscicát hozott Agathának. Édesanyja macskája ugyanis újabb almot hozott világra, és mint mindig, Bill ezúttal is képtelen volt elviselni, hogy vízbe fojtsák az aprócska teremtményeket, inkább a barátaira próbálta rátukmálni őket.

Amint elment a szomszéd ház előtt, megpillantotta James Laceyt.

– Jó napot kívánok – szólította meg a volt ezredest. Alaposan felmérte magában Carsely újdonsült polgárát, és azon tűnődött, vajon mit szól hozzá Agatha. James Lacey kétségtelenül van olyan jóképű, hogy bármely középkorú nőt kizökkentsen a nyugalmából. Legalább 185 centi magas, napcserzette arcán csak úgy világít a kék szeme. Divatosan nyírt fekete hajában alig akad ősz szál. – A szomszédasszonyát kerestem, Mrs. Raisint – folytatta Bill.

– Azt hiszem, egy kicsit megártott neki a hőség – felelte James a felsőbb társadalmi osztályokhoz tartozók tiszta kiejtésével. – Amikor elment mellettem, hangosan beszélt magában. „Mr. Jones, Mr. Jones”, ezt mondogatta. Akárki legyen is az a Mr. Jones, nagyon megsajnáltam.

– Az a helyzet, hogy egy kiscicát hoztam neki ajándékba – magyarázta Bill. – A tálcája is itt van, mert már szobatiszta. Volna olyan kedves átadni a cicát Agathának, amikor hazaérkezik? Bill Wong a nevem.

– Rendben van. Mit gondol, mikor jön meg?

– Nem hiszem, hogy sokáig elmaradna – mondta Bill. – A kocsija itt áll az utcán.

Átadta a kismacskát kosarastul, tálcástul, és már ment is. Jones, töprengett magában. Mire készül már megint ez a nő?

Beugrott Harveyék boltjába egy tábla csokoládéért, és megkérdezte a pénztársnőt:

– Ki az a Mr. Jones?

– Ne már, hát maga is? – mérgelődött a pénztárosnő. – Az előbb Mrs. Raisin tudakozódott felőle, és elég gorombán viselkedett. Ezt a hőséget mindnyájan megszenvedjük, de azért nem muszáj mindjárt gorombáskodni az emberrel.

Bill türelmesen végighallgatta a panaszáradatot, és végül sikerült kiderítenie, kicsoda Mr. Jones. Igazából maga sem értette, miért vesződik ezzel, de hát Agatha Raisinnek valahogy mindig sikerült felkavarnia a dolgokat.

AGATHA NAGYON LETÖRTEN vánszorgott haza. Először azt hitte, sikerült megoldania az esetet (mert magában már annak nevezte), de ott a kocsmában ismét elébe tornyosult az áthághatatlan akadály. Vera Cummings-Browne semmiképpen sem süthetett mérgezett spenótpitét a konyhájában, ha egyszer a rendőrség helyszínelői nem találták a legcsekélyebb nyomát sem ennek.

Fáradtan vonszolta be magát az átforrósodott házba. Okosabban tenné, gondolta, ha kiverné a fejéből az egész miskulanciát, és áthajtana inkább Moretonba valami ventilátort venni.

Megzörgették a bejárati ajtót. Agatha kilesett az újonnan beszerelt kémlelőnyíláson, és egyenesen egy kockás férfiing közepe tájára esett a tekintete. Résre nyitotta az ajtót, de a láncot nem vette le.

– Üdvözlöm, Mrs. Raisin – mondta a férfi. – James Lacey vagyok, az új szomszédja.

– Ó. – Agatha teljes nagyságában felmérte James Lacey daliás mivoltát, és eltátotta a száját.

– Egy bizonyos Mr. Wong kereste távollétében.

– Mit akar tőlem már megint a rendőrség? – morogta morcosan Agatha.

– Nem tudtam, hogy rendőr. Civilben volt. Megkért, hogy adjam át magának ezt a kismacskát.

– Kismacskát?! – rökönyödött meg Agatha.

– Igen, ezt a kismacskát – mondta türelmesen James, végképp abban a hiszemben, hogy a szomszédasszonya bolond.

Agatha levette a láncot, és kitárta az ajtót.

– Jöjjön be – mondta, és hirtelen tudatára ébredt csiricsáré pamutruhájának, borotválatlan, pucér lábának.

A konyhába vezette a vendéget, aztán letérdelt a kosár mellé, és kinyitotta. Cirmos kiscica óvakodott ki belőle, körülnézett és nagyot ásított.

– Csuda aranyos kis jószág – jegyezte meg James Lacey, és az ajtó felé húzódott. – De ha megbocsát, Mrs. Raisin, én most…

– Nem marad még egy kicsit? Egy kávéra?

– Nem, tényleg mennem kell már. Ni csak, van valaki az ajtó előtt.

– Maradjon még egy percig – mondta Agatha. – Vigyázzon a kiscicára, amíg megnézem, ki keres.

Azzal kisiklott a konyhából, mielőtt Lacey felelhetett volna. Odakinn ajtót nyitott. Egy nő állt a küszöbön, a hőség ellenére oly üdén, akár a tavaszi reggel. Fehér vászonruhát viselt, piros övvel karcsú derekán. Napbarnított vádliján egyetlen szál szőr sem éktelenkedett. Tökéletesen festett szőke haja csak úgy csillogott a napfényben. Negyvennél idősebb nemigen lehetett, arca értelmes volt, szeme mogyoróbarna. Pontosan az a fajta, aki egy szempillantás alatt elcsavarná a tüneményes új szomszéd fejét, állapította meg Agatha.

– Mit óhajt? – kérdezte.

– A házat szeretném megtekinteni.

– Már eladtam. Minden jót. – Agatha becsapta az ajtót.

– Ha már eladta a házat – kezdte James Lacey, amikor Agatha visszatért a konyhába, lomposabbnak érezve magát, mint valaha –, szólnia kéne az ingatlanügynöknek, hogy tegye ki az „Elkelt” táblát.

– Nem tetszett a vevő ábrázata – dadogta Agatha.

– Csakugyan? Én nagyon rokonszenvesnek találtam.

Agatha a sarkig tárt konyhaajtóra pillantott, amelyen át tökéletes kilátás nyílt bárkire, aki a bejárati ajtó előtt áll, és elvörösödött.

– Ne haragudjon, most már igazán mennem kell – mondta a szomszéd, és mielőtt Agatha tiltakozhatott volna, lelépett.

A kiscica halkan, panaszosan miákolt egyet.

– Veled meg mihez kezdjek? – fakadt ki elkeseredetten Agatha. – Mégis mit képzel ez a Bill Wong?

Tejet öntött egy kistányérba, a kiscica elé rakta, és figyelte, amint fellefetyeli. Nos, amíg el nem dönti, hogyan szabaduljon meg tőle, nem éheztetheti. Ha tetszik, ha nem, vissza kell térnie a hőségbe. Az új szomszéd az előkertjében gyomlálgatott. Amint észrevette Agathát, bizonytalanul rámosolygott, és beiszkolt a házába.

Essen belé a fene, dühöngött magában Agatha. Nem csuda, hogy a nők csak úgy tódultak a küszöbére az ajándékaikkal. Átment Harveyék boltjába, ahol a pénztárosnő sértődött képpel fogadta. Vett némi macskaeledelt, még egy zacskó tejet meg egy zsák almot a cica tálcájába.

Hazament, megetette a kismacskát, aztán egy csésze kávéval kivonult a kertbe. A daliás jövevény teljesen kiverte a fejéből a gyilkosság problémáit. Bárcsak ne lett volna olyan pocsékul felöltözve. Bárcsak ne hallotta volna a szomszéd, milyen gorombán beszél a nővel, aki a házat jött megnézni.

A kiscica boldogan hempergett a napon. Agatha rosszkedvűen nézte. Igazán hozhatott volna magának is egy tortát. Ami azt illeti, ez még mindig módjában áll. Felkapta a kiscicát, bevitte a házba, aztán visszaszaladt a boltba, de ott a hétnek ezen a napján hamarabb zártak.

Átkocsikázhatott volna Moretonba is tortáért, ámbár, gondolta, most már ideje lenne megpróbálkoznia a házi sütéssel. Erről eszébe jutott az iskola konyhájában álló fagyasztóláda. A helyi nőegylet tagjai abban tárolták a jövendő ünnepségekre szánt házi süteményeiket. Nem ártana vele senkinek, ha kölcsönvenne onnan valamit. Hazahozhatná, kitálalná valami igazán mutatós porcelánra, és mindjárt át is vihetné.

A nagyterem szerencsére üres volt. Agatha besurrant az onnan nyíló konyhába, és óvatosan felemelte a fagyasztó fedelét. A láda teli volt mindenféle finomsággal: krémessel, habcsókkal, linzerrel, csokoládé-meg egyéb tortával, muffinnal és – Agatha hátán a hideg futkosott – különböző pitékkel.

Kiemelt egy jókora csokoládétortát – közben minden porcikájával átérezte, hogy tolvajjá züllött, legalábbis ugyanúgy lesett körül, ugyanúgy tartott a rajtaütéstől, mint egy betörő. Gondosan becsukta a ládát, és a mélyhűtött édességet becsúsztatta az e célra magával vitt nejlonzacskóba. Sipirc haza!

Otthon lezuhanyozott, és megmosta, megszárította, fényesre kefélte a haját. Fehér galléros, meggypiros lenvászon ruhát vett fel, barnásvörös, magas sarkú szandállal. Aztán adott még egy kis tejet a cicának, és felolvasztotta a mikróban a tortát, de előbb persze kivette a celofánból. Végül csinos tálra helyezte, és átsétált vele James Lacey házához.

– Jaj, Mrs. Raisin – csóválta a fejét a szomszéd, amikor ajtót nyitott, és nem túl örömest átvette a tortát. – Igazán nagyon kedves hozzám. Volna kedve esetleg beljebb kerülni, vagy – fűzte hozzá reményteljesen – nincs rá ideje?

– Az időnek bővében vagyok – vágta rá vidáman Agatha.

James bevezette a nappaliba, és Agatha kíváncsi tekintete csak úgy cikázott ide-oda. Mindenütt könyveket látott, egy csomó már a polcokon sorakozott, de a padlón is rendezésre várt még egy sereg könyvekkel megrakott, nyitott láda.

– Szakasztott mint egy könyvtár – jegyezte meg Agatha. – Úgy hallottam, maga katonaember.

– Voltam. Most, hogy nyugalomba vonultam, írni fogok. Hadtörténettel foglalkozom. – A sarokban álló íróasztal felé intett, amelyen számítógép állt. – Ha megbocsát egy pillanatra, fölteszek egy kávét ehhez a mesés tortához. A helybeli hölgyek, úgy látszik, valódi sütőbajnokok.

Agatha gondosan elhelyezkedett egy viharvert, öreg bőrfotelban, kissé felhúzott szoknyával, hogy minél többet mutasson formás lábából.

Hosszú évek egész sora pergett le anélkül, hogy Agatha Raisin érdeklődött volna egy férfi iránt. Sőt, amíg James Lacey a szeme elé nem vetődött, Agatha megesküdött volna, hogy már réges-rég elsorvadt benne minden hormontermelő mirigy. Most azonban olyan izgatott volt, mint egy diáklány az első randevúján.

Őszintén remélte, hogy a torta finomnak bizonyul.

Micsoda szerencse, hogy eszébe jutott az a konyha az iskolában.

Egyszerre kővé dermedt. Ujjai szinte belevájtak a fotel bőr karfájába. A konyha. Van benne sütő? Mikrohullámú bizonyosan akad, mert abban olvasztják fel a fagyasztott csemegéket, valahányszor megnyitják a teázójukat egy-egy véget nem érő jótékonysági rendezvény alkalmával.

Vissza kell mennie az iskolába, érezte Agatha. Felugrott a bőrfotelból, kisüvített a házból, éppen amikor James Lacey bevitte a nappaliba a tálcát a kávéskancsóval meg két csészével.

James elővigyázatosan letette a tálcát, és kiment a kapuhoz körülnézni.

Agatha Raisin magasra kapta a szoknyáját, és olyan iramban vágtázott az Orgonás-dűlőn a főutca felé, mintha a poklok minden ördöge őt hajkurászná.

Hiába, a beltenyészet, sajnálkozott James Lacey. Aztán leült a tortához, és vágott magának egy szeletet.

AGATHA BERONTOTT az iskola konyhájába, és lázasan körülpillantott. Nem csalatkozott reményeiben – ott terpeszkedett a hatalmas gáztűzhely. Kinyitotta a mosogató mellett álló alacsony kredencet. Teli volt bögrékkel, kistányérokkal, keverőtálakkal, piteformákkal, fazekakkal meg tepsikkel.

Leroskadt az egyik hokedlire. Hát így követhették el. Hát így követték el, ez holtbiztos.

Erőltette a memóriáját. Az aukció napján többek közt Mrs. Mason is megfordult a konyhában, friss piskótatésztát kevert ki a tortához. A konyhát tehát sütéshez is használják. De vajon emlékszik-e majd valaki arra, hogy sütötte ott valamit Vera Cummings-Browne a pitesütő verseny napján?

Ámbár ott sem kellett lennie, világosodott meg Agatha. Korábban is elkészíthette a pitét, úgyszólván bármikor, csak be kellett tennie a fagyasztóba, és szemmel tartani, nehogy felhasználják, mielőtt neki szüksége lesz rá. Az ő, vagyis Agatha pitéjének maradékát pedig egyszerűen a teázó hulladékával együtt dobták ki. Verának csak annyi tennivalója volt, hogy kiemelje a fagyasztóból a saját mérgezett pitéjét, és hazavigye. Otthon felolvasztotta a mikróban, vágott belőle egy akkora szeletet, amekkora a verseny után Agatha pitéjéből hiányzott, azt becsomagolta, és amikor elment hazulról, elhajította valahol. Agatha lefogadta volna, hogy a helyszínelők nem kotorászták végig az özvegy zsebeit mérgezett pitemorzsák után.

De hogy lehetne mindezt bizonyítani is? A fejére fogom olvasni, gondolta Agatha, de előtte felszerelkezem egy magnóval. Kicsalogatom belőle a vallomást.

TIZENKETTŐ

MR. JAMES LACEY kinézett az ablakon, és kezdte kínosan érezni magát. Szomszédasszonya, Agatha Raisin éppen hazafelé ügetett, és ezúttal hangtalanul mozgott a szája. Lacey behúzódott a függöny mögé, de nagy megkönnyebbülésére a nő csak trappolt tovább, és hamarosan jókora csattanással bevágódott az ajtaja.

Lacey attól félt, hogy a szomszédasszony előbb-utóbb megint bezörög hozzá, de teltmúlt az idő, és Agatha nem jelentkezett. Késő délután Lacey a kertben kapálgatott, és hallotta, hogy Agatha beindítja a kocsiját, majd hamarosan látta is elhajtani. A nő nemhogy integetett volna neki, de feléje sem nézett.

Lacey tovább gyomlált, aztán egyszerre sietős léptek zaját hallotta az utca felől. Felegyenesedett, és kilesett a sövény fölött. Agatha loholt hazafelé gyalogosan. Lacey sürgősen lebukott a sövény mögé. Agatha azonban nem állt meg az ő háza előtt, hanem nála dörrent megint a bejárati ajtó.

Nagyjából egy óra múlva, amikor Lacey éppen végzett a kerti munkával és befelé készült, Agatha kapuja előtt járőrkocsi fékezett csikorogva, amelyből három férfi ugrott ki. Lacey egyikükben Bill Wongot ismerte fel. Bezörgettek a szomszédba, ám a rejtélyes Mrs. Raisin valamilyen okból nem nyitott ajtót nekik. Lacey ekkor Bill Wong hangját hallotta.

– Nem látom sehol a kocsiját. Lehet, hogy felment Londonba.

Rendkívül fura, gondolta Lacey. Kíváncsi volt, hogy Agathát valami bűncselekmény miatt keresik-e, vagy egyszerűen rájöttek, hogy egy elmegyógyintézetből szökött meg.

Agatha odabenn a fal tövében kuporgott, míg a rendőrautó el nem tűnt a háza elől. A saját kocsiját a Carsely határában emelkedő dombon, egy mellékúton rejtette el szándékosan, hogy ne legyen szem előtt, ha Bill Wong keresné. Nem akart addig találkozni vele, amíg át nem nyújthatja neki a tökéletes bizonyítékot Vera Cummings-Browne bűnösségére. Kissé megingott ugyan, amikor a hálószoba ablakából észrevette, hogy mindhárom rendőr ott van, de ezt végül annak tudta be, hogy alkalmasint elfogták John Cartwrightot. Az az ügy pedig még ráér. Agatha Raisin nyomozó juszt is önállóan, egymaga oldja meg a Nagy Spenótpiterejtélyt.

Másnap reggel James Lacey azon kapta magát, hogy mindenáron az előkert gyomlálására keres ürügyet, holott onnan már tegnap kiirtotta az utolsó szál gazt is. Rájött viszont, hogy a keskeny gyepsáv szegélyére ráférne némi igazítás, s miközben kikészítette a szükséges szerszámokat, kíváncsi tekintetét le sem vette a szomszéd házról.

Rövidesen el is nyerte méltó jutalmát. Agatha kilépett a házból, és elindult a főutca felé. Lacey ezúttal kihajolt a kertkapu fölött.

– Jó reggelt, Mrs. Raisin – köszönt udvariasan.

Agatha futólag rápillantott, odavetett neki egy kurta „jó reggelt”-et, és ment tovább. A szerelem is ráér, futott át a fején.

Felgyalogolt a dombra a kocsijához, és a Moreton-in-Marsh, Chipping Norton, Woodstock útvonalon Oxfordba hajtott a perzselő napsütésben. A kocsit a St. Gilesnál állította le, és a Cornmarketen elsétált a Westgate bevásárlóközpontig, ahol meg is találta azt az üzletet, amelyre szüksége volt. Vásárolt egy kicsiny, de méregdrága magnót, amelyet a testére tudott csatolni, és a zsebébe dugott kapcsolóval beindíthatott. Aztán vett egy számos külső és belső zsebbel ellátott férfimellényt.

– Itt az idő – dünnyögte félhangosan, miközben Carsely felé haladt. – Remélem, nem utazott vissza Toszkánába az a dög.

Chipping Norton után az egyik dombtetőről észrevette, hogy fekete felhők gyülekeznek a láthatár szélén. Úgy döntött, hogy egyenesen hazahajt, bár ez azzal a kockázattal járt, hogy beállítanak hozzá a rendőrök.

Amikor belépett a házba, elébe iramodott a kiscica, így kénytelen volt későbbre halasztani az előkészületi műveleteket, mivel a kis jószágot meg kellett etetnie-itatnia, sőt végül a kertbe is kiengedte, hogy játszhasson kicsit a napon. Aztán magára csatolta az új készüléket, elhelyezte zsebében a kapcsolót, és ki is próbálta mindjárt, hogy megfelelően működik-e. Rendben találta.

Akkor hát irány Vera Cummings-Browne!

Alaposan elkámpicsorodott, amikor hiába dörömbölt Vera kapuján. Bement érdeklődni Harveyék boltjába, hogy tud-e róla valaki, és az egyik asszonytól értesült is, hogy Mrs. Cummings-Browne elkocsikázott valahová a környékre vásárolni. Agatha nyögött egyet. Nem tehetett mást, várakoznia kellett.

A mircesteri rendőrkapitányságon Wilkes főfelügyelő megállt Bill Wong íróasztalánál.

– Tudatta már a barátnőjével, Mrs. Raisinnel, hogy elfogtuk John Cartwrightot?

– Már egészen megfeledkeztem róla – vallotta be Bill. – Ez a micsoda itt sokkal jobban érdekelt.

Kinagyított, fekete-fehér fényképet emelt fel, amely Vera Cummings-Browne-t ábrázolta, amint átveszi a díjat a legszebb virágcsokorért.

– Mi ez?

– Mrs. Raisin tegnapi vadászzsákmánya. Hírét vettem, hogy felkereste Mr. Jonest, és gondoltam, én is ellátogatok hozzá kideríteni, felhajtott-e nála valamit. Sikerült. Az eredeti fotót Mrs. Raisin vitte magával, de Mr. Jones nekem adta a negatívot. Épp most nagyíttattam ki. Ez a virág itt – bökött tömpe mutatóujjával a csokor közepére – szakasztott úgy fest, mint az ökörátka, vagyis az a növény, amelyről Mrs. Cummings-Browne-nak halvány fogalma sincs, legalábbis állítása szerint. Talán nem ártana, ha átugranék Carselybe.

AGATHA AZT SZÁMLÁLGATTA magában, hányadszor botorkál el ebben a tikkasztó hőségben Vera házához, hogy ott újra meg újra zárt kaput, sivár csendet találjon? Már csorgott róla a veríték a sokzsebes mellény alatt.

Aztán végre-valahára megpillantotta Vera Range Roverét a kapu előtt, a macskaköveken.

Agatha növekvő izgalommal zörgetett be a házba.

Hosszú csend következett, amelyet csak a távoli mennydörgés szakított meg. Agatha ismét dörömbölt. Az egyik ablak mögött meglebbent a függöny, aztán kinyílt az ajtó.

– Jaj, Mrs. Raisin – sajnálkozott Mrs. Cummings-Browne –, éppen menni készülök.

– Én viszont beszélni akarok magával – jelentette ki harcra készen Agatha.

– Hát jó, várjon egy percig, míg beviszem a kocsit a garázsba. Úgy nézem, végre esni fog.

Agathát egy pillanatra szíven döfte a kétely. Vera olyan zavartalanul nyugodtnak látszik. Hát persze, hisz fogalma sem lehet, hogy Agatha miért kereste fel.

Biztonság okából azonban utánament, és figyelte, amint beáll a kocsival a villasor végén felhúzott garázsok egyikébe.

Vera szapora léptekkel tért vissza.

– Csak annyi időm van, Mrs. Raisin, hogy megigyunk egy csésze teát, aztán feltétlenül mennem kell. Ancombeban virágkötő versenyt szervezek, mert valakinek igazán muszáj megtanítania ezeket a butuska falusi nőket, hogyan kell megrendezni az ilyesmit.

A konyha felé indult teát főzni.

– Foglaljon helyet addig a nappaliban, Mrs. Raisin. Nem tart soká.

Agatha leült a kis nappaliban, és körülnézett. Szóval itt zajlott le az eset. A sötét szobát hirtelen megvilágította egy villám, amelyet félelmetes mennydörgés követett.

– Milyen sötét van itt – kiáltott fel Vera, aki éppen behozta a megrakott tálcát, amelyet le is tett egy alacsony asztalkára. – Kér tejet meg cukrot, Mrs. Raisin?

– Nem kérek – felelte mogorván Agatha. – Csak teát.

Most, hogy végre kirukkolhatott a mondanivalójával, szinte túlságosan is zavarba jött. A teát kitöltő Vera a maga drága frizurájával, elegáns ruhájával valahogy tökéletesen normálisnak hatott.

– Nos, Mrs. Raisin – szólalt meg mosolygósan Vera –, voltaképpen mi hozta ide hozzám? Újabb aukciót szándékozik rendezni? Mondja, maga is érzi, mennyire lehűlt a levegő? Szinte hideg lett! A kandallóba be van készítve a fa. Csak alá kell gyújtanom. Igazság szerint már hetek óta bekészítettük. Mit szól, micsoda hőség volt itt! De hál’ istennek, most vége szakad. Hallja, micsoda vihar kerekedett odakinn?

Agatha idegesen kortyolgatta a teát, és azt kívánta, bárcsak ülne már le Vera, hogy végre egyszer s mindenkorra túlessenek ezen az undorító ügyön.

Ruhája alatt sűrű cseppekben folyt róla az izzadság. Hogy a fenébe találhatja Vera hidegnek ezt a szobát? A tűz ropogva kelt életre.

Vera leült, keresztbe vetette a lábát, és élénk érdeklődéssel mustrálta Agathát.

– Mrs. Cummings-Browne – nyögte ki végre Agatha. – Tudom, hogy maga gyilkolta meg a férjét!

– Ne mondja, tényleg? – Vera láthatólag remekül szórakozott. – És maga szerint hogyan követtem el a gyilkosságot?

– Alighanem jó ideje kitervelte már – kezdte nehézkesen Agatha. – A pitét előre megsütötte, és berakta az iskola fagyasztóládájába, a finomságok közé, amelyeket a helybeli hölgyek a rendezvényekre szánnak. Aztán csak várt az alkalomra, amikor felhasználhatja. A lehetőséggel én ajándékoztam meg. Azt persze nem akarhatta, hogy a férje halálát olyasmi okozza, ami nyilvánvalóan a maga kezétől származik. De amikor én kijelentettem, hogy otthagyom a pitét, dobják ki maguk, rögtön kiszúrta az esélyt, és ki is használta. A spenótpitémet egyszerűen hozzácsapta a teázóban összeszedett hulladékokhoz, és együtt szabadult meg tőlük. A saját pitéjét meg hazavitte, felolvasztotta, és vágott belőle két szeletet a férjének vacsorára. Azt már nem tudom, hogy amikor hazaérkezett, ellenőrizte-e vajon az eredményt. Később értesült arról, hogy én Londonban vettem a süteményt. Maga ijesztően pénzéhes teremtmény, amit onnan is tudok, ahogyan kicsalta tőlem azt a pimaszul drága vacsorát abban a tetű étteremben. Ezúttal a szerencsétlen Economides megzsarolására látott lehetőséget, mire azonmód felszaladt Londonba, és perrel fenyegette meg. Mit lehessen tudni, ugye? Hátha hajlandó a pasas a peren kívüli egyezkedésre. Ő azonban elárulta magának, hogy a pite Devonból származik, az unokafivére sütödéjéből, aki a saját kertjében neveli hozzá a zöldségeket, és Devonban nem terem meg a csomorika. Ezért mondta maga a rendőrségen, hogy megbocsát Economidesnek, és nem ragaszkodik a vádemeléshez. Ráadásul azt is kijelentette, hogy azt se tudja, hogyan néz ki az a növény. Csakhogy a könyvtárból kivett egy könyvet a mérgező növényekről, sőt egy Mr. Jonestól kapott fénykép alapján én még azt is kiderítettem, hogy az egyik díjnyertes csokrához felhasználta a csomorika virágát! Nos, hát szerintem így követte el a gyilkosságot!

Agatha diadalmasan felhajtotta a tea maradékát, és kihívóan meredt Verára.

Legnagyobb meghökkenésére Vera válaszul csak felállt, és némi szenet dobott a már erősen lángoló farakásra.

– Hogy őszinte legyek, Mrs. Raisin, magának szóról szóra igaza van. – Kissé megemelte a hangját, hogy ne nyomja el a mennydörgés. – A maga ócska kis csalása, mert ugye, az volt, remekül bejött nekem azon a versenyen, maga hülye liba. Továbbá csakugyan azt gondoltam, hogy kifacsarhatok a görögből egy kis lét, és naná, hogy peren kívüli egyezségre számítottam. De aztán elárulta azt az apróságot Devonról. Végül mégis sikerült annyira megrémítenem, hogy lemondott még a sajátjának hitt pite alaposabb vizsgálatáról is. Mondhatom, volt néhány nagyon pocsék percem, amíg attól féltem, szemrevételezi a pitét, és széttrombitálja, hogy nem is ő sütötte. Így viszont minden biztonságosnak látszott. Iszonyúan untam már Reg ocsmány nőzését, de szemet hunytam, egészen Maria Borrow megjelenéséig. Képzelje csak, egy szép napon beállított hozzám, és közölte, hogy Reg feleségül akarja venni. Még hogy őt! Pont azt a szánalmas, agyalágyult aggszüzet! Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Tudtam ugyan, hogy Regnek esze ágában sincs elválni tőlem, de az a bányarém előbb-utóbb mindenkivel elhitette volna, és ezt a szégyent már képtelen voltam elviselni. Képzelje csak, már azt gondoltam, nem is sikerült a tervem. Amikor hazajöttem, égett a lámpa, meg a tévé is harsogott, Regnek pedig nyomát se láttam. Egy picikét meg is könnyebbültem. Elkönyveltem, hogy nyilván megint ellógott valahová piálni, és mindent itt hagyott bekapcsolva. Úgyhogy felmentem lefeküdni. Reggel, amikor tudatták velem, hogy meghalt, eleinte fel se fogtam, hogy én okoztam a halálát. Sokszor álmodtam arról, hogy ilyen vagy amolyan módon megszabadulok tőle, de valahogy úgy tűnt, a mérgezett pitét is csak álmomban sütöttem, csak álmomban cseréltem ki a maga pitéjével, és mindjárt közlik velem, hogy Reg szélütéstől halt meg. Mi a baj, Mrs. Raisin? Szédül?

Agathával forgott a világ.

– A tea – hörögte.

– Úgy bizony, Mrs. Raisin, a tea. Maga mindig iszonyú okosnak hiszi magát, ugye? Hát vegye tudomásul, hogy csak egy féleszű liba képes teát inni egy méregkeverőnél, amikor gyilkossággal vádolja.

– Csomorika – zihálta Agatha.

– Jaj, kedvesem, dehogyis. Csak altató. Jones meg a könyvtárosnő elmondta, miről faggatta őket. Követtem magát Oxfordba is. Előző este kilestem, hová rejtette el a kocsiját. Ott várakoztam hajnaltól a földútnál, hogy mikor hajt el vele. Oxfordban pedig elmentem egy kuruzslóhoz, aki arról híres, hogy mindenféle gyógyszert lehet szerezni tőle. Mrs. Agatha Raisin néven mutatkoztam be neki, és azt mondtam, nagyon rosszul alszom. Nézze, itt vannak a kapszulák. – Vera kivett a zsebéből egy üvegcsét. – És a maga neve van rajta. – Felállt. – Most pedig ledobok a padlóra egy csomó szórólapot a virágkötő versenyről, aztán kisegítek rájuk a tűzből egy kevéske parazsat. Mindenkinek elmesélem majd, hogy megkértem, helyezze kényelembe magát, míg haza nem jövök. Micsoda sajnálatos baleset… A kánikulától csontszáraz itt minden. Fantasztikus halotti máglyája lesz! A maradék altatót máris beteszem a retiküljébe, azt meg kiviszem a konyhába, az ablakhoz. Remélem, átvészeli majd valahogy a tüzet.

Tisztára, mint egy rémálom, gondolta Agatha. Mozdulni sem tudott. Látni viszont látott… még éppen hogy. Vera szétszórta a hirdetőcédulákat, töprengve nézelődött egy kicsit, majd kisietett a konyhába, és egy palack főzőolajjal tért vissza. A felét a papírlapokra locsolta, a maradékot visszavitte a konyhába.

– Micsoda szerencse, hogy a házat szép összegre biztosítottuk – jegyezte meg.

A sárgaréz csipesszel kiemelt a kandallóból egy izzó széndarabot, a papírrakásra dobta, és türelmesen kivárta, míg átizzik a padlóig. Végül bosszús csettintéssel meggyújtott egy szál gyufát, és a papírok közé dugta, amelyek ekkor végre lángra lobbantak. Vera elindult az ajtó felé. A kandalló mellett újságtartó állt, teli színes magazinokkal, amelyek ekkor tüzet fogtak. Vera a nappali ablakához szaladt, és gondosan becsukta.

– Pápá, Mrs. Raisin – villantott egy futó mosolyt Agathára, és kisietett a házból. A garázs felé menet még hátrapillantott. Igen, volt rá gondja, hogy behúzza a függönyöket. De akkor is gyorsan odébb kell állnia.

AGATHÁNAK EMBERFELETTI erőfeszítés árán sikerült ledugnia a torkán egyik ujját, amitől mindent kihányt, ami csak volt benne. Eközben kizuhant a karosszékből a lángoló szőnyegre. Nyöszörögve-sírva igyekezett távolabb csúszni-mászni a hevesen lobogó tűztől, és nagy keservesen kivergődött a konyhába. A nappaliba nyíló bejárati ajtót Vera bizonyára kulcsra zárta. Arrafelé próbálkozni sem érdemes. Agatha erőtlenül berúgta maga után a konyhaajtót. A körülötte tomboló hangzavartól majd’ megsüketült. Odakinn az ég dörgött folyamatosan, benn a házban a sebesen terjedő lángok üvöltöttek.

Agatha addig nyújtogatta fölfelé ernyedő kezét, míg sikerült belecsimpaszkodnia a mosogató peremébe. A mosogatóban vizet lehet találni, és éppen fölötte van az ablak, amelyet talán elfelejtett bezárni az a szipirtyó.

Csakhogy Agatha hiába hányta ki a lelkét is, túl sokat nyelt le abból a ki tudja, miféle szerből, amit Vera a teájába tett. Végső erejével még felkapaszkodott valahogy az ablakig, kinézett rajta, szája némán kinyílt, hogy segítségért kiáltson, de hirtelen elfeketült körülötte a világ, és eszméletlenül hanyatlott a konyhakőre.

– NEM ÉRTEM, BILL, miért kell nekünk túlóráznunk Agatha Raisin miatt – zsémbelődött Wilkes főfelügyelő. – Az a szál ökörátka véletlenül is belekerülhetett Mrs. Cummings-Browne virágcsokrába.

– Nekem kezdettől az a meggyőződésem, hogy ő gyilkolta meg a férjét – erősködött Bill. – Csak azért követeltem folyton Mrs. Raisintől, hogy ne üsse az orrát a más dolgába, mert féltem, hogy valami baja esik. Ki kell hallgatnunk Vera Cummings-Browne-t ezzel a fényképpel kapcsolatban. Hű, micsoda vihar!

Carsely főutcáját rótták a járőrkocsival. Bill szeme szinte átfúrta a szélvédő lucskos üvegét. Az utcát hirtelen hatalmas villám világította meg, fénye a közeledő terepjáróra vetült, és tisztán kirajzolta a kormánynál ülő Vera hökkent arcát. Bill szinte gondolkodás nélkül oldalvást fordult a járőrkocsival, és elzárta előtte az utat.

– Mi a kórságot csinálsz? – ripakodott rá a főfelügyelő.

Vera kiugrott a Range Roverből, és futni kezdett a főutcáról nyíló földutak egyikén.

– Ez Mrs. Cummings-Browne! Utána! – ordította Bill, mire Friend őrmester kikászálódott a hátsó ülésről, és a nő nyomába eredt. Bill ellenben halkan káromkodva Vera háza felé száguldott a zuhogó esőben, mivel a nappali behúzott függönyének rései közt észrevette a lángok vörös lobogását.

A konyhaablak balra esett a bejárattól. Bill egyenesen odarohant, hogy megpróbáljon behatolni rajta, és még idejében érkezett, hogy az üveg mögött megpillantsa a mosogató fölé emelkedő, majd rögtön el is tűnő Agatha Raisin mészfehér arcát.

A házat kívülről keskeny virágágy övezte, márványgolyóbisokkal a szegélyén. Bill fölkapott egyet közülük, és az ablakba vágta. Dühödten állapította meg, hogy az ablaktáblák csak a filmekben törnek ripityára a kövektől, ez viszont szép ívben berepült a konyhába, és csupán cikcakkos lyukat hagyott maga után.

Vadul fölmarkolt egy másik követ, és addig törte-zúzta vele az ablakot, míg be nem tudott mászni rajta.

Agatha a konyha kövén hevert. Bill megpróbálta felemelni. Elsőre túl nehéznek bizonyult. A szomszéd szobában már félelmetesen bömböltek a lángok. Bill valahogy talpra cibálta Agathát, és a fejét belenyomta a mosogatóba. Aztán megragadta a két bokáját, fölemelte a lábát, és a feje fölött kisikerítette az ablakon. Ekkor a hajába markolt, és nyögve, zihálva a maradék részeit is kituszkolta a törött üvegen át az utcára. Végül ő is kivetette magát a macskakövekre, éppen amikor beszakadt az ajtó, és a fékevesztett lángok végigcsaptak a konyhán.

Egy pillanatig Agatha hátán feküdt, s közben mindkettőjüket verte a szakadó eső. A kis téren sorra nyíltak az ajtók, emberek rohantak ki a házakból.

– Kihívtam a tűzoltókat! – hallotta Bill egy asszony kiáltását. A keze vérzett, és Agatha arcát is felsértette a szilánkos üveg, amikor kitaszigálta az ablakon. De rendesen lélegzett. Vagyis él.

AGATHA A KÓRHÁZBAN tért eszméletre, és elég kábultan nézett körül. Mást se látott, csak virágot mindenütt. Szeme végül az ágya mellett türelmesen üldögélő Bill Wong keleti metszésű arcán pihent meg.

Ekkor hirtelen felébredt benne a tűz riasztó emléke.

– Mi lett a vége? – kérdezte erőtlenül.

Wilkes főfelügyelő zordon baritonja csattant fel az ágy másik oldaláról.

– Az, hogy kis híján ropogósra sült – dörögte. – És csak annyi híja volt, hogy ez a Bill gyerek itt megmentette az életét.

– Nem ártana, ha egy kicsit leadna a súlyából, Mrs. Raisin – szólalt meg vigyorogva Bill. – Maga csudára nehéz teremtés. De talán örömmel értesül arról, hogy Vera Cummings-Browne-t őrizetbe vettük, ámbár az, hogy bíróság elé kerül-e, erősen kérdéses. Kitört rajta az elmebaj. De amit maga művelt, Mrs. Raisin, szintén elég eszelős, sőt veszedelmes dolog volt. Ha jól tudom, elment hozzá, és kereken megvádolta a gyilkossággal, közben meg nyugodtan iszogatta a hölgy főzte teát.

Agatha felült.

– Nekem köszönhetik, hogy elkapták. Gondolom, megtalálták rajtam a magnóra vett vallomását.

– Csak egy üres magnószalagot találtunk magán – közölte Bill. – Elfelejtette bekapcsolni a szerkentyűt.

Agatha nyelt egyet.

– Akkor hogyan szedték ki belőle az igazságot?

– Az úgy volt – számolt be Bill –, hogy törni kezdtem a fejem, miért kereshette fel maga Mr. Jonest. Kiderítettem, hogy egy fényképet kért el Mr. Jonestól, aki aztán ideadta nekem a negatívot. Kinagyíttattam, és megtaláltam rajta a gyilkos csomorikát. Éppen Vera Cummings-Browne-hoz tartottunk, hogy kérdezzünk tőle egyet-mást, amikor megláttuk elhajtani. Gyorsan leblokkoltam előtte az utat. Ekkor kiugrott a terepjáróból, és futva próbált menekülni, de Wilkes főfelügyelő úr elfogta, mire teljesen összeomlott, és mindent bevallott. A végén meg azt mondta, hogy a börtönt is megéri neki, ha sikerült magát a tűzbe veszejtenie. Nekem meg sikerült magát kimentenem belőle.

– Voltaképpen mi keltette fel a gyanúját? – firtatta rosszkedvűen Wilkes. – Mert ugye nem pusztán az az egy szál ökörátka a fotón?

Agatha sebesen végiggondolta a dolgot. A magnót tehát nem kapcsolta be. Azt pedig, hogy a spenótpite Devonból került ide, meg hogy Economides unokafivérének is volt valami köze hozzá, teljesen fölösleges közhírré tenni. Úgyhogy helyettük inkább az iskola konyhájáról meg a könyvtári könyvekről beszélt.

– Az efféle információkkal egyenesen hozzánk kellett volna fordulnia – korholta barátságtalanul a főfelügyelő. – Magát majdnem megölték, és Bill keze csúnyán megsérült, miközben megmentette az életét. Utoljára mondom, bízza a nyomozást a rendőrségre.

– Legközelebb nem leszek ennyire amatőr – mondta sértődötten Agatha.

– Legközelebb? – bődült rá Wilkes. – Nem lesz legközelebb!

– Már csak egyet nem értek – mondta szelíden Agatha. – Mi lehet az oka, hogy nem vettem észre az altató ízét a teában? Ha porrá törte vagy feloldotta azt a rengeteg tablettát, legalább a kásás sűrűséget éreznem kellett volna.

– Egy oxfordi kuruzslótól, akit egyébként kihallgattunk már, kapott egy Dormaron nevű nagyon erős altatót zselatinkapszulákban. Ez a szer teljesen íztelen és szagtalan. A nő egyszerűen szétvágta a kapszulákat, és a folyadékot beleöntötte a maga teájába – magyarázta a főfelügyelő. – Majd ha otthon lesz, újra felkeresem magát néhány kérdéssel, Mrs. Raisin, de ígérje meg, hogy többé nem játszik detektívet! Erről jut eszembe, elcsíptük John Cartwrightot is. Egy londoni építkezésen dolgozott.

A főfelügyelő ezzel kidübörgött a kórteremből.

– Jobb, ha én is megyek – állt fel Bill.

Agatha csak ekkor vette észre, hogy mindkét kezén kötés van.

– Köszönöm, hogy megmentette az életemet – suttogta szégyenlősen. – És ne haragudjon rám a keze miatt.

– Maga se rám az arca miatt – felelte Bill. Agatha az arcához kapta a kezét, és végigtapogatta a tapaszokat. – Az egyik sebet két öltéssel kellett összevarrni. De hát csak az ablakon tudtam kimenekíteni, és sajnos muszáj volt kitépnem egy-két marék haját is.

– Már régóta nem izgat a külsőm – legyintett Agatha. – Jaj, a kiscicám! Mióta vagyok itt egyáltalán?

– Csak tegnap estétől. De elszaladtam a szomszédjához, Mr. Laceyhez, aki felajánlotta, hogy gondoskodik a kismacskáról, amíg magát haza nem engedik.

– Rendes magától, Bill. Mr. Lacey is tudja, mi történt?

– Nemigen volt időm bővebben elmagyarázni neki. Egyszerűen átvittem hozzá a cicust, és azt mondtam, magát baleset érte.

Agatha keze ismét az arcához rebbent.

– Nagyon rémesen nézek ki? Mennyi maradt meg a hajamból? Van itt egy tükör valahol?

– Azt hittem, nem izgatja a külseje.

– És mi ez a rengeteg virág? Honnan került ide?

– Azt a nagy csokrot a carselyi nőegylet tagjai küldték, a rózsákat Doris és Bert Simpson hozta, az elegáns gladiólusz Mrs. Bloxby ajándéka. Az az óriáscsokor pedig a Vörös Oroszlán tulajdonosától és törzsvendégeitől érkezett. Ezeket a kis gazokat meg én szedtem magának.

– Köszönöm, Bill. Öö… izé… Mr. Laceytől is jött valami?

– Hogy küldhetett volna? Hiszen jóformán nem is ismerik egymást.

– Itt van valahol a retikülöm? Olyan lehetek, mint egy madárijesztő. Púderre, rúzsra, fésűre volna szükségem, és nem ártana, ha itt lenne a francia parfümöm is.

– Nyugi, Agatha. Holnap hazaengedik. Otthon annyi festéket kenhet magára, amennyit úri kedve tartja. Csak aztán a vacsorameghívást ne felejtse el!

– Miféle vacsorameghívást? Ja, igen, persze. Dehogyis felejtem el! Muszáj eljönnie. Jövő héten. Talán segíthetek is magának valamelyik eseténél.

– Azt ugyan nem – szögezte le eltökélten Bill. – Meg ne próbáljon még egyszer valami bűntényt megoldani. – Aztán megenyhült. – Nem mintha nem tett volna nekem egy valódi szívességet is.

– Milyen szempontból?

– Bevallom, hogy a szabad időmben én is követtem a példáját, és megkértem a körzeti megbízottat, hogy minden apróságról tegyen jelentést nekem. Akárcsak maga, én se hittem el igazán, hogy itt valami baleset történt. Wilkes viszont többé-kevésbé nekem tulajdonítja az eset megoldását, mert belepusztulna, ha el kéne ismernie, hogy egy civil is a segítségünkre lehet. Na, szóval mikor lesz az a vacsora?

– A jövő szerda megfelel magának? Mondjuk hétkor?

– Tökéletes. De most már aludjon tovább. Viszlát szerdán.

– Tulajdonképpen hol vagyok? Moreton-in-Marshban?

– Nem. A mircesteri megyei kórházban.

Bill távozása után Agatha átkutatta az éjjeliszekrényt, és a fiókból előhalászta a retiküljét. Észrevette, hogy a kapszulákat kiszedték belőle. Kinyitotta a púderdobozát, belenézett a tükörbe, és elszörnyedésében felvisított. Úgy nézett ki, mint akin átment az úthenger.

– Hé!

Agatha a szomszéd ágy felé fordult. Egy vénasszony feküdt rajta, aki bámulatosan hasonlított Mrs. Boggle-hoz.

– Maga mi rosszat csinyát? – kérdezte mohón. – Még ennyi fakabátot!

– Megoldottam nekik egy esetet – felelte nagyképűen Agatha.

– Aha – bólogatott a vénség. – Aki utójára fekütt a maga ágyán, aszonta, ű Mária, a skótok királynője.

– Na elég! – mordult rá Agatha, és azt vizsgálgatta a tükörben, hogy a tapaszok az arcán mintha hősies külsőt kölcsönöznének neki.

Az idő csak teltmúlt. Az ágyak vége fölé szerelt tévékészüléken szappanopera követett szappanoperát. Egy árva lélek se jött látogatóba. Még a lelkész felesége sem.

No, hát ennyi az ennyi, tűnődött keserűen Agatha. De miért bajlódtak virágküldeményekkel? Nyilván azt hitték, hogy elpatkoltam.

TIZENHÁROM

MÁSNAP REGGEL tudatták Agathával, hogy a délben induló mentőautó szállítja majd haza a kórházból. Agathának ez fölöttébb tetszett. Holtbiztos, hogy erre a mentőautós érkezésre a falu felkapja majd a fejét, és észreveszi őt.

Az ágya körül díszelgő virágcsokrokról leszedte az üdvözlő kártyákat, hogy megőrizze őket mint cotswoldi tartózkodásának emléktárgyait. Milyen különös, hogy segítséget ígért Billnek jövendő nyomozásaihoz, mintha bizony továbbra is itt szándékozna élni. Megkérte az egyik ápolónőt, hogy a virágokat vigyék át a gyerekosztályra, aztán felöltözött, és lement a földszintre a mentőautót várni. A kórház előcsarnokában az egyik kis bolt újságot árusított. Agatha egész kupac helyi lapot vett meg, de Vera Cummings-Browne őrizetbe vételéről semelyik sem írt egy szót sem. Talán lapzárta után szivárgott ki a hír, túl későn, semhogy felhasználhatták volna.

Agatha legnagyobb bosszúságára a mentőautó afféle minibusznak bizonyult, amellyel a geriátrián kezelt járó betegeket szállították haza a falujukba. Vajon miért érzem magam kegyetlennek és türelmetlennek az ilyen roskatag vénemberek láttán?, tűnődött Agatha, míg a buszra esetlenül felbotladozó öregeket figyelte. Elvégre magam is ugyanígy megvénülök, sőt nagyon is hamar. Erőszakkal kényszerítette magát, hogy felálljon és besegítsen a buszba egy felszállni igyekező aggastyánt.

– Ne fogdosson engem, hé! – hunyorított rá sokatmondóan a vénség. – Ösmerem én a magafajtát!

A többi utas – egytől egyig csupa öregasszony – harsányan nevetett, és odakiabáltak az aggastyánnak:

– Legény vagy a talpadon, Arnie! – Látszott, hogy valamennyien jól ismerik egymást.

Csendes, hűvös idő volt aznap, a fakókék égbolton habos, terebélyes felhők úsztak tova lassan. A szomszéd ülésre egy öregasszony telepedett, aki kíméletlenül Agatha lábujjai közé döfött a botjával, hogy magára vonja a figyelmét.

– Magát meg mi baj érte? – kérdezte a tapaszokat fürkészve. – Az ura döngette el, mi?

– Nem – felelte fagyosan Agatha. – Egy gyilkosságot oldottam meg a rendőrségnek.

– Bizony, bizony, az ital teszi – bólogatott az öregasszony. – Az enyim is, mikó a kocsmából meggyütt, mindig eltángált kutyamód. Mán meghótt, hál’ istennek, ez az egy, ami jó a férfiakban, hogy előbb aggyák be a kúcsot, mint mink.

– Csak én nem – vágta rá Arnie. – Mán a hetvennyócadikat taposom, de még mindig jól bírom magam.

Újabb vihorászás. Agatha bejelentése a megoldott gyilkosságról elporlott a semmibe. A minibusz lustán megállt egy kicsinyke faluban, ahol kisegítették belőle az Agatha mellett ülő öregasszonyt. Búcsúzóul ránézett Agathára, és odaszólt neki:

– Ne tanájjon ki históriákat, hogy megvéggye űtet. Én is azt csinyátam. De manapság más a világ. Ha báncsa magát, mennyen a rendőrségre, oszt jelencse föl!

Az öregasszonyok kara egyetértően dünnyögött.

A minibusz továbbindult. Mint kiderült, átfogó idegenforgalmi körjáratnak is megfelelt volna, minthogy a Cotswold minden falujában letette a geriátria egy-két betegét.

Agatha került sorra utoljára. Mire a busz begördült Carselybe, szutykosnak, elnyűttnek érezte magát.

– Hová vigyem? – kérdezte a buszsofőr.

– Itt forduljon balra! – mondta Agatha. – A harmadik ház lesz baloldalt.

– Ott valami csuda nagy buli készül! – kiáltott fel a sofőr. – Óriási fogadtatás! Csak nem háborúból vagy ilyesmiből jött meg?

A mentőautó megállt Agatha háza előtt. Hatalmas éljenzés fogadta. A zenekar rázendített a „Hello Dolly”-ra. Mindenki ott volt, az egész falu, és a kapu fölött kicsit csálén kifeszített felirat üdvözölte: ISTEN HOZOTT ITTHON!

Először Mrs. Bloxby ölelgette meg. Aztán a nőegylet tagjai következtek. Utánuk pedig Joe Fletcher, a kocsmáros, valamint a Vörös Oroszlán törzsvendégei egyenként.

A helyi lapok fotósai buzgón kattintgattak, a helyi riporterek teljes készültségben vártak a sorukra.

– Befelé! – kurjantotta Agatha. – Mindenki jöjjön be, és elmesélem az egészet!

Nemcsak a nappali telt meg zsúfolásig, hanem az ebédlő meg a konyha is, és Agatha végre egy elbűvölt, értő hallgatóságnak adta elő, hogy miként oldotta meg a mérgezett spenótpite esetét. A sztori erőteljes színekkel gyarapodott. Kivált az a rész tündökölt dús technicolorban, amely Bill vitézségét ecsetelte, amint vakmerően kimentette Agathát a lángoló épületből, s közben az ablaküveg cafatosra vagdosta a kezét.

– Ez a hőstett is bizonyítja, hogy micsoda nagyszerű férfiak alkotják a brit rendőrséget – hangsúlyozta Agatha.

Némelyik riporter szorgosan jegyzetelt, mások, a korszerűbbek, magnót használtak. Agatha már egészen közel járt ahhoz, hogy bekerüljön az országos médiumokba – pontosabban Bill Wong került igazán közel. Nemrég ugyanis két igazán csúnya történet jelent meg korrupt rendőrökről, de a lapok szerkesztői nagyon jól tudták, hogy a közönség egy derék, hősies bobbyról szóló cikknél semmit sem olvas szívesebben.

A szomszédos előkertben James Lacey már majd’ meghalt a kíváncsiságtól. Agatha látogatásával ugyanis végképp betelt nála a pohár. Bemasírozott a parókiára, és komoran tudtára adta a lelkész feleségének, hogy bár roppant hálás a falunak a szívélyes fogadtatásért, igazából azt szeretné, ha mostantól kezdve nem zavarná senki. Ő nagyon jól megvan egyedül is, beéri a saját társaságával. Azért költözött vidékre, mert békére és nyugalomra vágyik. Mrs. Bloxby pedig becsülettel teljesítette kérését. Olyannyira, hogy bár az ezredes mindvégig megfigyelhette Agatha fogadtatásának előkészületeit, sejtelme sem volt, hogy mivel érdemelte ki ezt Agatha, vagy hogy mi ez az egész. Legszívesebben átment volna megkérdezni, de hát röstellte magát, amiért kijelentette, hogy hagyják békén, sőt emlékezete szerint azt is hozzáfűzte, hogy őt ugyan egy csöppet sem érdekli, mi történik a faluban és annak bármelyik lakójával.

Agatha rajongói lassacskán elszállingóztak. Doris Simpson az utolsók közt indult haza. Búcsúzóul jókora barna csomagot nyújtott át Agathának.

– Nahát, Doris, mi ez? – kérdezte Agatha.

– Én meg Bert megbeszéltük annak a kerti törpének a dógát, amit magától kaptunk – mondta Doris elszántan. – Azok a cuccok piszokul drágák, minket meg uccse nagyon izgat a kert, de tuggyuk, hogy magának teccenek az ilyen micsodák, azér’ vette meg. Úgyhogy elhatároztuk, visszaaggyuk magának.

– De hát nem fogadhatom el – hebegte Agatha.

– Muszáj! Mind a ketten így tarcsuk helyesnek.

– Köszönöm – motyogta kókadtan Agatha, aki már rég gyanította, hogy bejárónőjének vasakarata van.

– Nincs valami, amit még tehetnénk? – szólt vissza a küszöbről Joe Fletcher, a kocsmáros.

– De igen, van – döntött hirtelen Agatha. – Vegyék le kinn a falról azt az „Eladó” táblát.

Végre mindenki elment, kiürült a ház. Agatha leroskadt, és egyszerre reszketni kezdett, mint akit a hideg ráz. Ekkor fogta csak fel teljes egészében azt a szörnyűséget, ami Vera házában történt vele. Felvánszorgott az emeletre, forró fürdőt vett, aztán hálóingbe bújt, és magára kapta kopott, régi, világoskék gyapjúköntösét. Megnézte magát a fürdőszoba tükrében. A hajában a homloka fölött csupasz vörös folt jelezte Bill markának erejét. Bekapcsolta a központi fűtést, és fogott egy szál gyufát, hogy alágyújtson a kandallóba készített fának, de a fellobbanó gyufa láttán megborzongott, és rögtön el is fújta. Sok idő telik el még, mire ismét el tudja viselni a tűz látványát.

Tétova kopogtatás hallatszott az ajtó felől. A még mindig reszkető Agatha szorosabbra vonta magán a gyapjúköntöst, és ajtót nyitott. Odakint James Lacey állt a kosárba rakott kismacskával meg a tálcával.

– Bill Wong kért meg, hogy vigyázzak pár napig a kiscicára – mondta. Némi kétellyel vette szemügyre alaposabban Agathát. – De vigyázhatok rá még egy darabig, ha úgy érzi, nincs elég jól.

– Jaj, dehogyis – dadogta Agatha. – Jöjjön be. Nem is értem, hogyan fért hozzá Bill a kismacskámhoz? – Persze, a kórházban kivehette a ház kulcsát a retikülömből.

Futólag belenézett a hall tükrébe. Iszonyúan festett, még rúzs sem volt a száján.

Bevitte a kismacskát a nappaliba, lehajolt hozzá, és kiengedte a kosarából, a tálcát pedig kivitte a konyhába. Amikor visszajött, James már az egyik karosszékben ült, és gondterhelten szemlélte a jól megtermett kerti törpét, amelyet Doris hozott vissza és Agatha már kicsomagolt. A kávézóasztalon állt, és ugyanolyan sokatmondóan kacsintott, mint az agg Arnie a minibuszon.

– Nem akar egy kerti törpét? – kérdezte Agatha.

– Köszönöm, nem. Egyébként elég szokatlan dísztárgy egy nappaliban.

– Voltaképpen nem is az enyém. Tudja…

A bejárati ajtót irgalmatlanul megdöngették.

Agatha halkan szitkozódva kiment ajtót nyitni. A Közép-angliai Televízió meg a BBC forgatócsoportja jelent meg.

– Nem jönnének vissza kicsit később? – könyörgött Agatha, és vágyakozó pillantást vetett a nappali felé. De ekkor észrevette a kapu elé gördülő járőrkocsit is. Wilkes főfelügyelő szintén megérkezett.

A tévériporterek már egy olyan változatát ismerték meg Agatha históriájának, amely lényegesen módosult ahhoz képest, amit a falubeliek hallottak. Interjú készült Wilkes főfelügyelővel is, aki szigorúan leszögezte, hogy nem ártana, ha a civilek a rendőrség dolgát a rendőrségre bíznák, mert lám csak, Mrs. Raisin kis híján az életét, ő maga pedig szintén kis híján az egyik legjobb emberét vesztette el. A reklám terén jártas Agatha persze sejtette, hogy amikor mindez megjelenik majd a képernyőn, a főfelügyelő szövegéből a vágó mindössze annyit hagy meg, hogy kis híján elvesztette az egyik legjobb emberét. Mindenki hősre vágyik, így hát Bill Wongból hőst csinálnak, ha törik, ha szakad. Valamikor a hacacáré közepe táján James Lacey csendben hazaslisszolt. Aztán a tévéstábok is elsöpörtek Mircesterbe, hogy felkutassák Bill Wongot, a járőrkocsiból pedig bejött egy magnóval felszerelt rendőrlány, és Wilkes főfelügyelő megtartotta kimerítő kihallgatását.

Végül távoztak ők is, de a telefon egyre csak csengett, mivel egész sor országos laptól telefonáltak, hogy kiegészítsék valami új részlettel a helyi tudósítóktól kapott anyagot. Tizenegy körül végre a telefon is elcsöndesült. Agatha megetette a kismacskát, aztán felvitte a hálószobájába, és az ágyra tette. A cica a lábára feküdt, és boldogan dorombolt. Ideje volna elkeresztelni, gondolta álmosan Agatha.

A földszinten ismét csörögni kezdett a telefon.

– Ki a fene lehet ilyenkor? – nyögött fel Agatha, és finoman odébb tette lábáról a kiscicát. Igazán szerelhettek volna egy mellékállomást a hálószobába is, gondolta, miközben lefelé döcögött a lépcsőn, hogy felvegye a kagylót.

– Aggie! – Roy kereste, a hangja egészen éles volt az izgalomtól. – Már azt hittem, sose veszi fel! Láttam magát a tévében!

– Ja, igen – dünnyögte Agatha. Megborzongott. – Nem hívhatnám vissza holnap, Roy?

– Aranyvirágom, úgy látszik, a maga falucskája több reklámlehetőséget nyújt, mint London összes utcája együttvéve! Szédületes ötletem támadt. Lehet, hogy a tévé visszatér egy kis folytatásért. Holnap leszaladok magához, és akkor elmesélheti nekik, hogyan segítettem magának megoldani a rejtélyt. Már felhívtam Mr. Wilsont, és szerinte isteni az ötlet.

– Roy, ez a sztori holnapra kipurcan. Ezt maga is tudja. Én is tudom. Hadd menjek vissza az ágyba. Most egy darabig nemigen kívánok vendégeket látni.

– Megmondom magának őszintén, mucikám, nagyot csalódtam magában, amiért engem meg se említett – panaszolta Roy. – Hát ki volt az, aki elment magával Ancombeba? Már felhívtam az összes napilapot, de az éjjeli ügyeletes mindnél azt mondta, hogy amennyiben maga önként akar közölni valamit rólam, mehet, viszont a személyes nyilatkozatom abszolút nem érdekli őket, úgyhogy legyen olyan édes-drágica, és csörögjön rájuk, jó?

– Én most lefekszem aludni, Roy, és ezzel vége. Kész, passz.

– Nem találjuk úgy, kedveske, hogy egy picurkát önző dögök vagyunk, amikor egyedül sajátítjuk ki az egész rivaldafényt?

– Jó éjszakát, Roy – csapta le a kagylót Agatha, majd újra felvette, és letette a készülék mellé.

– MÁRPEDIG ÉN meg akarok ismerkedni ezzel a nővel – toppantott egy héttel később Mrs. Harriet Camberwell, James Lacey húga. – Tudom, azt akarod, hogy téged hagyjanak békén. Csakhogy én belepusztulok a kíváncsiságba. Mindenki agyba-főbe dicséri azt a nyomozót, Bill Wongot, de az ügyet mégiscsak Agatha Raisin oldotta meg, nem igaz?

– De igen, Harriet, szerintem is. Ámbár Mrs. Raisin elég fura teremtés. Hallottad már, hogy kerti törpét tart szobadísznek a kávézóasztalán? És úgy mászkál az utcán, hogy félhangosan beszél magában!

– Jaj, de aranyos! Okvetlenül találkoznom kell vele! Szaladj át hozzá, és hívd meg azonnal egy csésze teára.

– Ha megteszem, hajlandó vagy hazautazni a férjedhez, és békén hagyni engem?

– Hát persze! Eredj, hozd át, én közben megfőzöm a teát, és csinálok néhány szendvicset.

Agatha még nem heverte ki teljesen a sokkot, hogy majdnem halálra égették. Jamesszel sem igen iparkodott találkozni, míg az arcán be nem gyógyulnak a sebek és ki nem nő a haja. Akkor majd beindítja a kampányt, gondolta.

Az idő kellemesen melegre fordult, a vihar előtti napok kemencehősége nem tért vissza. Agatha kitárt a házban minden ajtót, és amikor James belépett, ő ócska, túl bő pamutruhájában éppen a konyha kövén hasalt, ahol alufóliából gyúrt gombócokat gurigatott szét a kismacska szórakoztatására.

– Kopognom kellett volna – szólalt meg félszegen az ezredes –, de nyitva volt az ajtó. – Agatha feltápászkodott. – Nincs kedve átjönni egy csésze teára?

– Át kéne öltöznöm – vágta rá hevesen Agatha.

– Úgy látom, zavarom. Talán egy más alkalommal…

– Nem, nem! Már megyek is! – Agatha megrémült, hogy James el talál menekülni.

Így hát átsétáltak a szomszéd házba. Ám Agatha még éppen hogy csak leült, éppen hogy csak csodálni kezdte James vonzó profilját, amikor a konyhaajtón belépett egy elegáns nő, kezében megrakott tálcával.

– Mrs. Raisin, ő Mrs. Camberwell. Harriet drágám, ismerkedj meg Mrs. Raisinnel. Harriet alig várja már, hogy hallhassa a kalandjait, Mrs. Raisin.

Agatha hirtelen alacsonynak és kopottasnak érezte magát. De hát a Harriet Camberwell típusú nők mellett mindig is úgy érezte, hogy alacsony és kopottas. Harriet csaknem olyan magasra nőtt, mint a bátyja, termete karcsú volt, melle lapos, válla széles, mint a vadászoké, arca értelmes és arisztokratikus, frizurája egy vagyonba kerülhetett, vászonruhája méretre készült, hűvös szeme gunyorosan csillogott.

Agatha beszélni kezdett. A helybeliek csak álmélkodtak volna, ha hallják unalmas beszámolóját. Nem is maradt tovább, csak amíg röviden összefoglalta az eseményeket, megivott egy csésze teát és megevett egy szendvicset, aztán rögtön hazament.

Még szerencse, hogy éppen aznap várta vacsorára Bill Wongot. Legyél hálás az apróbb örömökért is, Agatha, intette magát szigorúan. Csak hát az utóbbi időben elég sokat gondolt James Laceyre, és napjai ettől színnel, élettel teltek meg. Viszont akkor sincs semmi oka ilyen rusnyán elhanyagoltnak látszani, ha csupán Bill Wong jön hozzá vendégségbe.

Lezuhanyozott, rendbe hozta a haját, kikészítette az arcát, és azt a ruháját vette fel, amelyet az aukción viselt. A vacsora – ahogy Mrs. Bloxbytól megtanulta – ezúttal egyszerű lesz: grillezett flekken, héjában sült burgonya, friss spárga és friss gyümölcssaláta tejszínhabbal. A jégen már ott hűlt az ünnepi pezsgő, mivel Billt előléptették őrmesterré.

Hét órakor egy vadonatúj, már-már karcsú Bill jelent meg a küszöbön. Mióta a tévé képernyőjén meglátta gömbölyded alakját, szigorúan ügyelt a kondíciójára.

Mivel észrevette, hogy Agatha szeme meglehetősen szomorkás, és szokott elevenségéből is sokat vesztett, különböző témákkal kísérletezett. Arra gyanakodott, hogy Agathát mélyebben érintette az élete ellen intézett támadás, mint feltételezte róla.

Agatha azonban nemigen járult hozzá a társalgáshoz, ezért Bill olyan beszédtémát keresett, amellyel felvidíthatná.

– Nemrég azt hallottam – kezdte, amikor Agatha becsúsztatta a grillsütőbe a hússzeleteket –, hogy új szomszédja felhagyott a falubeli hölgyek szívének tördelésével. Ráreccsent Mrs. Bloxbyra, mégpedig elég éles szavakkal, hogy hagyják már őt békén, ne zavarják. Mikor aztán Carsely hölgyeinek serege meghátrált, egy elegáns dáma bukkant fel nála, akit Harveyék boltjában ország-világ füle hallatára Mrs. Camberwell néven mutatott be. És „drágámnak” szólítja. Egyébként szép pár. Mint mesélik, Mrs. Mason kajánul megjegyezte egyszer, hogy ő az első perctől kezdve amolyan faramuci férfinak nézte Laceyt, és kizárólag udvariasságból vitt neki tortát. Na és képzelje, mi történt!

– Mi? – kérdezte mogorván Agatha.

– Az, hogy a maga kedvenc boszorkája, Mrs. Boggle odaállt a Harveyék boltjának kellős közepére, és kerek perec megkérdezte az ezredest, el szándékozik-e venni Mrs. Camberwellt, hiszen mindenki tudja róla, hogy özvegyasszony. Mire Mr. Lacey szörnyen meglepődött, és rávágta: „Hogy a pokolba venném feleségül a tulajdon húgomat?” Úgyhogy sejtésem szerint Carsely hölgyei jelenleg azon törik a fejüket, hogy bár mindazok után, amit az ezredes Mrs. Bloxbynak mondott, csakugyan nem szaladgálhatnak hozzá nyíltan, de egy kis partira vagy vacsorára esetleg sikerül majd becsalogatniuk őt valamelyikük otthonába – fejezte be szívből jövő nevetéssel Bill.

Agatha váratlanul hátraperdült, és csak úgy sugárzott az arca.

– Nem is nyitottuk még ki a pezsgőt, pedig igazán volna mit megünnepelnünk!

– Mit kéne megünnepelnünk? – kérdezte Bill hirtelen támadt gyanakvással.

– Hogyhogy mit? Hát a maga előléptetését. És különben is mindjárt kész a vacsora.

Bill kinyitotta a pezsgőt, és mindkettőjüknek töltött egy pohárral.

– Nem csinálhatnék valamit én is vacsora előtt, Mrs. Raisin? Ne terítsek meg?

– Én már megterítettem. De például elkezdhetne végre Agathának szólítani, és most jut eszembe, volna még valami. Van az előkertben egy rúdra szerelt tábla, és mellette fekszik a kalapács. Be tudná verni azt a rudat a földbe?

– Persze. De csak nem gondolkodik megint az eladáson?

– Nem, csupán átkereszteltem a házat. Már unom, hogy még mindig Budgen-háznak nevezi mindenki. Ez a ház az enyém.

Bill kiment a kertbe, fogta a táblát, és belekalapálta a rudat a földbe. Aztán hátralépett, hogy megcsodálja a hatást.

Fehér alapon barna betűk hirdették merészen: AGATHA-HÁZ.

Bill elvigyorodott. Agatha itt marad Carselyben.

M. C. Beaton

Marion Chesney (M. C. Beaton az egyik írói álneve a sok közül) 1936-ban született Skóciában Glasgow városában. Mind a mai napig híres, és elismert szerző. Visszavonultan él saját kis házában Cotswolds-ben. Könyveinek témája főleg a történelmi romantikus regények. A jelenlegi populáris regénysorozata a Agatha Raisin és Hamish Macbeth címen futó sorozata. Írói munkássága mellet, dolgozott mint, könyvesbolti eladó, színházi kritikus, újságíró, és lapszerkesztő, mígnem gyermeke születése után regényírásraadta a fejét.

Eddig megjelent könyvek:

Agatha Raisin és a spenótos halálpite

Agatha Raisin és a parázna lódoktor

Agatha Raisin és az elültetett kertész

Agatha Raisin és az elkóborolt túrázó

Agatha Raisin és az életveszélyes esküvő

Agatha Raisin és a tenyérbe mászó turista

Agatha Raisin és a vizes viszály

Agatha Raisin és a boszorkányos borbély

Agatha Raisin és a balszerencsés boszorka

Agatha Raisin és a tünékeny tündérek

Agatha Raisin és a sziszifuszi szerelem

Table of Contents

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

Table of Contents

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM