Tartalmojegyzék

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- NÉGY

- ÖT

- HAT

- HÉT

- NYOLC

- KILENC

M. C. Beaton

Agatha Raisin és a tünékeny tündérek

A fordítás alapjául szolgáló mű:

M. C. Beaton: Agatha Raisin and the Fairies of Fryfam

Copyright © 2000, 2006 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2013

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2013

Felelős kiadó: Kepets András

Felelős szerkesztő: Greskovits Endre

ISBN 978-963-254-862-3

A Fort Lauderdale-i

Rose Mary és Tony Petersnek

szeretettel

EGY

AGATHA RAISIN SZEDI A SÁTORFÁJÁT, és mindörökre elhagyja Carselyt.

Legalábbis ez volt a terv.

Már bérbe is vett csak úgy találomra egy házikót a norfolki Fryfam falvában. Nem ismerte sem a falut, sem az ott lakókat. Egy jósnő mondta neki, hogy Norfolkban fog beteljesedni a sorsa. Így amikor közvetlen szomszédja és élete szerelme, James Lacey búcsú nélkül távozott, Agatha elhatározta, hogy Norfolkba költözik, és úgy esett a választása éppen Fryfam falvára, hogy becsukott szemmel rábökött a térképre.

Egy telefon a fryfami rendőrőrsre, ott megadták neki egy helybéli ingatlanügynök elérhetőségét, majd megegyezés született a bérbevételről, s Agathának mindössze annyi dolga maradt, hogy túladjon a házán és továbbálljon.

A gond a háza iránt érdeklődőkkel volt. Mert ezek vagy csinos nők voltak, és Agatha nem tűrhette, hogy James szemrevaló nőszomszédot kapjon, vagy pedig mogorvák és házsártosak, ezért kár lett volna a falu nyakába varrni őket.

Október elején volt esedékes, hogy elfoglalja a norfolki házat, és már szeptember vége felé járt az idő. A cotswoldsi utakon tarkabarka őszi levelek kergetőztek. Hamisítatlan vénasszonyok nyara köszöntött be kellemesen langyos, napsütéses nappalokkal és ködös éjszakákkal. Carsely a legszebb arcát mutatta. Hanem Agatha már eltökélte magában, hogy megszabadul a James Lacey-mániájától. Feltehetően Fryfam is szép hely.

Agatha éppen lerázta magáról a megilletődöttséget, amikor csöngettek. Ajtót nyitott, és gömböcforma emberpárt pillantott meg.

– Jó reggelt – mondta üdén a nőnemű gömböc. – Mr. és Mrs. Baxter-Semper. Megtekintenénk a házat.

– Egyeztetniük kellett volna az ingatlanossal – morgolódott Agatha.

– Csak láttuk odakint az „Eladó” táblát.

– Fáradjanak be – sóhajtott fel Agatha. – Nézzenek körül. Ha kérdésük van, a konyhában megtalálnak.

Lerogyott egy csésze feketekávéra a konyhaasztalhoz, és rágyújtott. Az ablakból rálátott a kertben hancúrozó macskáira, Hodge-ra és Boswellre. De jó is a macskalét, gondolta Agatha keserűen. Reménytelen szerelem, felelősség meg befizetendő számlák nélkül létezni, és nincs más teendő, mint az etetést várni meg a napon hempergőzni.

Hallgatta gömböcék járás-kelését. Azután fióknyitogatás nesze ütötte meg a fülét.

Kicsörtetett a lépcső aljába, és felkiabált nekik:

– A házat tessék megnézni, a bugyijaim között nekem ne kotorásszanak! – Döbbent csend következett. Aztán gömböcék lejöttek. – Azt hittük, hogy a bútorok maradnak – védekezett a nő.

– Raktárba vitetem őket – felelte Agatha törődötten. – Norfolkban béreltem magamnak házat, amíg nem találok valahol egy eladót.

Mrs. Baxter-Semper elnézett mellette.

– Á, az ott a kert?

– Amint látja. – Agatha a nő irányába eregette a cigarettafüstöt.

– Nézd csak, Bob. Ha kivesszük a konyhafalat, kialakíthatunk egy szép kis télikertet.

Uram atyám, gondolta Agatha, hogy egy olyan randa, fehér, csupa fa meg üveg kinövés éktelenkedjen az én házam hátsó felén!

Gömböcék úgy ácsorogtak ott, mintha azt várnák, hogy mikor kínálja már meg őket teával-kávéval.

– Kikísérem önöket – mondta Agatha barátságtalanul.

Amikor bevágta mögöttük az ajtót, még éppen hallotta Mrs. Baxter-Semper szavait:

– Micsoda undok nő!

– A ház viszont tökéletes lenne nekünk – jegyezte meg a férj.

Agatha fogta a telefont, és felhívta az ingatlanosokat.

– Úgy döntöttem, hogy egyelőre mégse adom el. Igen, itt Mrs. Raisin beszél. Nem, nincs szándékomban eladni. Vegyék le a táblát.

Amikor letette a kagylót, boldogabb volt, mint jó ideje már. Semmi sem lenne megoldva attól, hogy otthagyja Carselyt.

– AKKOR TEHÁT MÉGSEM költözöl Norfolkba? – lelkendezett Mrs. Bloxby, a lelkész neje még aznap. – Úgy örülök, hogy nem mész el!

– De, elmegyek Norfolkba. Nem árt egy kis változatosság. De visszajövök.

A lelkészné rokonszenves, deres hajú, jámbor tekintetű asszony volt. Öreges öltözetével, amely lapos sarkú cipőből, térd alá érő tweedszoknyából, selyemblúzból és elhordott kardigánból állt, tökéletes ellenpólusát alkotta az alacsony termetű, szép lábú Agatha Raisinnek, aki fényes harisnyát és szemtelenül kurta szoknyát viselt ugyancsak kurta blézerrel. Egészségesen csillogó haját sikkes bubifrizurában hordta, és Mrs. Bloxbyval ellentétben apró szeme óvatos gyanakvással szemlélte a világot.

Noha közeli barátságban álltak, még mindig gyakorta szólították egymást a vezetéknevükön – Mrs. Bloxbynak és Mrs. Raisinnek –, mert ez a régimódi szokás dívott a carselyi nőegyletben, amelynek mindketten tagjai voltak.

A lelkészlak kertjében üldögéltek a késő ősziesen langymeleg, aranyló délutánon.

– Mi lesz James Laceyvel? – kérdezte Mrs. Bloxby tapintatosan.

– Ó, én szinte már el is felejtettem.

A lelkész neje hosszan nézte Agathát. Nyugalmas napjuk volt. Egy kései rózsa vérvörös pompába borult a lelkészlak langyarany falának háttere előtt. A kert mögött terült el a templomkert, a kidőlt-bedőlt sírkövek árnyékot vetettek a hepehupás fűbe. A templom toronyórája elütötte a hatot.

– Már rövidebbek a nappalok – mondta Agatha. – Hát, igazából még nem vagyok túl Jamesen. Ezért is akarok elmenni. Ha nincs a szemem előtt, akkor nincs a fejemben se.

– Nem fog működni – piszkálgatott Mrs. Bloxby egy kilógó szálat a gyapjúkardigánján. – James ingyen és bérmentve lakozik a gondolataidban.

– Ez pszichológushalandzsa – vágott vissza Agatha.

– Attól még igaz. Hiába szaladsz Norfolkig, James ott is veled lesz, amíg csak ki nem veted magadból. Őszintén remélem, hogy nem keveredsz bele több gyilkosságba, Agatha, időnként mégis azt kívánom, bárcsak meggyilkolnák Jamest.

– Hogy mondhatsz ilyet!

– Nem tehetek róla. Na, mindegy. Miért épp Norfolk, és miért épp az a falu? Hogy is hívják? Fryfam?

– Ráböktem a térképre. Az a jósnő mondta nekem, hogy el kell utaznom.

– Így már értem, miért ürülnek ki a templomok – mondta Mrs. Bloxby félig-meddig csak magában. – Tapasztalatom szerint azok, akik látnokhoz meg jósnőhöz járnak, lelkileg szegények.

Agatha kínban érezte magát.

– Én csak a hecc kedvéért…

– Költséges hecc kibérelni egy házat. Nagyon kemény lesz ám a tél Norfolkban.

– Akárcsak itt.

– Igaz, de Norfolk olyan… lapos.

– Ezt akár Noël Coward is írhatta volna.

– Hiányozni fogsz nekem – mondta Mrs. Bloxby. – Felhívjalak, ha James visszajött?

– Nem… illetve mégis.

– Mindjárt gondoltam. És most teázzunk meg.

AGATHA ÚGY TALÁLTA, hogy túl hamar elérkezett az indulás napja. Már egyáltalán nem akaródzott elhagynia Carselyt. De kitartott a napos, szokatlanul enyhe idő, és ő már leperkálta az igencsak busás foglalót a fryfami házra, így aztán vonakodva bár, nekiállt elrendezni a bőröndöket a kocsija csomagtartójában meg a vadonatúj tetőcsomagtartón.

Az indulás reggelén a bejárónőjére, Doris Simpsonra bízta a ház kulcsait, aztán hazament, hogy belehízelegje Hodge-ot és Boswellt a cicakosarakba. Amikor elhajtott az Orgonás dűlőn, vetett egy utolsó, sóvár pillantást James házára, majd befordult a sarkon, és már süvített is felfelé a Carselyból kivezető fás-lombos hegyre. A macskák a hátsó ülésen utaztak a cicaszállító kosarakban, és egy autóstérkép volt kiterítve az anyósülésen.

Egész úton hét ágra sütött a nap, legalábbis amíg Agatha el nem érte Norfolk határát, mert akkor beborult az ég az egyhangúan sík táj fölött.

Norfolk az ötödik században, az angolszász hódítók érkezését követően vált Kelet-Anglia részévé, nevének eredeti jelentése: „az északi nép otthona”. Eredetileg ez volt Anglia legkiterjedtebb lápvidéke. Magasabban fekvő részein egykor rómaiak állomásoztak. A rómaiak megpróbálkoztak a láp lecsapolásával, és utakat létesítettek a Fenlandsnek nevezett mocsaras régióban. De az angolszászok megjelenésével a római vívmányok hanyatlásnak indultak, s az első rendes csatornarendszert csak a tizenhetedik században építették meg.

A Cotswolds kanyargós útjaihoz és hegyeihez szokott Agatha végtelenül lehangolónak találta, hogy ameddig csak a szem ellát, minden lapos.

Megállt egy pihenőhelynél, és szemrevételezte a térképet, miközben a macskák idegesen kaparásztak a háta mögött.

– Mindjárt ott vagyunk – szólt oda nekik. Sehogy sem találta Fryfamet. Előbányászott egy katonai térképet, és azon végre megtalálta. Újból megnézte az autóstérképet, és most, hogy már tudta, merre keresse, a helység neve majd’ a szemét verte ki. Egy perccel ezelőtt vajon miért nem vette észre? A falucska vidéki országutak hálójának közepén helyezkedett el. Agatha gondosan kiírta az összes odavezető út számát, azzal újból elindult. Egyre szürkébb lett az ég, és permetező eső kezdett kopácsolni a szélvédőn.

Végül megkönnyebbült sóhajjal pillantott meg egy „Fryfam” feliratú jelzőtáblát, és ment tovább, amerre a fehér ujj mutatott. Most mindkét oldalon fenyőfák szegélyezték az utat, ahogy egyre dimbes-dombosabb lett a táj. A következő kanyar után tábla hirdette: „Fryfam”, vagyis Agatha célba ért. Ekkor ismét megállt, és előkereste az ingatlanügynöktől kapott instrukciókat. A Levendulaház, mely egy darabig Agatha otthona lesz, a Pucks Lane-en, a falu parkjának átellenes végében állt.

Ménkű nagy park, gondolta Agatha, miközben körbekerülte. Kőfalú házikók bújtak szorosan egymás mellé, volt ott egy italmérés, templom, és már meg is érkezett a temetőkert mellett futó Pucks Lane-re. Ez elég szűkös utcácskának bizonyult, ezért Agatha lassan hajtott rajta, és remélte, hogy senki nem jön szemből. A tolatás nem volt éppen az erőssége. Felkapcsolta a fényszórót. Aztán megpillantott egy kopott jelzőtáblát, rajta a „Pucks Lane” felirattal, itt balra kanyarodott, és zötykölődött tovább a mellékúton. A ház az út végén állt. Emeletes volt, téglából és kőből épült, és ugyancsak meglátszott rajta az idő. Enyhén bedőlt a tágas, nagyon tágas kert felé. Agatha elgémberedve szállt ki a kocsiból, és átlesett a sövény fölött.

Az ingatlanügynökkel abban maradtak, hogy a kulcs a lábtörlő alatt lesz. Agatha meg is találta. Jókora kulcs volt, öreg templomkapukhoz illő. Először nem akart elfordulni a zárban, de csak egy kis rántás kellett, és engedett. Agatha kitapintotta a villanykapcsolót az ajtó mögött, felkattintotta és körülnézett. Parányi előszobában találta magát. Balra nyílt az étkező, jobbra a nappali. A mennyezet alacsony, gerendái megfeketedtek. Az előszoba végéből nyíló ajtó modern konyhába vezetett.

Agatha sorra nyitogatta a konyhaszekrényeket. Temérdek edény, fazék és serpenyő rejtőzött bennük. Visszament a kocsihoz, és becipelt egy nagy dobozt, tele élelmiszerrel. Kiválasztott két macskatápos konzervet, két tálkába öntötte a tartalmukat, megtöltött két másik tálkát vízzel, majd kiment a kocsihoz a macskákért. Amikor jószágai már elégedetten falatoztak, Agatha a többi csomagját is behordta. De csak az előszobáig. Ugyanis mindenekelőtt egy csésze kávéra meg egy cigarettára volt szüksége. Leszokott a kocsiban való dohányzásról, mióta egyszer égő cigarettát ejtett a blúzára, és hajszál híján karambolozott miatta.

A konyhaasztalnál ülve, egyik kezében a csésze kávéjával, a másikban egy szál cigarettával, mindjárt két felfedezést is tett: a konyhában nincs mikrohullámú sütő. Agatha nemrégiben berekesztette kalandozásait a „valódi” főzés birodalmában, és visszatért a mikrohullámhoz. Azonkívül rettenetesen hideg volt a házban. Agatha felállt, és hajtóvadászatot rendezett a termosztát után, hogy feljebb csavarja a fűtést. Hasztalan kutatása végeztével rá kellett döbbennie, hogy radiátorok sincsenek. A nappaliba lépve terebélyes kandallóra bukkant, ökröt lehetett volna sütni benne. A kandalló mellett tűzifának való kosár. Valamint egy csomag gyújtós meg egy halom régi újság. Agatha tüstént begyújtott. A hasábfa legalább száraz volt, így kisvártatva vígan pattogott a tűz. Agatha újfent átfésülte a házat. A konyhát leszámítva mindegyik szobában volt kandalló. Az egyik konyhaszekrényben Calor márkájú, gázos hősugárzót talált.

Hát ez nevetséges, gondolta Agatha. Egy vagyonba fog kerülni a fűtés. Kivonult a házból a bejárati ajtón. A kert még mindig tágasnak tetszett. Ide bizony kertész kell. A gyepet vastagon beterítette az avar. Ma szombat van. Az ingatlanosok hétfő előtt nem nyitnak ki.

Miután kirámolta az élelmiszereket és biztonságba helyezte gyorsfagyasztott ételkészletét, kinyitotta a hátsó ajtót. A hátsó kert zöld dzsumbuj volt.

Agatha összehunyorította a szemét. Furcsa kis színes fények pislákoltak a kert végében. Szentjánosbogarak? Itt, a hideg Norfolkban aligha. Megindult a kerten át az imbolygó fényecskék felé, ám azok nyomban elenyésztek, ahogy közeledett feléjük.

Megkorduló gyomra arra emlékeztette, hogy egy ideje nem evett. Úgy döntött, bezárja a házat, és elsétál az italmérésig, hátha akad ott valami ennivaló is. Félúton járt már, amikor eszébe jutott, hogy elfelejtette kipakolni a macskaalmos tálcákat. Visszabaktatott a házba, hogy pótolja a mulasztást, azután újból útnak eredt.

Az ivó a Zöld Sárkány nevet viselte. Bejárata előtt zöld sárkányt ábrázoló pingálmány lógott cégérként. Agatha belépett. Csak egypáran voltak odabent, csupa férfi, csupa tökmag. Némán figyelték a bárpulthoz lépdelő Agathát.

Csend honolt, se zene, se játékgépek, se televízió. Nem állt senki a bárpult mögött.

– Lenne szíves valaki kiszolgálni? – bődült el Agatha, amikor újból felmordult a gyomra. Megpördült, és végignézett az ivó vendégein, akik erre rögtön lesütötték a tekintetüket.

Agatha türelmetlenül visszafordult a bárpulthoz. Miféle lepra helyre keveredtem én?, gondolta rosszkedvűen. Ekkor magas sarkú cipő szapora kopogása hallatszott, és váratlan jelenség tűnt fel a bárpult túlsó oldalán. Szőke, junói nőalak, akárcsak egy hajó orrdísze. Dús, valódi szőke hajzata lágy hullámokban hömpölyögte körbe pirosló arcát. Szeme hatalmas volt, és égszínkék.

– Miben segíthetek, asszonyom? – kérdezte a jelenség halkan.

– Éhes vagyok – mondta Agatha. – Lehet maguknál enni?

– Sajnos nem.

– Az ég szerelmére – hőbörgött Agatha. – Akad valahol egy hely ebben az isten háta mögötti faluban, ahol enni adnak az embernek?

– Szerencséje van. Még maradt egy kevéske a húsos piténkből. Kér belőle?

A nő sziporkázón Agathára mosolygott.

– Igen, kérek – mondta Agatha megenyhülve.

A nő erre felhajtotta a bárpult fedelét.

– Jöjjön velem. Maga bizonyára Mrs. Raisin. Aki kivette a Levendulaházat.

Agatha követte őt a hátulsó régióba, be a szellős, sivár konyhába, melynek közepén összekaristolt asztal állt.

– Foglaljon helyet, Mrs. Raisin.

– És az ön neve?

– Mrs. Wilden. Megkínálhatom egy pohár sörrel?

– Egy kis bort megköszönnék, ha nem túl nagy kérés.

– Nem, dehogy.

A nő eltűnt, és kis idő múlva borral teli üveggel meg pohárral jött vissza. Aztán kést, villát, szalvétát tett le Agatha elé. Kinyitotta a tűzhely sütőjét, és kivett belőle egy tányért, rajta ék alakú szelet húsos pitével. A pitét nagyobbacska tányérra tálalta, aztán egy másik ajtót nyitott ki a tűzhelyen, onnét meg egy egész tálca roston sült krumplit vett ki. Megint másik ajtó mögül sárgarépa, brokkoli és borsó került elő. Letett egy jó nagy tányérnyit Agatha elé, melléje gőzölgő kancsócskában a mártást, ami mintha a semmiből termett volna ott, valamint kis kosárkában zsemlyét és egy nagy kanálnyi sárga vajat. Nemcsak az étel volt kifogástalan, de Agatha életében nem kóstolt még ilyen ízletes bort. Nem értett a borokhoz, annyit azonban még ő is tudott, hogy ez valami különleges fajta, bárcsak nemesi származású cimborája, Sir Charles Fraith is megízlelhetné, ő biztosan meg tudná határozni, hogy pontosan milyen. Meg akarta kérdezni Mrs. Wildent, de a szépséges hölgy közben visszament a söntésbe.

Miután Agatha degeszre ette magát, jólesően elernyedve s egy kissé spiccesen visszaballagott az ivóba.

– Jóllakott? – kérdezte Mrs. Wilden.

– Nagyon finom volt – felelte Agatha, és elővette a bukszáját. – Mivel tartozom?

Zavart meghökkenés ült ki a nő szépséges kék szemébe.

– Mint mondtam, nem vagyunk étterem.

– Na de…

– Tekintse úgy, hogy megosztottam magával ételemet-italomat – mondta Mrs. Wilden. – Menjen haza, és aludjon egy jót. Biztosan fáradt.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta Agatha a pénztárcáját eltéve. – Valamikor szívesen látom vacsorára a férjével együtt.

– Igazán kedves, de a férjem meghalt, én meg minden este itt vagyok.

– Részvétem a férje miatt – mondta Agatha félszegen, miközben Mrs. Wilden felhajtotta neki a bárpultot, hogy átmehessen. – Azt mondta, a „piténkből”, én meg azt hittem…

– Anyámra és magamra gondoltam.

– Á. Maga tényleg nagyon kedves. Esetleg fizethetnék mindenkinek egy kört. – A vendégek mindeddig halk beszélgetésbe merültek, de Agatha szavaira szinte rázuhant a csönd a helyiségre.

– Ma este inkább ne. Minek kapatnánk el őket, nincs igazam, Jimmy?

Jimmy, a vénember dünnyögött valamit, és bánatosan nézte kiürült söröskorsóját.

Agatha megindult a kijárat felé, ott újból köszönetet mondott, majd így szólt:

– Jut eszembe, furcsa, táncoló fényeket észleltem a kertem végében. Valami errefelé őshonos bogár?

Egy pillanatra teljes lett a csönd az ivóban. Mintha mindahányan kővé váltak volna. Aztán Mrs. Wilden felkapott egy poharat, hogy fényesre törülje.

– Nálunk nincs ilyen bogár. Szerintem csak a kimerítő utazástól káprázott a szeme.

Agatha megvonta a vállát.

– Az lehet. – Kilépett az éjszakába.

Eszébe jutott, hogy égve hagyta a tüzet a kandallóban, és nem rakta oda eléje a rostélyt. Attól való félelmében, hogy szeretett macskái szénné égtek, rohanvást tette meg a visszautat. A táskájában matatva kereste azt a fránya kulcsot. Meg kell olajozni a zárat, gondolta. Feltépte az ajtót, és berobogott a nappaliba. A tűz vörösen izzott. A macskái ott terpeszkedtek a kandalló előtt. Agatha megkönnyebbült sóhajt hallatott, és megpaskolta meleg testüket. Aztán felment lefeküdni. Két hálószoba volt, az egyikben dupla ágy, a másikban szimpla. A vaskos dunnás dupla ágyasat választotta. Azután feltérképezte a fürdőszobát. Bojler melegíti a vizet, vagyis egy csomó időbe fog telni, amíg felmelegszik egy kádnyi. Agatha bekapcsolta a bojlert, majd arcot, fogat mosott, ágyba bújt, és mély, álomtalan alvásba merült.

DERÜLT, NAPOS REGGELRE ÉBREDT. Forró fürdőt vett, felöltözött, és elköltötte két csésze feketéből és három szál cigarettából álló, szokványos reggelijét. Kiengedte a cicákat a hátsó kertbe, aztán a konyhában előkereste az ingatlanügynöktől kapott leltárlistát. Agatha tapasztalt öreg róka volt már, ezért pontosan tudta, milyen fontos ellenőrizni ezeket a listákat. A teljes foglalót vissza óhajtotta kapni anélkül, hogy felelősséget kellene vállalnia holmi rejtélyesen eltűnt tárgyakért.

Csak a felénél tartott még, amikor kopogtattak. Agatha ajtót nyitott, és négy nővel találta magát szemközt.

Kockás ingén ujjatlan orkándzsekit viselő nyúlánk, középkorú asszony volt a vezetőjük. Kordbársony nadrágja ki volt térdesedve.

– A nevem Harriet Freemantle – mondta. – Ezt a tortát hoztam önnek. Valamennyien a fryfami nőegylet tagjai vagyunk. Hadd mutassam be a társaimat. Ez itt Amy Worth. – Alacsony, buggyos ruhájú, jellegtelen kis nő húzta bátortalan mosolyra a száját, és egy csupor csatnít nyújtott Agatha felé. – És Polly Dart.

Termetes, tweedbe öltözött vidéki asszonyság előreugró szemöldökkel és serkenő bajuszkával.

– Én a vajas pogácsámból hoztam magának – harsogta.

– Én pedig Carrie Smiley volnék – lépett előbbre az utolsó közülük. Ő fiatalka, úgy harmincas lehetett, haja és szeme sötét, s pólóban meg farmerban is mutatós volt az alakja. – A bodzaboromból hoztam önnek egy kis kóstolót.

– Kerüljenek beljebb – mondta Agatha, és előrement a konyhába.

– Derekasan kipofozták az öreg Cutler házát – mondta Harriet, miután letették ajándékaikat a konyhaasztalra.

– Cutler? – kérdezte Agatha, és feltette a vizet a kávénak.

– Egy idős bácsi, aki ezer évig élt itt. A lánya adja ki a házat – mondta Amy. – A bácsi halálakor rémes állapotok uralkodtak itt. Ugyanis soha nem dobott ki semmit.

– Furcsa, hogy a lány nem az eladás mellett döntött inkább. Nehéz lehet bérlőt találni.

– Nem tudom – mondta Harriet. – Maga az első.

– Kér valaki kávét? – kérdezte Agatha. Kórusban igennel feleltek. – És talán Mrs. Freemantle tortáját is megkóstolhatnánk.

– Harriet. Mi keresztneveket használunk.

– Mint bizonyára már tudják, a nevem Agatha Raisin. Én is tagja vagyok egy hölgyegyletnek otthon, Carsely falvában.

– Hölgyegyletet mondott? – sikkantott fel Carrie. – Maguknál így hívják?

– Kissé régimódiak vagyunk – felelte Agatha. – És a vezetéknevünkön szólítjuk egymást. – Harriet gyakorlottan vagdosta fel fenséges csokoládétortáját, aztán tányérokra rendezte a szeleteket. Ha nem vigyázok, még a végén elhájasodom, gondolta Agatha. Előbb az a lukulluszi lakoma az ivóban, most meg csokoládétorta.

Amikor a kávé már ki volt töltve, mindannyian átvonultak a nappaliba, ki-ki a maga csészéjével-tányérjával.

– Begyújtsak? – kérdezte Agatha.

– Nem kell, mi nem fázunk – felelte Harriet anélkül, hogy konzultált volna a társaival.

– Igazán gondoskodhattak volna valami tisztességes fűtési lehetőségről – sopánkodott Agatha. – Elég magas a bérleti díj, és még tűzifára is költhetek.

– De hisz’ rengeteg tűzifája van – mondta Polly. – Van egy fészer a kert végében, az tele van fával.

– Nem vettem észre. Sötét volt, amikor megérkeztem. Apropó, valami fura, táncoló fényeket láttam a kert végében.

Rövid csöndet követően Carrie megkérdezte:

– Nem tűnt el semmi?

– Még nem végeztem a leltározással, szóval nem tudom. Miért?

Újból csönd lett.

Aztán Harriet szólalt meg:

– Azon morfondíroztunk, mit szólna hozzá, ha itt-tartózkodásának idejére nőegyletünk tiszteletbeli tagjává avatnánk? Foltvarrással foglalkozunk.

– Hogy mivel? – mormogta Agatha tortával teli szájjal. Vajon miért nem hajlandók a fényekről beszélni?

– Takarókat készítünk foltvarrásos technikával. Tudja, színes szövetnégyzeteket öltögetünk össze.

Agatha Raisin, a versengés megszállottja soha nem vallotta volna be, hogy nem tud varrni.

– Pompásan hangzik – füllentette hát. – Majd valamikor csatlakozom. Nagyon kedvesek, hogy így elhalmoznak ajándékokkal.

– Ma este – mondta Harriet. – Ma este is összegyűlünk. Hétkor magáért jövök, rögtön az esti mise után. Maga anglikán?

– Igen – felelte Agatha, aki valójában egyik felekezethez sem tartozott, de úgy gondolta, a Mrs. Bloxbyhoz fűződő barátsága elegendő ahhoz, hogy az anglikán egyház hívének vallhassa magát.

– Ebben az esetben este találkozunk a templomban, és onnét együtt megyünk – mondta Harriet.

Agathának már a nyelvén volt a következő hazugság, hogy tudniillik nem érzi egészen jól magát, ezért inkább otthon maradna, amikor Polly váratlanul megszólalt: – Na, rajta. Mesélje el, hogyan törték össze a szívét.

Agatha még bele is pirult.

– Miről beszél?

– Amikor hírét vettük, hogy idejön – válaszolta Harriet –, meg hogy egy cotswoldsi faluban lakik, szöget ütött a fejünkbe, vajon mi a csudának bérel házat egy másik faluban, és arra jutottunk, hogy csakis valami férfi lehet a dologban.

Kezdenek az agyamra menni, hölgyeim, gondolta Agatha. Körbemosolygott, és cápamosolya azt üzente, hogy Agatha Raisin mindjárt gátlástalanul hazudni fog.

– Igazság szerint éppen könyvet írok – mondta. – Az íráshoz pedig csendre és nyugalomra van szükségem. De a londoni barátaim folyton a nyakamra jártak, alig jutott időm magamra. Ma este még önökkel tartok, de attól tartok, én itt amolyan remeteéletet fogok élni.

– Na és mit ír? – kérdezte Amy.

– Detektívregényt.

– Mi a címe?

– Halál az udvarházban – felelte Agatha merész hasra ütéssel.

– És ki benne a detektív?

– Egy nemesember.

– Lord Peter Wimsey után szabadon?

– Nem haragszanak, ha nem mondok többet a munkámról? Nem szeretek beszélni róla.

– Még csak annyit áruljon el – mondta Amy előredőlve –, jelent már meg könyve?

– Nem, ez még csak az első szárnypróbálkozásom. A való életben jómagam is nyomozó volnék, ez adta az ötletet, hogy könyvet írjak a kalandjaimról.

– Azt akarja mondani, hogy a rendőrségnél dolgozik? – kérdezte Harriet.

– Alkalomszerűen besegítek a rendőrségnek – nagyzolt Agatha. És máris rátért az „ügyei” taglalására. Épp a legizgalmasabb részek egyikénél tartott, amikor legnagyobb bosszúságára Harriet felállt, és közölte: – Ne haragudjon, de mennünk kell.

Agatha kikísérte őket. Elsétált velük a kertkapuig, és búcsút intett. Egy darabig a kapura támaszkodva sütkérezett a napsütésben.

Jól hallotta Harriet szavait:

– Természetesen hazudik.

– Igen? – Amy hangja.

– De még mennyire! Egy szó sem igaz a mondókájából. Szerintem nem is tud írni.

Agatha ökölbe szorította a kezét. Irigy kutya! De majd ő megmutatja neki. Csak azért is megírja azt a könyvet. Tud ő írni, elvégre épp elég cikk került ki a keze alól még amikor a PR-szakmában dolgozott. A számítógépét meg a nyomtatót úgyis magával hozta. Heves izgalom fogta el. Ha majd a bestsellerlisták élén szerepel a neve, akkor James is felfigyel rá.

Miközben visszasétált a házba, átnézett a sövény fölött a ház mellett húzódó kocsifeljáró irányába, ahol az autója állt. Miért kérdezték a hölgyek, hogy nem tűnt-e el valami?

Kinyitotta a konyhaajtót, elballagott a kert végébe, s egy kisebb facsoport mögött csakugyan ott volt a fészer. Telides-tele tűzifával. Visszament a konyhába, macskái ott ugrándoztak a sarkában. Ők legalább jól érzik itt magukat, gondolta. Enni adott nekik, aztán folytatta a leltározást, de közben egyre csak a látogatóin járt az esze. Férjezettek-e vajon? Nem lehet mind özvegy.

Mikor már a listán szereplő összes tétel mellé odabiggyesztette a pipát, kikaparta egy Eredeti Bengáli Curry tartalmát egy lábasba. Muszáj lesz vennie egy mikrohullámú sütőt. Bekebelezte a forró kulimászt, és úgy határozott, hogy nekiveselkedik a könyvírásnak.

A konyhaasztalon üzemelte be a számítógépet, begépelte, hogy „Első fejezet”, aztán csak bámulta a képernyőt. Azon kapta magát, hogy regényírás helyett a takaróvarrás alól mentesítő kifogásokat írogatja össze. „Migrénem van.” Nem jó, mert akkor meg a tablettáikkal ostromolnák. „Közbejött valami halaszthatatlan.” De micsoda? És egyáltalán, hogy az ördögbe lépjen kapcsolatba a hölgyekkel? Mrs. Wilden az ivóban majd megmondja.

Elhatározta, hogy átsétál a kocsmába.

A Pucks Lane-en baktatva arra jutott, hogy mostantól kezdve nyitott szemmel kell járnia. Az írók mindig nyitott szemmel járnak. Nézzük csak. Jobbra piros galagonya meg csipkebogyó a bokrokon. „A galagonya és a csipkebogyó a legszebb Tiffany-lámpákhoz hasonlatosan vöröslött…” Nem, ez így nem lesz jó. „A galagonya és a csipkebogyó skarlátszín pettyei mint lámpások függtek…”

Na, még egyszer. „Galagonyabogyó virított a bokrokon.” Á, a bogyók nem is szoktak virítani. Azt a virágok csinálják. A fene se akar író lenni!

Az ivó zárva volt. Agatha tanácstalanul toporgott az ajtó előtt. A falu parkjának közepén kacsátlan kacsaúsztatót pillantott meg. Akadt ott egy pad is, kilátással a tavacskára. Agatha átkelt a parkon, és a padra telepedve nézte a vizet.

– ’napot.

Agatha összerándult ijedtében. Vénember ült le melléje hangtalanul.

– Jó napot – köszönt vissza Agatha.

Az öreg addig fészkelődött a padon, amíg testközelbe nem került Agathával. Húsleves és dohányfüst szagát árasztotta. Elhordott öltönyéből, fehér ingéből és csíkos nyakkendőjéből ítélve alighanem a legszebb vasárnapi ruháját viselte. Hatalmas cipője fényesre bokszolva.

Aztán Agatha érezte, hogy hozzáér valami a térdéhez, lepillantott, és látta, az öreg tette oda a kezét.

Agatha megfogta a vén kezet, és átrakta az apó térdére.

– Moderálja magát – mondta éles hangon.

– Magácska csak ne bánkódjon a miatt az illető miatt, aki odahaza kutyául bánt magával. Itt majd a gondját viseljük.

Agatha lángba borult arccal pattant fel, és elcsörtetett. Hát az egész falu azt vette a fejébe, hogy neki össze van törve a szíve? A fene essen beléjük! Hétfő reggel első dolga lesz, hogy bemegy az ingatlanirodába, és felbontja a bérleti szerződést.

A park átellenes végében talált egy utcácskát, ahol üzletek sorakoztak. Volt ott egy postahivatallal kiegészült vegyesbolt, amilyen Carselyban is van, aztán egy elektronikai szaküzlet, ruházati butik Laura Ashley stílusú kínálattal, régiségkereskedés és az utca végében a Bryman’s ingatlaniroda. Agatha szemügyre vette a kirakatüvegre ragasztott hirdetéseket. A házárak valamivel alacsonyabbak voltak, mint a Cotswoldsban, de nem sokkal.

Visszasétált a parkba, s olyan egyedül volt, mint a kisujja, ezért eldöntötte, hogy hazamegy, és hasznosan, a maradék holmija kicsomagolásával tölti a napot.

Délután megjelent a kertész, és megkérdezte tőle, lenne-e valami különleges kívánsága. Agatha a száraz levelek összegereblyézését, a fű nyírását és a virágágyak gondozását adta neki feladatba. Fiatalember volt a kertész, izmos és tetovált, tömött mogyoróbarna sörénnyel a fején. Barry Jones néven mutatkozott be, és azzal az ígérettel távozott, hogy másnap jön. Agatha megköszönte, s amikor a fiatalember már indult volna, még megkérdezte tőle: – Tud valamit azokról a furcsa fényekről? Tegnap este fura kis fényeket láttam táncolni a kert végében.

A fiatalember még csak hátra se fordult.

– Nem tudom, mi lehetett – mondta, és sietős léptekkel távozott.

Nem tetszenek nekem ezek a fények, gondolta Agatha. Lehet, hogy veszélyes világító bogarak csinálják, és a helyiek azért titkolják a létezésüket, mert nem akarják elriasztani a látogatókat.

Visszatért a háztartási teendőkhöz, s a ruhák szekrénybe akasztgatása közben azon mélázott, vajon elég meleget adnak-e majd a kandallók, ha jönnek a mínuszok. Az ingatlanos igazán szólhatott volna.

Amikor rádöbbent, hogy mindjárt hat óra, azon kezdte törni a fejét, nem kellene-e mégiscsak kibújnia a templomba menetel, na meg a takaróvarrás nyűge alól. Felütötte az otthonról hozott tévéműsort, de nem talált benne semmi érdekeset. Rá kellett ébrednie, hogy magányos.

Bezárta a házat, és épp időben, a mise kezdetére ért oda a templomhoz. Ámultan konstatálta, hogy még ezekben az istentelen időkben is tele van a templom. Prédikációjában a lelkész a hitet vetette össze a babonával, és Agathának megint eszébe jutottak a fények. Zárt, belterjesen anakronisztikus légkör uralkodott a faluban. A világ összes többi részén tűzvész, árvíz és éhezés tombolt. Ám itt, Fryfamben kalapos hölgyek és öltönyös urak zengték együtt a Maradj velemet, mintha semmi sem létezne az ő biztonságos kis Angliájukon kívül, amelyet csak a változó évszakok és az egyházi kalendárium – Szent Mihály napja, gyertyaszentelő, aratásünnep, advent és karácsony – vezérelnek.

Agatha a templomkertben várakozott. Megjelent Harriet a három, korábban megismert hölgy karéjában. Ugyanabban az öltözékben voltak, csak megfejelték egy-egy kalappal – Harrietnek nemezből készült serbliszerűség, Amynek szalmakalap, Polly Dartnak tweed horgászsipka csücsült a feje búbján, Carrie pedig baseballsapkában parádézott.

Agatha valósággal túlöltözöttnek érezte magát a nadrágkosztümjében meg a selyemblúzában.

– Hát akkor – szólt Harriet. – Indulás!

Epésen vitatkozó pár haladt el a csoportosulásuk mellett.

– Ne légy már ilyen unalmas, Tolly – mondta a nő. Parfümillat, méghozzá a Gucci Envyje legyintette meg Agathát. Egy pillanatra megállt, és a párocska után nézett. A nő az „új” szépségideált testesítette meg, ami Agatha értelmezésében annyit tett, hogy a férfiak a lába előtt hevernek. Leengedett szőke haja a válláig ért. Jól szabott tweedkosztümöt viselt, és a szoknyája féloldalt fel volt hasítva, kilátszott alóla finom harisnyába bújtatott formás lába – harisnyát viselt, nem harisnyanadrágot, ugyanis a szoknyán lévő vágás oly merész volt, hogy látni engedte a harisnya végét. Szeme világoskék és távol ülő. Járomcsontja magas, orra viszont túl közel esett a szájához, széles szája pedig túl közel szögletes állához. A férfi idősebb volt, amolyan dús hús, ritkuló hajjal, pirospozsgás képpel.

– Gyerünk, Agatha – rendelkezett Harriet.

– Kik ezek? Az a párocska ott?

– Ó, ő a mi önjelölt földesurunk, zuhanyfülkék eladásából szedte meg magát, az meg a felesége, Lucy. Trumpington-Jamesnek hívják őket. Hát nem furcsa? – Harriet hangja bezengte a templomkertet. – Nem is olyan rég a kéttagú vezetéknév még azt mutatta, hogy úrhölggyel vagy úriemberrel van dolgunk. Most viszont ugyanez holmi alsó középosztálybeli parvenükre utal.

– Nem túl szigorú hozzájuk? – kérdezte Agatha.

– Nem – mondta Harriet. – Maga is rá fog jönni, mennyire kiállhatatlanok.

– Hogyan fogok rájönni?

– Földesúri mivoltukból adódóan kötelességüknek fogják tekinteni, hogy üdvözöljék az új jövevényt. Majd meglátja.

– Most hová megyünk?

– Hozzám.

Harriet otthona, egy szögletes, kora viktoriánus kori épület a park túlvégében állt.

Harriet bevezette őket a tágas, ámbátor kissé zordon hangulatú nappaliba, felkapcsolta a lámpát, majd megkérdezte:

– Kér valaki egy italt? – De mielőtt Agatha hálatelten megszólalhatott volna, hogy ő egy gin-tonikot, Harriet már meg is válaszolta a saját kérdését: – Tudom már, megkóstoljuk Carrie bodzaborát!

Agatha felmérte a terepet. Az ablakok és a belmagasság egyaránt nagy volt, de a sok masszív bútortól szinte mozdulni se lehetett. A fakózöldre festett falakon vadászjeleneteket ábrázoló silány mázolmányok lógtak.

Amy előszedte a takarókat, a dobozokat, amelyekben a szövetdarabokat tartották, meg a varróeszközöket a sarokban álló szekrény gyomrából.

– Javaslom, hogy osztozzon meg egy takarón Carrie-vel – mondta Amy. – Maga csinálja az egyik végét, ő a másikat. Ha egymás mellé ülnek, ki is tudják teríteni maguk között az anyagot.

Visszajött Harriet a bodzaborral telitöltött poharakkal. Agatha félve kortyolt bele az italba. Szörnyen édes volt, és enyhén gyógyszerízű.

– Mind özvegyek vagyunk? – kérdezte Agatha körbenézve. – Senkinek sincs férje?

– Az uram az Amyével meg a Pollyéval együtt a kocsmában van – felelte Harriet. – Carrie elvált.

– Azt hittem, vasárnap zárva tartanak. Elmentem arrafelé ebédidőben, és zárva volt.

– Vasárnap csak este nyitnak ki. – Harriet kiürítette a poharát, és visszatette a tálcára. – No, dologra.

Nem lehet nagy ördöngösség, gondolta Agatha, amikor Carrie odanyújtott neki egy marékkal a szövetnégyzetekből. Csak össze kell őket ölteni.

– Ne úgy csinálja – szólt rá Carrie, alighogy Agatha beleszúrta a tűjét az egyik folt csücskébe. – Előbb fércelünk, aztán eltüntetjük az öltéseket. – Agatha szemöldökráncolva hadakozott egy csúszós kis selyemnégyzettel. De amint sikerült egyetlen öltést ejtenie az anyagon, az máris foszladozni kezdett a szélei mentén. Agatha suttyomban leejtette a földre, és egy darabka színes gyapjút választott helyette. Odasandított Carrie-re, aki csinos, apró, szinte láthatatlan öltésekkel, fürgén dolgozott.

Úgy határozott, társalgást kezdeményez, hogy elterelje a figyelmet az ügyetlenkedéséről.

– Mrs. Wilden tegnap este vendégül látott az ivóban egy fenséges lakomára. Elragadó az a nő.

– Kár, hogy az erkölcsi érzéke a béka feneke alatt van – csattant fel Polly, erős, sárga fogaival elharapva a cérnát.

– Ne mondja – nézett körbe Agatha érdeklődően a megkövült arcokon. – Velem tüneményes volt.

– Jó magának, mert nem házas – jegyezte meg Amy sírós hangon.

– Mikor halt meg a férje, Agatha? – kérdezte Carrie.

– Egy ideje – felelte Agatha. – Nem szeretnék beszélni róla. – Nem kívánta az orrukra kötni, hogy a férjét meggyilkolták, miután felbukkant a múltból, hogy meghiúsítsa Agatha egybekelését James Laceyvel. – Nem mennek ki a fejemből azok a fények – folytatta. Meglepetten látta, hogy a beszélgetés örve alatt sikerült végre rájönnie a fércelés forszára.

– Megint látta őket? – kérdezte Harriet.

– Nem.

– Na, ugye. Biztos ki volt merülve a hosszú utazástól, és csak képzelődött.

Agatha ejtette a témát. Biztosra vette, hogy a hölgyek előszeretettel pletykálnak maguk között. Ő itt most kívülálló, akit még nem fogadtak be, s ez mindennemű csevejt megbénít.

Olyan érzése volt, mintha elengedték volna az iskolából, amikor Harriet egy óra múlva azt mondta:

– Akkor mára ennyi.

Távozóban Agatha még megcsodálta az előszobában vázába rendezett őszi leveleket. Harriet felnyalábolta a levélköteget, és Agatha kezébe nyomta.

– Vigye csak el – mondta. – Lekezeltem őket egy kis glicerinnel, hogy egész télen kitartsanak.

Agatha a levelekkel a karján hazaballagott. Emlékezett rá, hogy a nappaliban lévő kandalló mellett nagyobbacska kőkancsó áll a földön. Bement a házba, s amikor a cicák a lábához dörgölődztek, örült neki, hogy a macskáit is magával hozta társaságnak.

Bevonult a konyhába, és a pultra tette a levélkupacot. Kinézett az ablakon, és megint ott voltak a táncoló fények!

Mire kiment a kertbe, a fények eltűntek.

Agatha az orra alatt mormogva visszabaktatott a házba. Itt valami bűzlik. Nem csak képzelte azokat a fényeket, és nincs semmi baj a látásával.

Bement a nappaliba a vázáért. Csakhogy az már nem volt ott. Agatha azon kezdett tűnődni, hogy talán csak kitalálta azt a vázát. A konyhaszekrény fiókjából elővette a leltárlistát, és meg is találta a „nappali berendezése” címszó alatt: egy darab cserépváza.

Hirtelen úrrá lett rajta a pánik. Ellenőrizte, hogy bezárta-e az ajtókat, aztán felment lefeküdni. Korgó gyomra eszébe juttatta, hogy nem is vacsorázott, de félt volna újból lemerészkedni. Levetkőzött és megmosdott, aztán bebújt az ágyba, és a fejére húzta a paplant, hogy kirekessze az éjszaka rémségeit.

KETTŐ

ÚJABB NAPSÜTÉSES NAP VIRRADT FEL, és az éjjeli félelmei miatt szégyenkező Agatha úgy döntött, átruccan Norwichba, vesz egy mikrohullámú sütőt, megreggelizik, aztán visszajön, és lekapja az ingatlanost a tíz körméről, amiért nincs a házban rendes fűtés.

Norwich mindjárt jobb kedvre hangolta a született városi Agathát. A Marks & Spencerben megvette a mikrót, és újabb készleteket gyűjtött be gyorsfagyasztott ételekből, azután elfogyasztott egy kiadós, koleszterinben bővelkedő reggelit, vásárolt egy olcsó üvegvázát, és megelégedve tért vissza Fryfambe.

Miután kipakolta, amit vásárolt, és megetette a macskákat, gyalogszerrel tette meg az utat az ingatlanirodáig.

A Bryman’s ajtaján belépve ingerülten konstatálta, hogy a szürke egér Amy Worth ül a számítógép mögött.

– Miért nem mondta, hogy itt dolgozik? – szegezte neki a kérdést Agatha.

– Mert nem láttam értelmét – védekezett Amy. – Egyszerű gépírónő vagyok. A házak bérbeadása nem az én reszortom.

– Akkor ki az illetékes?

– Mr. Bryman. Máris szólok neki.

Fő az őszinteség, füstölgött magában Agatha. Aztán visszajött Amy, és nyitva tartotta az egyik belső irodába vezető ajtót.

– Mr. Bryman most fogadja.

Agatha elsöpört a nő mellett. Tésztaképű, vastag ajkú, vizenyős tekintetű fiatalember állt előtte, s a kezét nyújtotta felé.

– Üdvözlöm, Mrs. Raisin.

Agatha megrázta a fiatalember kezét, és nyirkosnak találta. Izzadós a fiú, gondolta. Mr. Bryman ingujjban volt, hónaljánál verítékfoltok sötétlettek. Ráadásul undok, kecskeszerű szag dőlt belőle. Agatha arra is felfigyelt, hogy Amy ugyanazt a ruhát viseli, amelyiket előző nap. Lehet, hogy Fryfamben senki nem ad a fürdésre?

Agatha leült.

– Figyelmeztetnie kellett volna, hogy nincs cirkófűtés – fogott bele.

– Viszont ingyen van a tűzifa – vetette ellene Mr. Bryman. – És van belőle bőségesen.

– Semmi kedvem tűzcsiholással meg kandallópucolással bajlódni, ha hidegre fordul az idő.

– Kaphat néhány hősugárzót, olyat, mint a konyhai. Még ma át is viszem magának.

– Nincs másik ingatlanja?

– Bérbe adható nincs. Csak eladásra. A fryfami házak jórészt nyaralóként funkcionálnak. Télen kiköltöznek a lakók, és csak a nyári hónapokra jönnek vissza. Ez a legújabb módi. Meg fogja látni, télre alig marad itt valaki.

– Hát jó, akkor elfogadom a hősugárzókat. Na már most lenne itt még valami.

Mr. Bryman felvonta a szemöldökét.

– Tegnap átnéztem a leltárlistát. Határozottan emlékszem, hogy volt a nappaliban egy kőváza. Nos, az eltűnt. Fényeket észleltem a kert végében, kimentem megnézni, és amikor visszatértem, a vázának már csak hűlt helye volt.

– Ó, efölött bátran szemet hunyhatunk, Mrs. Raisin. Hisz’ csak egy régi vázáról van szó.

– Én nem fogok szemet hunyni – kötötte az ebet a karóhoz Agatha. – Van itt valami rendőrféle? Kell lennie. A rendőrségen adták meg nekem az ön nevét.

– Ott van Framp közrendőr, de én az ön helyében nem törődnék…

– Én viszont törődöm. Hol találom? Merre van az őrs?

– Az udvarházhoz vivő út mentén.

– És az hol van?

– A parktól északra. A faluból kivezető úton, ellentétes irányban, mint amerről ön jött.

– Értem. Mikor szállítja ki a hősugárzókat?

– Van pótkulcsom. Ha ön még nem ért haza, akkor majd leteszem őket az előszobában.

– Ne nyúljon a macskáimhoz.

– Nem is tudtam, hogy háziállatot tart, Mrs. Raisin. Macskákról nem volt szó.

Agatha felállt, és ádázul nézett Mr. Brymanre.

– Maga meg nem mondta, hogy tilos állatot hozni. Ha nincs macska, akkor szerződés sincs.

Azzal sarkon fordult és kimasírozott. Amyről tudomást sem vett. Torkig volt az egész bagázzsal. Pedig csak most érkezett!

ÚGY HATÁROZOTT, hogy kocsival megy. Hazament az autójáért, s egy szögletes borítékot talált az ajtó mögött. Felbontotta, és elegáns, merev papíron a következő üzenetet lelte benne: „Szeretnénk üdvözölni Önt a faluban. Kérem, fáradjon át hozzánk teára ma délután négy órakor. Lucy Trumpington-James”.

Akár egy idézés, gondolta Agatha. Isten neki fakereszt, úgysincs jobb dolgom.

Felhívta Mrs. Bloxbyt Carselyban.

– Még semmi hír Jamesről – mondta a lelkész neje.

– Nem is azért hívtalak – hazudta Agatha. – Hogy van mindenki?

– Ahogy mindig – felelte Mrs. Bloxby vidáman. – Hogy érzed magad a messzi Norfolkban?

– Furcsán – mondta Agatha. – Ez egy kis falu, s mint megtudtam, a lakosság zöme nyaralónak használja a házát, és ettől mindjárt kibújik az emberből a kommunista, ha belegondol, hányan élnek fedél nélkül.

– Nos, idén télen a te házad is lakatlan lesz. Szeretnéd, ha egy hajléktalan család rendelkezésére bocsátanám?

– Még mit nem! – vágta rá Agatha, és elfojtott egy borzongást.

– Sejtettem. – Csak nem rosszmájúság érződik a jóravaló Mrs. Bloxby hangján? Nem, az nem létezik.

– Láttam valami különös fényeket. – Agatha részletesen beszámolt a fényekről meg arról, hogy a helyiek makacsul kerülik a témát.

– Újabb megoldandó rejtély – mondta Mrs. Bloxby.

– A jósnő szerint itt fog beteljesedni a sorsom.

– Ne siess a dolgok elébe. Hisz’ csak most érkeztél. Fel fogod te még kavarni az állóvizet. Igaz is, Charles telefonált. Felőled érdeklődött.

Agatha egy pillanatig a léha, zsugori, állhatatlan Sir Charles Fraithre gondolt.

– Nem, ha az van megírva a sorsomban, hogy találkozom egy férfival, akkor nem akarom, hogy Charles körülöttem lebzseljen.

– Na és van valami jó parti a láthatáron?

– Találkoztam egy vén trotlival, aki megfogdosta a térdemet, meg egy izzadós ingatlanügynökkel, de ez minden. És nincs rendes fűtés ebben a házban, csak fatüzelésű kandallók.

– Arrafelé elég zord tud lenni az időjárás. Biztos nem akarsz hazajönni? Hivatkozhatnál a fűtési nehézségekre.

– Egyelőre maradok, de igazad van. Bármikor leléphetek innen. Meg is akartam mondani az ingatlanosnak, hogy elmegyek, de még kibírom egy darabig.

Miután letette a telefont, sokkal derűsebb volt. Hiszen ha úgy tartja a kedve, egyszerűen összecsomagol, és elhúzza a csíkot. De előbb lássuk, mit lehet kiszedni a helyi fakabátból.

Kihajtott a faluból, és kisvártatva megpillantotta a rendőrőrs épületét. Leparkolt, aztán becsengetett. A rövid felhajtón, a ház oldalában járőrkocsi állt, így Agatha biztosra vette, hogy Framp közrendőr odabent van.

Néhány perc múlva nyílt az ajtó. Framp nyurga, gyászos képű ember volt, erősen kopaszodott. Kötényben volt, és serpenyőt tartott a kezében.

– Szabadnapos vagyok – mondta hárítóan.

Agatha ezt meg se hallotta.

– A nevem Agatha Raisin, nemrég béreltem ki a Levendulaházat. Valami különös fényekre lettem figyelmes a kertem végében, és lába kélt egy vázának.

– Jöjjön be – szólt lemondóan a rendőr. – Ne vegye zokon, de folytatnám a főzést.

Agatha követte őt a hivatali szobán át, majd végig egy folyosón a kőpadlójú konyhába, amely elképesztően mocskos volt, és savanyú tejtől bűzlött. A tetejébe még fülledt is. A rendőr feltette a serpenyőt a tűzhelyre, olajat löttyintett bele, ráütött két tojást, arra rádobott két szelet szalonnát meg két karéj kenyeret. A serpenyőből felszálló zsírpára beterítette a tűzhely amúgy is szutykos, fekete lapját.

Agatha letelepedett a morzsás konyhaasztalhoz, amelynek műanyag lapja volt. Rákönyökölt, s az egyik könyöke pont egy lekvárfolton landolt. Végül Framp csorba, töredezett tányérra lapátolta a serpenyő tartalmát, és leült Agathával szemben.

– Szóval – fogott bele Agatha türelmetlenül –, mik lehetnek azok a fények?

– Csak a kölykök szórakoznak.

– Ez bizonyított tény?

– Józan, paraszti logika. – Framp megmártogatott egy sült kenyércsücsköt a tojássárgájában, és betömte a falatot a szájába.

– Tehát tulajdonképpen fogalma sincs.

Framp rendületlenül csámcsogott, teát öntött a bögréjébe, nagyot kortyolt belőle, szájat törölt a keze fejével, majd így szólt:

– Értékes tárgyak sose szoktak eltűnni. Csak vicik-vacakok. Egy ócska festmény, kerámiakancsó, három villa, effélék.

– Akkor talán vizsgálja át a házamat, keressen ujjlenyomatot!

– Nem értek hozzá. A nyomozóhivatal meg nem fog iderohanni azzal a bitang sok felszereléssel meg a törvényszéki fiúkkal egy halom szemét miatt.

– Látom, magát cseppet sem zavarja, hogy valaki ízetlen tréfát űz a lakossággal. Úgy meg vannak rémülve, hogy beszélni se mernek róla.

– Hát nem is. Főleg magának nem fognak beszélni.

– Miért?

– Azt hiszik, a tündérek műve.

Agatha csak meresztette rá a szemét, aztán így szólt:

– Ne bolondozzon. Tündérek a kert végében!

– Bezony.

– Tündérek nincsenek! Egyébként meg tojásos az álla. Nézze, azok a nők, akiket itt megismertem, nem félkegyelmű parasztok, hogy higgyenek a tündérek létezésében.

– Pedig hisznek. Van, aki sóval szórja körbe a házát, hogy távol tartsa a tündéreket, mások ajándékokat tesznek ki nekik, egy kis tejet például.

Agatha értetlenül meredt a rendőrre, aztán felderült az arca.

– Á, már értem. Maga most ugratni próbál.

– Nem én. Mondok magának valamit, Mrs. Raisin. Nagy múltja van ennek a vidéknek, fura dolgok esnek meg.

– Én nem hiszek a tündérekben, és szerintem maga se. – Agatha felállt. – Nem is rabolnám tovább az idejét. Majd én magam oldom meg a rejtélyt. Amúgy is nyomozó volnék.

A konyhaajtóból még visszanézett, de Framp már a kenyere végével volt elfoglalva, azt tunkolgatta a maradék tojásba.

AGATHA MORÓZUSAN ÜLT BE A KOCSIJÁBA. Lassan hajtott tovább, míg el nem ért egy kapuboltívig. Akkor tehát erre lesz az udvarház. Ránézett az órájára. Fél négy. Túl korán van még. Leengedte az ablakokat. Fryfam falva a fenyves szívében lapult, a levegőt kellemes fenyőillat járta át. Lusta méhecske szédült be a kocsiba, mintha fejébe szállt volna az elhúzódó napsütéses jó idő. Agatha eltűnődött rajta, hogy agyoncsapja-e, aztán rájött, hogy képtelen lenne megtenni. Így inkább összehúzta magát az ülésen, míg a méh meg nem találta a kiutat.

Még hogy tündérek! Dühében arra a megállapításra jutott, hogy a rest rendőrtiszt alighanem csak a turistát akarta megviccelni.

Aztán eszébe jutott Mrs. Bloxby, a lelkész neje. Agatha jól tudta, Mrs. Bloxby nem nézi jó szemmel, hogy ő még mindig odavan James Laceyért, s ez bosszantotta. Neki most együttérzésre, megértésre és támogatásra volna szüksége. Ugyanakkor a norfolki utazás valós indítéka azon kívül, hogy ez állt a jósnő jövendölésében, nyilvánvalóan az volt, hogy kikerüljön James hatótávolából. A világért sem ismerte volna be magának az igazi okot, hogy abban reménykedik, hiányozni fog majd a Carselyba hazatérő Jamesnek.

A táncoló fények rejtélyével megpróbálta elterelni a gondolatait, ám azok minduntalan visszakanyarodtak az ezredeshez. Úgy elmerült az ábrándjaiban, hogy aztán megriadva vette észre: a műszerfalon lévő órán már öt perccel múlt négy. Beindította a kocsit, és ráfordult a behajtóútra. Mindkét oldalon fenyőfák sűrűje. Már épp azon tűnődött, hogy sose ér oda, amikor elkanyarodott az út, és egyszer csak ott volt a ház: szögletes, tizennyolcadik századi épület, akár egy vadászles, egyik oldalán viktoriánus cselédszárny csatlakozott hozzá. Oszlopos bejárata fölött vadonatúj címer díszelgett: két vadállat tartott rajta egy pajzsot. A kocsiból kiszálló Agatha összehunyorított szemmel próbálta kivenni a részleteket, de hiába. Vajon mit tetettek rá Trumpington-Jamesék a pajzsra? Harcias zuhanyrózsákat?

Megnyomta a csengőt az ajtó mellett. Lucy Trumpington-James nyitotta ki az ajtót selyemből készült, aranyló Armani kosztümben, több kiló arannyal felékszerezve: nyakában láncok, keskeny csuklóján karperecek csillogtak.

– Kerüljön beljebb – üdvözölte Agathát. – Tolly a szalonban van.

Agatha követte a nőt a sötétbe borult folyosón, ahol őszi levelekkel telerakott kínai vázák sorjáztak a konzolasztalok tetején. Harriet keze munkái?

A szalon sokként érte Agathát, aki amolyan perzsaszőnyeges, olajfestményes vidéki giccsre számított. Ehelyett két jókora drapp kanapé állt a kandalló előtt az elemekből összerakható fajtából. Előttük hosszúkás, feketére lakkozott dohányzóasztal. A falakat vérvörösre festették, a padlószőnyeg viszont vakító fehéren nyújtózott. A festmények modern absztrakt alkotások. Fehérre lakkozott kisasztalokon bekeretezett fényképek Trumpington-Jamesékről, amint éppen vadásznak, fogadásokon vesznek részt, vagy Henleyben, Ascotban és egyéb divatos helyeken fordulnak meg. Egy feketére lakkozott falszakaszon volt a tévékészülék meg a CD-lejátszó a nagyon újnak és olvasatlannak tűnő könyvek mellett. A kandallóban elektromos műtűz lobogott. A szobát a mennyezeti kristálycsillár meg a sarkokban elhelyezett sárgaréz állólámpák vonták fénybe.

– Foglaljon helyet, Mrs. Raisin – mondta Tolly Trumpington-James felállva. Lovaglózakót viselt lovaglónadrággal, hozzá nyitott nyakú flanelinget.

– Szólítson Agathának – mondta Agatha leülve. Tekintete végigpásztázott a szobán, hátha megpillant valahol egy hamutartót, de egyet se látott. Aprót sóhajtott, de így legalább egy órán át biztosan nem fog bagózni.

Lucy meghúzott egy csengőt a kandalló melletti falon, de nem valami mutatós cselédlány, hanem egy kövér, barátságtalan asszonyság jelent meg a hívásra tarkán szőtt, pecsétes kötényben.

– Hozhatja a teát, Betty – mondta Lucy.

– Aztán elmentem – így a mord Betty. – A mosogatás már magukra marad. – Azzal elcsoszogott ormótlan bakancsában.

– Ezek a mai szolgálók – nyafogott Lucy a szemét forgatva. – Önnek is megvan velük a baja, Agatha?

Nem is oly régen Agathában még félelemmel vegyes tiszteletet ébresztett volna a tény, hogy egy igazi udvarházban tartózkodik, és kiszínezett történetekkel állt volna elő szolgálói egész kis hadáról. Most egyszerűen annyit mondott: – Odahaza van egy kiváló bejárónőm, aki hetente kétszer jár hozzám.

– Akkor ön szerencsés – sóhajtott Lucy. – Jómagam néha azt kívánom, bár sose jöttünk volna ide.

– Mi volt a jövetelük oka? – kíváncsiskodott Agatha.

– Kerestem egy nagy rakás pénzt – mondta Tolly. – Vidéki életre, vadászgatni vágytam.

– És röghöz vagyunk kötve, mióta a férjem a földesurat játssza – mondta Lucy könnyed kacajjal.

A férfi ingerült pillantást lövellt rá, ám ekkor nyílt az ajtó, és Betty totyogott be rajta jókora tálcával a kezében, amelyet a dohányzóasztalra tett. A teán kívül néhány szem csokoládés keksz is volt a tálcán, de se szendvics, se gyümölcskenyér.

– Mára végeztünk is, Betty – jelentette ki Tolly megfellebbezhetetlenül.

– Én is úgy vélem – zsémbelt Betty, és már ott se volt.

– Micsoda alak – dünnyögte Lucy a karkötőjét csörgetve.

Azok, akik nem hajlandóak jó fizetést adni, és inkább eltűrik a goromba kiszolgálást, általában szűkmarkúak, gondolta Agatha.

– Azelőtt gyönyörűséges otthonunk volt a londoni Kensingtonban – mondta Lucy, miközben kitöltötte a teát. – Vegyen tejet és cukrot, Agatha. Ismeri Kensingtont?

– Igen, nagyon is jól. Valamikor én is Londonban éltem. Saját reklámcégem volt. Aztán idejekorán nyugdíjba vonultam, és kiköltöztem a Cotswoldsba.

– Nem hiányzik önnek London?

– Eleinte hiányzott, aztán történt egy sor izgalmas meg félelmetes dolog, és Carsely, ahol jelenleg élek, kezdett érdekesebb lenni még Londonnál is.

Szolid hortyogás hallatszott. Tolly a teáscsészéjével a pocakján elbóbiskolt.

Lucy sóhajtva állt fel, és elvette az ura csészéjét.

– Bárcsak visszamehetnénk Londonba – kesergett. – De ő a vidéki úr szerepében tetszeleg. Nem túl sikeresen. Tojik ránk az egész megye, hacsak nem pénz kell nekik valami jótékonysági ügyre. Le akartam vetetni azt a címert.

– A Címerhivatal adományozta önöknek?

– Nem, a férjem egy hivatásos művésszel készíttette el. Ezt a szobát meg egy kivagyi belsőépítész tervezte neki. Hát nem förtelmes?

– Kissé… modern.

– Útszéli.

– Telente felköltözhetnének Londonba.

– A férjem hallani se akar róla. Fogoly vagyok. De mondja csak, mégis mi izgalmasat talál ön a cotswoldsi életben?

Agatha vígan karattyolt az ő bámulatos nyomozói zsenijéről, míg észre nem vette, hogy untatja Lucyt, és azzal fejezte be a mondókáját:

– Itt, Fryfamben is akad ám egy érdekes rejtély.

– Mire gondol? – kérdezte Lucy az ásítással küzdve.

– A tündérekre. Azokra a táncoló fényekre.

– Vagy úgy. Mondok én magának valamit: amint a nyaralók visszatérnek Londonba, itt maradunk egy rakás paraszttal, akik az égadta világon mindent elhisznek.

– Találkoztam a nőegylet tagjaival, intelligensnek tűntek.

– Meglehet, de akkor is mind fryfami. Maga még nem telelt itt soha, ugye?

Agatha megrázta a fejét.

– Oly sötét, sivár és kegyetlen erre a tél, meglátja, a végén maga is hinni fog a tündérekben.

Lucy újból ásított.

Agatha felállt.

– Mennem kell.

– Ha muszáj. Kitalál egyedül?

– Hogyne. Esetleg eljöhetne majd hozzám teára.

– Roppant kedves. Sort fogunk rá keríteni.

Agatha az előszobában megállt, és belekotort a táskájába a kocsikulcsért.

– Ébredj, Tolly – hallotta Lucy éles hangját. – Már elment.

– Hál’ istennek. Milyen egyszerű teremtés, nem a mi köreinkből való.

– A mi köreinkből? – förmedt rá Lucy. – A te sznobizmusod miatt ragadtunk ebben a sárfészekben.

Agatha kivörösödött arccal, sietősen távozott. Hosszú utat tett meg azóta, hogy a birminghami munkásnegyedben felnevelkedett, de gyenge pillanataiban az volt az érzése, hogy az emberek változatlanul megorrontják a származását.

Hazahajtott, és felhívta Mrs. Bloxbyt.

– Add meg nyugodtan a számomat meg a címemet Charlesnak, és mondd meg neki, hogy ha nincs egyéb elfoglaltsága, a vendégszobám a rendelkezésére áll.

– Megmondom. Mi van a rejtélyes fényekkel?

– A helyiek szerint tündérek.

– Nahát! Norfolkon belül Brecklandben vagy, ugye?

– Ott vagyok?

– Igen, megnéztem a térképen. Hosszú múltra tekint vissza az a vidék. Halomsírok is vannak arrafelé, és ott található a Grimes Graves nevű öreg tűzkőbánya. Az effajta ősi helyek a babonaság melegágyai. Biztos másmilyen ott a föld.

– Hát, én nem hiszek a tündérekben. Inkább kiskölykök lehettek.

– Gyerekek? Sok van a faluban?

– Ha jobban belegondolok, egyet se láttam még.

– Jó vadászatot. Megjött Alf.

Alf volt a lelkész, és nem szívelte Agatha Raisint.

– Rendben, akkor majd beszélünk. – Agatha elköszönt a lelkésznétől, és letette. Úgy érezte, kicsinyesen viselkedik. Hiszen csak azért tart igényt a nemesi származású Charlesra, hogy felvágjon vele a bárdolatlan Tolly előtt.

Aztán észrevette a két Calor hősugárzót az előszoba sarkában. Kezdte azt hinni, hogy a téli csikorgó fagyokról szóló mendemondák túloznak; remélhetőleg nem csinált a bolhából elefántot.

KINÉZETT A HÁTSÓ KERTBE, ahol Barry éppen füvet nyírt. Már késő volna kimosni egy adag ruhát, és odakint kiteregetni. Vajon milyen idő várható? Megérkezése óta egyszer sem kapcsolta be sem a televíziót, sem a rádiót.

Barry odaintegetett neki az ablakon át, és elment. Agatha úgy határozott, hogy újból nekifekszik a könyvírásnak. Begépelte a címet: Halál az udvarházban. Már járt az udvarházban, úgyhogy a kiindulópont adott. Lucy és Tolly „útszéli” szalonjának leírásával fogja kezdeni.

Meglepetten konstatálta, hogy egyhuzamban négy oldalt teleírt, amikor csöngettek. Amy toporgott a küszöbön.

– Azt szeretném mondani, szörnyen sajnálom, amiért nem szóltam önnek, hogy az ingatlanirodában dolgozom. Tudja, attól tartottam, hogy engem fog kárhoztatni, ha bármi gond adódik.

– Bújjon be – mondta Agatha kényszeredetten. Elmentette az irományát, és kikapcsolta a számítógépet.

– Jaj nekem, megzavartam az alkotói folyamatot – mondta Amy. – Most biztosan dühös rám.

– Egyáltalán nem. Menjünk a konyhába. – Agatha rásandított az órájára. Fél hét. – Kér valamit vacsorára? Én még nem ettem.

– Ha nem fáradság…

– Csak egy kis gyorsfagyasztott kaja a Marks & Spencerből. Üljön le. Azt hittem, együtt vacsoráznak a férjével.

– Jerry az ivóban van. – Szeme könnybe lábadt.

– Ajjaj. A szépséges Mrs. Wilden?

– Igen. – Amy parányi zsebkendőt vett elő, és belefújta az orrát. – Elorozta tőlünk a férjeinket. Harriet szeretné kátrányba és tollba forgatni.

Agatha előhalászta azt az üveg Gordon’s gint, amit még otthonról hozott.

– Iszik?

– Kérek, igen.

Agatha kevert két nagy gin-tonikot. Aztán elővett két doboz mirelit lasagnét, és betette az egyiket a mikroba, majd amikor kész volt, a másodikat is felmelegítette, aztán az elsőt még visszatette egy kicsit.

Felszolgálta az ételt, azután leült Amyvel szemben, és megkérdezte:

– A férje mivel foglalkozik?

– Egy vetőmag-kereskedésben dolgozik Norwich határában.

– És viszonyt folytat Mrs. Wildennel?

– Nem, dehogy.

– Akkor mi a baj?

– Hát az, hogy minden este eljár az ivóba, akárcsak Henry Freemantle és Peter Dart.

– Harriet és Polly férje?

– Ühüm. – Amy bánatosan szipogva piszkálta a lasagnéját.

– És azért járkálnak oda, hogy megbámulják a szép Mrs. Wildent?

Amy bólintott.

– Ő bátorítja őket?

– Nem hinném, hogy Rosie Wilden különösebben megerőlteti magát. Elég az, hogy van.

– Hát menjenek oda Harriettel és Pollyval.

– Nem lehet!

– Miért? – kérdezte Agatha felcsattanva.

– A mi régi vágású falunkban ebédidőtájt még csak-csak megtűrik a nőket a kocsmában, de este már rossz szemmel néznek rájuk.

– Életemben nem hallottam ilyen röhejes dolgot. Máris felhívom Pollyt és Harrietet. Mind odamegyünk.

– A férjeink éktelenül dühösek lesznek.

– Állok elébe.

Agatha kiment a telefonhoz, amely egy kisasztalon állt az előszobában. Onnét kiáltott be Amynek:

– Mi a telefonszámuk?

Amy lediktálta neki a számokat, de megpróbálta lebeszélni a telefonálásról. Agatha oda se hederített. Előbb Harrietet hívta, és röviden annyit mondott neki, hogy Amy kisírja a szemét, ezért átmennek az ivóba, és nem volna-e kedve Harrietnek Pollyval együtt csatlakozni hozzájuk.

Rövid csöndet követően Harriet pattogó hangon megkérdezte:

– Van fogalma róla, mit művel?

– Nem látom be, miért kéne ölbe tett kézzel üldögélniük, miközben a férjeik a kocsmában lébecolnak. Harcra fel, Harriet!

– Igaza van – mondta Harriet. – A fenébe is. Harcolni fogok!

– Ott találkozunk egy félóra múlva. – Agatha letette, és visszament a konyhába.

– Jól van, Amy – mondta. – Maga most feljön velem, hogy kisminkeljem.

– De hát én nem szoktam kimázolni magam. Jerry nem szereti.

– Az a maga baja, hogy mindig a férje szája íze szerint cselekszik. Na, jöjjön.

Agatha serényen szépítgette Pollyt: alapozó, púder, pirosító, szempillaspirál, szemhéjfesték, rúzs.

– Így, la! – mondta aztán. – Mennyivel emberibb lett a külseje.

Feltépte a ruhásszekrény ajtaját, és előhúzott egy fekete ruhát.

– Ugorjon bele. Hányas a lába?

– Harmincnyolcas. De…

– Ide magas sarkú kell. Attól mindjárt megjön az önbizalma. Mozogjon már!

Amy, aki megszokta, hogy minden akarat előtt meghajol, amely erősebb az övénél, szolgaian belebújt a kis fekete ruhába, és felvette hozzá a magas sarkú topánt. Agatha aranyláncot kanyarított a nő nyakába.

– És most húzza ki magát. Úgy. Príma. Lépés, indulj!

Harriet és Polly az ivó előtt várta őket.

– Káprázatosan nézel ki, Amy – álmélkodott Harriet. Ez persze erős túlzás volt, de legalább boldog mosolyt csalt Amy arcára.

– Gyerünk – mondta Agatha Raisin, és belépett az ajtón.

A férfiaktól hemzsegő, alacsony, füstös helyiségben Rosie Wilden ékszerként ragyogott a bárpult mögött. Mélyen kivágott, fehér sifonblúzt viselt.

Agatha egy sarokasztalt választott újdonsült barátnőinek. Néma csend lett, amikor bementek, és a csend tovább mélyült, amikor Agatha a pulthoz lépdelve megkérdezte Rosie Wildent, hogy van-e pezsgője.

– Hogyne volna, Mrs. Raisin.

– Két üveggel kérünk – rendelt Agatha. – Egyelőre.

– Ünnepelnek valamit?

– Igen, a születésnapomat – füllentette Agatha.

Visszament az asztalhoz a megkukult férfiseregen át.

– A férjeink csúnyán néznek – súgta neki Amy. – Azok ott ők, a bárpultnál.

– Helyes – mondta Agatha. – Na most, amikor megérkezik a pezsgő, szeretném, ha elénekelnék nekem, hogy „boldog születésnapot”.

– Ma van a születésnapja? – kérdezte Polly.

– Nem, de ők ezt nem tudják, maguk meg nem akarják, hogy a férjeik azt higgyék, kémkedni jöttek utánuk.

Rosie Wilden tálcán poharakat egyensúlyozva előlibegett a pult mögül. Aztán megfordult, és elkiáltotta magát:

– Barry, lennél olyan aranyos, és kihoznád nekem az üvegeket meg a jegesvödröt?

Agatha kertésze jelent meg az üvegekkel és a jegesvödörrel. Nem lehet mondani, hogy ellenállhatatlanul jóképű volna, de még így is ő a leghelyesebb pacák a kocsmában, állapította meg Agatha.

– Barry! – kurjantotta. – Üljön le közénk. Születésnapom van.

Barry somolyogva topogott.

– Nem vagyok egyedül. Két haverral jöttem.

– Hívja őket is! És kérünk még két üveggel, Mrs. Wilden.

Barry a cimboráival együtt jött vissza, és mindnyájan odazsúfolódtak az asztal köré. Rosie fürgén felbontotta az első üveget. Agatha nagy örömére a bariton hangú Barry kérés nélkül is rázendített a „Boldog születésnapot”-ra. Előbb a két cimbora, majd Harriet, Polly és Amy is beszállt az éneklésbe.

– Micsoda hangja van magának, Barry! – így Agatha. – Mást is tud?

Barry, aki már a pezsgőzést megelőzően is igencsak illuminált állapotban leledzett, most talpra szökkent, és rákezdett a Jailhouse rockra. Elvis Presleytől, csípőriszálással és léggitározással színesítve az előadását.

A három nő jóízűen kacagott, noha tudták, hogy a bárpultot támasztó férjeik rosszallóan méregetik őket. Barry egyik barátja, Mark, cingár legényke sodrott cigarettával a szája sarkában, így szólt: – Egy kis nótázás, és máris sokkal kedélyesebb a hangulat. A hölgyektől is hallhatnánk valamit?

Agatha elámulva látta, hogy Polly, akinek már pirosba játszott az orra, feláll – de bátor lett attól a pár pohártól!, gondolta Agatha –, és hangját kieresztve dalolni kezdi a The fishermen of Englandet, miközben a többiek tovább nyakaltak, és egyre újabb üvegek kerültek az asztalra. Az ingyen piára szomjazó helyiek szép lassan odagyűltek az asztal köré, míg a végén a csalfa férjek teljesen magukra maradtak a bárpultnál.

– Azok ott hárman miért nem mulatnak velünk? – emelte meg a hangját Agatha.

– Ők a férjeink – mondta Harriet.

– A férjeik! – így Agatha meghökkenést színlelve. – Mit művelnek ott így félrehúzódva? Csak nem a pultoshölgyet jöttek megcsodálni?

A hármas erre mindjárt odajött, de nem fértek az asztalhoz a tömegtől. Agatha újabb dalokat és még több pezsgőt követelt, s a mulatozás mindaddig folytatódott, amíg Rosie el nem kiáltotta magát: – Záróra, hölgyeim és uraim.

Mindnyájan kitódultak az éjszakába.

– Csodálatos este volt – hangoskodott Agatha. – Holnap este ugyanitt, lányok?

A „lányok” oldalán ekkor már ott díszelegtek haragos tekintetű férjeik, de Harriet nagy merészen azt felelte:

– Ugyanebben az időben ugyanitt, Agatha.

Agatha a rend helyi őrének hórihorgas alakját pillantotta meg, amint éppen keresztülvág a parkon, és úgy döntött, hogy inkább nem ül kocsiba. Némiképp bizonytalan lábon bandukolt haza, és otthon annyi hideg vizet ivott, amennyi csak beléfért, hogy elejét vegye a másnap reggeli macskajajnak.

MÁSNAP REGGEL AZ AJTÓCSENGŐ kíméletlen csörömpölésére ébredt. Pongyolába bújt, és levonszolta magát a lépcsőn. Az előszobai óra nyolcat mutatott.

Ajtót nyitott, s az erős napsütésben hunyorogva Henry Freemantle bosszús képét látta.

– Hagyjon békét a nejeinknek – közölte a férfi indulatosan.

– Miről beszél maga?

– A kocsma a mienk, férfiaké.

– Na meg a szemrevaló Rosie-é, nemde?

Freemantle ábrázatát elfutotta a vér.

– Én szóltam.

– Látja ezt az ajtót? – kérdezte Agatha. – Akkor nézze meg közelebbről.

És Freemantle képébe vágta.

Ezek tisztára megrekedtek a múltban, mérgelődött magában másnaposan és összetörten. Újfent eljátszott a gondolattal, hogy összecsomagol és hazautazik. Megetette a macskákat, és kiengedte őket a kertbe, aztán visszabújt az ágyba, és nyomban el is aludt, majd délben ébredt fel.

Lezuhanyozott, felöltözött, és máris jobban érezte magát. Egy jó kis sétára van most szüksége. Nem tarthat ki örökké ez a pompás idő.

A rendőrőrs és az udvarház kapuboltíve mellett elvezető úton bandukolt. Fenyőillat érződött. Közvetlenül előtte hegy emelkedett, Agatha a csúcsra érve ámultan torpant meg. Az út alázuhant, és ameddig a szem ellátott, sík vidék terült el. Odafent hatalmasan terpeszkedett az égbolt. Agatha megindult az út egyenes szalagján lefelé. Nádassal körülölelt széles tóhoz ért, s ott megállt. Lágy szellő fodrozta a víz üvegszerű felszínét, amely visszatükrözte a kék égen vonuló apró bárányfelhőket. Agatha letelepedett egy sziklára. Rákásztyúk rikoltott a háta mögött. Agatha nem tudta a madár nevét, csak azt, hogy ettől a hangtól rögtön rátelepszik a magány.

De aztán a madár elnémult, majd egy idő után Agatha magányossága is enyhült, és furcsa békesség hatalmasodott el rajta. Rágyújtott, de nyomban el is oltotta a cigarettát. Rossz íze volt a szabad levegőn. A régi Agatha a tóba hajította volna az el nem szívott cigarettát. Az új Agatha viszont zsebre vágta, nehogy valami buta kacsa bekapja.

Lúdcsapat húzott el a magasban. Agatha csak ült ott ábrándozva, a vízcsobogás és a nádast zörgető lágy szellő megnyugtatta.

Mikor végül feltápászkodott, kissé merevnek érezte a tagjait, és ettől mindjárt odalett a nyugalma. Középkorúságának tudata nyomasztóan ránehezedett. Érdemes egyáltalán tornával meg ránctalanító krémekkel kínkeservesen küzdeni az öregedés ellen? Örökké lesben áll a kísértés, hogy az ember elhagyja magát, és hadd jöjjenek azok az ősz hajszálak, ereszkedjen csak meg a bőr, ideje megbarátkozni a korával.

Szemét ernyőzve kémlelte a horizontot. Egybefüggő fekete fellegeket látott, amelyek keskeny felhőfoszlányokat eregettek, mintha a közelgő tél nyújtogatná csápjait. Lehűlt a levegő. A táj roppant kiterjedése most nyomasztóan hatott Agathára, el is indult haza, és örömmel vette, hogy a hegyen felfelé kaptatva mindkét oldalról újból a susogó fenyőfák védelmezik, és elfeledtetik vele a háta mögötti lapály sivár beláthatatlanságát. Korgó gyomra eszébe juttatta, hogy még nem evett semmit.

Már a háza felé igyekezett, amikor belebotlott Lucy Trumpington-Jamesbe.

– Magát keresem – mondta a nő kurtán-furcsán. – Hallom, születésnapi mulatságot rendezett az ivóban. Nekem miért nem szólt?

– Fáradjon be – mondta Agatha, és előrement a kerti ösvényen, miközben eszébe jutott, hogy a kocsija azóta is a kocsma előtt parkol. Kinyitotta az ajtót. – Elárulok önnek egy titkot, Lucy. Igazából nem volt születésnapom. Csak a hölgyeket szerettem volna egy kicsit felvidítani. A férjeik otthagyták őket, hogy Rosie Wilden bájaiban gyönyörködjenek.

Lucy utánament a konyhába, és leült a konyhaasztalhoz.

– Az egy ringyó.

– Olyan biztos ebben? Szerintem kedves. Arról meg nem tehet, hogy csinos.

– Igazán? Nos, azt hiszem, viszonya van Tollyval.

– A férjét már megkérdezte erről?

– Igen, de természetesen letagadta.

– Akkor mire alapozza a véleményét?

– Rosie saját készítésű rózsavizet használ. Émelyítően édeskés löttyöt. Jöttem haza a norwichi fodrászatból, és az egész hálószobának olyan szaga volt, azonkívül Tolly lecserélte az ágyneműt, és kimosta a lepedőt. Mikor szokott ő ágyneműt mosni? Azt állította, hogy ott járt egy nő a vadászkamarából, és használta a fürdőszobánkat, ami a hálóból nyílik, hogy rendbe szedje a sminkjét. Azt is mondta, hogy Rosie faluszerte osztogatja a rózsavizét.

– És az ágynemű?

– A nő állítólag felvitte magával az italát, és kilöttyintette az ágyra.

– Ej, ej.

– Amikor rákérdeztem a nő nevére, Tolly dühbe gurult, azt mondta, folyton szekírozom, és el akar válni.

Agatha bekapcsolta az elektromos kávéfőzőt.

– De hiszen önnek még jól is jönne a válás. Visszaköltözhetne Londonba.

– Bizonyítékra van szükségem. Sziklaszilárd bizonyítékra a hűtlenségéről, és akkor jól megkopasztom.

– Saját pénze nincs?

– Nincs. – Milyen szomorkásan hangzott ez a „nincs”.

– Mi volt a foglalkozása, mielőtt férjhez ment?

– Modellkedtem. Nem az élvonalban, még csak nem is a másodikban. Szerepeltem katalógusokban, intimbetétet népszerűsítő tévéreklámokban, meg ilyenek.

– Hogy ismerte meg Tollyt? – Agatha két bögrét, tejet, cukrot vett elő.

– Az Ideális Otthon Börzén. Én meg egy másik modell azt a feladatot kaptuk, hogy fürdőköpenyben dekoráljuk Tolly standját. Elvitt vacsorázni, és hát így történt.

Agatha kitöltötte a két kávét.

– Vegyen tejet, cukrot. – Rágyújtott.

– Nem haragszik, ha én is elszívok egyet? – kérdezte Lucy.

– Csak tessék – tolta oda neki a csomagot Agatha. – Azt hittem, nem dohányzik. Nem láttam hamutartót a házukban.

– Tolly tiltotta meg nekem a bagózást. Azelőtt láncdohányos volt.

– Ismerem a típust. Mióta házasok?

– Öt éve.

– Öt éve? Ez a második házasságuk?

– Nekem az első. – Lucy megvonta a vállát. – Mindig a nagy Ő-re vártam. Akárhogy is, azért jöttem, hogy megkérjem önt, szerezzen nekem bizonyítékot a férjem csapodárságáról. Ön azt mondta magáról, hogy detektív. Van egy kevéske félretett pénzem. Meg tudom fizetni.

– Én az ilyen zűrös ügyekbe nem szívesen folyok bele – mondta Agatha komótosan.

Lucy ingerülten fixírozta.

– Mi egyéb elfoglaltságot tudna találni ezen az istentől elrugaszkodott helyen, ahol az emberek még mindig hisznek a tündérekben?

– Könyvet írok. – Agatha egészen megfeledkezett a könyvéről. Most viszont nagy kedve támadt folytatni az írást.

– Fontolja meg – erősködött Lucy. – Nincs más reményem.

– Tudja, mit, majd körbekérdezősködöm – mondta Agatha. – Néhányan a helybeli asszonyok közül ki vannak rúgva Rosie-ra.

Ha szaglászom egy kicsikét, az a könyvemre nézve is hasznos lehet, gondolta Agatha. Amúgy is ez az ellenszenves házaspár adta az ihletet.

Gondolatai visszakanyarodtak a tündérekhez.

– Van gyerek a faluban? – kérdezte.

– Egy-kettő. Nincs sok fiatal pár, a többieknek meg már felnőttek a gyerekei, megházasodtak, és másutt élnek. Mivel errefelé nincs lakótelep, fiatal anyák sincsenek. Betty Jacksonnak, ott lakik az ingatlaniroda mögött, neki négy porontya van, de mint a legtöbb mai gyerek, miután hazabuszoztak az iskolából, többnyire a televízió előtt kötnek ki.

– Azon tűnődöm, hogy lehet az, hogy a tolvaj könnyűszerrel bejut mindenhová?

– Sokan nem zárják az ajtót, vagy a lábtörlő alatt, esetleg a levélládára applikált zsinegen hagyják a kulcsot. Felejtse el a tündéreket, Agatha. Inkább derítsen ki valamit Tollyról.

Miután a nő elment, Agatha visszatért a könyvíráshoz. Elhatározta, hogy egy sort sem olvas el belőle, amíg végére nem ér az első fejezetnek. Serényen dolgozott. Már alkonyodott, amikor ráeszmélt, hogy farkaséhes, s hogy randevúja van a hölgyekkel az ivóban.

Megmikrózott egy adag fagyasztott curryt, és kapkodva evett, aztán felment átöltözni.

Az aránylag néptelen ivóban Harrietet, Amyt és Pollyt pillantotta meg a férjeik társaságában. Amikor Agatha jelét adta, hogy csatlakozni kíván hozzájuk, Henry Freemantle ádáz pillantást lövellt rá. Senki sem ajánlotta fel, hogy meghívja Agathát egy italra.

Agatha akkor úgy érezte, hogy elege van az egész kompániából.

– Mit adhatok önnek, Mrs. Raisin? – kérdezte Rosie Wilden. Szőke haját a feje búbjára tornyozta, csak egyetlen tincs kalandozott szabadon, s hamvas keblére hullva majdnem leért az ezúttal fekete színű blúzon kihívóan átsejlő mellbimbójáig.

– Egy üveg arzént – felelte Agatha epésen.

Rosie harsány hahotára fakadt.

– Maga aztán szép kis firma.

– Hogy én? – így Agatha. – Nem magának van viszonya Tolly Trumpington-Jamesszel?

Rosie derűje csorbítatlan maradt.

– Drága Mrs. Raisin, a pletykás nyelvek szerint nekem a falu összes férfijával viszonyom van. Tolly be se teszi ide a lábát. Nem alacsonyodik le hozzánk.

– Meggondoltam magam, nem kérek semmit – mondta Agatha. – Nincs kedvem odaülni ahhoz a bagázshoz.

– Ahogy gondolja. De ülhet máshová is.

– Nem, mondja meg nekik, hogy a sütőben felejtettem valamit.

Agatha elpályázott: peckes léptekkel sétált el az asztal mellett, ahol új barátnői ücsörögtek a férjeikkel.

Ezúttal nem felejtette el hazavinni a kocsiját. A macskái a kertben voltak. Merev lábakon, hátukat görbítve, égnek álló szőrrel somfordáltak be a házba. Agatha lepillantott rájuk, aztán kinézett a kertbe. Megint ott voltak a fények!

Dühödt ordítással rontott ki a kertbe. A fények megrebbentek és eltűntek.

Visszaszaladt a házba, majd ki a kocsijához az elemlámpáért.

Aztán megint a kertbe, és minden talpalatnyi földet átvizsgált ott, amerre az imént a fényeket látta. A fű nedves volt, és nyíratlan, kívül esett a Barry által rendezett szakaszon.

Agatha összezavarodva ment vissza a házba. Elővette a leltárlistát, és alapos ellenőrzést tartott. Úgy tűnt, semmi sem hiányzik.

Ő mégis ijedt és nyugtalan volt.

HÁROM

A ROSSZ IDŐ, AMINEK A KÖZELEDTÉT Agatha előre látta, másnap reggelre érte el őket. Agatha a szél süvítésére, az ablakon doboló eső zajára ébredt. Felöltözött, és lebattyogott. Hideg volt a házban.

Bement a nappaliba. Napfényben fürödve még ízlésesnek tűnt a berendezés a csíkos tweedhuzatú kanapéval-székekkel meg a sötétnarancs szőnyeggel. Most azonban kiütközött a valóság, hogy ez csak egy szoba valami bérelt vityillóban olyasféle dísztárgyakkal a kandallópárkányon, amilyeneket Agatha soha meg nem vett volna, és olyan képekkel a falakon, amilyeneket ő soha nem tett volna ki.

Begyújtott, és megállapította, hogy több gyújtósra lesz szüksége. Fél csomaggal is elhasznált egyetlen tűzgyújtáshoz. Mikor már vidáman pattogott a tűz, Agatha a konyhában kávét főzött magának, és bevitte a nappaliba.

Elveszettnek, kívülállónak érezte magát. Egy idő múlva felállt, és kibaktatott az előszobába a telefonhoz. A nappaliba is kell egy készülék, konstatálta. Micsoda dolog, hogy itt kell ácsorognom a hideg előszobában! Felhívta Mrs. Bloxbyt.

– Á, te vagy – mondta a lelkész neje. – Az ezredes még nem jött vissza.

– Nem azért hívlak – morogta Agatha. – Lehet, hogy előbb megyek haza.

– Én örülnék neki. De miért? Csak nincs valami baj?

– Unalmas itt, és most már esik is. – Agatha egy pillanatra sem ismerte volna be, hogy a tündérfények a frászt hozzák rá. Agatha Raisin annyi mindentől félt, szerelemtől, konfrontálódástól, öregedéstől, magánytól, hogy képletesen szólva ütésre lendített ököllel állt az élet elébe.

– Norwich közel van oda, ugye? – kérdezte szelíd hangján Mrs. Bloxby.

– Nincs messze.

– Akkor megnézhetnél valami buta filmet a moziban, vagy térképezd fel a boltokat.

Az ötlet remek volt, Agatha mégis haragudott. Ő azt akarta hallani Mrs. Bloxbytól, hogy mindenkinek hiányzik Carselyban, és legyen szíves, menjen végre haza.

– Majd még meggondolom – mondta kedvetlenül. – Felétek mi újság?

– Miss Simmsnek új lovagja van. – Miss Simms volt Carsely leányanyája és a nőegylet titkára.

– Tényleg? – Agathát ez átmenetileg kibillentette a búskomorságból. – Ki az?

– Valami szőnyegkufár. Kaptam is Miss Simmstől egy álperzsaszőnyeget. Kedves teremtés.

– Nem tudom elképzelni, hogy kitennél egy álperzsaszőnyeget a nappalidba.

– Alf dolgozószobájába tettük. Ott kőpadló van, és mindig fázott a lába prédikációírás közben, így a szőnyeg a legjobb helyre került.

– Mi van még?

– Átalakítás fenyegeti a Vörös Oroszlánt.

– Miért? Nekem tetszik úgy, ahogy van – mondta Agatha, és szeretettel gondolt vissza az alacsony, gerendás kocsmára, ahol kényelmesre vannak koptatva a székek.

– Nem John Fletcher találta ki, hanem a sörfőzde. Szerintem art déco stílusban gondolkodnak.

– De hát az randa és idejétmúlt – rikácsolta Agatha. – Tiltakozóakciót kell szervezni.

– Már megtettük.

– Talán tényleg haza kellene mennem, hogy kézbe vegyem az ügyet.

– Meg se hallod, amit mondok. A hölgyegylet aláírásgyűjtést szervezett az egész faluban. Nem hiszem, hogy a sörfőzde véghezviszi a tervét, ha ekkora ellenállásba ütköznek.

– Na igen, ez biztosan elrémíti őket – mondta Agatha halk hangon.

– Gyönyörű időnk van, nem igaz?

– Itt zuhog, hogy az isten verje meg.

Agatha elpirult a szentségtörő szavak után beállt kurta, megrovó csendben. Azután Mrs. Bloxby így szólt:

– Gondold át, nem jönnél-e mégis haza. Tudom, hogy itt is cudar a tél, de Norfolkban még annál is rosszabb.

Agatha úgy ugrott a javaslatra, mint aki mentőkötél után kap.

– Valószínűleg a jövő héten már otthon leszek.

Jobban érezte magát, miután elbúcsúzott a lelkésznétől. Most még egy kávé, aztán gyerünk könyvet írni!

Sajnálatos módon azzal kezdte, hogy kinyomtatta és átfutotta, amit addig írt.

– Szócséplés – nyögött fel. – Nincs benne semmi irodalmi. – Hogy a fenébe írjon könyvet, amit a barátai is hajlandók elolvasni, és amellyel besöpri a Booker-díjat, ha egyszer nem irodalmat alkot?

Szemöldökét ráncolta. Na persze bármikor elkezdheti elölről, írhatna trágár kifejezésekkel telitűzdelt lélektani regényt. Csakhogy ő nem glasgow-i, márpedig a trágárkodók sikeresebbje onnét származik. Vagy ott egy másik írói fogás, az aprólékos környezetábrázolás. A szépírók végül mind a pázsiton elheverve végzik, és egyesével festik le a fűszálakat meg az összes bogarat.

Rosszkedvűen nézett ki az ablakon a szakadó esőre. Ilyen kutya időben aligha lehet a fűben heverészni.

Kikapcsolta és otthagyta a számítógépet. Mihez kezdjen? Semmi értelme Tolly hűtlenségének ügyében vizsgálódni. Agatha biztosra vette, hogy Rosie Wilden igazat mondott.

Ekkor csöngettek. Agatha ajtót nyitott, és Harrietet pillantotta meg a küszöbön egy óriási esernyő alatt.

Beinvitálta a nőt. Harriet az előszobában hagyta az ernyőjét meg a vízhatlan kabátját.

– Azért jöttem, hogy megköszönjem – mondta.

– Mégis mit?

– Akár hiszi, akár nem, Rosie tegnap este odajött az asztalunkhoz, és hosszan taglalta, mennyire nagyszerű, hogy végre hölgyek is megfordulnak a kocsmában. A férjeink le voltak taglózva.

– A férje idejött, hogy megfenyegessen.

– Rémes a modora, és tényleg nagyon odavolt Rosie-ért. De már túl vagyunk rajta.

– Pompás. Ezek szerint a férjeik mostantól otthon maradnak esténként?

– Nem, másik kocsmát keresnek egy másik faluban.

– Szóval nem értünk el semmit.

– Jaj, dehogynem. Hisz’ most már tudjuk, hogy egyikünk férjének se lehet viszonya Rosie-val.

Agatha a férjekre gondolt – Harrieté égimeszelő és nagyképűsködő; Pollyé tömzsi és nagyképűsködő; Amyé pöttöm és rágcsálószerű –, s már a nyelvén volt, hogy szilárd meggyőződése szerint egyik férjnek se volt egy fikarcnyi esélye sem arra, hogy ágyba vigye Rosie-t, de rá nem jellemző módon inkább tartotta a száját. Abba kapaszkodott, hogy hamarosan úgyis maga mögött hagyja Fryfamet a tündéreivel egyetemben.

Inkább megkérdezte:

– Mi az ördögöt csinálnak az emberek Fryfamben egy ilyen napon?

– Mindig akad valami háztartási teendő. Aztán ott a templomtakarítás. Ma én vagyok a soros a rezeknél.

– Apropó, takarítás. Kerítenem kéne egy bejárónőt – mondta Agatha, elvégre úgy ildomos, hogy ugyanolyan tisztán adja át a házat, mint ahogyan megkapta.

– Ajánlom figyelmébe Mrs. Jacksont. Ha ad valami fecnit, leírom a telefonszámát.

– Kösz. – Agatha keresett egy darab papírt. Mialatt Harriet leírta a számot, újból csöngettek. Agatha ezúttal Pollyt találta az ajtó előtt.

– Kerüljön beljebb – invitálta. – Harriet is itt van.

Polly kibújt a nagy, sárga esőkabátjából, és levetette esőálló kalapját.

– A mindenségit, ennyi izgalom egy napra!

Követte Agathát a konyhába.

– Sose találnák ki. Lopás történt az udvarházban.

– Nem létezik! – így Harriet. – Csak nem a fények tűntek fel megint?

– De igen. Tolly észlelte őket a birtok végében, de meg volt győződve róla, hogy csak a gyerekek szórakoznak.

– Na és mit emeltek el? – kérdezte Agatha. – Valami apróságot, mint rendesen?

– Nem – felelte Polly. – Úgyse fogják elhinni… Van kilátásom egy csésze kávéra?

– Azonnal – mondta Agatha. – De előbb folytassa. Mit fújtak meg?

– Eltűnt a Stubbs.

– Az nem lehet! – kiáltott fel Harriet.

Agatha nem óhajtott a tudatlanságát leleplezve rákérdezni, mi fán terem az a Stubbs, ám a kíváncsisága erősebbnek bizonyult.

– Stubbs? – kérdezte.

– George Stubbs – magyarázta Harriet. – Tizennyolcadik századi festő, a lovak festőjeként vált híressé. Az a kép egy vagyont érhet.

– Hol tartották? – kérdezte Agatha. – A szalonjukban egy fia lófestményt se láttam.

– Tolly dolgozószobájában volt – mondta Polly.

– És hogy jutott be a tolvaj?

– Ez a nagy kérdés – mondta Polly izgatottan fészkelődve a székében. – Mielőtt elindulna hazulról, Tolly mindent gondosan bezár, és beüzemeli a riasztót.

Agatha kitöltögette a kávét, aztán kétrét görnyedve feltúrta a konyhaszekrényt kekszért.

– És mit tesz a rendőrség? – kérdezte felegyenesedve egy zacskó csokoládés aprósüteménnyel a kezében.

– A nyomozóhivatal emberei elözönlötték a birtokot. Azt a lusta Frampet meg őrségbe állították egész éjszakára.

– Így, a rablás után ez csacsiságnak tűnik.

– Framp is ezt mondja. Jaj, Agatha, ha idejön a sajtó, nehogy megemlítse nekik a tündéreket – mondta Polly.

– Miért?

– Mert köznevetség tárgyává válnánk.

Agatha tányérra rendezte a kekszet, és letette az asztalra.

– De hát egyáltalán miért hisznek maguk a tündérekben? És most nyilván nem kettejükre gondolok.

– Furcsa dolgok esnek meg mifelénk. Nagy múltú vidék ez – mondta Harriet.

– Ugyan kérem! – tamáskodott Agatha. – Tündérek?!

– Ha olyan nagyon okosnak képzeli magát, akkor maga mivel magyarázza a történteket? – így Polly.

– Valaki a bolondját járatja velünk. Holtra rémíti a babonás népeket, kacatokat lopkod, és a Stubbs eltulajdonításával teszi fel a pontot az i-re. Mennyit érhet az a kép?

– Tolly egyszer azzal kérkedett, hogy egymillió fontra van biztosítva – felelte Harriet.

– Mi a manó!

– Lucy kikészült – mondta Polly élvezettel. – Eltakarodik Londonba a barátaihoz.

Ismét csöngettek.

– Szerintem ez Amy lesz. – Agatha indult ajtót nyitni, de Harriet utánakiáltott: – Amy nem lehet. Ő dolgozik.

Agatha kitárta az ajtót, és így kiáltott fel:

– Charles! – Már el is felejtette, hogy megkérte Mrs. Bloxbyt, adja meg a címét és a telefonszámát a férfinak.

Charles jól fésült hajáról esővíz csepegett. Egyik kezében méretes bőröndöt cipelt.

– Beenged, Aggie? – kérdezte panaszosan.

– Hogyne, persze. A csomagját hagyja csak az előszobában. Vendégek vannak nálam, de már indulnak.

Charles ledobta a bőröndjét, és kibontakozott a kabátjából.

– Micsoda ítéletidő. Pedig egészen a megyehatárig hét ágra sütött a nap.

– A konyhában vagyunk – mondta neki Agatha, és remélte, hogy a cimborasága egy nemesemberrel kompenzálni fogja a George Stubbsot illető tudatlanságát.

Bemutatta Charlest a hölgyeknek, de rövid életű volt a diadalmámora.

– Az unokaöccse? – kérdezte Harriet.

– Csak egy barátom – csattant fel Agatha. – Charles negyvenes volt, ő meg ötvenes. De nagyon jól tartja magát.

– Mi most már megyünk – állt fel Harriet és Polly.

– Kikísérem magukat – mondta Agatha fancsali képpel. Sok időbe fog telni, mire meg tud bocsátani Harrietnek a tévedéséért, hogy az unokaöccsének hitte Charlest.

Miután bevágta az ajtót a hölgyek mögött, megnézte magát az előszobai tükörben, és riadt hangot hallatott. Semmi smink nem volt az arcán, a haja meg csupa kóc.

– Egy perc és megyek! – kiabálta Charlesnak. – Addig igyon egy kávét.

Felinalt a hálószobába, s a fésülködőasztalhoz telepedve vékony rétegben ránctalanító krémet, majd némi alapozót kent a képére. Jöhet a púder meg a rúzs, szemhéjfestékről viszont szó se lehet, ahhoz még korán van. Szép fényesre kefélte dús, barna haját, azután lement a konyhába, ahol Charles a padlón ücsörögve játszadozott a macskákkal.

– Ideszólhatott volna telefonon – mondta Agatha.

– Hirtelen döntöttem. – Charles könnyedén talpra ugrott, és leporolta magát. Milyen fess ember, gondolta Agatha. Inge makulátlan, nadrágja élre vasalva, cipője ragyog. Charles még ruhátlanul sem látszott sebezhetőnek, inkább úgy tűnt, mintha takaros fehér öltönyt viselne.

– Meddig marad?

– Az attól függ – felelte Charles ásítással küzdve. – Milyen az élet ebben a világvárosban?

– Színes – mondta Agatha. – Vigye fel a bőröndjét a vendégszobába. Amelyikben a szimpla ágy van, oda.

– Értettem.

Charles kiment. Szólnom kellett volna neki, hogy én is csak egy hetet maradok, gondolta Agatha. Hát, egy hét untig elég lesz Charlesból. És nem bújok még egyszer ágyba vele, soha az életben. Mindazonáltal egyre érdekesebben alakulnak a dolgok itt, Fryfamben.

AMIKOR CHARLES ELŐKERÜLT, Agatha éppen a fagyasztó tartalmát tekintette át.

– Vissza a mikrohullámokhoz, mi? – így Charles. – Mikor utoljára láttam, még az igazi ételek elkötelezett híve volt.

– Ez is igazi – ripakodott rá Agatha. – Attól, hogy nem főzök, még igazi ételt eszem. Fogadok, hogy a kedvenc éttermeiben kapható ételek zömmel ugyanolyan készételek, és valami catering cég szállítja őket. Tudok egy moreton-in-marshi éttermet, amelyik sorra nyeri a díjakat, de egy ott dolgozó azt mesélte, hogy a narancsos kacsasülttől kezdve egészen a Sztroganoff-bélszínig minden, de minden zacskós kiszerelésben érkezik hozzájuk. Tőkehal sajtmártásban megfelel?

– Jó lesz. – Charles leült az asztalhoz. – Na de meséljen a történésekről.

Agatha, miközben háziasszonyi teendőit végezte, vagyis lehántotta a papírborítást, lyukakat ütött a frissen tartó fóliára és betette a fóliatálcákat a mikrohullámú sütőbe, a fryfami tünékeny tündérekről meg az ellopott Stubbsról mesélt Charlesnak.

– És sehol egy halott? – kérdezte Charles. – Ha magára gondolok, mindig hullákkal körülvéve látom.

– Jaj, ne – borzongott meg Agatha. – De tovább is van még. Tolly felesége úgy véli, hogy a férje viszonyt folytat a helyi kocsmárosnéval, Rosie Wildennel, de a nő ezt tagadja, és én hiszek neki.

– Miért? – ékelődött Charles. – Olyan rusnya?

– Ellenkezőleg, igazi falusi szépség.

– Áhá, akkor hagyjuk azt a halat, és irány a kocsma.

– Ott nem főznek.

– Micsoda? Még bundás tojást se?

– Még azt se. Olyan az a hely, mint valami férfiak klubja vagy régi fajta korcsma. A nők nem szívesen látott vendégek, miközben a férfiak Rosie-ra csurgatják a nyálukat.

Charles körülnézett.

– Bérelt kuckónak nem is rossz. Bár kissé hűvös.

– Nincs rendes fűtés. Csak töméntelen tűzifa, de mindjárt bekapcsolom a hősugárzót.

– Hogy a pokolba vetődött maga ide?

– Hirtelen sugallat volt. Unatkoztam, és találomra ráböktem a térképre.

Letett Charles elé egy tányért a hallal.

– Bor? – kérdezte amaz.

– Van egy üveg Chablis, a minap vettem a Tescóban.

– Van itt Tesco?

– Norwichban. – Agatha kivette az üveget a hűtőből, és odanyújtotta Charlesnak a dugóhúzót. – Erről jut eszembe – mondta –, az érkezésem estéjén átsétáltam a kocsmába, mert éhes voltam. Rosie mondta, hogy nem főznek, aztán mégis bevitt magával a konyhába, hogy megossza velem a család vacsoráját, ami valami fölséges volt. Egy rendkívül jó ízű borral is megkínált. A fajtáját nem tudnám megmondani.

– Megkérdezhette volna Rosie-tól.

– Akartam. Csak aztán kiment a fejemből. Teljesen elképedtem, amikor Rosie egy petákot se fogadott el tőlem. A nőegyletbe is meginvitáltak. Takarókat varrunk.

Charles felhorkantott nevettében.

– Szegénykém. Látom, már ki van éhezve egy kis szórakozásra. No, fejezzük be az evést, és látogassuk meg Tolly Trumpington-Jamest.

– Tele lesz a birtok rendőrrel, és Lucy már elhúzta a csíkot Londonba.

– Azért csak vessük latba az agytekervényeinket, hátha az eltűnt Stubbs nyomára bukkanunk.

AZ ESŐ VIGASZTALAN szitálásra váltott.

– Hát, ez nem valami szép – jegyezte meg Charles, amikor elhajtottak a falu parkja mellett.

– Napsütésben mutatósabb.

Amikor odaértek az udvarházhoz, számos járőrkocsi, furgon és egyéb jármű parkolt a helyszínen.

Elsétáltak a házig, s Agatha becsöngetett. Ugyanaz a házsártos asszonyság nyitott ajtót, aki előző nap felszolgálta a teát.

– Közölje Mr. Trumpington-Jamesszel, hogy beszélni kívánok vele – mondta Agatha fellengzősen.

Az asszony elcsoszogott, majd néhány pillanat múlva visszajött, és azt mondta:

– Az úr nem ér rá.

Az ajtó már kezdett volna becsukódni, mire Charles előrántotta a névjegykártyáját.

– Mrs. Raisin vendége vagyok. Mondja meg a gazdájának, hogy hívjon fel valamikor.

Az asszonyság hunyorítva nézte a kártyát, meg ami rajta állt: „Sir Charles Fraith”.

Tolly bukkant föl a háta mögött a folyosón.

– Elment már az a nő?

– Valami Sir Charles Fraith van vele – felelte a mogorva asszonyság.

Tolly előrelépett, félretolta az útból a cselédet, és mézesmázos mosoly ült a képén.

– Nagyon Örvendek, Sir Charles – mondta. – Kerüljön beljebb. Vadászni jött? Gondolom, megüli a lovat.

– Inkább tevegelek – mondta Charles.

Tolly rámeredt, aztán kibuggyant belőle a nevetés.

– Jó vicc. De jöjjön csak. Esetleg szólíthatom Charlesnak?

Azzal megindult a szalon irányába.

– Micsoda piti alak – dünnyögte Charles. – Jöjjön, Aggie.

Bevonultak a szalonba.

– Úgy hallom, meglovasítottak öntől egy festményt – mondta Charles. – Remélem, biztosítva volt.

– Szerencsére igen. De engem nem a pénz aggaszt. Hanem hogy valami arcátlan csirkefogó csak úgy besétált a házamba, leakasztotta a képet a falról, és elszelelt vele.

– Pedig be volt kapcsolva a riasztó? – kérdezte Agatha.

– Igen – vágta rá Tolly türelmetlenül –, és az összes ajtó és ablak zárva volt.

– Ugyebár, a dolgozószobából vitték el a képet. Benézhetnénk oda?

– Most nem. A rendőrség van odabent.

– Mi van a nővel, aki ajtót nyitott nekünk?

– Betty Jacksonnak hívják. Igen. De ő tökéletesen megbízható.

– Szerintem meg egy házsártos szipirtyó – mondta Agatha.

Tolly pimaszul rábámult.

– Maga ezt nem értheti. A mi fajtánk már megszokta, hogy személyzetet tart, nincs igazam, Charles?

– Nincs – felelte Charles. – Én a faluból szoktam takarítóasszonyokat hívni, ha meg nagyszabású fogadást adok, rendezvényszervezőket fogadok fel. Egyébiránt Aggie-nek messzemenően igaza van. Az a nő valóban házsártos és tényleg szipirtyó.

Tolly hamisan csengő hahotára fakadt. Majd megkérdezte:

– Sokáig marad? Tagja vagyok a helyi vadászkamarának. Jókat lehet errefelé vadászni.

– Én nem vadászom – mondta Charles.

Tolly hirtelen támadt gyanakvással fixírozta.

– Miért kapott lovagi rangot?

– Baroneti címem van – magyarázta Charles türelmesen. – Családi örökség.

– És hol fekszik a birtoka?

– Warwickshire-ben. A látogatásunk oka voltaképpen az, hogy Aggie-vel már több rejtélyt is ügyesen kinyomoztunk. Gondoltuk, talán önnek is segíthetnénk.

– Ez roppant kedves. De nem látom be, mennyiben tehetnének önök többet, mint amennyit a rendőrség tesz.

Nyílt a szalon ajtaja, és jellegtelen külsejű férfiember kukkantott be a szobába.

– Válthatnánk pár szót, uram?

– Hogyne. – Tolly Agatha és Charles felé fordult. – Ez az úr itt Percy Hand főfelügyelő. Ő vezeti a nyomozást. A vendégeim pedig amatőr detektívek.

Hand rideg mosolyra húzta a száját.

– Velem jönne, uram?

– Persze – mondta Tolly. – Ha gondolják, jöjjenek el máskor is. Ugye, kitalálnak?

– EZT A KIÁLLHATATLAN FAZONT – álmélkodott Charles. – Csoda, hogy csak lopás és nem gyilkosság történt.

Beszálltak a kocsiba.

– Mi az, Aggie? Miért vág ilyen képet?

– Honnan a fenéből veszi ez, hogy nem vagyok közéjük való! Mert ezt mondta. – Agatha búbánatosan lenézett a kezére.

– Csak ez a baj? Az az ember egy faragatlan, nyavalyás kis törtető, a társadalmi pozíciója ingatag, ezért előszeretettel aláz meg másokat. Fel a fejjel! Az is lehet, hogy még meggyilkolják a fickót, akkor lesz csak igazán izgalmas itt az élet.

AGATHA AZON KAPTA MAGÁT, hogy élvezi Charles társaságát. Késő délután sétát tettek az esőben. Friss fű meg mindenféle növények illata érződött a levegőben, bár a fenyőillat minden mást elhomályosított. Végigsétáltak a kis üzletsoron. Agatha még sose ment el az utca végéig, és a sarkon túl még több boltocskára bukkantak: volt ott vaskereskedés, használtruha-üzlet, egy helyütt szárított virágot meg a legkülönbözőbb formában és méretben kapható gyertyákat árultak, de volt egy kis autószerviz is, két rozsdás batár vesztegelt az udvarán.

Az eső kitartóan szemerkélt, teljesen eláztatta az embert, és a feltámadó szélben zuhatagszerűen csapkodott a szemük előtt. Ahogy beesteledett, kivilágosodtak az ablakok.

– Most már biztosan kinyitott a kocsma – mondta Charles. – Gyerünk, igyunk egyet.

Az ivóban egy lélek se volt. Agatha a kandalló mellett keresett magának helyet, miután megszabadult a csuromvizes esőkabátjától.

– Én gin-tonikot kérek, Charles.

Charles a bárhoz lépve megkopogtatta a pultot. Átható rózsaillat harangozta be Rosie Wilden közeledtét, aki krémszínű gyapjúruhában jelent meg, mely még jobban kiemelte arca hamvasságát és szeme égszínkékjét.

Charles a pultra támaszkodva flörtölni kezdett a nővel. Először meghökkenést tettetett, hogy egy ilyen kivételes szépséget lát egy vidéki kocsma pultja mögött. Aztán megkérte Rosie-t, hogy meséljen magáról. Amikor arra került a sor, és Charles megérdeklődte, hogy akadna-e Rosie-nak egy szabad estéje, Agatha ingerülten megszólalt: – Mi lesz már az italommal, Charles?

– Mindjárt – felelte a férfi anélkül, hogy akár csak hátranézett volna. – Egy gin-tonik lesz, meg egy pohár sör.

Aztán végigtapogatta a kabátját.

– Attól tartok, nem hoztam magammal a tárcámat.

– Semmi gond, uram. Majd felírom.

– Nem szükséges. Aggie kifizeti. Aggie?

Agatha odamasírozott, és levágta a pénzt a pultra.

– Miért nem ül oda hozzám, Charles? – szegezte neki a kérdést. – Vagy egész este a pultot fogja támasztani?

Charles leült Agathával szemben, és így szólt:

– Ahogy maga időnként viselkedik, az ember azt hinné, házasok vagyunk.

– Főképp amikor maga nem hajlandó fizetni. Vagyis mindig.

– Ez a Rosie nem utolsó kis nő.

Agathát elfogta a szent harag, amit akkor éreznek a nők, amikor a partnerük egy másik nőről áradozik.

– Már el is felejtettem, hogy milyen ember maga. – Nagyot sóhajtott. – Igazság szerint hiba volt ideutaznom. Jövő héten hazamegyek.

– Mit beszél? És mi lesz a tündérfényekkel meg az ellopott festménnyel? Ez nem vall magára. Hol a híres kíváncsisága?

– Előbb elmosta az eső, aztán amikor az imént azt mondta, hogy otthon felejtette a pénztárcáját, rájöttem, hogy a maga társasága nem enyhítheti a magányomat.

– Ez durva volt!

– De igaz. – A kandalló tüze meg-megrebbenő fényt vetett Charles gondosan beretvált, rendezett arcára. Jaj, miért is nem James ül itt helyette?

Kezdtek szállingózni az emberek az ivóba. A három férj, Henry, Jerry és Peter is köztük volt az asszonyok nélkül.

Jerry éppen Framp közrendőrt szidta.

– Úgy kell annak a tetű zsarunak, most egész éjjel ott strázsálhat az udvarház előtt az esőben. Hogy úgy mondjam, eső után köpönyeg. Remélem, tüdőgyulladást kap. Sose bocsátom meg neki, hogy egyszer megállított a norwichi úton, mert kiégett az egyik féklámpám. Nem engedett továbbhajtani, taxizhattam haza.

– Igen, már mesélted… nem is egyszer – jegyezte meg a Rosie-t gusztáló Peter Dart.

– Kár volt a pezsgőért – mondta Agatha, tulajdonképpen csak magának. – Semmi nem változott.

– Mi az? – kérdezte Charles. – Mit motyog?

– Ott az a három pacák a pultnál. A nejükkel nem törődve járkálnak ide, hogy Rosie-t bámulják. Én meg behoztam az asszonyokat, és kerekítettünk egy jó kis pezsgős bulit. Úgy volt, hogy a férjeik ezentúl másik kocsmába fognak járni, erre tessék, megint itt vannak. Maga szerint Rosie tényleg ártatlan? Vagy cicázik velük?

– Szerintem egy Rosie kaliberű nőnek nincs rá szüksége, hogy cicázzon a férfiakkal. Maga meg minek kotyog bele a falubeliek házaséletébe? Nem is csoda, hogy amerre csak megfordul, ott mindig meggyilkolnak valakit.

Agatha e pillanatban utálta Charlest.

– Menjünk – mondta. – Unatkozom.

MIKRÓZOTT CURRYT VACSORÁZTAK. Charles lehuppant a tévé elé. Agatha már el is felejtette, hogy a férfinak csillapíthatatlan étvágya van a televízióban sugárzott szemétre. Morcosan megszólalt, hogy ő megy aludni, de Charles úgy belemerült a Szörnyek az éjben című opusba, hogy nem is hallotta.

Agatha zsémbesen ment el lefeküdni. Megnézte magát a fürdőszobai tükörben. Az eső lemosta róla a sminket. Ettől vénnek és taszítónak érezte magát. Ráérősen, kádban fürdött. Aztán ágyba bújt, párnát tett a háta mögé, és átnézte az éjjeliszekrényre halmozott puha fedelű köteteket. Csupa könnyed olvasmány, nemrég vette őket. Volt ott egy igazi bombasiker, amely a fülszöveg tanúsága szerint „erotikus és letehetetlen”. Agatha belelapozott. Gucci címkék meg összetúrt lepedők. A következő a szingliregény kategóriájába esett, másképpen szólva nők számára íródott – nyakatekert irodalmiasságba oltott romantikus regényt tartott a kezében. Félre is dobta rögtön. Vidéki környezetben játszódó családregény jött sorra, amelyben egy tehetős középkorú asszony rájön, hogy a férje megcsalja. Agatha nem tagadhatta meg a gyökereit, épp ezért nehezen tudta elképzelni, hogy ha valakinek pénze van a bankban, az ugyanúgy szenvedhet, mint a nincstelenek. Gyakran a James-mániáját is nevetségesnek érezte. Ezt a könyvet úgyszintén félretette, s végül az Egyesült Államok déli államainak mélyén játszódó krimi mellett döntött. Néhány oldal után kicsúszott a könyv a kezéből.

Később Charles bejött a szobába jó éjt kívánni. Eloltotta az olvasólámpát, és homlokon csókolta Agathát. Ő megmoccant, dünnyögött valamit, de nem ébredt fel.

JAMESRŐL ÁLMODOTT. A Földközi-tengeren hajókáztak. Agatha érezte a nap melegét az arcán. A hajókorlátnak támaszkodtak. James odafordult felé, és elmosolyodott.

– Agatha – mondta. – Agatha! Agatha! – Álmában Agatha azon merengett, hogy miért kezdett James egyszerre kiabálni. Azután felriadt, ráeszmélt, hogy reggel van, valaki veri az ajtót odalent, és az ő nevét kiáltozza.

Magára kapta a pongyoláját, és leszaladt a lépcsőn, kis híján átesve a bokája körül sertepertélő macskákon.

Feltépte az ajtót. Amy Worth állt a küszöbön izgalomtól elkerekedett szemmel.

– Mi történt? – kérdezte Agatha álmosan.

– Tollyról van szó. Ezt nem fogja elhinni.

– De mit?

– Meghalt… meggyilkolták… méghozzá úgy, hogy Framp el se mozdult a ház elől!

NÉGY

CHARLES HÁLÓKÖNTÖSBEN battyogott le a lépcsőn.

– Mi ez a hajcihő, drágám?

– Jöjjön csak be, Amy – mondta Agatha irulva-pirulva. Aztán Charles felé: – Tollyt meggyilkolták.

– Hogyan? Mikor?

– Az éjjel – mondta Amy. – Hogy hogyan ölték meg, azt még nem tudom. Betty Jackson, a takarítónő talált rá ma reggel.

– Ezek szerint van kulcsa a házhoz? – kérdezte Charles.

– Igen, és a riasztót is tudja kezelni. Még be volt kapcsolva! Betty azt mondja, felment az emeletre, hogy megnézze, van-e valaki otthon, és a lépcsőpihenőn lelt rá a halott Tollyra.

– Lehet, hogy Tolly tudta, ki lopta el tőle a festményt.

– A biztosítási összeg – mondta Charles – rendszerint kétszerese, ha nem háromszorosa a tárgy becsült árának. Hacsak Tolly nem volt olyan piszokul gazdag, hogy ez ne érdekelje, akkor szerintem örömmel tette volna zsebre a biztosítási pénzt. Milyen összegre volt biztosítva a festmény?

– Tolly mindenkinek kikürtölte, hogy egymillióra biztosította.

Letelepedtek a konyhaasztal köré.

– Egy Stubbs – mélázott Charles. – Mire kellhetett egy ilyen Tolly-félének egy Stubbs?

– Én tudom a választ – mondta Amy kipirult képpel, ami részben az izgalomnak, részben pedig annak volt köszönhető, hogy fontosnak érzi magát, mert ilyen sok izgalmas pletyka van a birtokában. – Rögtön az ideköltözésük után történt. Lord Tarrymundy baráti látogatásra Norfolkba érkezett, és egy napig a környéken vadászott. Szerencsétlen Tolly természetesen el volt tőle ragadtatva: egy igazi lord! Az meg azt mondja neki, hogy egy olyan úriembernek, amilyen Tolly, kutya kötelessége a műgyűjtés, és felajánlotta, hogy jutányos áron eladja neki a Stubbsot. Ha jól tudom, háromszázharmincezer fontot kért érte, ami nem éppen jutányos ár, Tolly mégis megvette, és elég nagy összegű biztosítást kötött rá. Épp ez volt a bökkenő. Az idő tájt Kensingtonban is volt egy házuk, a Launceston Place-en. Lucy imádta azt a házat. A házasságkötésük után elegáns partikat adtak ott. Erre Tolly gondol egyet, és bejelenti, hogy nem tarthatnak fenn két rezidenciát, ő remekül érzi magát vidéken, és közel egymillióért túlad a házon. Szegény Lucy dühöngött.

– Lehet egy vagyont keresni fürdőszoba-berendezéssel? – kérdezte Charles.

– Magától értetődik – mondta Amy lelkesülten. – A fél világ Tollytól vásárolt, legalábbis ő ezt állítja, aztán egy amerikai vállalatnak adta el a cégét.

– Szóval – mondta Agatha komótosan –, Lucy aligha végzett a férjével úgy, hogy előbb ellopta a festményt. Hiszen nem kellett volna egyebet tennie, mint hogy megöli Tollyt, és máris Stubbsostul az övé minden.

– De hiszen Lucy Londonban volt a gyilkosság idején – kiáltott fel Amy. – Neki nem lehet hozzá köze.

– Ki az a jóvágású fickó a kert végében, Agatha? – kérdezte Charles. – Csak nem az egyik tündér?

– Nem, az ott Barry Jones, a kertész.

– Vajon az udvarháznál is dolgozik?

– Mindjárt megkérdem. – Agatha kinyitotta a hátsó ajtót, és kiszólt a férfinak: – Barry!

A kertész bejött a konyhába, és dús, mogyoróbarna loboncát felfedve kalapot emelt. Éppolyan égszínkék szeme volt, mint Rosie Wildennek. Levágott ujjú inget viselt, s izmos, bronzbarna karja ékes példája volt az emberi test csodájának.

– Tolly meggyilkolásáról beszélgetünk – mondta Agatha. – Maga az udvarháznál is szokott kertészkedni?

– Egy darabig ott is dolgoztam, asszonyom, igen. Virág és veteményes ugyan nincs, de az úr szereti a gondozott gyepet. Aztán három héttel ezelőtt kirúgott. „Nincs megelégedve a munkámmal?”, kérdem tőle. Mire ő, hogy neki rendes kertész kell. Mer’hogy meg akarja terveztetni a kertet.

– Tudja, hogyan ölték meg az urat? – kérdezte Charles.

– Nem, de Mrs. Jackson mindenütt azt híreszteli, hogy Mrs. Raisin meg a barátja látták őt életben utoljára, szóval szerintem mindjárt a nyakukon lesz a rendőrség.

– Kösz, Barry. Folytathatja a munkát. Jobb, ha felöltözöm. És maga is, Charles.

AGATHA ÉPPEN VÉGZETT az öltözködéssel, amikor ismét csöngettek. Leszaladt, és ajtót nyitott a Percy Hand főfelügyelőként megismert személynek. Egy másik nyomozó is volt a férfival.

– Mrs. Raisin? – kérdezte a főfelügyelő.

– Igen, fáradjanak be. A gyilkosság miatt jöttek?

Bevezette a férfiakat a nappaliba. Megint sütött a nap, beáradt az ablakokon, és fényt derített Charles éjszakai tévézésének mementóira: kávéscsésze, kiürült kekszes zacskó, műsorújság.

– Foglaljanak helyet – mondta Agatha. – Kávét?

– Megköszönnénk.

Agatha a konyha felé menet felkiabált az emeletre:

– Iparkodjon, Charles. A rendőrség van itt.

Amikor bekapcsolta a kávéfőző gépet, eszébe villant, hogy a nappali egyik asztalán felejtette a Halál az udvarházban kéziratát. Az asztal egy sötét sarokban állt. Na de csak nem fog minden szegletbe benézni a főfelügyelő úr.

Egy örökkévalóságig tartott, mire lefőtt a kávé. Hol marad már Charles? Neki kéne a kávéval törődni, hogy Agatha azalatt eltüntethesse a kéziratot. Végül kitöltötte a kávét két bögrébe, és tálcára tette a tejjel, a cukorral meg egy tányér keksszel együtt.

Bevitte a tálcát a nappaliba, és kis híja, hogy el nem ejtette. Ugyanis Hand az asztalnál állva a kéziratot lapozgatta.

– Házkutatási parancsot is hozniuk kellett volna, ha turkálni óhajtanak a holmim között – jegyezte meg Agatha pikírten.

– Azt bármikor szerezhetünk – mondta Hand elnéző pillantással. – Érdekesnek találom, hogy a könyvének Halál az udvarházban a címe, és valóban haláleset történt az udvarházban.

– Véletlen egybeesés – csattant fel Agatha, és a dohányzóasztalra tette a tálcát.

– Sok itt a véletlen – dünnyögte a főfelügyelő. – Bemutatom Carey nyomozót. – Azzal Agatha legnagyobb bosszúságára átnyújtotta Careynek a kéziratot: – Ezt nézze meg!

Ebben a pillanatban megjelent Charles, és Agatha nyomban lerohanta:

– Charles, ezek az én könyvemet olvassák, pedig nincs is házkutatási parancsuk.

– Nem tudtam, hogy könyvet ír – mondta Charles. – Mindazonáltal önök egy kissé pofátlanok.

– Mrs. Raisin könyvének az a címe: Halál az udvarházban – közölte Hand.

Charles felnevetett.

– Jaj, Aggie, az első szárnypróbálgatás?

Agatha bólintott.

Charles a főfelügyelőhöz fordult.

– Hogy ölték meg Tollyt?

– Borotvával elvágták a torkát.

– Olyan régi fajta, késes borotvával?

– Pontosan. És Mrs. Raisin kéziratában az udvarház tulajdonosát, Peregrine Pickle-t is hasonlóképpen gyilkolják meg.

– Nem hívhatja Peregrine Pickle-nek – mondta Charles, átmenetileg kilépve a fősodorból.

– Ugyan miért nem?

– Azért, mert az egy Tobias Smollett-regény címe. Az egy klasszikus, Aggie.

– Majd átírom a nevet. – Agatha elvörösödött. Nem szenvedhette, ha rámutatnak a műveltségében rejlő hiányosságokra. – De miért az irodalmi szempontokkal foglalkozunk? Nincs joguk az engedélyem nélkül hozzányúlni a dolgaimhoz.

– Ez bizony így igaz, uraim – mondta Charles.

Ekkor csöngettek.

– Ez nekünk szól – mondta Hand. Kiment, és egy darab papírt lobogtatva jött vissza az ajtóból. – Íme, a házkutatási parancs, Mrs. Raisin. Mielőtt beengedném az embereimet, szeretnék önnek feltenni pár kérdést.

Agatha megsemmisülten rogyott le a kanapéra Charles mellé. Az imént nem azért fakadt ki a nyomozók ellen, mert azok megsértették a magántulajdonhoz való jogát, hanem azért, mert szégyellte az irományát.

Felelgettek Charlesszal a bevezető kérdésekre: kik ők, honnét jöttek, mi dolguk Fryfamben.

– És most térjünk rá arra, hogy mit kerestek tegnap az udvarházban – mondta Hand. – Mr. Trumpington-James valami olyasmit mondott, hogy maguk ketten amatőr detektívek.

Mielőtt Charles megakadályozhatta volna, Agatha idegességében hosszasan és hencegve ecsetelte az általa megoldott ügyeket. Charles látta, hogy a nyomozók gúnyos pillantásokat váltanak, és tudta, hogy máris elkönyvelték Agathát hibbant félnótásnak.

– Azt hiszem – szólalt meg Hand szarkasztikusan, amikor hideg nézése végre beléfojtotta a szót Agathába –, mi egyelőre a régi, jól bevált módon tesszük a dolgunkat. De ha elakadnánk, feltétlenül önhöz fordulunk majd segítségért. Folytathatnánk? Na, szóval. Miért keresték fel Mr. Trumpington-Jamest? Ismerték őt már korábban is? Előbb maga, Mrs. Raisin.

Agatha elbeszélte, hogyan hívták meg teára. Aztán egy darabig hezitált, megemlítse-e Handnek Lucy gyanúját, hogy a férje hűtlen lett hozzá. Aztán megmérgedt. Miért mondjam el neki? Derítse ki ő azzal a fene nagy eszével!

– Min spekulál? – kérdezte Hand. – Elhallgat előlem valamit?

– Nem, dehogy – mondta Agatha. – Miért tenném?

Hand odafordult Charleshoz.

– Ön azt állítja, hogy nem ismerte Mr. Trumpington-Jamest ezelőtt, mégis ellátogatott hozzá Mrs. Raisinnel. Miért? Hisz’ ön még csak tegnap érkezett.

– Aggie mesélt nekem az ellopott Stubbsról.

– Aggie, azaz Mrs. Raisin.

– Agatha, hogy pontosak legyünk – dohogta Agatha mogorván.

– Tehát, Sir Charles, mi volt a látogatásuk oka?

Agatha melldöngetése után Charles szégyellte bevallani, hogy azért mentek oda, hátha fényt tudnak deríteni a tolvaj kilétére, de megvonta a vállát, és mégis kimondta: – Gondoltuk, talán rájövünk, ki vitte el a képet.

– Hogy lehet az? – szegezte neki a kérdést Hand. Körmöt kéne vágnia, gondolta Agatha. Veszélyesen hosszúak és rücskösek a karmai.

– Mi hogy lehet?

– Hogyan hihették, Sir Charles, hogy okosabbak a rendőrségnél? Amikor se megfelelő felszereléssel, se helyismerettel nem rendelkeznek.

– Tudom, hogy egy szavát se hitte el Agathának, amikor az általa megoldott bűnesetekről regélt – mondta Charles türelmesen. – De bármikor utánaérdeklődhet a mircesteri rendőrségnél. Tudja, nekünk úgy megnyílnak az emberek, ahogy egy rendőrnek sose, és azt is megmondom, miért. Vegyük például magát. A gunyorosságával csak felpiszkálja Aggie-t, így ha neki netalántán a fülébe jutna valami használható pletyka, biztos nem magához fog szaladni vele.

– Ha megtudom, hogy bizonyítékot tartanak vissza, megnézhetik magukat.

– Na, tessék – mondta Charles egy pillanatig sem zavartatva magát. – Most engem is feldühített.

– Megkezdjük a házkutatást – közölte Hand zordan. – A kéziratot pedig egyelőre lefoglaljuk. Kap róla elismervényt.

KÉT ÓRÁVAL KÉSŐBB a rendőrök elmentek.

– Éhen halok – mondta Charles. – Még nem is reggeliztünk. Van itthon tojás?

– Van.

– Akkor összeütök egy rántottát, aztán felkeressük azt a hekust, azt a hogyishívjákot. Mi is a neve a helyi fakabátnak?

– Framp.

– Az az.

– Miért épp őt, Charles?

– Mert csak egy hekus, és fogadok, hogy faséban van Handdel. Mi meg majd szépen együtt érzünk vele.

– De ő most az udvarházat őrzi, vagy nem?

– De nem ám. Szerintem már rég visszaküldték a körletébe egy alapos fejmosás után. Megcsinálom az omlettet.

Agatha egy bögre kávé mellett üldögélt a konyhában, és nézte, ahogy Charles felveri a tojást. Miért kötök ki mindig olyan férfi mellett, aki nem őszinte hozzám?, merengett. Charlesszal még szeretkeztek is a múltban, gyengédséget azonban hiába várna tőle az ember. Átjáróházként tekint Agatha életére, miközben szinte semmit sem fed fel a gondolataiból, önnön valójából.

EVÉS UTÁN ELINDULTAK FRAMPHEZ. Agatha zabosan megjegyezte – mérges volt, mert Charles ragaszkodott hozzá, hogy gyalog menjenek, rajta meg magas sarkú cipő volt –, hogy úgyis hiába fáradnak. Ha másra nem is, arra biztosan befogták Framp rendőrt, hogy fésülje át az udvarház körüli bokrokat.

Az erős szél a fenyőfák csúcsát cibálta, és olyan hangja volt, mint a tengerzúgásnak, a földfelszínen viszont egy-egy hirtelen fuvallattól eltekintve nyugalom honolt. A fák gyökerei mellől néha parányi porkígyók csaptak fel, és a gyaloglók lába előtt tekeregtek az úton. Agatha cipője nemcsak hogy magas sarkú volt, de ráadásul az orr-résznél vékony pántokból állt, s a szúrós homokszemcsék már be is férkőztek a harisnyája alá, és feldörzsölték a talpát.

– A járőrkocsi itt van! – mondta Charles diadalmasan, amikor célhoz értek.

Becsöngettek, és vártak. Semmi nem történt.

– Kerüljünk hátra – javasolta Charles.

Az épület oldalában kiskapu nyílt, azon át a hátsó kertbe jutottak. Ott állt Framp egy füstölgő olajoshordó előtt, s az összegereblyézett avart égette.

– Nem vagyok szolgálatban – vetette oda nekik, amikor megpillantották.

Charles hajthatatlan volt.

– Mrs. Raisint már ismeri. Én Charles Fraith vagyok.

– Hallottam ám. Tegnap ott jártak az udvarházban – mondta Framp. Egy szeszélyes szélroham a képébe fújta a füstöt, Framp megdörgölte a szemét kormos keze fejével.

– Meglep, hogy egy olyan éles eszű hekus, mint maga, nem az üggyel foglalkozik – ütötte tovább a vasat Charles. – Itt ez a gyilkosság meg a betörés is, ugyebár…

– Visszavezényeltek – mondta Framp morcosan. – Azt hiszik, én tehetek róla, hogy meggyilkolták. Egész álló éjjel őriztem a házat, és egy pisszenést se hallottam. Nem láttam senkit.

– És maga szerint ki tette?

– Igyunk egy csésze teát. – Framp egy rozsdás fémrúddal könyörtelenül a parázsló levelek közé döfött. Kicsi lángnyelvek nyalták körbe a leveleket, és még több, fűszeres illatú füst gomolygott fel.

Követték Frampet a rendetlen konyhába. Az öreg vas tűzhelyen már forrt a kannában a víz. Framp öt teafiltert rakott egy kisebb kancsóba, megkavarta, és mindenkinek töltött a koromfekete teából.

Kimerülten ült oda az asztalhoz.

– Azt kérdik, ki tette? Nyilvánvalóan a felesége.

– Tudtommal az asszony akkor Londonban volt – mondta Agatha.

– Ezt mondja ő, de bárhogy is, még nem ellenőrizték az alibijét, és ha az megállja is a helyét, lehet, hogy a barátai falaznak neki.

– Miért pont ő? – kérdezte Charles.

– Utált itt lenni. Londonba húzta a szíve. Ezért előbb eltüntette a festményt, aztán meg eltette a férjét láb alól, hogy ő örököljön mindent, a biztosítási pénzt is beleértve. Nem adhat túl a festményen, hisz’ mindenki azt keresi. Bárhogy is, egy vagyonra volt biztosítva, szóval elveszve többet ér.

– Nem tetszik nekem az a Hand – mondta Agatha. – Kellemetlen fráter.

– Őt senki se szereti – mondta Framp borúsan, egy ásítást elnyomva. – Szundítanom kéne egyet.

– Hol van most Lucy Trumpington-James? – kérdezte Agatha.

– Minden pillanatban itt lehet vele a járőrkocsi Londonból.

– Mrs. Jackson tudja, hogyan kell működtetni a riasztót, igaz?

– Igaz, de őt kizárhatjuk. Helybeli, itt élte le az életét.

– A férje még él? – kérdezte Charles.

– Él, de ül. Londonban.

– Úgy érti, börtönben?

– Ott bizony.

– Miért ültették le? – kérdezte Agatha.

– Betörésért. Majdnem halálra verte az őrt egy raktárban. Tizenöt évet kapott. De nem ám a bántalmazásért. Elvégre Nagy-Britanniában vagyunk. Hanem mert tizennyolcezer fontot rabolt.

– Mikor történt ez? – kérdezte Agatha.

– Két éve.

– Akkor őt is kizárhatjuk. Meglett a pénz?

– Meg. Akkoriban nem éltek együtt az asszonnyal. Londonban bukkantak rá a suskára, egy claphami lakásban.

– És első bűntényes volt?

– Ez volt az első komolyabb bűncselekménye. Előtte apróbb stiklijei voltak, kocsilopás meg effélék.

– Hol lakik Mrs. Jackson?

– Miért? – kérdezte Framp élesen.

– Bejárónőre volna szükségem – magyarázta Agatha –, és most, hogy a rendőrök elözönlötték az udvarházat, biztos akad egy kis ráérő ideje Mrs. Jacksonnak. Igaz is, van az udvarháznak neve?

– Egyszerűen csak udvarházként szokták emlegetni a népek.

Charles ivott még egy kortyot a keserű fekete teából, és kis híján beleremegett.

– Szedelődzködjünk, Aggie.

– Így szólítják? – kérdezte Framp villanásnyi derültséggel. – Kicsit sem tűnik aggie-snek.

– Maradjunk az Agathánál. – Agatha baljós pillantást vetett Charlesra, aztán újból Framphez fordult. – Szóval, hol lakik Mrs. Jackson?

– Tudják, hol van a Short-féle autószerviz?

– Tegnap láttuk.

– Na, hát a mögött van Mrs. Jackson háza.

– MENJÜNK KOCSIVAL – könyörgött Agatha, amint kiértek az útra.

– Nem venne inkább valami kényelmes túracipőt? Lehet, hogy az odaúton szóba elegyedünk valakivel. A kocsival furikázva nem tudjuk felcsipegetni a pletykákat.

– Hát jó – mondta Agatha, jóllehet lapos talpú cipőben töpszlinek érezte magát.

Amikor ismét útnak eredtek, Agatha azon kezdett tűnődni, ugyan kivel elegyedhetnének szóba. A falu parkjában egy teremtett lélek sem volt.

Átvágtak a parkon, és végigmentek az utcán, el az ingatlaniroda mellett, ahol Amy most is ott görnyedezett a számítógép előtt. Aztán Carrie Smiley és Polly Dart jött velük szembe, és Agatha köszönés helyett így szólította meg őket: – Hát nem szörnyű, ami Tollyval történt?

– Szörnyű – visszhangozta Carrie. – Voltak magánál a rendőrök?

– Igen – mondta Agatha. – Ami azt illeti, voltak. Talán várható volt?

– Ó, hogyne – mondta Carrie. – Az egész faluban beszélik, hogy maga lehetett az utolsó, aki élve látta őt.

– Még szerencse, hogy az éjszaka közepén vágták el a torkát – mondta Agatha. – Mert akkor történt, ugye?

– Senki se tudja – vetette közbe Polly. – Hanem a rendőrség csak késő éjjel távozott, Framp egyedül maradt őrségben. Itt a sajtó is. Rém izgalmas!

– Itt? Hol itt?

– A kocsmában. A gyilkosságról értesülve Rosie előbb kinyitott. Azt mondja, az újságírók isznak, mint a gödény. Maguk hová tartanak?

– Mrs. Jacksonhoz. Takarítónőt keresek. Gondolom, egypár napig úgyse léphet még szolgálatba az udvarházban.

– Nem hiszem, hogy egyáltalán visszamegy – mondta Carrie. – Lucy ki nem állhatta.

– Nekem nem volt ilyen benyomásom – mondta Agatha.

– Pedig így van. Egyszer arról panaszkodott Harrietnek, hogy Mrs. Jackson mindenbe beleüti az orrát, még a leveleiket is felbontja. Biztos, hogy Mrs. Jackson kell magának?

– Majd meglátom. Tudna ajánlani valaki mást? – kérdezte Agatha, de pusztán a formaság kedvéért. Neki Mrs. Jackson kell, mert az a nő bizonyosan pletykafészek.

– Senkit, aki ráérne. Mrs. Crite a paplakot takarítja, és azt mondja, az bőven elég neki. A nyaralók többnyire magukról gondoskodnak – mondta Polly. – Én minden házimunkát magam végzek. Nem sokra tartom azokat a nőket, akik fizetnek érte, hogy mások végezzék el helyettük azt, ami az ő dolguk lenne.

– Gratulálok – jegyezte meg Agatha bűbájosan. – De nem gondolja, hogy nem szabad másokra ráerőltetni az előítéleteinket? Most mennem kell. Charles… Charles?

Agatha megpördült. Charles félrehúzódva sutyorgott a pironkodó Carrie-vel, az meg vihogott.

– Mit művelt már megint? – kérdezte Agatha dühödten, amikor továbbhaladtak.

– Csak cseverésztem. Féltékeny, Aggie?

– Természetesen nem. Ne legyen ostoba.

Carrie szűk farmert viselt magas sarkú csizmával. Szép lába van. Az enyém is az, gondolta Agatha, már amikor nem esetlen lapos talpúban flangálok. Befordultak a sarkon, és a szerviz felé vették az irányt. Overallos férfiember vizslatta egy kocsi motorját.

– Errefelé lakik Mrs. Jackson? – kérdezte Charles.

A férfi felegyenesedett.

– Ott, azon a kis ösvényen menjenek. Idelátszik a kéménye a fák mögül.

Az útbaigazítást követve megérkeztek egy zsúpfedelű, szegényes kinézetű viskóhoz. Újra kellett volna már rakni a tetejét, mert piszkos és töredezett volt rajta a nád. A gazos előkertet szanaszét szórt gyerekjátékok terítették be.

Agatha megnyomta a csengőt.

– Szerintem nem szól – mondta Charles. – Valószínűleg el van törve. – Bezörgetett. Barry Jones, a kertész nyitotta ki az ajtót.

– Mit keres maga itt? – kérdezte Agatha.

– Anyámhoz jöttem, hogy harapjak valamit.

– Az anyjához? De magát Jonesnak hívják.

– Mint anyám első férjét.

– Beszélhetnénk a mamájával? – kérdezte Charles.

– Jó, de egy kicsit fáradt. Egész délelőtt itt volt a rendőrség.

Beléptek a kőpadlós konyhába, amely rendetlenség tekintetében még Framp konyháján is túltett. A mosogatóban edényhalmaz, a régi, fatüzelésű tűzhelyen vastagon állt a zsír, és tele volt pakolva szennyes edénnyel.

Betty Jackson a konyhaasztalnál ült, tükörtojást falatozott egy karéj kenyérrel. Úgy látszik, ezek itt csak a reggelit ismerik, gondolta Agatha, amikor eszébe jutott Framp.

– Mi kéne? – kérdezte az asszony unottan.

– Takarítónőt keresek – felelte Agatha kedélyesen. – Igazán megkapó kis háza van. Szeretem a régi házakat.

– Maga tudja – mondta Mrs. Jackson búval bélelten. – Én újat, tanácsit szeretnék odaát, Purlett End Village-ben. De nem is álmodhatok róla. Nem ám!

Charles lehuppant az asszony melletti székbe.

– Nagyon meggyötörte a rendőrség?

– Egen. Ostoba kérdésekkel nyúztak. Hiába mondtam nekik, hogy ötkor eljöttem onnét, és kész.

– Ki vetemedne ilyesmire? – Charles a kezébe vette és megszorította Mrs. Jackson vörös, duzzadt kezét.

– Tudom is én – mondta a takarítónő megszelídülve. Agatha felmérte, hogy őt senki nem fogja hellyel kínálni, és kihúzott magának egy széket.

– Nem volt egy kissé feszült a viszony Tolly és Lucy között? – Charles hangja lágy volt, és behízelgő.

– Ugyan, dehogy – rázta a fejét az asszony. – Imádták egymást.

– Pedig Lucy Trumpington-James azt mondta Mrs. Raisinnek, hogy úgy hiszi, a férje megcsalja.

Mrs. Jackson rigorózus arcára kiült a döbbenet, és ingerülten hozzácsettintette a nyelvét a műfogsorához.

– Badarság. Igaz, hogy Lucyra néha rájött a féltékenységi hoppáré, úgy odavolt az úrért, de aztán mindig kibékültek. Londonba távozása előtt asszonyom még nevetett is rajta az úrral. Hogy aszongya: „azt hazudtam annak a vén csoroszlyának, aki detektívnek képzeli magát, hogy Rosie-val kamatyolsz”. És ezen jót derültek.

Agatha lángvörös lett a dühtől. Charles megkérdezte:

– És a takarítás?

– Hét font egy órára.

Agatha ordítani szeretett volna, hogy márpedig ő nem fog londoni bért fizetni ennek a házsártos szipirtyónak, de Charles ekkor nagy meglepetést okozott neki, ugyanis felugrott és átkarolta.

– Tartsa a száját – súgta oda Agathának. Majd Mrs. Jacksonhoz: – Már holnap kezdhetne is. Mondjuk tízkor? A munka a legjobb figyelemelterelő.

– Milyen igaz, uram.

Charles mosolygott, és kivezette a dühtől fortyogó Agathát a házból. Agatha uralkodott magán, amíg hallótávolságon kívülre nem értek, aztán robbant:

– Hogy merészelte? Nálam ne rontsa a levegőt a vén banya!

– Csillapodjon. Ha kedves lesz hozzá, talán ki tudja szedni belőle az igazat. Hiszen ez volt a terv: felfogadja az asszonyt, hogy értesüljön a pletykákról. – Megragadta Agatha vállát, és megrázta. – Gondolkozzon, asszony! Lucy tényleg féltékenységtől emésztett feleség benyomását keltette?

– Hát, nem – mondta Agatha. – Legkevésbé sem. Az a nő egy liba, csak a pénzért ment hozzá a férjéhez, akit egyébként megvet.

– Érdekes, nemde? Miért hazudott akkor az undok Mrs. Jackson? Akiről nem a rendíthetetlen szolgálói lojalitás jut eszébe az embernek.

Amikor Agatha ezt átgondolta, elpárolgott a haragja.

– Nem – mondta lassan. – De mi oka lehetett rá? Az is lehet, hogy merő rosszindulatból akart megszégyeníteni.

– Előfordulhat. Üljünk kocsiba, és ruccanjunk át valahová egy italra. Rosie kocsmája nyilván tele van firkászokkal.

Ahogy közeledtek a parkhoz, kivágódott az ivó ajtaja, és újságírók tódultak ki rajta, egy társukat vonszolták. Arcuk mámoros és vörös volt az italtól. A jelek szerint cingár kollégájukat szándékolták a kacsaúsztatóba hajítani.

Rosie tűnt fel az ajtóban, és rájuk parancsolt, hogy hagyják ezt abba. Mindannyian visszatódultak a kocsmába a cingár figurát kivéve, aki ügetve szedte az irháját az ellenkező irányba, időnként hátrafelé pislogva, akár egy inaszakadt jószág, miután kivetette magából a csorda.

– Azt hittem, még az udvarháznál tanyáznak – mondta Charles.

– Nem – felelte a sajtó ügyes-bajos dolgaiban szakértőnek számító Agatha. – Ott már voltak. És Hand nyilván közölte velük, hogy csak a sajtókonferencián nyilatkozik, amire úgy négy óra tájban kerül majd sor.

– Furcsa, hogy nem szállták meg a falut, hogy kifaggassák a helyieket.

– Ami késik, nem múlik. Amíg ott a kocsma, addig csapatban mozognak. Nagyobb biztonságban érzik magukat, ha együtt maradnak. Úgy kedvükre vedelhetnek, és nem kell attól tartaniuk, hogy a másik elhalássza előlük a sztorit.

– Egyikük mégis meglógott.

– Mert nyilván nem sokra becsülik. Nincs ám mindig így. De ha akad köztük hangadó, akkor ő lesz a vezér, és nagy az összetartás, megfogadják, hogy a legapróbb hírmorzsát is megosztják egymással, miközben titkon mind azon van, hogy az első adandó alkalommal kiüsse a többit a nyeregből.

– Elnézést.

Összerezzentek a hátuk mögül érkező hangra. A cingár újságíró jött vissza.

– Gerry Philpot vagyok a Radical Voice-tól – mondta. Az általa képviselt lap pártatlan tájékoztatásra törekedett, vagyis úgy tudósított a Boszniában „hadakozó klikkekről”, hogy kikerülte a nyilvánvaló igazságot, miszerint a szerbek válogatás nélkül gyilkolnak. A közömbösségét dagályossággal leplező hírlapocska a létező legalacsonyabb fizetéseket adta, s ez magyarázta az ifjú Gerry Philpot milyenségét, aki rövidlátó volt, kopaszodott, és borsózöld zakót viselt kockás inggel, gyűrött kordbársony nadrággal, hozzá vörös nyakkendőt. – Hallottak a gyilkosságról?

– Igen – mondta Agatha, mielőtt Charles megmukkanhatott volna. – Mi láttuk élve utoljára Tolly Trumpington-Jamest.

– Komolyan?! – csillant fel a firkász szeme. Előkapta a noteszét. – Szabad a nevét?

– Mrs. Agatha Raisin.

– Hány éves?

– Negyvenöt – hazudta Agatha, és oda se bagózott a felhorkanó Charlesra.

– És ön, uram?

– Az úr Sir Charles Fraith – vágta rá Agatha, tudván tudva, hogy Charles nem tenné hozzá a rangját, márpedig Agatha le akarta nyűgözni a fiatalembert.

– Hány éves?

– Harminckettő – mondta Charles rosszmájúan. Valójában a negyvenes évei közepén járt.

– Mióta laknak itt?

– Csak egypár napja – mondta Agatha. – Sir Charles a vendégem.

– Mi szél hozta ide, Fryfambe?

– A múló szeszély. Eddig sose jártam még Norfolkban. Csak nemrég érkeztem. Ha bűntényekről van szó…

De az újságíró türelmetlenül a szavába vágott.

– Milyennek találta Mr. Trumpington-Jamest, amikor találkoztak?

– Nyugtalanította a Stubbs ellopása. Rendőrök mindenütt. Két nappal korábban együtt teáztam vele meg a feleségével.

– És milyennek találta őket? Boldog házaspárnak látszottak?

Agatha nem óhajtotta kiteregetni a sajtónak Lucy gyanúját, ezért azt felelte:

– Nem tudtam megítélni. A bejárónőjük, Mrs. Jackson a szerviz mögött lakik. Tőle többet is megtudhat.

Gerry vágyódó pillantást vetett a kocsma felé. Ott lebzsel az a hűtlen fotósa. Vajon ki tudná csalogatni anélkül, hogy felkeltené a többiek figyelmét? Egyelőre azonban tovább kérdezgette Agathát: hogy fest belülről az udvarház?, nagyon gazdag volt-e Tolly?, és így tovább. Aztán: – Megnézem magamnak ezt a Mrs. Jacksont. Önök hol laknak, amikor éppen nem Fryfamben időznek?

Megadták az otthoni címüket. Gerry már indult volna, amikor Agatha megkérdezte:

– Igaz is, a tündérekről hallott már?

Gerry, aki már összecsukta a noteszét, most újból kinyitotta, és Agathára meredt.

– Tündérek?

Agatha szinte hallotta Polly esdeklő hangját, hogy erről nem szabad beszélnie, ám a vágya, hogy villogjon, hatalmasabb volt a fryfami hölgyek iránti bárminemű lojalitásánál. Beszámolt Gerrynek a rejtélyes fényekről meg a piti lopásokról, és a nagy balhéval, a Stubbs eltulajdonításával fejezte be. Mire végére ért a mondókájának, Gerry képe már vöröslött az izgalomtól.

– Hol lakik maga? Mármint Fryfamben.

– A Levendulaházban, a Pucks Lane-en.

– Ha lehet, később majd beugranék egy fotóskollégával.

– Nem leszünk otthon – mondta Charles.

– Ha csipkedik magukat, akkor jöhetnek – szúrta közbe Agatha. Ha az újság lehozza a fényképét, azt talán James is látni fogja, bárhol legyen is most.

– Szóval maga harminckét éves – csipkelődött Agatha, amikor elsétáltak Charlesszal.

– Hát ha maga negyvenöt, drágaságom, akkor bizony én harminckettő.

Úton hazafelé Agatha percről percre vénebbnek érezte magát, mintha a benne élő Örök Nő egyszerre megszűnt volna létezni. Ingerlékeny volt, és furdalta a lelkiismeret, amiért mégiscsak kikotyogta a tündéreket a firkásznak.

GERRY BEOLDALGOTT A KOCSMÁBA. Az újságírók és fotósok egymás szavába vágva taglalták képtelen kalandjaikat, és az ő fotósa, Jimmy Henshaw pont a legzajosabb csoportban volt. Gerry épp azt latolgatta, hogyan lehetne leválasztani Jimmyt a csoportról, amikor nyílt az ivó ajtaja, és egy televíziós stáb nyomult be. Az újságírók, akik Színleg megvetették a tévét, de a lelkük mélyén mind a képernyőre vágytak, megrohanták az újonnan érkezőket. Gerry karon ragadta Jimmyt, és odasúgta neki: – Van egy hatalmas sztorim. Gyere ki.

Gerry kiment, és a kocsmaajtóra szegezett tekintettel, idegesen rágcsálta a hüvelykujját. Amikor már azt hitte, hogy Jimmy sose kerül elő, az mégis megjelent a masinájával.

– Ajánlom, hogy igazad legyen – mondta morózusan. Gerry röviden vázolta neki a tündéres sztorit.

– Príma – mondta Jimmy. – Menjünk oda.

AGATHA NEM SZÁMÍTOTT RÁJUK ilyen hamar, így már nem jutott rá ideje, hogy felkenje a képére azt a vastag vakolatréteget, ami elengedhetetlenül szükséges a sajtófotóknál, amennyiben az ember nem szeretne tíz évvel öregebbnek kinézni. Ráadásul még mindig a lapos sarkú cipőjében volt. Mindenesetre kivezette őket a kertbe, és megmutatta nekik azt a helyet, ahol korábban a rejtélyes fényeket látta.

– Ne mutogasson! – pirított rá a fotós. – Az olyan amatőr. Csak álljon meg ott, Agatha, annál a fánál, Charlie mellett. Nem, ne mosolyogjon.

Agatha morgott, amikor elmentek:

– Minek is beszéltem a tündérekről ennek az újságírónak?

– Mert dicsőségre vágyott? – vetette fel Charles. – Na, jöjjön, hagyjuk itt a falut, és keressünk valahol egy éttermet.

VÉGÜL A NORWICHI ÚT MENTÉN ÁLLÓ csehóban fogyasztott kései ebédjük mellett Charles így szólt:

– Valami nem hagy nyugodni. Maga simán elhiszi, hogy Rosie ártatlan, és Lucy csak kitalálta, hogy Tollynak viszonya van vele. De mi van, ha mégis igaz? Mi van, ha Tolly azt tervezgette, hogy lelép Rosie-val? Lucy valahogy idesettenkedik Londonból, elvágja Tolly torkát, és szalad is vissza.

– Van egy olyan érzésem, hogy bizonyíthatóan mindvégig Londonban tartózkodott – mondta Agatha. – Na most, ha ez regény volna, a végén kiderülne, hogy a nő vad motoros, vagy egy barátjának magánhelikoptere van. Mindenesetre egyvalamit akart Tollytól, és az a pénz, ebben biztos vagyok. Ha a pasas tényleg lelép Rosie-val, Lucynak nem kellett volna egyebet tennie, mint hogy elválik, és a tartásdíjból boldogan él, amíg meg nem hal.

– De miért akarhatta megölni valaki?

– Lehet, hogy a vadászkamarának elege lett őkelméből.

– Vicces. De kiindulópontnak nem rossz. Megtudjuk, ki a kamara elnöke, és felkeressük.

– Mégis hogyan?

– Bárkit megkérdezhetünk. Akár Frampet is. Van magánál mobiltelefon?

– Van. – Agatha előhúzta a készüléket a táskájából. Charles felhívta a tudakozót, és kikérte a fryfami rendőrőrs számát. Aztán felhívta Frampet, és az elnök neve felől érdeklődött.

Framp feltehetően visszakérdezett, hogy miért akarja tudni, mert Charles azt mondta, lehetséges, hogy tovább marad a tervezettnél, és kedve támadt a vadászathoz. Aztán Charles író mozdulatot tett a kezével, mire Agatha tollat meg kis noteszt szedett elő a táskájából. Charles serényen jegyzetelt, aztán megköszönte Frampnek, és letette.

– Meg is van. Tommy Findlay kapitány, Breakhamben lakik, ez az a kis falu, amelyiken idefelé jövet áthajtottunk. Igya meg a kávéját, és gyerünk.

AMIKOR ELHAJTOTTAK A CSEHÓTÓL, Agathának súlyosan nehezedett az ölébe a táskájában levő mobiltelefon. Nagyon szerette volna felhívni Mrs. Bloxbyt, de Charles is hallaná, amit mond, így nem beszélhetne Jamesről. Elömlött rajta a honvágy, hazavágyott az otthonába.

Még szerencse, hogy magával hozta a cicákat, csak azt sajnálta, hogy nem vett nekik valami kis csemegét, például friss halat.

Aggasztotta az újságíró, az a Gerry. Mint várható volt, a pasas közölte, hogy nem állhatja a macskákat. A férfiak általában ezt szokták mondani, aztán meg elbüszkélkednek a saját macskájukkal, amely természetesen kivételt képez a szabály alól.

Lehet, hogy a lap végül mégsem közli le a sztorit. Lehet, hogy Gerry akkora pancser, hogy a lap inkább másik forrásra fog hagyatkozni, Gerry sztoriját meg a kukába dobja.

– Megjöttünk – mondta Charles, amikor ráfordult a magas sövénnyel szegélyezett dűlőútra. Elhajtott egy tanya mellett, keresztül a gazdasági udvaron, át a jószágok távoltartására szolgáló, vasrácsozattal fedett árkon, és már meg is érkeztek a szögletes, tizennyolcadik századi épülethez.

– Lehet, hogy ide kellett volna telefonálnunk – mondta Agatha.

Kezdett kikászálódni a kocsiból, de mindjárt meggondolta magát, és hamar berántotta az ajtót, amikor három eb, egy Jack Russell terrier, egy ír szetter meg egy border collie csaholva megiramodott feléjük.

Charles viszont már kiszállt, a kutyák fejét simogatta, és beszélt hozzájuk.

– Jöjjön csak, Aggie – kurjantotta. – Nem fogják megenni.

Agatha kiszállt, és odainalt Charleshoz, miközben az ebek alaposan körülszimatolták. Charles becsengetett. Remélem, nincsenek itthon, gondolta Agatha, és eltolta a collie-t, amely már a szoknyája alá is befúrta a pofáját. Kötényt viselő alacsony, fád nő nyitott ajtót.

– Mrs. Findlay? – kérdezte Charles. – A kapitány idehaza van?

A nő ráemelte rövidlátó tekintetét.

– Ha adományt gyűjtenek vagy házalnak, akkor rosszkor jöttek.

– Megmondaná neki, hogy Sir Charles Fraith szeretne vele beszélni vadászatügyben?

– Természetesen, Sir Charles. Fáradjon beljebb. Nem látok rendesen, ha nincs rajtam a szemüvegem.

Charles besétált, Mrs. Findlay meg Agatha képébe vágta az ajtót. Ő már azon volt, hogy berúgja, amikor az ismét kinyílt, és Charles fülig érő szájjal invitálta: – Jöjjön csak.

– Lüke tyúk – zsörtölődött Agatha. – Tán csak nem vagyok láthatatlan?

– Nem lát jól.

Charles bekísérte Agathát a sötét hallba, ahol Mrs. Findlay pironkodva várakozott.

– A férjem a dolgozószobában van.

Findlay kapitány jól megtermett ember volt. Agatha úgy sejtette, hogy a hetvenes éveit taposhatja, mégis fittnek tűnt, arca hosszú és napbarnított, szeme világosbarna, ősz haja dús.

A dolgozószoba éppolyan sötét volt, mint a hall, kandallófüst-és ázottkutya-szag terjengett odabent. Vadászatokat ábrázoló olajfestmények lógtak a falakon, meglehetősen giccses és még Agatha szemének is silány kivitelezésűnek tetsző mázolmányok.

– Üljenek le – mondta a kapitány. – Hozz teát, Lizzie. Fürgén!

Agatha már-már arra számított, hogy a szelíd, rövidlátó Mrs. Findlay pukedlizni is fog, mielőtt elhagyja a szobát.

– Nos hát, minek köszönhetem a látogatást? – kérdezte a kapitány.

– Arra lennénk kíváncsiak, hogy mi a véleménye Tolly Trumpington-Jamesről – mondta Charles.

– Miért?

– Először is mert meggyilkolták.

– Mit érdekli az magukat?

– Mindketten ismertük Tollyt és Lucyt…

– Akkor bizonyára többet tudnak róluk, mint én.

– De hiszen ön vadászott is Tollyval – füllentette Charles. – A terepen nyilván sok minden kiderül az emberről.

– Úgy is van. – A kapitány mindeddig a parázsló tűznél ácsorgott, de most ledobta magát egy viharvert karosszékbe. – Pocsék lovas volt. A vén gebéje akár egy mozgó karosszék, mégis minduntalan lepottyant a nyeregből. Rengeteg időt elvesztegettünk azzal, hogy összekanalazzuk. Viszont bőkezűnek mutatkozott az adománygyűjtő banketteken. Nagyon pedálozott, hogy befogadjuk. Bizonyos értelemben csodáltam. Nem hiába volt sikeres üzletember, hiszen a vadászatokról se maradt el soha, pedig tele lehetett kék-zöld foltokkal. A neje mutatós, de cseppet finnyás. Többször is feltűnt a vadászkamara vacsoráin, ellenségesen méregette az embereket, bagózott és túl sokat ivott. Meg se próbált beilleszkedni.

– Miért baj az? – kérdezte Agatha ingerülten. – Tolly akart bekerülni a társaságba.

– A feleségnek az a feladata, hogy támogassa a férjét – emelte meg hangját a kapitány. – Emlékszem, amikor Lizzie azzal jött nekem, hogy titkárnői állást kapott Norwichban. Hamar véget vetettem a dolognak.

Agatha felsóhajtott, és lakatot tett a szájára. Arról ábrándozott, hogy maholnap talán újabb gyilkosság történik majd.

– Figyeljék csak meg – folytatta a kapitány. – Az asszony tette.

– De ő akkor Londonban volt – mondta halkan Charles.

– Valószínűleg a barátai falaznak neki. Ki más akarhatta megölni Tollyt? – Összehúzta a szemét. – Nem látom be, mi közük van maguknak mindehhez.

Charles Agathára villantotta a szemét, mintegy figyelmeztetésképpen, nehogy megint karattyolni kezdjen a nyomozói hírnevükről, de Agatha lehangoltnak látszott.

– Csupán segíteni szeretnénk Lucynak, amiben tudunk – mondta Charles.

A kapitány éles szeme ridegen meredt rájuk.

– Többet nem segíthetek. Ön is vadászik?

– Nem én – mondta Charles.

Ekkor már egyenesen fagyos volt a kapitány tekintete.

– Mindjárt gondoltam, noha ezzel az ürüggyel tolakodtak be a házamba. – Felállt. – Kikísérem magukat.

Az ajtóban majdnem összeütköztek a megpakolt teás tálcát cipelő Mrs. Findlayvel.

– Mit szerencsétlenkedsz itt azzal a teával, ostoba fehérnép? – dörrent rá a kapitány.

– Te kérted, drágám.

– Nincs most idő erre. A vendégeink már indulnak.

– HA ILYEN EMBER LENNE A FÉRJEM, én bizony főbe lőném magam – mondta Agatha már a kocsiban.

– Majdnem megtörtént.

– Miről beszél?

– James Laceyről.

– Micsoda! James sose viselkedne így.

– Ha maga mondja. De szerintem idővel, meg ahogy korosodik, James pont ilyen lenne.

– Beszéljünk inkább az ügyről – mondta Agatha paprikásan. – Nem tudtunk meg semmi újat.

– A vadászat költséges mulatság, és Tolly mindent elkövetett, hogy megkedveltesse magát. És ezzel megint visszajutottunk az asszonyhoz. Látja, hogy a pénz kifolyik a férje keze közül, és tisztában van vele, hogy a végén nem sok maradna neki, még ha talál is indokot a válásra. Tehát előbb ellopja a Stubbsot. Nincs ínyére, hogy a férje egy vagyont költött arra a festményre, és így áll rajta bosszút, aztán elfogja a düh, és megöli.

– Csakhogy van alibije. Mellesleg a torok elvágása nem a nők módszere.

– Hogy tudott mögéje lopózni, és a lépcsőpihenőn elnyisszantani Tolly torkát?

– Nem ismerjük a részleteket – mondta Agatha. – Az is lehet, hogy az ágyában aludt, amikor elvágták a torkát, és utána tántorgott ki a lépcsőre.

– Akkor Mrs. Jackson mondta volna, hogy minden csupa vér volt, vagy nem?

– Eh! A jó Mrs. Jackson aligha nevezhető szószátyárnak.

– Lám csak, vendégeink vannak – mondta Charles, amikor megérkeztek a Levendulaházhoz.

– A lányok – pillantotta meg Agatha Pollyt, Carrie-t és Harrietet, akik egyszerre fordultak hátra a kocsizajra.

– Hátha valami új pletykát hoztak.

A három nő szörnyülködő felkiáltásokkal fogadta őket:

– Hát nem rémes? Járt itt azóta a rendőrség? Lucy megjött Londonból, de még mindig nála vannak a rendőrök!

Agatha kinyitotta az ajtót, és beterelte őket a konyhába.

– Azt hiszem, most mindnyájunkra ráfér egy ital – mondta. – Charles, kiszolgálná a hölgyeket?

Charles felvette a rendelést, és eltűnt a nappaliban, hogy szervírozza az italokat. Három kandi szempár követte figyelemmel jól szabott öltönybe bújtatott hátát.

– Jó is az, ha férfi van az ember mellett ilyen nehéz időkben – mondta Carrie. – Önök jegyben járnak?

Agathának lehetősége sem volt felelni, Polly megelőzte:

– Naná, hogy nem!

– Ezt most miért mondja? – tudakolta Agatha.

Polly nem kertelt:

– Nagy a korkülönbség.

– Hagyjuk a magánéletemet – duzzogott Agatha. – Mi hír a gyilkosságról?

– Paul Redfern, a vadőr azt állítja, hogy Tolly gyakran kiöntötte neki a szívét, és a múlt héten azt mondta, elege van abból, hogy a neje folyton a vidéki élet miatt sopánkodik, meg is mondta neki, ha annyira odavan Londonért, menjen csak nyugodtan vissza, éljen ott, de ne is számítson rá, hogy Tolly majd támogatja, kénytelen lesz munkát vállalni – darálta Harriet.

– De Lucynak van alibije – mondta Agatha, és azon tűnődött, vajon hányszor kell még ezt elmondania. – Hát nem?

– De, nagyon úgy néz ki. Ó, köszönöm – mondta Harriet, és átvette Charles kezéből a gin-tonikot. – Az egyik rendőr mondta Paulnak, ő elmondta a virágboltos Sarah-nak, ő meg továbbadta nekem, hogy Lucy állítólag a barátnőjénél, Melissa Carsonnál tartózkodott South Kensingtonban, valami bérházban, nem messze a metrótól, és étteremben vacsoráztak a Brompton Roadon, aztán korán lefeküdtek, szóval nem ért volna ide Norfolkba. Nagy kár, mert ideális gyanúsított lenne. Hand, az a szörnyű ember egyfolytában itt szaglászik a faluban, és bűntudatot kelt az emberekben.

– Vajon csalta-e valamelyikük a másikat – merengett Agatha.

– Nem hinném – mondta Polly. – Errefelé nem maradna titokban az ilyesmi.

– Lehet, hogy az illető nem falubeli – mondta Agatha. – Arra gondolok, hogy Tollynak akár valamelyik vadász feleségével is lehetett viszonya.

– De ez azt jelentené, hogy Lucy a gyilkos – vetette ellene Carrie.

– Nem feltétlenül. A felszarvazott vadász is tehette – mondta Charles.

– Bárcsak vége lenne már – sóhajtozott Harriet. – Először azok a táncoló fények, most meg ez. De a falu legalább összetart.

– Milyen értelemben? – kérdezte Agatha.

– Hát a fényeket illetően. Nem akarjuk, hogy az emberek azt beszéljék, félkegyelmű parasztok vagyunk, akik hisznek a tündérekben.

Charles incselkedőn nézett Agathára, aki sietősen rávágta:

– Szerintem valaki elkerülhetetlenül fecsegett. Elég csak arra gondolni, hogy a vadőr is mennyi mindent elpletykált. Hol lakik?

– A birtokon van egy kis kunyhója. Nem tudja szegény, hogy mi lesz most vele.

Ekkor csöngettek.

– Majd én – mondta Charles. Visszatérve jelentést tett Agathának: – Hand az, meg a társa. A nappaliban ültettem le őket.

Agatha lenyelt egy nyögést. A három nő talpra ugrott.

– Akkor mi megyünk is. Elegünk van a rendőrökből – mondta Polly.

Agatha a fogát szívva ment át a nappaliba. Lesújtva látta, hogy Hand az ő kéziratát szorongatja.

– Csak még néhány kérdés, Mrs. Raisin. Maga szerint nem figyelemreméltó egybeesés, hogy a könyvében szereplő udvarház urának elvágják a torkát, és Mr. Trumpington-Jamest is ugyanilyen módon gyilkolták meg?

– Őrület – mondta Agatha fáradtan.

– Hol tartózkodott ön a gyilkosság éjjelén?

– Kiugrottunk a kocsmába Charlesszal, aztán egyenesen hazajöttünk.

– Feltételezem, hogy mindketten kezeskednek a másikért.

– Igen, de nézze csak. Az idejövetelünk előtt egyikünk sem ismerte Trumpington-Jameséket. Mi lenne az indítékunk?

– Vegyük például magát. Utánanéztünk egy kicsit a múltjának. Ilyen vagy olyan módon magának egy sereg gyilkossági ügyhöz volt köze, és a reflektorfény sem riasztja. Úgy is mondhatnám, tisztában van a hírverés előnyeivel. Saját reklámcége volt, mielőtt nyugdíjba vonult.

– Hová akar kilyukadni? – kérdezte Agatha, miközben azon tűnődött, merre lehet Charles, és miért nincs itt, hogy a támasza legyen?

– Ide. – Hand feltartotta a kéziratot. – Nem valami jó írás. Ennek ellenére megeshet, hogy egy kiadó szép kis összeget fog ajánlani érte a gyilkossággal való párhuzam miatt.

– Magának elmentek otthonról – tajtékzott Agatha. – Arra céloz, hogy elzarándokoltam ide, Norfolkba, és megöltem valakit csupán csak azért, hogy eladhatóvá tegyem a könyvemet?

– Valamennyi szempontot meg kell vizsgálnunk.

– Akkor most mondok magának egy szempontot! Én nem tudom, hogyan működik Tolly riasztója, és a gyilkos csakis olyasvalaki lehet, aki tudja. Tehát vagy Mrs. Jackson az, vagy Lucy.

Hand gyászos képpel nézett rá.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne. A kódot nemcsak Mrs. Jackson ismerte, hanem a vadőr meg a kertész is, és majd’ az egész vadászkamara.

– Hogyhogy?

– Miután Mr. Trumpington-James beszereltette a riasztórendszert, folyton elfelejtette a kódot. Aztán a vadászkamara egyik vacsoráján részeg fejjel azzal nyaggatta az embereket, hogy jegyezzék meg a kódot a kedvéért, és alkalomadtán emlékeztessék rá.

– Mit ér így a riasztó?

– Na igen. A feleségének azt mondta, a helybeliekben megbízhatnak. A riasztó a városi tolvajok ellen kellett neki.

– Mást akkor se mondhatok – így Agatha. – Mint említettem, a könyvemben szereplő haláleset hasonlósága Tolly halálával puszta véletlen. Honnét szedtem volna, hogy valaki még a mai, modern korban is késes borotvát használ? – Tüskésen nézett Handre. – Az Tolly saját borotvája volt, ugye?

– Nyugodtan elárulhatom. Nem, a borotva nem az övé volt.

– Akkor viszont gyerekjáték lesz kinyomozni a tulajdonost. Egy Dorothy Sayers-krimiben olvastam, hogy…

– Kíméljen meg a részletektől – undokoskodott Hand. – Az ócskapiacon vagy régiségkereskedésben bárki vehet magának késes borotvát.

– Az ötlet mindenesetre meglepő. Nem lett volna egyszerűbb fejbe kólintani vagy megmérgezni?

– A pengés módszer gyorsabb, halálos és zajtalan – mondta Hand.

Hol van már Charles?

– Sir Charlest nem hallgatja ki? – kérdezte Agatha.

– Most nem – állt fel Hand.

– Visszakaphatnám a kéziratomat?

– Egyelőre magunknál tartjuk. Feltételezem, van róla másolata a számítógépén.

– Van, de…

– Akkor erre nem lesz szüksége. Még látjuk egymást.

Charles az előszobában lapított, amikor Agatha kiengedte a rendőröket.

Agatha nekidurálta magát, hogy jól lehordja, amiért magára hagyta őt a rendőrökkel, ám ekkor megcsörrent a telefon. Agatha felkapta a kagylót. Mrs. Bloxby hívta.

– A tévéből tudom, hogy gyilkosság történt – mondta a lelkészné. – Te jól vagy?

– Jól, igen. Bár itt van nálam Charles – tette hozzá Agatha csípősen –, és nincs sok hasznomra.

Charles somolyogva kiballagott a konyhába.

– Maradsz még?

– Muszáj lesz. Hátha meg tudom oldani az ügyet.

– De miért? Hisz’ semmi nem köt oda.

– A helyzet a következő: gondoltam, kipróbálom magam a krimiírásban. Ez még a gyilkosság előtt volt.

– Akkor se világos…

– Hallgass végig! – így Agatha. – Azt a nyavalyás címet adtam neki, hogy Halál az udvarházban, és a könyvben az udvarház urának késes borotvával vágják el a torkát, erre tessék, a helyi földesúr pontosan ugyanígy jár. És ami még rosszabb, regénybeli alakjaimat Tolly Trumpington-James és neje ihlette, egyszóval beláthatod… Te most kinevetsz? – tudakolta mérgesen a vonalból jövő fojtott horkantás hallatán.

Egy újabb horkantásra kuncogás következett.

– Leteszem – mondta Agatha dühödten.

– Ne, várj! – szedte össze magát Mrs. Bloxby. – Van egy hírem.

– Micsoda? – kérdezte Agatha durcásan.

– Amikor a minap elmentem James háza előtt, a lány, akinek az ezredes átengedte a házat, éppen a holmiját pakolta a kocsiba. Azt mondja, levelezőlapot kapott Jamestől, hogy az ezredes jövő héten hazajön.

Agatha számára ez felért egy hasba rúgással.

Nagy nehezen kinyögte:

– Szóval egy darabig még maradok. A rendőrség sem végzett még velem.

– Gondolom – kuncorászott Mrs. Bloxby.

– Viszlát. Most leteszem. – Agatha lecsapta a kagylót, és kicsörtetett a konyhába Charleshoz. – Ez hihetetlen – háborgott. – Elmeséltem Mrs. Bloxbynak, micsoda zűrbe keveredtem a detektívregényem miatt, mire kinevetett.

– Gondoljon bele, Aggie – mondta Charles. – Ilyesmi is csak Agatha Raisinnel eshet meg.

– Na de… Hát, azt hiszem, tényleg van ebben valami mulatságos. – Azzal egyszerre szakadt ki belőlük a nevetés. Agatha tért magához elsőként, és megtörülte a szemét. – Rémesek vagyunk. Szerencsétlen Tolly. Nem volna szabad nevetnünk. Most mi legyen?

– Szerintem a nap hátralevő részét töltsük pihenéssel, holnap reggel még meg kell mérkőznünk Mrs. Jacksonnal.

CARSELY PLÉBÁNOSA, Alf Bloxby épp akkor lépett a szobába, amikor a felesége letette a kagylót.

– Min nevettél úgy? – kérdezte.

– Agatha Raisinnel beszéltem. – Elmesélte, hogyan kapcsolódik össze Agatha regénye a gyilkossággal. – Nem kellett volna nevetnem – mondta töredelmesen. – Hiszen kicsit sem vicces. Szerencsétlen ember. Hogy nevethettem, Alf?

A plébános felsóhajtott.

– A rendőrséghez és a sajtóhoz hasonlóan mi is olyan sok elszomorító esettel találkozunk, hogy olykor nevetünk kínunkban. De te nem Mrs. Marble-hoz készültél?

– Máris indulok. – Alfnak igaza van, gondolta Mrs. Bloxby, miközben keresztülvágott a falun. Ott van például Mrs. Marble. Szegény pára rákban haldoklik. Szüntelenül kárál, ellenséges és követelődző. A végrendeletét is átszövegeztette, kizárta belőle a lányát meg az unokáit, és minden földi javát egy macskamenhelyre hagyta. Mrs. Bloxby hasztalan győzködte, hogy készíttessen ésszerűbb végrendeletet. Az, hogy a férjével alkalmanként tréfálkoztak a szörnyűséges Mrs. Marble-on, megkönnyítette, hogy továbbra is látogassa az asszonyt, és ott segítsen neki, ahol csak tud. A humor nélkülözhetetlen fegyver az élet kínjai és viszontagságai ellen.

ÖT

AGATHA EGÉSZ ÉJJEL álmatlanul hánykolódott, tépelődött, hogy mitévő legyen. Egyfelől már rohant volna vissza Carselyba, hogy James érkezésére készülve kicsinosítsa a házat, aztán sorra végigjárja a kozmetikust, a fodrászt, na meg a butikokat. Az esze viszont azt súgta, hogy csak az idejét fecsérelné. Ő és James soha többé nem lehet jóban.

Hajnaltájban azután mély álomba zuhant, s csak délelőtt tízkor ébredt fel. Kikászálódott az ágyból; csodálkozott, hogy a rendőrség még nem veri az ajtót. Pongyolába bújt, és levonult a konyhába.

Charles a konyhaasztalnál ült, újságok hevertek előtte kiterítve.

– Van valami? – kérdezte Agatha.

– Van. A Radical Voice címoldalán. „Tünékeny tündérek”.

– Egek. Meg fog lincselni a falu. Azt hittem, ilyenkor már a többi lap is az ajtómat ostromolja majd.

– Itt voltak, míg maga az igazak álmát aludta. Mivel számítottam a rohamra, hajnalban mindkettőnk kocsiját kivittem a faluból, és elrejtettem egy mellékúton, aztán nem nyitottam ajtót. Azt hihetik, hogy mind a ketten elszeleltünk.

– Elolvassam?

– Gerry veretes művét? Inkább ne.

– Hadd nézzem. – Agatha leült a férfival szemben, és felmarkolta a Radical Voice-t. Az első sokk akkor érte, amikor megpillantotta a róla és Charlesról készített fotót. Charlest mintha skatulyából húzták volna ki. De ő, Agatha! A fényképezőgép lencséje, ó, borzalom!, minden apró ráncot elmélyített az arcán. – Csak nem ősz hajszálakat látok? – kérdezte egészen közel hajolva a fotóhoz.

– De bizony, jócskán lenőtt a haja – mondta Charles.

Agatha egyre erősbödő rémülettel olvasta el a cikket. A falu minden lakója előtt világos lesz, hogy Agatha Raisinnek eljárt a szája, mi több, terjengősen locsogott a tündérekről. Így most már alapos oka van rá, hogy egészen hazáig szaladjon.

– Ezek meglincselnek engem – mondta. – Úgyis vissza akartam menni Carselyba. Jobb, ha még ma indulok.

– James visszatért?

Agatha elvörösödött mérgében. Charles az arcát figyelte.

– Hát persze. Az este, miután beszélt Mrs. Bloxbyval, az egyik percben madarat lehetett volna fogatni magával, a másikban meg feszült volt, és az orrát lógatta. Erről már beszéltünk. Egy cimborám hasonló problémával jár egy igen kiváló pszichiáterhez a Harley Streeten.

– Nekem nincs semmilyen problémám.

– Már hogyne volna! Felnőtt nő létére egy kőszikla után bomlik. Mielőtt visszatérne Carselyba, amivel még várnia kéne, amíg egy kicsit többet tudunk erről a gyilkosságról, keresse fel a pszichiátert. Képzelje csak, Agatha, milyen szabadnak érezné magát, ha végre vállat vonhatna. Képzelje el, hogy találkozik Jamesszel, és vállat von. Mikor érezte magát utoljára igazán jól Jamesszel? És most ne kezdjen velem üvöltözni. Gondolkozzon!

– Nem állhatom, ha terrorizálnak – mondta Agatha.

– Én csak egy ésszerű javaslatot tettem. Ígérje meg, hogy elmegy a pszichiáterhez, legalább próbálja meg.

– Megígérem, csak fogja már be. Hol van Mrs. Jackson?

– Benéztem hozzá, és szóltam neki, hogy holnaptól jöjjön.

– Nem bujdokolhatunk itt egész nap.

– Nem is. Elsétálunk a kocsikhoz, és a magáéval elugrunk Norwichba, ahol rendbe szedeti a haját.

– Igenis – morogta Agatha. – Akkor én most megreggelizem.

– Vagyis iszik két csésze kávét, és elszív három szál cigarettát. A kávé lefőzve, a cigaretta az asztalon.

– Vajon mit szól majd Hand a tündérekhez? Azt fogja mondani, hogy információt tartottam vissza.

– Szerintem már tud a fényekről. Nem tudom elképzelni, hogy Tolly ne kotyogta volna ki neki, amikor Hand a Stubbs ellopásának ügyében nyomozott.

CSENDES, KÖDÖS NAP VOLT, szürke álomba merült a táj. Úgy indultak el, hogy előbb gondosan körülkémleltek, hátha újságírók lapítanak a bokrokban. Charles Agatha lelkére kötötte, hogy gumicsizmában jöjjön, és hozza magával a cipőjét, mert előbb át kell mászniuk a Pucks Lane végében húzódó kerítésen, utána meg a tarlón keresztül vezet majd az útjuk.

A második kerítés megmászása után érkeztek meg ahhoz az úthoz, amelynek végében Charles a kocsikat hagyta. Agatha lehúzta sáros csizmáját, és belebújt a cipőjébe. Lassan indult el a kocsival a ködben, ki a főútra.

– Nem rejtőzködhetünk örökké – mondta.

– Még egy nap, és nem maga lesz az egyetlen, aki beszélt a tündérekről. Fogadok, hogy amikor odahaza megnézzük a híreket, egyikük épp a kamerába fog beszélni nagy vidáman az aprónépről. Mindig elámulok, hogy az újságíróktól hidegrázást kapnak az emberek, a tévéseket viszont a legnagyobb örömmel eresztik be az otthonukba.

– Norwichban először is megebédelünk – mondta Agatha –, aztán magának szabadfoglalkozás, amíg én keresek egy fodrászatot.

CHARLES AGATHA AUTÓJA mellett szobrozott egy norwichi parkolóban. Úgy egyeztek meg, hogy ötkor találkoznak. Már felszállt a köd, a nap is kisütött. Aztán Charles végre megpillantotta Agathát, és elmosolyodott. Agatha dús haja megint fényesen barnállott. Arca szépen kikészítve. Ruhája is új, lágy tweedanyagból készült blézer és szoknya. Vadonatúj, kecses cipellőbe bújtatott pompás lábán finom harisnya. Agatha nem az a kimondott szépség, merengett Charles, de ugyanakkor erős szexuális vonzerőt áraszt, aminek egyáltalán nincs tudatában.

– Ezt nevezem! – mondta Charles. – Siessünk, hogy elcsípjük a hatórás híreket.

– Megint át kell caplatnom azon a sártengeren?

– Nem, már megvolt a lapzárta, úgyhogy mind a kocsmában lesznek. Tegyen ki a kocsimnál, és hazavezetünk.

Agatha égett a vágytól, hogy felhívja végre Mrs. Bloxbyt, és többet tudjon meg James hazatéréséről. De a ház kicsi, Charles minden szót hallana, és ismét nekiállna piszkálódni, hogy Agathának agyturkászra van szüksége.

AZNAP ESTE AGATHA hosszasan ejtőzött a kádban, bekrémezte az arcát, hálóingbe bújt, és bement a hálószobájába. Charles ott heverészett az ágyon, kezét a tarkóján összefonva.

– Mit keres maga itt? – szegezte neki a kérdést Agatha.

– Arra gondoltam, esetleg…

– Azt verje ki a fejéből.

– Még egy ölelést se kapok?

– Még azt se.

Charles sóhajtva huppant le az ágyról, és elindult az ajtó felé.

– Jamesnek tartogatja magát? – gúnyolódott.

– Kifelé! – ripakodott rá Agatha, és bevágta mögötte az ajtót.

Hált már együtt Charlesszal, és az lett a vége, hogy a férfi másnap már egy másik nővel romantikázott. Agatha lefeküdt, s csak bámulta a plafont. Hogy elterelje a gondolatait James közelgő hazatéréséről, átforgatta magában mindazt, amit Tolly meggyilkolásáról tud, és minél többet törte rajta a fejét, annál különösebbnek tűnt a dolog. Kezdte azt hinni, hogy az ellopott Stubbsnak talán nincs is köze a gyilkossághoz. Akkor tehát koncentráljunk a gyilkosságra. Lucy az egyetlen gyanúsított. Agatha biztosra vette, hogy Lucy igazat mondott, amikor hangot adott a gyanújának, hogy a férje megcsalja. Mire is alapozta a gyanúját? A rózsavíz illatára, továbbá arra, hogy Tolly kimosta a lepedőt. Csakhogy Agatha abban is biztos volt, hogy Rosie Wilden igazat beszélt. Rózsavizet akárki használhat.

Az lesz a legokosabb, ha kivárja, amíg elülnek a hullámok, aztán meglátogatja Lucyt. Charlesnak egyvalamiben igaza volt – az esti tévéhírekben több helybéli, köztük Harriet is felbukkant, és a tündérekről beszéltek.

MÁSNAP AGATHA MÁR kételkedett benne, hogy valaha is elülnek a hullámok. A rákövetkező héten valóságos ostromállapot alakult ki Fryfam falvában.

– Ez a maga műve – rivallt rá Polly Agathára, amikor összetalálkoztak a parkban. A tündérek hírére nemcsak turisták, de mindenféle buggyant fazonok tódultak tömegestül a faluba. Aztán neveletlen kutyáikkal és szurtos kölykeikkel megjöttek a vidék istencsapásának is nevezhető New Age-hívők, lerobbant lakóautóik és furgonjaik a falu parkjában táboroztak. Végül a rendőrségnek kellett szétoszlatnia őket, mire mocskos kipufogógáz-felhőt eregetve távoztak, a park meg úgy festett utánuk, mint valami szemétdomb, kacsa hírmondóba se maradt a tavon, tudniillik mindet felfalták.

Így aztán Agatha nem kis meglepődéssel nyitott ajtót egy reggel Harrietnek és Pollynak.

– Segíthetek? – kérdezte nyugtalanul.

– Igen, segíthet – mondta Polly. – Közös erővel kitakarítjuk a parkot. – Azzal odanyújtott Agathának egy guriga szemeteszsákot.

Agatha afeletti örömében, hogy már nem tekintenek rá páriaként, igent mondott. Beszólt a házba Charlesnak, hogy jöjjön ő is segíteni, de a férfi, úgy látszik, hirtelen megsüketült, ugyanis nem jött válasz. Agatha elment Harriettel és Pollyval.

– Sajnálom a dolgot a tündérekkel – mondta. – Csak kicsúszott a számon.

– Ó, már nem maga a bűnbak, hiszen mindenki fecsegett a kameráknak a tündérekről – mondta Polly fanyalogva, mivel őt senki sem kérdezte erről a témáról. – Végül is felfogadta Mrs. Jacksont takarítónőnek?

– Még nem – mondta Agatha. – Többször is jönnie kellett volna már, de mindig gyengélkedett. Nem látták Lucyt?

Mindketten a fejüket rázták.

– Úgy hallottuk, hogy az udvarházban van, már beszélt az ügyvédekkel – mondta Polly –, és a rendőrök is egyfolytában ott vannak.

– Ajjaj – dünnyögte Agatha, amikor elébük tárult a feldúlt park.

– És ez még nem minden – mondta Harriet borús élvezettel. – Azok a nyomorultak illemhelynek használták a tavat, ezért a környezetvédelmi minisztériumtól kérünk segítséget, hogy milyen módszerrel fertőtlenítsük a vizet.

Számos falubeli munkálkodott a helyszínen.

– Az a Lucy Trumpington-James a ludas – panaszkodott egy dundi asszonyság Agathának.

Agatha abbahagyta a szemétgyűjtést, és felegyenesedett.

– Hogy érti ezt? – kérdezte.

– Ha nem öli meg a férjét, sose jött volna ide az a koszos népség.

– De hát Londonban volt.

– Állítólag, de ki hiszi ezt el?

– Tolly Trumpington-Jamesnek viszonya volt valakivel? – kérdezte Agatha.

– Miért ne lett volna? – így az asszony, vörös kezét széles csípejére téve. – Nem volt fenékig tejfel a házassága.

– Na és kivel folytatott viszonyt? – kérdezte Agatha fellelkesülve.

– Nem tőlem tudja – vágta rá dühödten az asszony, és sietősen odébb caplatott.

Ennek utána kell járni, gondolta Agatha. Odaszólt Pollynak és Harrietnek, akikhez időközben Carrie is csatlakozott:

– Ha szünetet akarnak tartani, nálam megihatunk egy kávét.

– Jó – mondta Harriet. – Majd szólunk.

Agatha már éppen kételkedni kezdett benne, hogy képes lesz-e valaha újra egyenesen járni, amikor Harriet odakiáltott neki:

– Most jólesne az a kávé.

Agatha nyögve húzta ki magát. Háta sajgott. Ujjai elgémberedtek a hidegtől.

Amikor már mindannyian a konyhaasztal körül ültek – Charles továbbra sem mutatkozott –, Agatha így szólt:

– Az egyik asszony azt mondta nekem a parkban, hogy Tollynak viszonya volt valakivel.

– Ki? – tűnődött Harriet. – Mármint ki mondta ezt magának?

– Egy terebélyes, pirospozsgás asszonyság bodros ősz hajjal.

– Á, az Daisy Brean lesz. De nem értem, mit akart ezzel. Sose hallottam, hogy Tollynak viszonya lett volna. Mármint kinek kellett volna Tolly?

– Azért körbeszimatolhatnánk – vetette fel Agatha. – Mert ha ez az asszony tud valamit, talán nincs egyedül. És máris adva van egy dühös férj, aki meg akart szabadulni Tollytól.

– A minap találkoztam Charlesszal – mesélte Carrie –, meghívott egy italra. Azt mondta, hogy ön már a hazautazást fontolgatja, de ő talán még marad.

Agatha ráeszmélt, hogy már több mint egy hete nem gondolt Jamesre.

Végtelen scrabble-partikat játszottak Charlesszal, eljártak a norwichi moziba meg vásárolgatni, és a lehetőségekhez mérten kerülték a falubelieket. Charles azt mondta, jobb lesz megvárni, míg lecsillapodnak a kedélyek, és a sajtó szaftosabb préda után néz. Na de akkor mégis mikor találkozott Carrie-vel? Aztán eszébe jutott, hogy mialatt ő a haját mosta, addig Charles elment egyet sétálni. Carrie karcsú, szemrevaló nő. A pokolba Charlesszal! Hála istennek, hogy nem bújt ágyba a gazemberrel. Eltökélte, hogy még marad egy kicsit. Megéri itt időzni, ha Fryfam eltereli a gondolatait Jamesről. Még mindig nyomta a begyét Charles javaslata, hogy forduljon pszichiáterhez.

– Még itt leszek egy darabig – mondta Agatha. – Mellesleg nagyon tetszik a parfüm, amit Rosie Wilden használ. Melyik boltban kapható?

– Ő maga készíti.

– Eladásra is?

– Szerintem ingyen is szívesen ad magának belőle. Valami régi receptet használ – mondta Carrie. – De nekem most mennem kell.

Felálltak a többiek is. Agatha éppen kikísérte őket, amikor Charles hazaérkezett.

– És most? – kérdezte Agatha.

– Bekapunk valamit, aztán irány az udvarház, hogy részvétet nyilvánítsunk Lucynak.

– Folyton csak enni, enni – morgolódott Agatha.

– Nem mintha sokat faksznizna, hiszen csak bevág valamit a mikrohullámúba. Lássuk, miből élünk. Majd én összedobok valamit. Nézzük csak. Tojás, bacon, kolbász. Ez is megteszi.

– Az elhízás miatt úgyse kell aggódnom – mondta Agatha. – Szemétszedegetés közben szerintem egy csomót fogytam.

– Csüccs le, amíg főzőcskézem.

– Maga mindig ilyen házias?

– Csak ha magával vagyok. A szükség nagy úr.

EBÉD UTÁN ELINDULTAK az udvarházhoz, Agatha nem volt hajlandó kutyagolni, mondván, épp elég hideg levegőt szívott már aznap. Éjjel erősen fagyott, a talajt foltokban még mindig dér ülte meg.

– Rosszul vagyok, ha valaki a globális felmelegedésről papol – zsémbelt Agatha. – Már a nyár is pocsék volt.

– A világ többi részén iszonytató hőség tombolt – mondta Charles. – Itt is vagyunk. A kapu nyitva. Sehol egy fia rendőr.

Felmentek a behajtón. Körös-körül nyugalom honolt.

Charles megnyomta a csengőt. Nagyon sokáig várakoztak, aztán Lucy hangja csendült az ajtón túlról.

– Ki az?

– Charles Fraith és Agatha Raisin.

Nyílt az ajtó.

– Attól féltem, hogy a sajtó – mondta Lucy. – Jöjjenek csak.

Követték a ház asszonyát a szalonba. Selyem nadrágkosztümöt viselt, és gondosan ki volt készítve az arca, mintha televíziós szereplésre készülne.

– Nagy sajnálattal értesültünk Tolly haláláról – mondta Agatha.

– Igazán? – Lucy felvonta vékony szemöldökét. – Hiszen alig ismerték.

Kínos csönd ékelődött közéjük. Azután Agatha szólalt meg:

– Van valami elképzelése, hogy ki ölhette meg a férjét?

– Nincs – mondta Lucy, s most egyszerre elcsigázottnak tűnt.

– Pedig megkért rá, hogy derítsem ki, csalja-e az ura.

– Erre kértem volna?

– Igen – csattant fel Agatha. – Úgy vélte, hogy a férjének viszonya van Rosie Wildennel. Nem emlékszik? Átható rózsaillat a hálóban, Tolly kimosta a lepedőt…

– Á, igen.

Megint csend.

– Nos? – sürgette a nőt Charles.

– Nos, mi? Hja, vagy úgy. Most már mindegy.

– Hát nem érti – így Agatha nekihevülve –, ha Tolly csakugyan viszonyt folytatott valakivel, lehet, hogy egy féltékeny férj követte el a gyilkosságot.

– Rosie hajadon.

– Nem biztos, hogy ő az. Bárkinek adhatott a rózsavizéből.

– Az igazat megvallva annyira felzaklattak a történtek – mondta Lucy –, hogy ebbe még bele se gondoltam. Magának igaza lehet.

– A rendőrségnek is megemlítette a gyanúját? – kérdezte Charles.

– Még mit nem! Az a Hand úgy beszélt velem, mintha én tettem volna. Helyén kellett legyen az eszem, hogy kitartsak az alibim mellett.

Agatha meg akarta kérdezni, miért mondhatta azt Mrs. Jackson, hogy Lucy együtt nevetett az urával az asszony gyanakvásán, és miért űztek gúnyt belőle, Agathából. De Lucy ettől esetleg magába zárkózna. És továbbra is fennállt a lehetőség, hogy kicsikarnak némi pletykát Mrs. Jacksonból – már amennyiben előkerül végre.

– Tolly adta jelét valaha, hogy tetszik neki valaki?

– Csak Rosie. A vadászkamara összejövetelein szívesen törleszkedett mások nejéhez, ha az uruk kegyeibe kívánt férkőzni.

– Például? – kérdezte Charles.

– Például ahhoz a szerencsétlen, nyomorult Mrs. Findlayhez.

– Findlay kapitány feleségéhez?

– Igen, hozzá. Én úgy szoktam emlegetni, hogy a nyúzott nyanya. Reszket, mint a kocsonya, valahányszor csak rápillant a férje. Szerintem a kapitány veri.

– A rendőrségnek nincs ötlete, hol lehet a Stubbs?

– Nincs bizony. Feltehetően valami dél-amerikai villában fog előkerülni.

– Gondolom, mindent ön örököl – mondta Charles.

– Igen.

– Jó ügyvédei vannak?

– A norwichi Tomley és Barks. Régi vágásúak és megbízhatók.

– Tomley. Etonban egy osztályba jártam egy bizonyos Tristan Tomleyval, erről a vidékről származott.

– Az lehet – mondta Lucy egykedvűen.

– Mihez fog most kezdeni? – kérdezte Agatha.

Lucy erre nyomban felélénkült.

– Eladom a házat, és felköltözöm Londonba. Istennek hála, a ház és a birtok is ér valamit. Mert egyébként alig maradt valami Tolly után. Az az átokverte vadászkamara az utolsó garasáig kiszipolyozta. Sose lássak többé lovakat meg vadászkopókat.

– Segítünk, amiben csak tudunk – mondta Agatha.

Lucy kecsesen megvonta a vállát.

– Nem tudom, miben segíthetnének. Mindenesetre köszönöm. Nézzék el nekem, hogy nem kínáltam meg önöket semmivel, de elég sok a tennivalóm, szóval…

Agatha és Charles felállt.

– Kitalálnak? – Lucy ülve maradt.

Elbúcsúztak, és kiballagtak a kocsihoz.

– És most? – kérdezte Agatha.

– Megyünk Norwichba az ügyvédekhez.

– Azok nem fognak nekünk mondani semmit.

– Talán mégis. Már ha a Tomley nevű ipse ugyanaz, akivel együtt jártam iskolába.

NORWICH VÁROSÁRA egyre sűrűsödő köd borult.

– Remélem, nem lesz ennél is rosszabb, másképp kénytelenek leszünk itt éjszakázni – mondta Charles. – Észrevette, hogy eltűntek a tündérek? A piti lopások is abbamaradtak.

– Tényleg. Nem gondolja, hogy valaki azért lopkodott meg villogtatta a fényeket, hogy holtra rémítse az embereket, miközben mindvégig a Stubbsra fájt a foga?

– Meglehet. Hanem ennek a lopkodásnak olyan szaga van, mintha gyerekek műve lenne. Színét se láttuk Mrs. Jackson gyerekeinek, a kertészt kivéve.

– Még egy rejtély – mondta Agatha, miközben Charles a parkolóban lavírozott. – Hogy az ördögbe bírt egy ilyen nő kétszer is férjhez menni?

– Ízlések és pofonok. – Charles kaján pillantást vetett felé. – Nem így van, Aggie?

– Ne hívjon Aggie-nek, és menjünk már.

AZ ÜGYVÉDI IRODA ÓDON, tizenhatodik századi kőépületben kapott helyet a Lower Goat Lane-ről nyíló egyik udvarban.

– Reméljük, ő az a Tomley, akit ismerek, és nincs a bíróságon éppen – mondta Charles.

Átnyújtotta a névjegyét az anyás külsejű recepciósnak. Az rájuk mosolygott, és azt mondta, várjanak, azonnal megnézi, ráér-e Mr. Tomley.

Letelepedtek a színes magazinokkal borított alacsony asztalhoz húzott kényelmes bőrfotelekbe.

Visszajött a recepciós, újból elmosolyodott, és így szólt:

– Mr. Tomley éppen telefonál. Megvárják? Pár perc az egész.

Agatha fogott egy lakberendezési magazint, és átlapozta. Nagy volt odabent a csend, az udvar elnyelte a kinti forgalom zaját. Agatha szeme lassan lecsukódott, s ő elszenderedett.

Félórával később riadtan ébredt fel arra, hogy Charles a vállát rázogatja.

– Gyerünk, Aggie. Iszunk egyet. Ez itt Tommers.

Agatha feltápászkodott, és álmosan pislogott a kövérkés, elegánsan öltözött férfiemberre, akinek vörösen fénylett a képe és szürke volt a haja.

– Miért nem ébresztett fel, Charles!

– Nem maradt le semmiről – mondta Charles vidoran –, és egyébként is olyan szép, amikor alszik, ahogy pianóban horkol és tátva van a szája.

– Maga meg olyan hangokat ad ki alvás közben, mint egy nyulakat hajkurászó kutya. Vau, vau, hrrr, vau, vau – riposztozott Agatha.

Aztán elpirult, amikor észrevette, hogy Tristan Tomley élénk érdeklődéssel figyeli őket.

– Menjünk – mondta Charles változatlan derűvel. – Merre van a borozó, Tommers?

– Itt, mindjárt a sarkon. A Csizmás Kecske.

Amikor kiléptek a jéghideg, ködös levegőre, Tommers megjegyezte:

– Kétlem, hogy még az este vissza tudtok menni. Betyár nagy köd van. A csontjaimban érzem, hogy kemény telünk lesz.

A borozó aránylag csendes volt. Egy sarokasztalhoz telepedtek az italokkal.

– Nos, Charles – mondta Tommers. – Mi ez az egész? Vagy azért bumliztál el ide, hogy felemlegessük az iskolaéveket?

– Nem egészen. Én most Agg… Agathánál szálltam meg Fryfamben.

– Áhá. A Trumpington-James-gyilkosság. Miért érdekel?

– Szeretünk rejtvényeket fejteni – mondta Charles. – A végrendeletre lennénk kíváncsiak.

– Pofonegyszerű. Mindent a feleség örököl.

Agathának ekkor bevillant valami, amit intuitív megérzésnek mondana.

– Áhá – szólalt meg gombszemét az ügyvéd tekintetébe fúrva. – De mi van a másik végrendelettel?

– Miféle másik végrendelettel?

Agatha buzgón előredőlt.

– Amivel Tolly a meggyilkolása előtt fenyegetőzött. Amelyikben kizárja a feleségét, és a pénzét… valaki másra hagyja!

Tommers szórakozottan tanulmányozta.

– Mint a regényekben? – Azzal nevetésben tört ki. – Szó sincs róla. Csak egy végrendelet létezik, abból pedig nem zárják ki a feleséget. Te, Charles. Emlékszel a jó öreg Stuffyra?

Agatha mélabús hallgatásba süppedt, míg a férfiak az emlékeiken rágódtak. Na tessék, tartoztak az ördögnek egy úttal. Elzarándokoltak erre a ködös-zimankós helyre, és a végén még ki is röhögték!

Nagy sokára Tommers megszólalt, hogy ideje hazamennie.

– Meghívnálak benneteket – mondta –, de az anyósom van nálunk látogatóban, és ő egy kissé háklis, hogy úgy mondjam.

Miután elment, Charles megkérdezte:

– Komolyan gondolja, hogy van még egy végrendelet?

– Reméltem, hogy a hiteles végrendeletben egy rejtélyes nőről is említés esik. Most aztán tiszta hülyének érzem magam.

– Be kell vallanom, én is valami ilyesmiben reménykedtem. Most mit akar csinálni? Keressünk szállodát?

– Próbáljunk meg valahogy hazakeveredni. Útközben még mindig megállhatunk. Meg is kéne vacsoráznunk. Nem szívesen hagynám magukra a macskákat. Tettem ki nekik száraz tápot, és vizük is van bőven, de nyugtalankodnának miattam.

– Szerintem Hodge és Boswell remekül elszórakoztatja magát, Aggie.

– De ki fog hűlni a ház.

– Hát majd bebújnak a paplanja alá.

Agatha megszorította Charles karját.

– Odanézzen!

– Mi az?

– Ó, már el is tűnt.

– Miről beszél?

– Ott, az utca végében, annál a kirakatnál – mondta Agatha. – Mintha a kapitány nejét, Lizzie Findlayt láttam volna az imént.

– Na és miért érdekes ez?

– Máshogy festett: ki volt rittyentve, magas sarkú és nadrágkosztüm volt rajta, az arca kimázolva.

– Hogy láthatta mindezt ilyen ködben?

– Kicsit kitisztult, és a kirakat is ki van világítva. Egy elhaladó busz felkavarta a ködöt. Valószínűleg nem is Lizzie volt. Csak valaki, aki úgy festett, ahogy Lizzie festene, ha kirittyentené magát. Azt hiszem, képzelődöm, mert nem akarom elhinni, hogy hiába utaztunk el ide ebben a vacak időben. És a fene essen bele, aggódom a macskákért.

Csúcsidő volt. Charles csak nagy üggyel-bajjal tudott besorolni a forgalomba.

– Meg kéne állnunk valahol enni – mondta –, talán azalatt enyhül a forgalom.

– Maga a főnök – mondta Agatha. – És kapcsolja be a fűtést. Megfagyok.

NORWICH UTÁN MÁR kevesebben voltak az úton, a környező táj viszont sötétebb és még ködösebb formát öltött.

– Pihennem kell – mormogta Charles. – Arra elöl mintha látnék valami kivilágítást, de ebben a ködben nem tudom megállapítani, hogy gyárépület-e vagy kocsma. Á, kocsma.

Mindjárt be is hajtott a parkolóba. A kocsiból kiszállva feltartotta az ujját.

– Enyhe szél fúj. Épp csak lengedezik. Aggie, maga tudja, milyen idő várható?

– Nem.

– Á. Na, nézzük, mit adnak itt enni.

Mint kiderült, a kocsmához kisebb étterem is tartozott. Leginkább sült csirke és sült hal szerepelt a kínálatban az elmaradhatatlan szendvicsek meg a különböző töltelékkel megspékelt, héjában sütött burgonya mellett.

Mindketten csirkét rendeltek sült krumplival. A narancssárga panírba bújtatott csirke rágósnak és száraznak, a krumpli gyorsfagyasztottnak bizonyult. De legalább étel volt. Ásványvízzel öblítették le, mivel Charles nem akarta, hogy megbírságolják ittas vezetésért, s ha ő nem ihat, Agatha se élvezkedjen.

– Mellesleg – mondta Charles – mindig gyanús, ha valaki magában iszik.

Szótlanul ettek. Agatha csak ámult és bámult, amikor Charles rendezte a számlát. Odakint ugyanaz a tejfelsűrűségű köd fogadta őket.

– Sose jutunk haza – jegyezte meg Charles, ahogy a nyirkos köd körbegomolyogta őket. – Vissza kellene menni Norwichba, és ott éjszakázni.

– Majd én vezetek – mondta Agatha zordan. – A macskák!

– Fenébe a fránya macskáival – csattant fel Charles, ami nem volt jellemző rá. – Úgy viselkedik, mint valami vénkisasszony.

– Úgy viselkedem, mint egy emberi lény, akinek szíve van – vágott vissza Agatha –, de magáról ezt nem lehet elmondani.

– Szálljon be a kocsiba. Megteszem, amit tudok.

– Hol marad a drágalátos szele? – kérdezte Agatha a biztonsági övét becsatolva.

– Tudja fene. Most pedig behatolunk a nagy büdös norfolki semmibe.

Ötvennel hajtottak.

– Nem mehetnénk gyorsabban? – reklamált Agatha.

– Nem. És csend legyen.

Jó pár mérföld után Charles így szólt:

– Végre feltámadt a szél, de az adott pillanatban ez csak rontja a helyzetet.

A kocsi fényszórói kísértetiesen reszkető, szürke ködoszlopokat világítottak meg Charles fáradt szeme előtt. Felértek egy alacsonyabb hegytetőre, és egyszerre csak a tiszta, csillagfényes égbolt alatt találták magukat.

– Ej ha – dünnyögte Charles a gázra lépve.

Végre-valahára Fryfambe értek, és ráfordultak a Pucks Lane-re.

– Ez egy nagy pohár konyak után kiált – mondta Charles, amikor leparkolt a sövény mellett. Agatha bekotort a táskájába az óriási kulcsért.

A küszöbnél megtorpant.

– Charles. Nyitva van az ajtó. Mi hagytuk így?

– Még szép, hogy nem. Be ne menjen, Aggie. Lehet, hogy valaki még odabent van. Mondom, ne menjen…

Agatha azonban „a macskák!” felkiáltással már berontott.

Charles hallotta, ahogy rémülten felsikolt, mire ő is beszaladt a házba. Agatha a nappaliban volt, ahol minden a feje tetején állt. Az íróasztal fiókjai kinyitva lógtak.

– Hodge és Boswell? – rebegte Agatha elfehéredett szájjal.

– Maradjon itt. Szétnézek az emeleten.

Charles felszaladt, és mindkét hálószobába bekukkantott. Valaki felforgatta az egész házat.

– Hívom a rendőrséget – mondta lefelé jövet. – Maga meg hová megy?

– Megkeresem a cicákat.

Agatha belépett a konyhába: szekrények nyitva, fiókok kihúzgálva. Vajon mit keresett a betörő?

Kiment a kertbe, és kétségbeesve szólongatta a macskáit. De nem üdvözölték villogó zöld szempárok a sötétben.

Egyre csak kutatott, aztán Charles toppant a háta mögé.

– Itt a rendőrség, Aggie. Biztosra veszem, hogy semmi bajuk a cicáknak. Kemény fából faragták őket. Hideg van, jöjjön be szépen.

– Nem lett volna szabad itt hagynom őket – zokogta Agatha.

– Ugyan már – karolta át a férfi. – Hát hol az én bátor Aggie-m? Egyedül jött a vén Framp. De mindjárt itt az erősítés.

Beterelte Agathát a nappaliba a kandalló előtt ácsorgó Framphez.

– Csak néhány egyszerű kérdést tennék fel – mondta Framp a noteszával a kezében.

– Csücsüljön le – mondta Charles, és lenyomta Agathát a kanapéra. – Maga meg várjon egy kicsit, majd én válaszolok a kérdéseire. Aggie nincs olyan állapotban. Mindjárt adok neki egy konyakot. – Charles a szekrényhez lépett, ahol Agatha az italokat tartotta, fogta a konyakos üveget, és emberes adagot töltött belőle. – Szolgálatban nem iszik, gondolom – mondta Frampnek.

– Hűvös az este, uram, és egy sör igazán nem fog megártani.

– Sörünk nincs. Tessék, Aggie, ezt hajtsa fel. Van whisky, gin, vodka meg egy üveg bodzabor.

– Akkor whiskyt kérnék, uram.

– Máris adom. Szódával?

– Csak úgy magában.

Charles kiszolgálta Frampet, aztán töltött magának egy konyakot.

– Üljön le – mondta Frampnek. – Hosszú lesz az este.

Félóra múlva befutott Hand és Carey.

– Mázlijuk van – mondta Hand. – Épp itt voltunk a közelben egy másik esetnél. – Framp suttyomban a televízió mögé csúsztatta a poharát.

Charles újból megválaszolta az összes kérdést. Újból elmondta, hogy Norwichba mentek vásárolni, és a köd miatt csak későn értek haza. Nem, fogalma sincs, mit kereshetett a betörő, és miként hatolhatott be úgy, hogy nem feszítette fel az ajtót. Agathát Carey zökkentette ki a bénultságból, amikor arra kérte, hogy menjenek fel ellenőrizni, megvannak-e az ékszerei. Agatha gépiesen mozgott, és szünet nélkül az elveszett macskái miatt sopánkodott. Aztán visszajöttek a nappaliba Careyvel.

– Nem hiányzik semmi, uram – mondta Carey.

– Mindjárt jönnek az ujjlenyomatosok – mondta Hand felsóhajtva. – Ami önt illeti – fordult Agathához –, csak nem megint nyomozósdit játszott?

Charles intő pillantást vetett Agathára.

– Dehogyis – hazudta Agatha. – Mi lesz a macskáimmal?

– Biztosan itt kószálnak valahol.

Agatha meg abban volt biztos, hogy végük van. Sose lett volna szabad idehoznia őket. Nem lett volna szabad elhagynia Carselyt. Istenhez fohászkodott, hogy bármit megtesz, csak visszakaphassa a cicáit. Megjöttek a helyszínelők, és ujjlenyomatokat keresve beporozták a házat. A macskák feletti bánata dacára Agatha nem kerülhette el, hogy össze ne hasonlítsa Fryfamet Carselyval. Ha mindez Carselyban esik meg, az egész falu odacsődülne, hogy kifejezzék együttérzésüket és vigaszt nyújtsanak. Ám a tündérhívő fryfamiek hobbitok módjára kuksoltak a vackukban.

Éjjel három óra volt, mire a rendőrök és a helyszínelők is elkotródtak. Agatha és Charles egymás mellett ült a kanapén, Agatha didergett.

– Úgy fázom – panaszolta.

– Tudja, mit – így Charles. – Maradjon itt, amíg begyújtok a kandallóba, hogy jó meleg legyen, aztán a többi szobában is befűtök.

Agatha üres tekintettel nézte, hogy Charles gyújtóst, papírt meg hasábfát pakol a kandallóba, és a sarkára ülve figyeli, ahogy fellobban a tűz. Aztán megfogta a kiürült fáskosarat.

– Megyek, hozok még fát a fészerből. Itt hagyhatom magát?

Agatha bólintott. A lobogó lángokba bámulva arra gondolt: buta tyúk vagyok. Miért nem törődöm inkább a saját dolgommal? Minek kellett idejönnöm erre a szörnyű helyre, hogy elemésszem a cicáimat? Érdekel is engem, ki ölte meg Tollyt!

Hallotta, hogy nagy robajjal feltárul a konyhaajtó, mert Charles betrappolt és vidáman felkurjantott:

– Ni csak, mit találtam, Aggie.

Agatha hátrafordult, és íziben talpra ugrott. Charles Hodge-ot és Boswellt tartotta a karjában.

– Jaj, hála a jóistennek – kiáltott fel Agatha, és patakzott a könnye örömében, miközben megszeretgette a macskákat. – Hozza őket a konyhába, Charles, adok nekik valami finomat.

Charles a konyhában elámulva nézte, hogy Agatha felbont egy libamájkonzervet meg egy lazacosat.

– Csak aztán nehogy elcsapják a hasukat – mondta, azzal fütyörészve kiballagott a kertbe a tűzifáért.

AGATHA AZ AJTÓCSENGŐ berregésére ébredt. Ránézett az éjjeliszekrényen álló órára, és felmordult. Reggel nyolc óra! Felrángatta magára a pongyoláját, és lesietett a lépcsőn, miközben a csengő egyre csak berregett. Agatha ajtót nyitott, és Mrs. Jackson ellenszenves ábrázatával találta magát szembe.

– Takarítani gyöttem – közölte Betty Jackson, és már nyomult is be a házba. Agatha legszívesebben elküldte volna a fenébe, de még idejében észbe kapott, hisz’ tele a ház ujjlenyomatporral.

– Betörtek hozzám az éjjel – mondta. – Itt járt a rendőrség, úgyhogy minden csupa ujjlenyomatpor. Nekem most muszáj visszafeküdnöm. A hálószobákra ne legyen gondja. Elég, ha idelent kitakarít. Ja, és pucolja meg az ablakokat.

– Ablakot nem pucolok.

– Ahogy tetszik – dohogta Agatha. – És ne nyúljon a macskáimhoz. Tulajdonképpen inkább felviszem őket magammal. – Gyanakodva nézett a takarítónőre. – Nincs nagyon meglepve.

– Betolakodók – mormolta Mrs. Jackson a kabátját levetve. – Akkor kezdődtek a bajok, amikor megszálltak minket a betolakodók.

Ez egy kissé erős egy olyan nő szájából, aki börtöntöltelékhez ment feleségül, gondolta Agatha. De túl fáradt volt a vitatkozáshoz. Felnyalábolta a macskákat, és felcaplatott az emeletre, aztán lerakta őket az ágy végébe, ő meg visszafeküdt, és azonnal álomba merült.

Amikor felébredt, már tizenegy óra volt. Szélsebes mosdás után felöltözött, és a macskákkal a sarkában lement. Charles hangját hallotta a konyhából – feltételezte, hogy Mrs. Jacksonnal beszél. Vetett egy pillantást a nappalira. Minden ragyogott a tisztaságtól, sehol egy porszem, a kandallót kipucolták, és megrakták a tüzet. Legalább tud takarítani a nő, gondolta Agatha.

Irány a konyha. Amikor Agatha benyitott, a beszélgetést mintha elvágták volna. Mrs. Jackson a mosogatónál egy rongyot mosott ki épp, Charles meg a reggeli lapok mellett ült.

– Itt mindjárt kész vagyok – mondta Mrs. Jackson. – Az emeletet is megcsináljam?

– Legyen szíves – mondta Agatha.

Charles felállt.

– Mi most elmegyünk, Betty. Majd zárja be maga után az ajtót.

– Mégis hogyan? – kérdezte Agatha. – Nálam van a kulcs.

– Elugrottam az ingatlanirodába pótkulcsért – mondta Charles. – Bettyt már kifizettem. Gyerünk, Aggie. Majd útközben bekap valamit.

– SZÓVAL MAGÁNAK MÁR CSAK BETTY – mondta Agatha. – Kiszedett belőle valamit?

– Szálljon be a kocsiba, és elmondom.

– Várjon csak. Mi lesz a macskákkal?

– Kiengedtem őket a kertbe. Meglesznek.

– Hová teszi ez a nő a gyerekeit, ha ilyen korán jár dolgozni?

– A korábbi iskolabusszal járnak be. Az iskola ingyen reggelit ad a dolgozó anyák szegénysorban élő gyermekeinek.

– Szóval? Mit szedett ki a nőből?

Charles lehúzódott az útról, és leállította a motort.

– Sokkal érdekesebb, hogy mit nem szedtem ki belőle. Azt mondja, Lucy jó munkaadó volt.

– Volt? Már nem dolgozik nála?

– Nem, azt mondja, Lucy kifizette őt, méghozzá igen bőkezűen. Úgy néz ki, hogy a mi Lucynk mihamarabb túl akar adni a házon, de előtte még fel is újíttatja. Pedig az ember azt gondolná, hogy egy ilyen Lucy-féle addig se fogja bepiszkolni a kezét holmi mosogatással meg porszívózással. Tollyról nem nagyon beszél Mrs. Jackson, de kitart a sztorija mellett, hogy szerető házasságban éltek.

– Talán tévedünk. Talán tényleg boldogok voltak.

– Ugyan. Ezt maga se gondolja komolyan.

– Hát nem. Hová megyünk?

– Betty Jackson hamar megfekszi az ember gyomrát. Van valami abban a nőben, amitől libabőrös leszek. Gondolkoztam Lizzie Findlayről.

– A kapitány feleségéről? Azért, mert a múltkor azt hittem, őt látom úgy kicsinosítva?

– Képtelen vagyok kiverni a fejemből ezt az ügyet. Emlékezzen rá, Lucy valami olyasmit mondott, hogy Tolly törleszkedett Lizzie-hez.

– Igen, de csak azért, hogy a kapitány kegyeibe férkőzzön.

– Nem tudom. Vegyük például Lucyt. Nyilván egy vagyont fordít a megjelenésére, és megközelíthetetlen. És ott az elnyomott Lizzie, aki viszont a tökéletes ellentéte Lucynak.

– De olyan elhanyagolt és sótlan!

– Nem tudhatjuk, mennyit dob a külsején az, ha egy kicsit odafigyel magára.

Agatha felidézte magában Lizzie-t, akit addig szinte észre se vett. Rövidlátó szem, vékony szálú haj, formátlan göncökkel rejtegetett testalkat. Megrázta a fejét.

– Képtelenség.

– Éljünk veszélyesen. Menjünk oda a kapitány házához, rejtsük el a kocsit, és leskelődjünk.

Sütött a nap, de volt egy kis szél is.

– Csak ne sokáig – mondta Agatha elővigyázatosan.

Újból elindultak. Amikor már közel jártak a kapitány házához, Charles ráfordult egy földútra.

– Nem tudom, hogy akar kémkedni a nő után – akadékoskodott Agatha. – Ha elhagytuk a tanyaépületet, utána egy elég hosszú felhajtóút vezet a kapitány házához.

– Ne legyen borúlátó. Majd kifundálunk valamit. Nézzük csak, ha behatolunk a kapitány birtokára és átvágunk a szántón, akkor elrejtőzhetünk a fenyvesben, onnét pompás rálátás nyílik a ház bejáratára.

– Megláthatnak! Bárkinek szemet szúrhatunk, miközben átlábalunk a szántóföldön.

– Vállaljuk a kockázatot.

– Mi lesz a kutyákkal?

– Engem szeretnek.

– Mit hozunk fel mentségünkre, ha elkapnak?

– Majd azt mondjuk, hogy láttunk egy gyanús külsejű birtokháborítót vagy egy olyan New Age-es tagot, és jó szomszédokhoz illőn azonmód nekivágtunk a szántónak, hogy elkergessük.

– Na de…

– Aggie, csigavér!

Agatha kelletlenül Charles után eredt. Charles kinyitotta a szántóföldre nyíló kiskaput, és be is csukta maguk után.

– A szélén megyünk, a kitaposott ösvényen – mondta. – Úgy nem lesz baj. A tulajdonosok attól szoktak bepöccenni, ha az emberek a földjük kellős közepén grasszálnak.

Gyalogoltak tovább, Agatha tekintete idegesen cikázott jobbra-balra. Nagyot sóhajtott a megkönnyebbüléstől, amikor elérték a fenyvest. Fenyőfák, gondolta Agatha; nőhettek volna ide valamivel dúsabb lombú fák is. Fedezékbe húzódtak egy robusztusabb példány mögött.

Jól ráláttak a házra.

– Kaphatnék egy cigarettát? – kérdezte Agatha félóra múlva.

– Nem – vágta rá Charles szigorúan. – Valaki észrevenné, hogy füst jön a fák közül, és idejönne körülnézni.

– És mégis meddig fogunk itt ácsorogni? Befagy a fenekünk!

– Cccs! Kijött valaki.

A leskelődők a kapitány hórihorgas alakját pillantották meg. Beszállt egy porfedte Land Roverbe, de előbb Agatha legnagyobb örömére bepaterolta a kutyákat a hátsó ülésre. Nézték, ahogy elhajt, és lassan nyoma vész a távolban, csak egy sötét kipufogógáz-pamacsot hagyott maga után.

– És most? – dünnyögte Agatha. – Vagy ez volt a nap fénypontja?

– Várunk, hogy Lizzie Findlay is elmegye.

Agatha elepedt egy cigarettáért. Bárcsak leszokna, hogy ne legyen többé a bűzrudacskák rabszolgája. A fenyők csúcsai közt felkémlelt az égre.

– Sötétedik, Charles. Elbújt a nap. Nem gondolja, hogy el kéne tűnnünk innen, mielőtt még a nyakunkba szakad az eső?

– Ha eddig vártunk, egy kicsit még igazán várhatunk.

Újabb háromnegyed óra elteltével Agatha már fázott, és cefetül érezte magát. Heves szélroham tépázta meg a fenyvest, s egy esőcsepp pottyant Agatha arcára.

– Ebből elég – mondta. – Én elmentem. Nem várom meg, amíg tüdőgyulladást kapok.

– Jön a nő – suttogta Charles.

Lizzie Findlay lépett ki a házból öreg, vízhatlan kabátban, fejkendősen. Beszállt egy viharvert Ford Escortba egy kiskofferral, amit maga mellé tett az anyósülésre, és rövid piszmogás után vezetéshez használatos szemüveget biggyesztett az orrára.

– Adunk neki egy kis előnyt – mondta Charles izgatottan –, aztán követjük.

Amint a Ford eltűnt, Charles kézen fogta Agathát, és rohanni kezdett vele a kocsijuk felé. Hideg eső csipdeste az arcukat, s mert Charles ez alkalommal nyílegyenest keresztültalpalt a felszántott földön, Agatha cipőjére nedves sárkéreg nőtt, mire a kocsihoz értek.

– Merre ment? – kérdezte Agatha, amikor beszállt, és becsatolta az övét.

– Nem tudom. Tegyük fel, hogy a norwichi út felé.

Charles kilőtt, és Agathának kapaszkodnia kellett, miközben csikorgó kerekekkel száguldoztak az út kacskaringóin.

– Megcsíptük! – kurjantotta Charles diadalittasan.

– Hol van?

– Előttünk.

– Én nem látom.

– Háromkocsinyira. Lemaradok, nehogy kiszúrjon minket.

Egyenletes tempóban haladtak.

– Most már biztos, hogy Norwichba megy. Reméljük, nem veszítjük nyomát a városban. Még jó, hogy felszállt a köd.

Agatha nyomott hangulatban volt. Lába csupa víz meg sár. Lizzie alighanem vásárolni megy, aztán haza.

Lizzie meg se állt a centrumig, és ugyanott parkolt, ahol az előző este Charles is. Találtak parkolóhelyet két sorral Lizzie kocsija mögött, és kiszálltak. Lizzie a kofferral a kezében épp sietősen távozott. A nyomába szegődtek, és egészen egy fogadóirodáig követték, ott Lizzie megállt, elővett egy kulcsot, kinyitotta a fogadóiroda melletti ajtót, amely sejthetően az emeleti lakásokhoz vezetett, majd eltűnt a szemük elől.

– „Egyre murisabb”[1] – idézte Charles a Csodaországba vetődött Alice szavait. – Nézze csak, ott van szemben egy kávézó, látok is egy üres asztalt az ablakban. Jó lesz leshelynek.

A tulaj megrovóan méregette Agatha sáros cipőjét, amikor besétáltak. Kávét rendeltek, és az ablak melletti asztalhoz telepedtek. Csigalassan telt az idő. Rendeltek még kávét.

Aztán nyílt szemben az ajtó.

– Magának volt igaza! – lelkendezett Charles. Ugyanis az a Lizzie, aki kijött, már egy másik Lizzie volt. Csinos, fehér esőkabátot viselt selyemkendővel. Fényes harisnya volt a lábán, meg magas sarkú. És ízlésesen kisminkelte magát. Szépnek semmi esetre sem volt nevezhető, de lestrapált háztartásbeliből átalakult sikkes, középkorú nővé. Kifizették a kávét, és követték az asszonyt. Ő céltalanul, a kirakatokat nézegetve sétálgatott. Betért egy áruházba, oda is követték, és kozmetikumokat vásárolt. Aztán a fehérneműosztályon folytatta: csipkés melltartót vett, hozzá francia bugyit.

A vásárolt holmival Charles és Agatha diszkrét kíséretétől követve visszatért a fogadóiroda melletti ajtóhoz, és bement.

Agatha és Charles újfent a kávézóban helyezkedett lesállásba. Mivel az ablak melletti asztal most foglalt volt, felváltva ugráltak fel, és a nyakukat nyújtogatták.

Egy órába telt, mire Lizzie előkerült, s most megint a régi önmaga volt, kezében a koffer.

– Gyerünk utána – pattant fel Agatha.

– Nem. Üljön vissza.

Agatha vonakodva tett eleget a felszólításnak.

– Miért?

– Mert szerintem egyenest hazamegy. Tudjuk meg, ki és milyen néven bérli a lakást, ha egyáltalán bérlakásról van szó.

Felhörpintették a kávéjukat. Agatha kezdett éhes lenni, de a hosszas ücsörgésben legalább megszáradt a lába.

– Nem lenne jó, ha a szomszédok besúgnának minket – mondta Charles.

– Nem először csinálok ilyet – fontoskodott Agatha. – Veszek valahol egy csipeszes írótáblát meg vonalas papírt, és majd azt mondom, hogy felmérést végzek. Odalát az ajtóra? Van csengő?

– Négy, és kaputelefon is.

– Maga maradjon itt. Reméljük, valaki otthon lesz.

Agatha hamar beszerezte a kellékeket egy közeli írószerboltban. Hogyan csinálja? Mezítlábas kérdezőbiztosnak adja ki magát, az jó lesz.

Név nem volt a csengőgombok mellett, csak a lakások száma. Egyedül a negyediknél jelentkezett egy idős, rikácsoló női hang:

– Ki az? Mit akar? Ha már megint ti vagytok, gyerekek, kihívom a rendőröket.

– Felmérést végzek – mondta Agatha a kaputelefonba.

– Nincs időm az ostoba kérdéseire – jött a válasz.

– Nem kérem ingyen – mondta Agatha.

– Mennyi? – kérdezte a nő éles, mohó hangon.

– Húsz font.

Erre felberregett az ajtónyitó, Agatha bement, és felcaplatott a 2-es lakáshoz. Korosodó nő állt az ajtóban két botra támaszkodva.

– Miről lenne szó? – kérdezte.

Fésületlen, zilált hajzat ült a fején, ráncos arcából szúrós szemmel lesett kifelé.

– Kávézási szokásokról – mondta Agatha.

– Én nem kávézom.

Ezzel a banyával úgyse mennék sokra, gondolta Agatha. Inkább a kávézóban várok, míg haza nem jönnek valamelyik lakásba, hátha ők barátságosabbak.

– Elnézést, hogy zavartam – mondta Agatha.

– Ácsi! Húsz fontot mondott, ugye?

– Igen.

– Na, jöjjön be. Nem érek rá egész nap.

Agatha követte a nőt a takaros nappaliba. Az ablaknál kanári csipogott a ketrecében, és két macska heverészett az elektromos kandalló előtt. Agatha elfojtotta borzongását. Egy pillanatra olyan érzése volt, hogy jövendőbeli önmagát látja az öregasszonyban.

– Mrs. Tite vagyok. T-I-T-E.

Agatha ezt kötelességtudóan lejegyezte.

– Én nem vagyok kávés – mondta Mrs. Tite –, de a fiam az. Üljön le. – Lassan és kínkeservesen leereszkedett a kandalló előtti karosszékbe, és Agatha is leült vele szemben.

– Hányat iszik naponta? – kérdezte Agatha.

– Úgy négyet-ötöt.

Agatha szorgosan jegyzetelt, majd további kérdéseket tett fel Mrs. Tite fiának kávézási szokásairól.

– Rendben van – mondta végül –, akad még esetleg olyan lakó a házban, aki hajlandó lenne felelni a kérdéseimre?

– George Harris meg az öreg Mr. Black…

– Inkább nőre gondoltam. Ők készségesebbek.

– Hát akkor ott van Mrs. Findlay, de őt már rég nem láttam, és ami azt illeti, a férjét se.

Agatha csalódott volt. Ez csak egy egyszerű lakás, amit Findlayék vagy megvettek, vagy csak bérelnek a városban. Előhalászott egy húszfontost, és átnyújtotta.

Mrs. Tite végigsimította és összehajtotta a bankjegyet, azután elsuvasztotta öreg gyapjúkardigánja zsebébe.

– Egyedül is kitalálok – mondta Agatha. – Ne álljon fel.

– Öröm látni – mondta Mrs. Tite, mint aki magában beszél –, hogy ilyen szerelmesek, pedig ők se fiatalodnak, ráadásul elég régóta házasok.

Agatha hátrapördült, keze az ajtókilincsen.

– Csak nem a kapitányra és Mrs. Findlayre céloz?

– Miért, kapitány? Nem is tudtam. Sose használja a rangját.

– Ismerek egy Findlay nevű házaspárt – mondta Agatha komótosan. – De ez biztosan egy másik Mr. Findlay. Hogy néz ki?

– Zömök, pókhasú ember. Vörös képű. Sportos ruhában jár, lovaglózakót visel, és lófej alakú tűt hord a nyakkendőjén.

– Köszönöm – mondta Agatha. Levágtatott a lépcsőn, át az úton a kávézóba, ahol beszámolt Charlesnak az értesüléseiről, és azzal fejezte be a mondókáját: – Kizárt, hogy Tolly az, vagy mégis?

– Nagyon úgy fest.

– De hát az lehetetlen! Miért csapná a szelet a dúsgazdag Tolly egy ilyen Lizzie Findlay-félének?

– Gondoljon bele. A tagnak egy kőszívű szőkeség a neje, aki nem rejti véka alá, hogy a pénzéért ment hozzá. A férfi szóba elegyedik Lizzie-vel, eleinte csak azon megfontolásból, hogy megkedveltesse magát a férjével. Na és akkor rájön, hogy Lizzie vonzódik hozzá! Odavan a vidéki életért, és íme, egy hús-vér vidéki hölgy, aki süteményt süt és lekvárt főz be… mert fogadok, hogy házias a szentem. Aztán úgy hozza a véletlen, hogy egy napon összefutnak Norwichban, és akkor elkezdődik közöttük valami.

– És a nőnek van egy üveg rózsavize Rosie-tól – mondta Agatha –, azt érezte meg Lucy a hálószobában. – Megrázta a fejét. – Ne szaladjunk ilyen messzire.

– Kérdezzük meg.

– Mire gondol?

– Kérdezzük meg a nőt. Amikor egyedül van. Mondjuk ma este. Fogadok, hogy a kapitánynak a vadászcimboráival van programja. Egy próbát megér a dolog.

– A gondolat is borzaszt, hogy megint a fenyvesben bujkáljak.

– Hazamegyünk, és megvárjuk az este hét órát, aztán odatelefonálunk.

– Na de – kezdte Agatha, amikor már a parkoló felé gyalogoltak – mi a fenének tartaná meg a lakást, miért öltözik ki még mindig, miért vásárol csábos fehérneműt, ha csakugyan Tolly az? Hiszen Tolly meghalt.

– Lehet, hogy talált helyette valaki mást.

– Ez elég valószínűtlen.

– Minden kiderül, csak tudjunk vele beszélni.

AMIKOR HAZAÉRTEK, Agatha bekapott pár szendvicset, aztán felhívta Rosie Wildent, és megkérdezte tőle, hogy vásárolhatna-e a rózsavizéből.

– A vendégem egy üvegre – mondta Rosie. – Csak kérnie kell, mikor legközelebb erre jár.

– Igazán köszönöm. Kin is éreztem legutóbb ezt az illatot? Á, azt hiszem, Mrs. Findlayn, Findlay kapitány nején.

– Az lehet – mondta Rosie. – Mrs. Findlay egyenesen imádja a rózsavizemet. A készítési módját nem árulhatom el, ugyanis családi titok, de ugorjon be valamikor, szívesen adok belőle.

Agatha megköszönte neki, és bontotta a vonalat. Aztán az izgalomtól kipirulva beszaladt a nappaliba, hogy beszámoljon Charlesnak.

– Csak találjuk egyedül Lizzie-t – mondta Charles.

Este fél nyolcig várt, mielőtt feltárcsázta Lizzie számát. A nő felvette, és amikor idegesen közölte, hogy a férje házon kívül van, Charles rögtön rávágta: – Én önnel szeretnék beszélni. Átmehetnék most?

– Attól tartok, most nem alkalmas.

– A norwichi lakásról lenne szó.

Rémült nyikkanás hallatszott, aztán Lizzie elfúló hangon megszólalt:

– Találkozzunk, de ne itt.

– Akkor jöjjön át maga – javasolta Charles. – Levendulaház a Pucks Lane-en. Tudja, hol van?

– Tudom.

– Várjuk szeretettel.

– Tudja, mi zavar engem? – így Charles, miután jelentette Agathának, hogy Lizzie nemsokára érkezik. – A tündérek. A nagy felfordulásban róluk egészen megfeledkeztünk.

– Tényleg. De ha a dolog bármilyen módon a gyilkossághoz kötődik, minek vesződött ennyit a tettes? Kockázatos lehetett ám azt a sok kis apróságot összelopkodni.

– Megfeledkezik a Stubbsról.

– Szerintem az eltűnt Stubbsnak ehhez semmi köze. Á, csöngetnek. Ez gyors volt.

De mikor Agatha ajtót nyitott, nem Lizzie-t, hanem Handet pillantotta meg a küszöbön.

– Gondoltam, szeretné tudni – mondta a főfelügyelő az előszobába lépve –, hogy a házát felforgató személy kesztyűt viselt. Csak a kandalló közelében találtunk pár nyomot. Jártak erre gyerekek?

– Egy se. Szerintem Mrs. Jackson porontyait leszámítva nincsenek is gyerekek a faluban.

– Mi is így véljük. Az embereim már elindultak az asszonyhoz Carey nyomozó vezetésével. Én előbb önnel akartam egyeztetni.

– Nem, tudtommal nem jártak erre gyerekek – mondta Agatha, s jóformán kitaszigálta a főfelügyelőt az ajtón: csak menjen már a csudába, mielőtt még Mrs. Findlay megjön.

– Rendben van – mondta Hand, és gyanakodva nézett Agathára. – Majd tudatom, ha van valami fejlemény.

– Jó, jó – így Agatha. – Hálás köszönet.

Jaj, tűnj már el! Ám Hand komótosan ballagott végig a sövény mellett húzódó ösvényen a kocsijához.

Agatha feszülten várt, míg meghallotta a motorzúgást, aztán beinalt a házba.

– Hívja Lizzie-t – mondta Charlesnak. – Lehet, hogy pont akkor jött meg, amikor Hand itt volt, és megijedt.

A háta mögött újból megszólalt az ajtócsengő, Agatha még össze is rándult ijedtében.

– Ez Lizzie lesz – mondta Charles.

HAT

LIZZIE FINDLAY A LÁMPAFÉNYBEN hunyorogva belépett a házba. Kicsinek, törődöttnek és riadtnak látszott.

– Most meg fognak zsarolni? – kérdezte.

– Eszünk ágában sincs – felelte Charles. – Vesse le a kabátját, és jöjjön a nappaliba.

Azzal lesegítette az asszonyról a kabátot.

Amikor már mind a kandallónál ültek, Charles így szólt:

– Tudunk a norwichi légyottjairól, meg hogy Tolly feleségének álcázta magát.

Lizzie elsápadt.

– Ugye, nem mondják el a férjemnek?!

– Nem, dehogy – mondta Agatha. – Csak azt szeretnénk tudni, hogy mi ez az egész. Nem szólunk a rendőrségnek sem.

– Azt hiszem, nem tehetek mást – mondta Lizzie, és bánatosan lenézett a sok munkától megviselt kezére. – Tavaly kezdődött. Tolly nagyon kedves volt hozzám, rengeteget beszélgettünk a vadászkamara véget nem érő vacsoráin. Egy idő után azt is vele beszéltem meg, hogy milyen rettenetes a házasságom, ő pedig elpanaszolta nekem, hogy az ő házassága is szörnyű, aztán csak úgy megtörtént. A férjem elég sokat jár el hazulról, és akkor Tolly előrukkolt az ötletével, hogy béreljünk lakást Norwichban. A férjem rokonlátogatásra készült Kanadába egy teljes hónapra, és kijelentette, hogy engem nem visz magával. Akkor kezdődött, amikor azt a hónapot együtt töltöttük. Aggódtam, hogy Lucy rá fog jönni, de Tolly megnyugtatott, hogy a neje rá se hederít, csak a pénze miatt van vele.

– Lehetséges, hogy a kapitány rájött? – kérdezte Agatha. – Lehet, hogy ő ölte meg Tollyt?

– Nem tudom – felelte megtörten az asszony. – De képtelen vagyok megnyugodni.

– Láttuk magát délután Norwichban – mondta Charles. – Teljesen átalakult: más ruha, smink és a többi. Van valakije?

– Nincs – mondta Lizzie –, és most már nem is lesz soha. Verembe zuhantam. Tolly meg akarta változtatni a végrendeletét… – Agatha diadalmas pillantást vetett Charlesra. – Mindenét rám hagyta volna. De én tiltakoztam, hogy Lucy meg fogja támadni a végrendeletet, és iszonyú botrány lesz. Ő egyfolytában azt hajtogatta, hogy elválik, én meg kérdezgettem, hogy elmondta-e már Lucynak, de mindig csak fogadkozott, hogy majd nemsokára. Aztán azzal jött, hogy új végrendeletet fog készíteni, amiben rám hagyja a Stubbsot, hogy aztán én eladjam, és ily módon függetlenítsem magam a férjemtől.

– Tehát mégiscsak két végrendelet volt! – kurjantotta Agatha.

Lizzie a fejét rázta.

– Nem hiszem. Tolly ugyan azt mondta, hogy ő már elkészítette az új végrendeletet a papírboltban beszerezhető formanyomtatvány kitöltésével, de mi értelme lett volna, ha egyszer nagy eséllyel úgyis túlélt volna engem…

– Hát nem érti? – így Agatha izgatottan. – Tegyük fel, hogy a másik végrendelet valóban létezett, és Lucy valahogy megkaparintotta; lehet, hogy ő lopta el a Stubbsot, csak hogy az ne lehessen a magáé.

– Még nem mondta el, miért jár továbbra is a norwichi lakásba, és miért öltözik ki – mondta Charles.

Lizzie bágyadt mosolyra húzta a száját.

– A lakás év végéig ki van fizetve. Ahogy némelyik transzvesztita nem tesz egyebet, mint hogy női ruhában páváskodik az emberek között, én is így vagyok vele. Rövid időre visszaváltozom azzá a nővé, aki Tolly mellett voltam.

– A halála bizonyára felzaklatta önt – mondta Charles.

– Először attól rettegtem, hogy a férjem tette, de amilyen hirtelen haragú, biztosan a szememre olvasta volna, hogy mindent tud. A gyilkosság megdöbbentett, és meg is rémített, de az igazság az, hogy szerintem Tolly csak kihasznált engem. Anyai ágon rokonságban állok Hadshire grófjával, és Tolly az utóbbi időben szüntelen azzal nyaggatott, hogy csikarjak ki neki egy meghívást. Azt hiszem, hamarosan szakítottunk volna. Eleinte azt hittem, hogy ez szerelem, mert már évek óta nem éreztem magam nőnek, de aztán jöttek a sorozatos kifogások, hogy ezért vagy azért még nem lehet megmondani Lucynak. Szerintem Tolly a tartásdíj miatt nem is akart elválni. És természetesen fel se merült benne, hogy ilyen hamar a halálát leli majd. Kérem, mindebből semmit se mondjanak el a rendőröknek.

– Nem fogunk – mondta Charles. – De tegyük fel, hogy megtaláljuk az új végrendeletet. Tegyük fel, hogy megkerül a Stubbs. Ez esetben a rendőrség úgyis mindent megtud.

– Akkor már mindegy lesz. Majd a nővéremhez költözöm, amíg elárverezem a Stubbsot. Már régen el kellett volna mennem innét, és a pénz meghozná a bátorságomat.

– Saját pénze nincsen? – kérdezte Agatha.

– Sajnos, ami kevéske volt, azt is majd’ mind elvertem a titkos ruhabeszerző útjaimon.

– Amikor láttuk, ahogy felmegy a lakásba, maga egy koffert cipelt. Nem lett volna egyszerűbb, ha a jobb ruháit a lakásban hagyja?

– Pár darabot otthon tartok az öreg hálószobai ládámban. Külön szobában alszunk a férjemmel. Ő be se teszi a lábát az enyémbe. Szeretem, ha szép dolgok vesznek körül.

– A férje nem engedi, hogy csinosan öltözködjön?

– Nem, ő folyton csak kritizál. Akkor boldog, ha slamposnak lát. – Lizzie félszeg mosolyt villantott Charlesra. – Férfiak!

Agathának a hideg futkosott a hátán. Valóban olyan elnyomott és ártatlan ez a Lizzie, mint amilyennek mutatja magát?

– Kér egy italt? – vakkantotta oda a nőnek. Charles meglepetten kapta fel a szemöldökét Agatha undok tónusára.

– Nem, haza kell mennem. Nagyon szép maguktól, hogy nem akarnak leleplezni.

Felállt, és fátyolos mosolyt küldött Charles felé, aki lovagiasan így szólt:

– Máris hozom a kabátját.

Miután kikísérte Lizzie-t, visszatért a nappaliba, és Agathát kezdte tanulmányozni, aki szemöldökráncolva bámulta a tüzet.

– Mi lelte? – kérdezte Charles.

– Lehet, hogy magának nem tűnt fel, de Mrs. „Maga vagyok az ártatlanság” Findlay az imént flörtölni próbált magával.

– Ugyan már, Aggie, hisz’ lerí a nőről, hogy menynyire régimódi.

– Maradjon meg ebben a hitében, és hamarosan közelebbről is megismerkedik majd a hölgy újonnan vásárolt francia bugyijával.

– Ne legyen utálatos! Ha van lélekvándorlás, Aggie, fogadok, hogy maga autószélvédőn elkenődött bogárként fog újraszületni. Szüntesse be a zsörtölődést, és gondoljuk át az eddigieket. Mondjuk, hogy Tolly tényleg elkészítette az új végrendeletet… most tegyük félre a gyilkosságot… és Lucy csente el a Stubbsot. Mihez kezdene vele?

– Ne feledje: a nő kapja a pénzt a biztosítótól. El is égetheti azt a festményt, ha úgy akarja.

– Ez igaz. De ha nem ő a gyilkos, nem sejthette, hogy hamarosan pénz üti a markát. Megint egy helyben toporgunk. Tudja, furdal a lelkiismeret Lizzie miatt.

– Ne mondja nekem, hogy bedőlt a fakó bájainak.

– Azért van bűntudatom, mert megígértük, hogy nem szólunk a rendőröknek a másik végrendeletről. Van épp elég emberük, hogy maguktól is rájöjjenek. Tollynak két tanúra volt szüksége ahhoz, hogy a végrendelet érvényes legyen. Vajon kik voltak azok?

– Megfeledkeztünk Paul Redfernről, a vadőrről.

– Tényleg. Ha Tolly csakugyan annyira bele volt habarodva a vidéki életbe, akkor a vadőrrel sem ártana szót váltanunk. Most már késő lenne felkeresni. Majd holnap.

Ekkor csöngettek.

– Most meg mi van? – indult ajtót nyitni Agatha. Hand társaságában jött vissza.

– Az összes holmit megtaláltuk a Mrs. Jackson háza mögötti fészerben. A gyerekei csinálták – közölte Hand.

– Milyenek azok a gyerekek? – kérdezte Agatha. – Én sose láttam őket.

– Négyen vannak a kis csibészek! Wayne négyéves, Terry hat, Sharon hét, Harry pedig nyolc. Tréfának szánták a dolgot. Egy régi karácsonyfaégő-sort villogtattak akkumulátorról. Nem tudom, hogyan jutottak be önhöz, de azt mondják, sokan nem zárják a házukat, vagy nyitva felejtik az ablakot.

– Na és a Stubbs?

– Tagadják, hogy valaha is az udvarház közelében jártak volna. A gyilkosság szempontjából édes mindegy, hogy megtaláljuk-e a Stubbsot. Egy dolog mindenféle vacakot összelopkodni, és egészen más elrabolni egy jókora festményt.

Hand összehúzott szemmel fürkészte őket.

– Hát az önök önjelölt detektívpárosa kiderítette valamit?

– Semmit – vágta rá Agatha és Charles kórusban.

– Figyelmeztetem önöket. Minden információra szükségünk van. Fölösleges emlékeztetnem önöket, mi fog történni magukkal, ha megtudom, hogy értékes információ visszatartásával akadályozták a rendőrség nyomozati munkáját egy gyilkossági ügyben.

– Van még valami? – kérdezte Agatha mézesmázosan.

– Egyelőre ennyi – mondta zordan a főfelügyelő.

Agatha kikísérte, aztán visszament Charleshoz, és látszott rajta, hogy nyugtalan.

– Reménykedjünk, hogy Lizzie nem gondolja meg magát, és nem tálal ki a rendőröknek.

– Amíg nem köti az orrukra, hogy először nekünk vallott, és nem látom be, mi oka lenne rá, addig nincs mitől tartanunk.

REGGELRE KELVE AGATHÁNAK az jutott először eszébe, hogy ma meglátogatják a vadőrt. A második gondolata James volt, és rá kellett döbbennie, hogy egyre kevesebbet gondol az ezredesre. Ám ahelyett, hogy megkönnyebbülve nyugtázta volna szenvedélye enyhülését, ideges lett, és nem értette az okát. Az a szomorú igazság, hogy Agatha Raisin nem szívesen maradt magára Agatha Raisinnel, és az a homályos sejtelme támadt, hogy a mániája nélkül tátongó űr keletkezik majd a fejében, amely eltompítja a valóságot. Felkelt, és bekukkantott Charles hálószobájába. A férfi mélyen aludt – még fektében is milyen nett!

Leballagott, és tárcsázta a carselyi paplak számát. A lelkész vette fel.

– Á, maga az? – morogta. – Tartsa. – Agatha hallotta, ahogy elbődül: – Az a Raisin nőszemély van a vonalban.

Mrs. Bloxby átvette tőle a kagylót.

– Hogy haladsz?

– Nem nagyon – mondta Agatha.

– Charles ott van még?

– Igen.

– James még mindig nem jött meg.

– Nem azért hívlak – mondta Agatha hárítón. – Csak meg akartam kérdezni, hogy vagy.

– Ahogy mindig, és örömmel tudatom, hogy a kocsmában minden marad a régiben. Új lakója van a falunak, az özvegy Mrs. Sheppard, roppant agilis teremtés, ő vezette a tiltakozó akciót. Azt hiszem, személyében hasznos taggal bővült a hölgyegylet. Nagyon jó szervező.

Agathát mardosta a féltékenység.

– Inkább mintha kissé basáskodó lenne – jegyezte meg epésen. – Szinte látom magam előtt. Tweedszoknya, gyógyharisnya, dauerolt haj.

– Nem, Mrs. Sheppard negyvenes, szőke és igen csinos. Rendkívül jó a humora. Moretonban nyitott virágboltot, és gyönyörű csokrokat készít a templomnak.

Muszáj lesz visszamennem, gondolta Agatha, mielőtt még ez a hárpia szemet vetne Jamesre.

– Azt hittem, mostanra már velünk leszel – hallotta Mrs. Bloxbyt.

– Kezd elegem lenni itt – mondta Agatha. – Valószínűleg holnap már haza is…

Elhallgatott, s még a lélegzete is elakadt.

– Mi az? – tudakolta Mrs. Bloxby. – Jól vagy?

– Visszahívlak. – Agatha lassan a helyére tette a kagylót. A félig nyitott ajtó résén egy festmény aranyozott keretének csücskére látott.

Bement a konyhába, s egy lovát kantárszáron tartó férfit ábrázoló olajfestményt talált a konyhaasztalnak támasztva.

– Charles! – visította Agatha.

Odafentről fojtott kiáltás érkezett. Aztán hallatszott, ahogy Charles trappolva jön lefelé. Anyaszült meztelen volt, amikor a konyhába toppant.

– A teremburáját – mondta. – A Stubbs.

– Ez az. Ugye?

Charles előbbre lépett.

– Hozzá ne nyúljon! – rivallt rá Agatha. – Értesítenünk kell a rendőrséget. A festményt az egyik asztallábhoz támasztották.

– Csak vetek egy pillantást a hátuljára. – Charles négykézlábra ereszkedett. A macskák ezt játéknak vélve lelkesen körbetekeregték. Charles a festmény háta mögé kukkantott. – Egy boríték van ide felragasztva. Lássuk csak, az áll rajta: „Terence Trumpington-James végakarata”.

– Az Tolly.

– Igen. Nem emlékszik? A lapok is Terence-ként emlegették. Vélhetően az előkelőségét kívánta hangsúlyozni azzal, hogy felvette ezt a buta becenevet. Hívja a rendőrséget, Aggie.

– Maga meg vegyen fel valamit, az ég szerelmére!

Charles kihúzta magát, és felvonult az emeletre; pőrén is éppoly fesztelenül mozgott, mint állig felöltözve. Agatha felhívta Frampet, aki azt mondta, máris jön, csak előtte még beszól a kapitányságra.

Agatha ezután Lizzie számát tárcsázta. A kapitány vette fel a telefont, és mindenáron tudni akarta, miért óhajt Agatha beszélni a feleségével, ő meg türelmesen szajkózta, hogy templomi ügyről van szó, ami csakis Lizzie-re tartozik. Végül a kapitány átadta a kagylót a feleségének.

– Megkerült a végrendelet – darálta Agatha –, a Stubbs hátára ragasztva. Igen, a konyhámban. Azért hívom, hogy figyelmeztessem, ha ez az a végrendelet, amiről beszélt, akkor a rendőrség hamarosan tiszteletét teszi maguknál. Persze nincs abban semmi különös, hogy Tolly önre hagyta a festményt, amennyiben minden egyebet továbbra is a feleség kap. Mondja azt, hogy ez baráti gesztus volt a részéről.

– Belefáradtam. El fogom mondani a rendőröknek az igazat.

– Már itt is vannak – mondta Agatha, ugyanis csöngettek.

Lecsapta a kagylót. Charles immáron ruhában éppen jött lefelé, amikor Agatha ajtót nyitott.

Hand, Carey és Framp volt az.

– Mrs. Jacksonnál voltam, amikor Framp felhívott – mondta Hand. – Merre van a kép?

– Ott, ahol találtam. – Agatha előrement a konyhába. – A végrendeletet a hátuljára ragasztották.

– Nem nyúltak semmihez?

– Nem – mondta Charles. – Bemásztam az asztal alá, úgy vettem szemügyre a festményt.

– Újból át kell vizsgálnunk az egész házat – mondta Hand. – A fene, aki megeszi! Alig várom, hogy lássam, mi áll a végrendeletben, de nem merek hozzányúlni semmihez.

Hosszúra nyúlt a reggele Agathának és Charlesnak. Miután vallomást tettek, leültek a tévé elé, míg a rendőrség és a törvényszéki nyomozók kezeslábasba öltözött csapata átfésülte a konyhát.

– Gyűlölöm ezeket az ócska brit show-műsorokat – mondta Charles ásítással küzdve. – Az amerikai kibeszélő show-k is rémesek, de a britek még azokat is alulmúlják.

– Mi nem süllyedünk olyan mélyre, mint az amerikaiak – szállt vele vitába Agatha.

– A legkevésbé sem brit módi, hogy a nyilvánosság előtt teregesse ki az ember a szennyesét.

– Változnak az idők. Már nekünk is van szentimentalizmusunk. Éhes vagyok – mondta Agatha. – Meddig pepecselnek még? Mert ha nincs ránk szükség, talán elengednek enni. Jut eszembe: felhívtam Lizzie-t, hogy figyelmeztessem.

– Remélem, az ura nem fogja megkorbácsolni.

– Még az is megeshet. Merthogy Lizzie azt tervezi, hogy színt vall.

– Remélem, szólt neki, hogy rólunk ne beszéljen.

– Nem szóltam.

– Akkor imádkozzunk, hogy megfeledkezzen rólunk, másképp lesújt ránk Hand haragja. Itt várjon, amíg megkérdezem, hogy kellünk-e.

Azzal tért vissza:

– Hand már elindult a bezacskózott végrendelettel. Valószínűleg első útja Lizzie-hez vezet. A többiek még elszöszölnek itt egypár órát, úgyhogy mehetünk. Ej, de szívesen lennék légy a falon, hogy halljam, mit beszél Hand Lizzie-vel!

– LIZZIE! – mennydörögte a kapitány. – A rendőrség!

Aztán odafordult Hand főfelügyelőhöz és Carey nyomozóhoz:

– Megtudhatnám, miről van szó? Jöjjenek a dolgozószobába.

Bementek vele. A kapitány elhelyezkedett az íróasztala mögött. Hand és Carey állva maradt.

Sokáig csönd volt, aztán hallották, hogy Lizzie közeleg a lépcsőn. Csinos, vörös gyapjúruhában sétált be a dolgozóba, időközben ráncba szedte a frizuráját, és az arcát is kikészítette. A kapitány kikelt magából: – Minek cicomáztad ki magad, mint valami cafka?

Neje nem vett róla tudomást, a nyomozókhoz intézte szavait:

– Látni kívántak?

Hand a kapitányhoz fordult.

– Magunkra hagyna minket a feleségével?…

– Badarság. Semmi olyat nem mondhatnak Lizzie-nek, amit én ne hallhatnék.

– Hadd maradjon – mondta Lizzie is. Már nem rettegett a férjétől. Nem tudhatta, hogy csakugyan azt a bizonyos végrendeletet találták-e meg, s hogy egyáltalán létezik-e az a végrendelet, de aznap reggel arra az elhatározásra jutott, hogy elhagyja a férjét.

– Rendben van – mondta Hand. – Kérem, üljön le. – Lizzie decens mozdulattal foglalt helyet a kandallónál álló bőr karosszék szélén, a nyomozók az öreg lószőr kanapéra telepedtek.

– Előkerült a Stubbs – kezdte a főfelügyelő. Beszámolt arról, hogyan találták meg Agatha konyhájában, valamint a végrendelet tartalmáról is. – Az új végrendelet készítésénél Paul Redfern, a vadőr, és Mrs. Jackson, a takarítónő működött közre tanúként, őket még ki kell kérdeznem, hogy miért nem szóltak nekem erről. Mint mondtam, az új végakarat nagyjából megegyezik a régivel, egyvalamit kivéve, hogy ön kapja a Stubbsot, Mrs. Findlay.

– Szavamra, ez derék – mondta a kapitány.

Lizzie a szemébe nézett.

– Én kapom a Stubbsot, nem te. Mikor vehetem magamhoz, felügyelő úr?

– Várnia kell, amíg megbizonyosodunk róla, hogy senki sem húz hasznot a gyilkosságból. Hol tartózkodott ön, Mrs. Findlay, aznap éjjel, amikor Mr. Trumpington-Jamest megölték?

– Itthon. A férjemen kívül nincs más tanúm, és nem tudom, ő idehaza volt-e vagy sem, ugyanis külön szobában alszunk.

– A férjét majd később hallgatjuk ki. Vajon miért hagyott önre Mr. Trumpington-James egy ilyen nagy értékű festményt?

– Tiszta sor – szúrta közbe a kapitány az íróasztala mögül. – Tolly imádta a vadászatokat. Valószínűleg kettőnknek szánta a festményt.

– Viszonyom volt vele – mondta Lizzie, s gondosan artikulált szavai nehéz kövekként koppantak a dolgozószoba sötétjében.

– Meghibbantál? – fröcsögte a kapitány.

– Ahogy mondom – folytatta Lizzie halálos nyugalommal –, viszonyom volt Tollyval. Azt terveztük, hogy mindketten elválunk, de szerintem ő sose akart komolyan elválni Lucytól. Tudják, nem volt kedve tartásdíjat fizetni.

– És mióta tartott a viszonyuk?

– Bő egy éve.

– És hol… khm… hol kerítettek sort a találkáikra?

– Hol itt, hol ott – kente el a választ Lizzie. Majd a férjére nézett: – Akkor fordult komolyra a dolog, amikor Kanadába utaztál. Ha még emlékszel, engem nem akartál magaddal vinni. Azt mondtad, nem érné meg a pluszkiadást.

Folytatódott a kihallgatás. Tud-e Mrs. Findlay valakiről, aki rendelkezik késes borotvával? Említette-e Mr. Trumpington-James, hogy ellenségei volnának?

Lizzie egyforma higgadtsággal felelt az összes kérdésre. Amikor aztán befejeződött a kihallgatás, felállt, és így szólt:

– Most felmegyek a holmimért, és hálás lennék az uraknak, ha megvárnák, amíg távozom. Meg fogom mondani önöknek, hogy hová megyek, de nem szeretném, ha a férjem ismerné a címet. Lobbanékony ember.

– Annyira, hogy ölni is képes? – kérdezte Hand.

Lizzie finom mosolyra húzta a száját, és megadta férjének a jelképes kegyelemdöfést.

– Ó, igen – mondta, azzal kiment a szobából.

– Nos, uram – fordult oda Hand a kapitányhoz –, hol tartózkodott ön Mr. Trumpington-James meggyilkolásának estéjén?

A kapitány színtelen hangon válaszolgatott a kérdésekre. Arca elszürkült, hangja üresen és tompán kongott.

A kihallgatás végén a rendőrök kivonultak a hallba, ahol Lizzie két nagy bőrönddel ücsörgött.

– Indulhatunk? – kérdezte derűsen. – Felírtam önöknek a címem.

– Előbb legyen szíves, fáradjon be velünk a kapitányságra – mondta Hand. – Carey nyomozó majd az ön kocsijában utazik.

– Kedves tőle – dünnyögte Lizzie. – Mr. Carey, kérem, segítene hozni a bőröndjeimet? Köszönöm.

AGATHÁNAK ÉS CHARLESNAK csüggesztő napja volt. Elindultak a vadőr kulipintyójához, de kisült, hogy őt időközben elvitte egy járőrkocsi.

– Őrjítő, hogy nem tudunk semmit – kesergett Agatha. – Lehet, hogy a vadőr tette. Lehet, hogy Lucynak viszonya volt a vadőrrel.

– Minő Lady Chatterley-s húzás lett volna részéről – mondta Charles. – De mi van a csajokkal?

– Harrietre és bandájára céloz?

– Pontosan. A pletyka bozóttűzként terjed ebben a faluban.

– Tudom, hol lakik. Látogassuk meg.

OTTHON TALÁLTÁK HARRIETET a barátnői karéjában, mivelhogy a férjeik, mint rendesen, most is a kocsmában tanyáztak.

– Kerüljenek beljebb – buzgólkodott Harriet. – Most akartam felhívni. Micsoda hír! Hogy egyszer csak ott terem a Stubbs a konyhájában!

– Honnét tud maga erről? – kérdezte Agatha, és követte Harrietet a nappaliba, ahol Polly, Amy és Carrie nagyban varrogatott.

– Az egyik rendőr betért a kocsmába egy sörre, és elfecsegte Rosie-nak, aztán Carrie a parkban összefutott Rosie-val, és Rosie elmondta neki. És képzelje csak! Mrs. Jacksont meg Paul Redfernt rendőrök vitték el. Mit gondol, ők tették?

– Nem – mondta Agatha. – Mi okuk lett volna rá? A mindenségit! Most esik le. Fogadok, hogy ők voltak a végrendelet tanúi.

Négy szempár meredt rá egyszerre. Charles megpróbálta figyelmeztetésképpen bokán rúgni Agathát, ám őt már nem lehetett leállítani.

– Egy végrendeletet ragasztottak a festmény hátára. Szerintem az áll benne, hogy Lizzie Findlay kapja a Stubbsot.

– Még szép – mondta Polly.

– Miért?

– Én mindig mondtam, hogy van köztük valami. A vadászkamara legutóbbi vacsoráján odasúgtam Peternek: meg mernék rá esküdni, hogy egymás lábát simogatják az asztal alatt, mire ő, hogy ne legyek gusztustalan. Ha én ezt most elmondom neki!…

– Á, én nem hinném, hogy volt köztük valami – mondta Agatha.

– Ezzel már elkésett – mormogta Charles a bajsza alatt.

– Szerintem Lizzie-t letartóztatták – mondta Amy.

– Ugyan miért? – kérdezte Charles.

– Sloppy Melton, aki a kapitány földjével szemközt, az út túloldalán fekvő birtokon dolgozik, elment a kapitány intézőjéhez, Joe Hardwickhez, és miközben beszélgettek, Lizzie egyszer csak kijött a házból, bőröndök voltak nála, és beült a kocsijába, de egy nyomozó lépkedett az oldalán, egy másik meg követte őket.

– Ha csakugyan letartóztatják – vetette közbe Agatha –, nem távozhatott volna a saját kocsiján, ráadásul bőröndökkel. Szerintem az történt, hogy elhagyta a kapitányt.

– Nem merné megtenni – hápogta Carrie. – Hiszen retteg az urától.

– Mi van akkor, ha a kapitány úgy hitte, hogy a neje viszonyt folytat Tollyval – mondta Agatha, aztán elpirult, mert Charles szeme villámokat szórt. – Az ötlet persze nevetséges, de a kapitány attól még hihetett benne, aztán fogta magát és megölte Tollyt.

– Magának fogalma sincs a vadászatról – mondta Polly. – Ez nem sport, hanem vallás. Ha a kamara finanszírozása múlik rajta, a kapitány boldogan átengedte volna a feleségét Tollynak.

– Vajon miért hallgatott Mrs. Jackson meg a vadőr a végrendeletről? – merengett Agatha.

– Pofonegyszerű – mondta Carrie, és mosolygott. Csábos, rózsaszínes árnyalatú rúzzsal volt kikenve a szája, és minduntalan Charles felé nézegetett.

– Micsoda? – kérdezte Agatha pikírten.

– Nyilvánvaló, hogy amikor a történtek után ott volt az ügyvédek kezében a végrendelet, amiben Lucy kap mindent, és nem esik benne szó másik végrendeletről, mindenki azt feltételezte, hogy csak az az egy végrendelet van.

– Vagy pedig – mondta Harriet – amikor megkérték őket, hogy írják alá a végrendeletet, csak odafirkantották a nevüket, de nem olvasták át a szöveget. Miért is tettek volna másként? Tolly közli, hogy kell az aláírásuk, ők meg engedelmeskednek a gazdának.

– No és mi a véleményük a híres tündérekről? – kérdezte Agatha Carrie-t figyelve. – Nem találják kínosnak, hogy csak Mrs. Jackson kölykei tréfálkoztak?

– Furcsa dolgok történnek Britannia nagy múltú részeiben, de maga ezt nem értheti – legyintett rá Polly. – Viszont ha már úgyis itt van, Agatha, nincs kedve beszállni a varrásba?

– Más dolgunk van – mondta Agatha. – Gyerünk, Charles.

Azzal a nappali bejáratához masírozott, de a kirobbanó hahotázásra hátraperdült. Charles a földön csúszva-mászva igyekezett utána. Amikor észrevette, hogy Agatha haragosan néz rá, alázatos hangon így szólt: – Megyek már, úrnőm. Kérem, ne üssön meg.

– Bohóc! – ripakodott rá Agatha, amint kiértek a házból.

– Ne dirigáljon nekem, Agatha, nem vagyok a kutyája. Ha így folytatja, ezek a végén még elhiszik, hogy selyemfiú vagyok.

– Maga nem lehet selyemfiú – csipkelődött Agatha. – Ahhoz túl öreg és petyhüdt.

– Irány a kocsma, hátha elcsípünk valami pletykát. – Charles öles léptekkel átvágott a parkon, Agatha pedig nem tehetett egyebet: követte.

AMIKOR AGATHA A KOCSMÁBA LÉPETT, Charles már a bárpultnál állva, rendelésre készen vigyorgott Rosie-ra. Agatha odament hozzá.

– Na végre – mondta Charles. – Egy nagy gin-tonikot a hölgynek. Ó, nézze csak, ott van Framp. Menjünk oda.

A rend helyi őre magányosan ücsörgött egy sarokasztalnál. Ahogy közeledtek felé, Agatha magán érezte a három ellenséges szempárt. Míg az asszonyok takarót varrnak, férjeik már megint a kocsmában lebzselnek. Eszébe jutott, hogy Henry Freemantle, az a bárdolatlan fatuskó nemrég megfenyegette. Muszáj lesz többet megtudnia a fickóról.

Framp pohara csaknem kiürült már, így aztán Charles felajánlotta, hogy fizet neki még egyet.

– Ne mondjon Agathának semmit, mindjárt hozom az italát – mondta Charles.

– Senkinek se mondhatok semmit – búsongott Framp.

Amikor Charles meghozta a rendőr korsó sörét, Agatha megszólalt:

– Nem értem, hogy lehet az, hogy Mrs. Jackson és Redfern aláírt egy végrendeletet, mégse szóltak magának az új végrendeletről.

– Mindjárt megmondom, miért – felelte Framp a korsó látványától megjuhászodva. – Nagyon egyszerű. Azt mondják, ők nem olvasták el a végrendeletet, és nem tudták, hogy van másik.

– Ó. – Agatha most csalódott volt.

– Mit gondol, miért pont a maga házában bukkant fel a Stubbs? – kérdezte Framp. – És hogy juthattak be?

– Úgy látszik, ebben a faluban mindenkinek mindenhová van kulcsa – mondta Agatha.

Charles bűntudatos képet vágott.

– Még nem is mondtam, Aggie. Nem zártam be az ajtót.

– Mit beszél?

– Igen. Akartam, de kiment a fejemből. Maga már lefeküdt, én meg gondoltam, nézem egy kicsit a tévét, aztán bezárok, de elfelejtettem.

– A rendőr úrnak akkor is igaza van – mondta Agatha. – Miért pont nálunk tették le a képet?

– Ezt nem lenne szabad elmondanom.

Framp megitta a sörét, és epekedve bámulta az üres korsót.

– Hozok magának még egyet – mondta Charles sietősen. Csordultig teli korsóval tért vissza, és kíváncsian megkérdezte: – Mi az, amit nem lenne szabad elmondania?

– Hát csak az, hogy Hand furcsának találja, hogy Mrs. Raisin Halál az udvarházban címmel ír könyvet, amiben egy tagnak borotvával elnyisszantják a torkát, erre tessék, Mr. Trumpington-Jamesnek is elvágták a torkát. Szóval Hand azt gyanítja, hogy a Stubbsot nem valaki más tette oda a konyhájukba, hanem maguk ketten lopták el, aztán meg betojtak, és kiagyalták ezt a mesét, hogy valaki otthagyta.

– Nevetséges! – Agatha képe vörös volt a felháborodástól.

– Most néz utána az anyagi helyzetüknek, hogy nincsenek-e megszorulva.

– Ez egyre jobb – mondta Charles kedélyesen. – Tehát miután elloptuk a festményt, Tolly rájön, hogy mi voltunk, felhív minket, gondolom én, mire pánikba esünk, lélekszakadva odarohanunk, és elvágjuk a torkát borotvával, mert az van kéznél.

– Hand szerint az ilyen vidéki fazonok, mint ön, Sir Charles, gyakorta használnak régifajta, késes borotvát.

– Tudja, mit gondolok? – így Agatha. – Szerintem itt valaki tényleg pánikba esett, de nem mi, s mert ismeri Hand esze járását, úgy döntött, hogy megszabadul a festménytől, amit nem tud elpasszolni, és miránk tereli a gyanút.

– Elég vad ötlet – mondta Framp.

– Gyilkosnak hinni bennünket még annál is vadabb – tajtékzott Agatha.

– Fékezze magát – dorgálta meg Charles. – Fogja fel viccként.

Ám Agathának már megint Jamesen járt az esze: vajon visszajött már az ezredes? És ő, Agatha, úgy is, mint egy gyilkosság gyanúsítottja, hogyan hagyhatná itt a falut? Eleddig alig gondolt Jamesre, de így, hogy már nem mehet el Fryfamből, amikor úgy tartja a kedve, az ezredes újból megszállta a gondolatait.

– Nem hoztam magammal cigarettát – mondta Agatha felállva. – Hazaszaladok érte.

– Veszek magának a bárban. Üljön csak le – mondta Charles.

A Charles újsütetű nagyvonalúsága feletti megrökönyödése átmenetileg elterelte Agatha gondolatait, de amint a férfi meghozta a cigarettát, Agathának eszébe villant, hogy a retiküljében ott a mobiltelefonja.

– Ki kell mennem a toalettre – mondta vidoran. – Merre is van?

– Ott, arra. Ahol a „Hölgyek” feliratot látja – felelte Charles gyanakvó pillantással. Mi ez a bűntudattal kevert izgatottság Agatha hangjában?

Agatha bevette magát az óriás méretű, Viktória korabeli mosdóval, sárgaréz csapokkal és sárgaréz lehúzóláncos vécével felszerelt, régimódi illemhelyre.

Bepötyögte Mrs. Bloxby számát. A lelkészné vette fel:

– Ó. – Kissé távolinak tűnt a hangja. – Hogy vagy?

Agatha beszámolt a Stubbs-ügyről, aztán megkérdezte:

– James?

– Épp ma érkezett.

– Láttad?

– Valójában éppen az előbb ment el.

– Kérdezett felőlem?

– A gyilkosságról kérdezett. Olvasott róla az újságban.

Agatha szorosabban markolta a telefont.

– Na igen, James odavan a rejtélyekért. Gondolom, idejön.

– Nem akar.

– Mi? Csak így? Mit mondott? „Nem akarok leutazni Norfolkba Agathához”?

– Nem emlékszem a pontos szavaira. Most mennem kell. Alf hív. Szervusz.

Agatha úgy elszontyolodott, hogy amikor visszament Charleshoz és Framphez, még mindig ott szorongatta a mobilt a kezében. Charles rámeredt a telefonra, mire Agatha elpirult, és bepottyantotta a retiküljébe.

MRS. BLOXBY BEBALLAGOTT a háza nappalijába, s csak ült ott a tűzbe bámulva. Bűn-e vajon hazudni, ha a hazugsággal a javát szolgáljuk valakinek? James Lacey igazából azt mondta: – Hiányzik Agatha. Azt hiszem, leugrom hozzá Fryfambe.

És Mrs. Bloxby emlékezett a saját szavaira:

– Együtt vannak Sir Charlesszal. – Ahogy arra is emlékezett, hogy Jamesnek egy kicsit megmerevedett az arca, és rögtön másról kezdett beszélni.

De Mrs. Bloxby szerette Agathát, és úgy érezte, hogy James Lacey csak gúzsba kötné Agatha független szellemét. Hanem Charlesról mégse kellett volna szólnia Jamesnek, gondolta zaklatottan. James leutazott volna Fryfambe, és napnál világosabban kiderült volna, hogy a világon semmi nincs Charles és Agatha között. Különben is vagy tíz év köztük a korkülönbség, gondolta Mrs. Bloxby naivan, vagyis kizárt, hogy összejöjjenek. Mrs. Bloxby nagyot sóhajtott. Azzal, hogy beszélt Charlesról Jamesnek, beleártotta magát Agatha életébe, és ehhez nem volt joga. Ha azt mondja: „ott van nála Charles”, az még rendjén lett volna, hiszen James nyilvánvalóan látta Charles nevét a lapokban. De ő azt mondta, hirtelenjében, ráadásul intő hangon: „együtt vannak Sir Charlesszal”. Márpedig ez így, ebben a formában hazugság. Ekkor a férjét hallotta a szobába lépni.

– Mi baj van? – kérdezte a lelkész. – Rosszkedvűnek látszol.

Ám az asszony nem beszélhetett neki Agatháról. Alf nem szíveli Agathát, és nem értené meg az indítékait.

HÉT

AGATHA ÉS CHARLES hálás volt Frampnek, hogy felhívta a figyelmüket Hand gyanújára, mert így egyikük sem lepődött meg különösebben, amikor a kapitányság felé tartó járőrkocsiba zsuppolva találták magukat.

Külön hallgatták ki őket. Hand könyörtelen faggatózása közben Agatha azon tűnődött, vajon tényleg megtörhető-e az ember annyira, hogy olyan bűnöket is bevalljon, amelyekben ártatlan, ugyanis a főfelügyelő jóformán belészuggerálta, hogy ő a tettes. Agatha próbált uralkodni az indulatain, s amikor már majd’ szétrobbant, és már azon volt, hogy mindennek elmondja Handet, váratlanul félbeszakították őket. Agatha és Charles képviseletében megérkezett Tristan Tomely.

Leült Agatha mellé az asztalhoz. Hand visszavett az ellenséges hangnemből, és Agatha, miközben örvendett a támogatásnak, csak azt sajnálta, hogy neki nem volt annyi sütnivalója, hogy ügyvédet követeljen, mielőtt Charles megtette volna helyette, egyszóval Agatha hidegvérrel felelgetett a kérdésekre.

Végül elolvasta és aláírta a vallomását, majd szabadon távozhatott.

– Charlesra még várnia kell egy kicsit – mondta Tommers frissen és fiatalosan. – Most az ő kihallgatását is végig kell ülnöm.

Agatha türelmesen várakozott egy kőkemény széken az információspultnál. Megpróbált Jamesről álmodozni, de nem ment. Viszont felidéződött benne az ezredes ridegsége és haragja, meg hogy sohasem beszélt hozzá szeretkezés közben. Végre-valahára túlléptem rajta, mondta magában.

– Kér egy csésze teát? – kérdezte tőle az ügyeletes tiszt.

– Kösz, nem.

Az ügyeletes tiszt kihúzta a derekát, és felnyögött.

– Fránya ízületek! A mi korunkban már szünet nélkül sajog az ember térde meg bokája, nem gondolja?

– Nem – vágta rá Agatha kurtán. Már csak ez hiányzott ezen a rémes reggelen, gondolta, hogy a koromra emlékeztessen valami elhájasodott hekus, akinek nem fájnának úgy az ízületei, ha egy kicsikét lefogyna.

Végre előkerült Charles az ügyvéddel.

– Hála istennek, hogy vége van. Megiszunk valamit, Tommers?

– Most nem. Ügyféllel van találkozóm. Majd jelentkezem.

Charles Agathához fordult.

– Mosolyogjon – mondta. – Újságírók vannak odakint. Az egyik zsarutól tudom, kiszivárgott, hogy a rendőrök behoztak minket.

– Nincs hátsó kijárat?

– Ej, szembe kell néznünk a következményekkel.

– Nem kapunk egy járőrkocsit, ami hazavisz?

– Hogy magának mennyi esze van! – Charles megérdeklődte a pultnál, hogy visszavinné-e őket valaki Fryfambe.

– Hand főfelügyelő már iderendelt egy kocsit, uram, ami, ha nem tévedek, a bejárat előtt áll.

Amint Charles és Agatha kilépett, máris elvakították őket a villanófények, és Agatha megbotlott. Charles átfogta a vállát, és besegítette a járőrkocsiba.

Amikor hazaérkeztek, Charles így szólt:

– Fogjuk a macskákat, és tűnjünk el valahová éjszakára, aztán megpróbáljuk kibogozni ezt a rejtélyt. Ha maradunk, a sajtó perceken belül az ajtónkon fog dörömbölni.

– Hová mehetnénk? Szállodába nem engednek be macskákat.

– Valami útszéli motel is megteszi. A macskákról pedig hallgasson. Ha már a kezünkben van a szobakulcs, becsempésszük őket.

Lóhalálában csomagoltak, bedugták a cicákat az utazókosarakba, és újból felkerekedtek. Norwich peremén találtak maguknak motelt. Igencsak drága motelt, s Agatha elámulva látta, hogy Charles hitelkártyát vesz elő… és fizetni készül! Mi történt ezzel az emberrel, a buksza „otthon felejtésének” mesterével?

A szobájuk elé hajtottak a kocsival, és behordták a bőröndöket meg a cicakosarakat. Volt ott egy nappali meg egy hálószoba terjedelmes franciaággyal.

– Másikat kellett volna kérnünk egyszemélyes ágyakkal – mondta Agatha.

– Ne szőrözzön – mondta Charles, miközben a padlón térdepelve kieresztette Hodge-ot és Boswellt a kosarából. – Irdatlan nagy az ágy. Mindkettőnknek meglesz a maga térfele. De ha annyira félti a becsületét, akkor fektesse közénk a macskákat.

– Nem kellene szólnunk a rendőröknek, hogy hol vagyunk? – kérdezte Agatha.

– Elintézem. Aztán ehetnénk valamit. Alig ettünk mostanában.

Charles betelefonált a rendőrségre, és elmagyarázta, hogy az újságírók elől bujkálnak.

– Halasszuk későbbre a kicsomagolást, és sétáljunk egyet, de csak evés után. Étterme is van a motelnek.

MIUTÁN ETTEK, lekanyarodtak a főútról, ahol a moteljük állt, és egy gyalogösvényen sétáltak tovább. A hevesen fúvó szél táncra perdítette az utolsókként lehullott leveleket a lábuk körül. Tépett szegélyű, hasas felhők kergetőztek a viharos égen, a messzi Izland felől jövő északnyugati széltől sodorva.

Még jó, hogy Agatha csizmát és nadrágot húzott. Egy-két mérföldet gyalogolhattak, azután visszamentek a motelbe. Amikor beléptek a szobájuk nappalijába, a macskák rögtön lerohanták Charlest, és dorombolva dörgölték magukat a lábához.

– Fura, hogy ennyire odavannak magáért a cicáim – mondta Agatha a kabátját levetve. – Jamest bezzeg kerülik.

– Ebből is látszik, milyen jó az ízlésük.

– Azt hittem, kedveli Jamest.

– Finoman fogalmazva: James ízig-vérig férfi. Ha feleségül ment volna hozzá, ő elvárná, hogy úgy viselkedjen, mintha a tisztiszolgája lenne.

– James mindig respektálta a függetlenségemet.

– Amikor viszonyuk volt. A házasság más tészta. Amint lecseng a kezdeti felhőtlen mámor, az egész kapcsolat a „hová tetted a zoknimat?” kérdésére redukálódik. Nekem elhiheti, a maga ezredese elvárná, hogy vasalja az ingeit, és időben eléje tegye a vacsorát.

– Még mit nem! – csattant fel Agatha. – De nem az ügyet akartuk megvitatni?

– Jól van, na. Üljünk le, és dugjuk össze a fejünket. – Charles fogott egy csomó szállodai levélpapírt. – Lássuk, mit tudunk. Magánál ki a fő gyanúsított?

– Mit szólna Findlay kapitányhoz? Bárcsak ő lenne a tettes!

– A Stubbsot is ő lopta el?

– Lehet. Ha Tolly képes volt világgá kürtölni a riasztója kódját, talán a Stubbsról is említést tett valamelyik vadászcimborájának. Van még valaki?

– Több titok lappang abban a faluban, mint képzelnénk – mondta Charles. – Kezdjük mindjárt az elején. Lucy úgy hiszi, hogy a férje viszonyt folytat Rosie Wildennel.

– Azt hittem, Lizzie miatt ezt a lehetőséget már elvetettük.

– Nem egészen. Miért Lizzie lett volna az egyetlen, akinek viszonya volt Tollyval? Lehet, hogy a fickó rákapott a hűtlenkedés ízére.

– De akkor miért ölték meg, Charles? Hiszen a Stubbs Lizzie-nek jutott.

– A fenébe. Fussunk neki még egyszer. Nagy kár, hogy Lucynak sziklaszilárd az alibije. Tudja, mit gondolok? Szerintem vissza kellene menni az udvarházhoz, hogy beszéljünk a vadőrrel.

– Jó – mondta Agatha csüggedten. – Úgy tűnik, zsákutcába kerültünk. Megetetem a cicákat. Jobb lesz kiakasztani a kilincsre a NE ZAVARJANAK táblát, nehogy a távollétünkben bejöjjön ide a szobalány, és megijessze őket.

Mire elindultak Fryfambe, még hűvösebb lett, s vérvörös napkorong bujkált a fekete fellegek mögött.

– Mindjárt havazik is – mondta Charles.

– Még nincs itt az ideje. Nagy-Britanniában január előtt sose esik le a hó.

– Csakhogy ez itt Norfolk. De igaza lehet. Hát nem vicces, ahogy a filmekben meg a könyvekben az angliai karácsonyt ábrázolják? Mindig havazik. Holott én még életemben nem láttam fehér karácsonyt, hacsak nem Svájcban.

– Reménykedjünk, hogy nem fog havazni. Már csak az hiányozna. Mi lehet Lizzie-vel? Nyilván a norwichi lakásban húzta meg magát. Vajon van elég pénze?

– Bármikor kereshet magának munkát. A kapitány is mondta, hogy az asszony titkárnőként akart elhelyezkedni. Ha tud gyors-és gépírni, a kora ellenére könnyedén talál majd magának munkát.

– Vagy nem. Manapság már mindenütt átálltak a számítógépes rendszerre. Ne maradjunk el sokáig.

– A macskák miatt aggódik. De nem kell. Melegben vannak, tele a hasuk, és ott vannak egymásnak.

AMIKOR MEGÉRKEZTEK az udvarházhoz vivő behajtóúthoz, Charles azt javasolta, hogy szálljanak ki, és gyalog menjenek tovább.

– Miért? – dohogott Agatha. – Hideg van, és épp eleget gyalogoltam már ma.

– Ha itt a rendőrség, nem akarom, hogy megint nekiálljanak kérdezősködni. Amint megpillantunk egy uniformist, már itt se vagyunk.

Agatha változatlanul zsörtölődve kászálódott ki a kocsiból. Elindultak.

– Ott egy ösvény, még a ház előtt ágazik le, és a birtokra vezet. Valószínűleg arra lesz a vadőr kunyhója – mondta Charles. – Vajon Lucy vadászgat-e? Rosszul teszi, ha nem. Tele a környék fácánnal.

– Nem hinném, hogy Lucy hódolna a vidéki sportoknak.

– Viszont szépen megszedhetné magát a területhasználati díjból. Nézze csak, van ott valaki.

Férfiember ült egy Land Rover volánja mögött, és cigarettázott. Charles odament hozzá.

– Nem tudja, merre találjuk Paul Redfern kunyhóját?

– Maradjanak ezen az úton, és rögtön a kanyar után lesz jobbra.

– Kösz – mondta Charles. – Maga is itt dolgozik?

– A karbantartó vagyok – jött a lakonikus válasz.

– Vannak rendőrök a háznál?

– Voltak, de már elmentek.

Charles megköszönte a felvilágosítást, és talpaltak tovább Agathával. Ónos eső kezdte szurkálni az arcukat.

– Miért is jöttünk gyalogszerrel?! – nyafogott Agatha. – Egy csomót kell kutyagolnunk visszafelé.

– Ha barátságos az ürge, akkor majd megkérjük, hogy vigyen ki minket a birtok kapujába. Itt a kanyar. Tolly szép pénzt költhetett erre a birtokra. Látszik, hogy gondot fordítanak rá. Á, már itt is a ház. Mulatságos, hogy a vidéki kunyhók sok esetben a Tudor-stílus koppintásai. Füstöl a kémény. Ez jó jel.

Charles bezörgetett a kunyhó ajtaján.

Semmi nem történt. Gyorsan esteledett, s egyre sűrűbben és kitartóbban esett. Egyszer csak elült a szél. Nem hallatszott más hang, csak az ajtó melletti babérbokor levelein kopogó esőé.

– Attól tartok, hiába jöttünk – mondta Agatha.

– Olyan nincs. – Charles újból bezörgetett, s az ajtó nyikorogva kitárult.

Előbb egymásra, majd a nyitott ajtóra néztek.

– Surranjunk be – javasolta vígan Charles. – Legalább nem ázunk tovább.

– Nem hiszem, hogy… – kezdte Agatha, de Charles már bement.

Agatha követte a pirinyó előszobába. Charles kinyitotta a jobb kézre eső ajtót. De rögtön be is csukta.

– Ezt ne nézze meg, Aggie. Mindjárt rosszul leszek. – Azzal kirohant.

Agatha azonban engedett a kíváncsiságának, és benyitott. A karosszékben összeroskadva megpillantotta azt, ami a vadőrből maradt. A feje tekintélyes részét szétlőtték.

Agatha görcsösen kapaszkodott az ajtó szélébe. Aztán valahogy kitámolygott a házból. Charles odakint állt, holtsápadt arcát az eső felé fordítva.

Agatha lerogyott a küszöbre. Előkotorta a táskájából a mobilját, és bepötyögte az általános segélyhívó számot, hogy rendőrt és mentőt hívjon, s csak később tűnődött el azon, hogy felesleges volt mentőt kérni, hiszen a vadőrön már nem lehetett segíteni.

JAMES LACEY BEKAPCSOLTA a hatórás híreket. Erősödött a font, a kormányt a kamatlábak csökkentésére szólították fel, a kabinet egy kövér skót tagja kijelentette, hogy a kormány nem kér a kibicekből, és James már nyúlt is a távirányítóért, hogy kikapcsolja a tévét, amikor váratlanul Norfolkra terelődött a szó. „Sir Charles Fraithet és Mrs. Agatha Raisint ma beszállították kihallgatásra a rendőrkapitányságra. A rendőrség hangsúlyozta, hogy vádemelés egyelőre nem történt.” Snitt, aztán Charlest és Agathát mutatták. Charles karja óvón Agatha vállára fonódott. Úgy festettek, mint egy házaspár. James kikapcsolta a készüléket, és üres tekintettel bámulta a falat. Dühös volt, és magányos.

KÉRDÉSEK, KÉRDÉSEK és megint csak kérdések. Aztán vissza a kapitányságra vallomástételre. Agatha és Charles éhes, fáradt és borzasztóan megviselt volt, mire végre engedélyt kaptak, hogy visszamehetnek a motelbe. A motel felé vezető útjukon pizzát vásároltak, és csöndben megették.

Végül Agatha megszólalt:

– Miért pont ő?

– Mert tudott valamit – mondta Charles –, és most már talán sose tudjuk meg, hogy mit. Először azt hittem, az a karbantartó fickó, Joe Simons tehette, de a rendőrség szerint ő az udvarháznál csapokat javított közvetlenül azelőtt, hogy mi találkoztunk vele. Térjünk nyugovóra, és a többit halasszuk holnapra. Magáé az elsőbbség a fürdőszobában.

Agatha forró fürdőt vett, azután hosszú és bolyhozott hálóinget öltött. Lefeküdt, és olvasással próbálta kiverni a fejéből a halott vadőr hátborzongató látványának emlékét.

Charles, miután megmosdott, bebújt mellé az ágyba. Fogott egy puha fedelű könyvet a sajátjai közül, és ő is olvasásba temetkezett. Aztán fojtott sírás ütötte meg a fülét, és odanézett Agathára, akinek patakokban folyt a könnye.

– Haza akarok menni – pityeregte.

– Cccs, bújjon ide hozzám – mondta Charles, és szorosan átölelte Agathát.

Ő a kétségbeeséstől eszét vesztve összevissza csókolta a férfit. Egy úriember nem élne vissza a helyzettel, súgta a lelkiismeret távoli hangja Charles agyának legmélyebb zugából, de ő maga is rémült és zavarodott volt, így szépen kihasználta a helyzetet.

AMIKOR REGGEL AGATHA FELÉBREDT, az éjszakai események azonnal elárasztották az agyát. Előhalászta az ágy végébe gyűrt hálóruháját, áthúzta a fején, és sajgó tagokkal kibotorkált a fürdőszobába. Féktelen szenvedéllyel ölelkeztek az éjjel, mintha így próbálták volna kitombolni magukból az átélt borzalmakat.

Hanem amikor Agatha visszasompolygott a hálószobába, Charles csak annyit mondott:

– Na végre, már azt hittem, sose jön elő.

Kitrappolt a fürdőbe, Agatha meg közben meleg ruhába bújt. Enni adott a cicáknak, és ellenőrizte, hogy van-e vizük.

Amikor Charles kiment hozzá, Agatha először hálás volt, hogy nem hozza szóba a történteket, de aztán kezdett begurulni, elvégre valamit azért mégiscsak illene mondania.

Charles elkészítette a kávét, majd így szólt:

– Szerintem egy darabig még ne menjünk vissza Fryfambe. Inkább keressük meg Lizzie-t, és beszéljünk vele.

– Minek?

– Tudja fene. De mégiscsak viszonya volt Tollyval. Bizonyára sok mindent tud róla.

– Hát jó – dünnyögte Agatha oda se nézve.

– Nem fogok turbékolni magával, Agatha Raisin – jelentette ki Charles. – Ellenben ha legközelebb elkapja a hév, lehetne magában annyi tisztesség, hogy nem felejti el a nevemet.

– Mit beszél?

– „Ó, James, James” – imitálta Charles a nő hangját. – A kocsiban várom.

Agatha fülig vörösödött. Bárcsak elszökhetne, hogy elfelejtse ezt az egészet.

LIZZIE FINDLAY OTTHON VOLT. Bevezette őket a kicsi, takaros lakásba.

– Tommy hogy van? – kérdezte.

– Tommy? – kérdezett vissza Agatha.

– A férjem.

– Nem tudom – mondta Agatha. – Miért kérdi?

– Egyfolytában azon tűnődöm, vajon hogy boldogul nélkülem – így Lizzie. – Ugyanis nem tud főzni. – Bátortalan mosoly Charlesnak. – Maguk, férfiak, reménytelenek e tekintetben.

– Charles főz – mondta Agatha. – Mi meg azon morfondírozunk, ki ölhette meg Tollyt. Na meg Paul Redfernt.

– Ez egy rémálom – mondta Lizzie. – Ki akarhatta megölni Pault?

– Talán tudott valamit. Előfordulhat, hogy zsarolt valakit – vetette fel Charles. – Ő volt az egyik tanú a végrendeletnél.

– És ezzel vissza is jutottunk Lucyhoz – sopánkodott Agatha. – Kézenfekvőnek látszik, hogy ő volt.

– De neki alibije van. Tolly mindig azt mondta, hogy Lucy számára kifejezetten előnyös a házasságuk. – Lizzie járkálni kezdett a szobában. – Ha összevesztek, azzal büntette a férjét, hogy vásárolt magának valami drága holmit. Nem is értettem, miért nem tiltatja le Tolly az asszony hitelkártyáit, és miért nem kezeli ő a pénzt. Az én férjem sose engedte volna, hogy hitelkártyám legyen. De Tolly folyton mellébeszélt, csak úgy mondta, hogy majd kitalál valamit. Azt hiszem, a vége felé már nem jelentettem neki semmit. Egyszerűen csak izgalmasnak találta, hogy megcsalja velem a nejét. És mondok még valamit. A vadászkamara utolsó összejövetelén, még a halála előtt Tolly Lucyval együtt jelent meg. A nő, mint valami Liz Hurley, mély dekoltázzsal, mindkét oldalon csípőig felvágott ruhában parádézott. Az összes férfinak kocsányon lógott a szeme, és tudják, mit? Szerintem Tolly akkor büszke volt a nejére.

– Hogy jön ki anyagilag? – kérdezte Charles.

– Van egy kevéske, örökségből maradt pénzem, és jelentkeztem egy állásra a szupermarketben. Oda idősebbeket is felvesznek.

– Tolly mondta valaha, hogy vannak ellenségei?

– Nem. A vidéki közösség minden egyes tagjának igyekezett a kedvében járni.

– És régebben? Valaki a múltból?

– Én nem tudok róla – rázta Lizzie a fejét. – Őszintén remélem, hogy Tommy jól van.

– Minek izgatja magát a férje miatt? – kíváncsiskodott Agatha. – Hiszen kutyaélete volt mellette.

– Dolgos életem volt – sóhajtott Lizzie. – Napközben szinte ki se láttam a munkából. Takarítás, főzés, sütés a templomi vásárokra, és még sorolhatnám. Szokatlan nekem ez a tétlenség. Talán ha megkapom azt az állást, akkor jobb lesz.

– Biztos benne, hogy nem a férje ölte meg Tollyt?

– Annyi biztos, hogy Pault sosem bántotta volna. Csodálta Pault. Azt mondta róla, hogy elsőrangú vadőr.

Agatha titokban jól megnézte magának Lizzie-t. Lehetséges, hogy Lizzie gyilkolta meg Tollyt? Csakhogy komoly erő kell ahhoz, hogy a gyilkos a férfi háta mögé lopódzva elvágja a torkát. Tolly nyilván hallott valami neszt, és kijött a hálószobájából, hogy utánanézzen a dolognak. A tettes fél karral átfogta a nyakát, a fejét hátrarántotta, és nyissz! Agathának az volt az érzése, hogy Lizzie békés külseje alatt feltáratlan világok rétegződnek egymásra.

Lizzie észrevette, hogy Agatha őt figyeli, és megszólalt:

– Ha nem sértem meg magukat, volnának szívesek távozni? Elég sok a tennivalóm.

– Például micsoda? – kérdezte Agatha.

– Na, jöjjön már, Aggie – szólt rá Charles.

– Maga mit hámozott ki ebből? – kérdezte Agatha már az utcán. – Fogadok, hogy meghatódott a szelíd háztartási robot meséjén.

– Épp ellenkezőleg, azon gondolkoztam, hogy ő lehet a tökéletes gyilkos.

– Nekem is ez járt a fejemben. De a gyilkosnak erős embernek kell lennie.

– Megnézte a karját meg a kezét? Rövid ujjú blúzban volt, és jó erős karja van. És ha Pault is ő ölte meg, hát fogadok, hogy remekül bánik a vadászpuskával.

– Eddig nem nagyon volt időm, hogy leüljek és átgondoljam a tényállást – mondta Agatha.

– Hogyhogy? Mint Poirot? Beveti a kis szürke agysejteket, Aggie?

– Ne csúfolódjon. Menjünk vissza a motelbe, és törjük kicsit a fejünket.

FOGADTÁK A MACSKÁK ÜDVÖZLETÉT, aztán leültek egy-egy papírlappal.

– Ne beszéljünk – kérte Agatha. – Dolgozzunk magunkban, aztán összevetjük a jegyzeteinket.

Mindent leírt, amit kiderítettek, mármint hogy azt a keveset, aztán átolvasta, amit írt. Odapillantott Charlesra. A férfi a ceruzája végét rágcsálva, összevont szemöldökkel a jegyzeteibe mélyedt. Agatha érezte, ahogy hirtelen feltámad benne a vágy, és megrázta magát. Soha többé. Az alkalmi szex valahogy olyan lealacsonyító. De talán csak az életkora miatt látja így. Valahol azt olvasta, hogy a fiatalabb nőket nem kínozza ennyire a bűntudat és a megbánás. Futó viszonyok. Lizzie viszonyt folytat Tollyval. Lucy megsejt valamit. Ha Lucy tényleg rájött, akkor kiváló indoka lett volna elválni, s a tetejébe szép tartásdíjat kapott volna. Milyen ember valójában Lucy? Agatha már elkönyvelte üresfejű, feslett nőnek. De az emberek soha nem ilyen egyszerűek. Ezért sem szabad sztereotípiákban gondolkodni. Mert akkor nem látunk a felszín mögé. Van itt valaki, aki tart tőlük, Agathától és Charlestól. Fél, hogy talán már ki is szagoltak valamit. De kicsoda? Nem vittek el a házból semmit. Meg sem próbálták betörésnek feltüntetni. Tehát ez a valaki roppant magabiztos. Nem, éppen hogy nem az. Ha magabiztos lenne, akkor nem tört volna be hozzájuk az ijedtségtől hajtva. És miért hagyta náluk a Stubbsot?

Csupa nagybetűvel leírta: LUCY, aztán csak meresztette a szemét a betűkre. De hát Lucy másutt tartózkodott a kérdéses időben. Na jó. Engedjük szabadjára a fantáziánkat. Lucy tudott a másik végrendeletről, és eltüntette a Stubbsot. Valami elszakítja nála a cérnát. Tolly válni akar. Eddig rendben van, de miért borítaná ez ki a nőt, ha Tolly busás tartásdíjat helyez kilátásba? Na és ha Lucy mindent meg akart kaparintani?

Tehát megöli Tollyt. De Paul Redfernt miért?

– Kész van? – kérdezte Charles.

– Cseréljünk – mondta Agatha.

Olvasni kezdte Charles gyöngybetűit. „Mrs. Jackson miért tartja a hátát?”, állt a papíron. „Lucy fizet neki, hogy hallgasson? Zsarolás? De Lucy nem követhette el a gyilkosságot.”

– Ennyi az egész? – kérdezte Agatha.

– Mmm? Várjon egy kicsit, én még nem végeztem a magáéval. Lizzie-ről és Findlay kapitányról nem ír semmit.

– Igen, mert Lizzie azt mondta, hogy a kapitány odavolt Paulért.

– De nekem van egy érdekes elméletem, ami a Stubbs visszaszolgáltatását is megmagyarázza.

– Éspedig?

– Nézze – fogott bele Charles a ceruzájával Agatha jegyzetein kopogtatva. – Tegyük fel, hogy ez zsarolási ügy. Mrs. Jackson és Redfern tud a másik végrendeletről. Hisz’ alá is írták. Mondjuk, hogy Redfern elmondja Lucynak. Ő elemeli a festményt. Aztán valamilyen okból végez a férjével. Jön Redfern, és megzsarolja a nőt, hogyha nem fizet, akkor ő beszélni fog a másik végrendeletről. „Minden az enyém, már nincs szükségem a festményre”, gondolja Lucy, „és nem hagyom magamat zsarolni”, azzal ránk sózza a képet. Redfern újból előáll, és azt mondja: „ha nem fizet, elmondom a zsaruknak, hogy maga lopta el azt a festményt”, mire a nő vadászpuskával szétloccsantja a fejét.

– Bár ne lenne betonbiztos alibije! – Agathának hirtelen James jutott eszébe. Miért nem telefonált még az ezredes? Lehet, hogy éppen most is hívni próbálja.

– Mostanra már biztosan szétszéledtek az újságírók – mondta. – Menjünk vissza. Az ügy kulcsa Fryfamben van.

Charles felsóhajtott.

– Bevallom, elegem van már ebből a motelszobából. De szerintem még mindig ott ólálkodik a sajtó. Nagyon friss még a sztori. Várjunk reggelig.

AGATHA ÓDZKODOTT BELÉPNI A HÁZBA, amikor visszaértek. Odakint várt, míg Charles minden szobát átvizsgált, hátha holttestek vagy gaz behatolók rejtőznek az ágy alatt.

Amikor meggyőződtek róla, hogy minden a legnagyobb rendben van, Agatha kiengedte a macskákat a kertbe. Barry Jones épp az avart gereblyézte.

– Remélem, nem baj – kiáltotta oda Agathának. – Kölcsönvettem a kulcsot Mrs. Jacksontól, és bementem a konyhába egy teára.

Agatha kibattyogott hozzá a kertbe.

– Maga mindig Mrs. Jacksonnak hívja a mamáját?

– Csak azok előtt, akik nincsenek képben. Összezavarja az embereket, hogy másképpen hívnak minket.

– Az apja miféle volt?

– Tudom is én. Rögtön a születésem után lelépett.

– Csak nem a kertészek Adoniszával trécselt? – kérdezte Charles a konyhába visszatérő Agathától.

– Ugye, hogy lélegzetelállítóan jóképű férfi?

– Na látja, itt van magának egy igazi selyemfiú.

– Nem is rossz ötlet – csattant fel Agatha. – Most mihez kezdünk?

– Én nézek valami butaságot a tévében. Nincs értelme egyfolytában az ügyön elmélkedni.

Agatha bevonult a hálószobájába, és magára csukta az ajtót. Várt, amíg meghallotta odalentről a tévé duruzsolását, aztán fogta a mobilját, és felhívta Mrs. Bloxbyt.

– Jaj, drágám, hát hogy vagy?

Ekkor csöngettek.

– Várj egy percet – mondta Agatha a telefonba, és kidugta a fejét az ajtón.

– A sajtó – jelentette lentről Charles. – Nem nyitok ajtót.

Agatha visszabújt a hálószobába.

– Csak az újságírók – mondta Mrs. Bloxbynak.

– Nem veszélyes neked ott? – kérdezte Mrs. Bloxby. – Te mindig felkavarod a kedélyeket, aztán valaki megpróbál az életedre törni.

– Egyelőre biztonságban vagyok, hisz’ mindenütt ott nyüzsögnek a rendőrök meg az újságírók. Carselyban mi újság?

– Semmi különös.

– James jól van?

– Igen, összebarátkozott Mrs. Shepparddel, akiről már meséltem neked.

– Á. Milyen rámenős a hölgyike.

– Nem, cseppet sem az, viszont remek társaság. Mi folyik nálatok? Láttalak benneteket Charlesszal a hírekben.

Agatha beszámolt neki az új végrendeletről, Lizzie-ről és a kapitányról, továbbá arról, hogy zsákutcába jutottak az indítékok és gyanúsítottak utáni hajszában. Majd részletekbe menően újból elmondta az egészet.

Azzal fejezte be:

– Lehet, hogy tovább kell folytatnunk a vizsgálódást. Utóvégre a vadászkamara bármelyik tagja elkövethette. Ami pedig Lizzie-t illeti, mintha kissé könnyűvérű lenne. Nem lehet annyira meggyötörve, hisz’ még Charlesszal is megpróbált kikezdeni.

– És ez téged bosszant?

– Természetesen nem. Mit nekem Charles! De attól még fura.

– Hogy került a Stubbs a konyhádba? Úgy értem, hogy jutottak be oda?

– Charles elfelejtette bezárni az ajtót.

– És a múltkor, amikor mindent felforgattak? Volt jele erőszakos behatolásnak az ajtókon, ablakokon?

– Nem, biztos kulccsal jöttek be.

– Van olyan, akinek köze lehet a dologhoz, és az ingatlanirodában dolgozik?

– Amy Worth. De ő nem tehette.

– Miért?

– Mi lett volna az indítéka?

– Úgy látszik, az a te falud tele van rejtett indulattal. Fogjuk rá az undok norfolki éghajlatra. Amint elmennek a nyaralók, a helybéli asszonyoknak a bajkeverésen kívül nem sok teendőjük marad. Márpedig az ördög mindig talál feladatot a tétlen kezeknek.

– Hát hogyne. Mindenesetre van abban valami, amit mondasz.

– A takarítónőnek nincs kulcsa?

– Van, de csak nemrég kapta.

– De még azelőtt, hogy megkerült a Stubbs?

– Azt hiszem – mondta Agatha. – Bárhogy is, kösz. Új irányba terelted a gondolataimat.

– Üzensz valamit Jamesnek? – kérdezte Mrs. Bloxby bűnbánóan.

– Minek? Most már ott van neki az a nő, az erkölcsi tökéletesség csúcsa.

JAMES MRS. SHEPPARD TÁRSASÁGÁBAN üldögélt Carsely kocsmájában, a Vörös Oroszlánban. A nő a hűvös időre fittyet hányva ujjatlan, vörös sifonruhát viselt. Szőke haja selymes volt és csillogó, de folyton dobálta, ahogy a samponreklámokban szokás. James azon kapta magát, hogy egyre jobban unatkozik. Bárcsak inkább az idegesítő Agatha Raisin ülne vele szemben. Agatha néha ki tudja hozni az embert a sodrából, viszont soha, de soha nem unalmas.

AGATHA ELMESÉLTE CHARLESNAK, miket mondott Mrs. Bloxby, egyedül Jamesről nem tett említést.

– Mennyi ember – borongott Charles. – És mind gyanúsított. Kedvem volna hazamenni. Hát magának? A rendőrségnek nincs joga itt tartani bennünket.

Ám Agathának most már nem akaródzott hazamennie. Képzeletben máris összeboronálta Jamest Mrs. Shepparddel. Magányos lett volna Charles nélkül, és azt nem akarta.

– Maradhatnánk még egy picikét. – Charles éppen kabátba bújt. – Hová készül? – kérdezte Agatha.

– Reteszt venni, egyet a hátsó ajtóra, egyet a bejáratira. Maga meg elnézhetne az ingatlanirodába, és válthatna pár szót Amyvel.

– Jó, bár szerintem annak a nőnek a takaróvarráson meg a templomi ügyeken kívül csak káposztalé van a fejében.

Agatha útnak eredt a hideg szélben, a talaj fagyott volt és csúszós. Elővigyázatosan kelt át a falu parkján, aztán meghallotta, hogy valaki a kocsma irányából az ő nevét kiáltozza. Rosie Wilden állt az ajtóban integetve. Agatha visszabattyogott hozzá.

– Jöjjön csak, Mrs. Raisin. Hoztam magának egy üveggel a rózsavizemből.

– Kösz – mondta Agatha, és követte a nőt az ivó homályába.

– Még nem nyitottam ki – mondta Rosie. – Hová igyekszik?

– Az ingatlanirodába Amy Worthhöz.

– Akkor jobb lesz sietnie. Fél hatkor zárnak, és majdnem annyi van. Tessék, a rózsavíz.

– Kösz szépen. Tényleg ingyen ideadja?

– A legnagyobb örömmel.

Agatha azzal a gondolattal sietett el, hogy feltétlenül vennie kell majd valamit Rosie-nak hálából a rózsavízért meg az ingyen vacsoráért.

Amy éppen zárta az irodát, amikor Agatha odaért.

– Történt valami?

– Semmi – felelte Agatha. – Az is elég, ami eddig történt. Csak csevegni szerettem volna.

– Harriet szomszédjában lakom. Jöjjön, megiszunk egy csésze teát.

Amy háza, egy rendben tartott, 1930-as évekbeli, kavicsos vakolatú villa. Kisebb volt, mint Harrieté, és igencsak kirítt Fryfam öregebb házikóinak sorából.

– A férje itthon van? – kérdezte Agatha, miközben követte Amyt a konyhába.

– Nem, Jerry későig dolgozik. Üljön le. Teát? Kávét? Vagy valami erősebbet inna?

– Csak kávét kérek. Nem haragszik, ha rágyújtok?

– De igen.

– Ó. – Agatha eltette a cigarettáját, amit közben elővett a zsebéből. – Halvány gőzöm sincs, ki ölhette meg Tollyt és Paul Redfernt.

– Nem is a maga dolga ezt kideríteni – mondta Amy. Kilógott egy szál a szoknyája alján. Agatha azon tűnődött, szóljon-e neki, amikor Amy kuncogni kezdett: – Inkább arról meséljen, hogy mi van maguk között Sir Charlesszal.

Sápadt szeme valósággal buján csillant meg.

– Nincs mit mondanom – védte magát Agatha. – Ebben a faluban mindenkinek van valami stiklije, ezért másokról is csak rosszat feltételeznek. – Hirtelen eszébe villant, milyen érzés volt Charles manikűrözött kezének érintése, s hogy elhessegesse a gondolatot, tréfásan megjegyezte: – Vegyük például magát. Mindent tudok magáról!

Amy éppen felemelte a vízforralót, hogy töltsön a két kávésbögrébe, de most elejtette, és hátrahőkölt, ahogy a forró víz a padlóra loccsant.

– Legyen átkozott – sziszegte. – Hogy jött rá? A Jackson némbernek járt el a szája, igaz?

Agatha elhűlve bámult rá. Odakint a cudar szélben egy csupasz fa száraz ágaival az ablakot karistolta. Kutya ugatott valahol, gyerekek vihogtak. A titokzatos Jackson gyerekek talán?

– Üljön le – szólalt meg Agatha. – Segítek feltörölni, jó? Csak ugrattam. Nem tudok semmit. De most már kíváncsi vagyok. Bár ha jobban belegondolok, inkább nem is akarom tudni, kivéve, ha Tollyról van szó.

Amy lerogyott a konyhaasztalhoz a víztócsa közepén.

– Végül is elmondhatom. Semmi köze az ügyhöz. Én és Mr. Bryman…

– A főnöke, az ingatlanos? – kérdezte Agatha elámulva, és felidézte magában a verítékező, visszataszító Mr. Brymant. – Hol szoktak találkozgatni? Itt, amikor Jerry házon kívül van?

– Nem, Cecil, vagyis Mr. Bryman szerint az túl kockázatos lenne. Az irodában csináljuk csendesebb napokon.

Agathának már a nyelvén volt, hogy megkérdezze, hol? Az íróasztalon? Az iratszekrények mögött? Belegondolni is undorító!

– Nem mondja el senkinek, ugye? – kérlelte Amy. – Mi csak egy kicsit jól érezzük magunkat.

– Nem, de hogy jön a képbe Mrs. Jackson?

– Rájött a dologra. Azelőtt hetente egy reggel ő takarította az irodát. De egyszer este jött, és rajtakapott minket. Azt mondta, reggelre behívatták az iskolába, mert zűr volt az egyik gyerekével, ezért aztán még előtte való este végezni akart a munkájával. Természetesen van kulcsa.

– Kezdem azt hinni, hogy Mrs. Jacksonnak mindenhová van kulcsa ebben a faluban – mondta Agatha. – De hadd segítsek feltörölni a kiömlött vizet.

– Hagyja csak. Majd megcsinálom.

– Na és mit szólt Mrs. Jackson?

– Akkor még semmit. Aztán egyik nap beállított, amikor Cecil épp nem volt bent. Arra célozgatott, hogy szörnyű lenne, ha a férjem megtudná. Nem tudom, zsarolási szándékkal jött-e oda vagy sem, de a biztonság kedvéért azt mondtam neki, jobb, ha vigyáz, miket beszél, mert felvételre van állítva a magnó, és ha megzsarol, azonnal a rendőrséghez fordulok. Nem is volt bekapcsolva a magnó, de ő ezt nem tudta. Zavarba jött, azt mondta, nem érti, hogy feltételezhetek róla ilyen elvetemültséget. Ő istenfélő asszony, blablabla. Istenkém, megjött Jerry! Jobb, ha maga most elmegy. Az uram azóta is neheztel magára.

– Már itt se vagyok – mosolygott rá Agatha gyámoltalanul a konyhába lépő Jerryre, aki dühödten nézett rá vissza.

Miközben Agatha áttalpalt a falu parkján, agyában keresztül-kasul cikáztak az elméletek. Ezt el kell mondania Charlesnak. Ugyan megígérte, hogy nem beszél róla senkinek, de Charles nem tartozik abba a körbe.

Valahol a fejében ott az ügy megoldása. Most már nem kell egyebet tennie, mint hogy más szemmel közelít a dolgokhoz.

NYOLC

CHARLES A KANAPÉN EJTŐZÖTT, ölében a macskákkal, amikor Agatha beviharzott a nappaliba.

– Megtudtam valamit! – kurjantotta Agatha. – Csak azt nem tudom, mire megyünk vele.

Charles óvatosan lerakta a cicákat a földre, és felült.

– Csüccs le, Aggie, vegye le a kabátját, és ne meregesse így a szemét, rögtön adok magának egy italt.

Agatha letette magát a kanapéra. Charles gin-tonikot kevert neki, aztán töltött magának egy whiskyt vízzel.

– Kezdje az elején – mondta Charles. – Mit mondott magának Amy, amitől ennyire tűzbe jött?

Agatha apróra beszámolt neki az értesüléseiről.

– Ez tényleg érdekes – mondta Charles. – No nem Amy házasságtörése, mert az említést se érdemel, hanem Mrs. Jackson. Tegyük fel, hogy Mrs. Jackson zsaroló. Kit zsarol?

– Lucyt – mondta Agatha. – Már megint ugyanott vagyunk. Nekem mégis van egy olyan érzésem, hogy mindeddig rosszul okoskodtunk.

– Lehetséges. Mrs. Jackson tanúként közreműködik az új végrendeletnél. Elmondja Lucynak. Felejtsük el egy pillanatra Lucy alibijét. Az asszony ezek után megzsarolja Lucyt.

– De hol jön Paul Redfern a képbe?

– Nem tudom. Ne tegyen fel ostoba kérdéseket, hagyjon gondolkozni.

Újra meg újra végigrágták az egészet, de csak nem jutottak előbbre.

Végül úgy döntöttek, hogy megvacsoráznak, és korán lefekszenek. De Agathának nem jött álom a szemére. Milyen fura Amy házasságtörése. Agatha azon kezdett morfondírozni, hogy talán ő, Agatha is csak egy érzelgős, prűd nő, aki álomvilágban él. Lehet, hogy a nem oly fiatalok is lelkifurdalás nélkül vetik bele magukat az alkalmi szexbe. Ám az is lehet, hogy Amy szerelmes az ő Ceciljébe.

Aztán Lucyn kezdett töprengeni. Lucy arra gyanakodott, hogy a férjének viszonya van Rosie Wildennel. Csakhogy az nem Rosie Wilden volt, hanem Lizzie. Később viszont Lucy úgy viselkedett, mint aki szeretné elfelejteni, hogy egyáltalán szóba hozta a témát. És miért kérte meg Agathát, hogy nyomozzon a férje után – egy vadidegen nőt, aki saját állítása szerint szerzett már néminemű hírnevet mint detektív? Lucy vakon megbízott benne. Miért?

Mi van akkor, ha, és tényleg csak ha, Lucynak volt viszonya valakivel? Fordítsuk meg a dolgot. Lucy házasságot tör. Kell neki a pénz, hogy aztán elszökhessen a szeretőjével. Ráveszi a szeretőjét, hogy végezzen a férjével. Először is Mrs. Jackson jóvoltából értesül az új végrendeletről, és ellopja a Stubbsot. Eddig rendben is volnánk. De mi készteti rá, hogy megszabaduljon a festménytől, amikor az örökséget szépen megfejelhetné a biztosítótól kapott pénzzel? És mi van Paul Redfernnel? Őt azután gyilkolták meg, hogy a végrendelet előkerült. Talán tudott valamit. Talán neki is kedve szottyant egy kis zsaroláshoz.

Agatha felmordult, és kikászálódott az ágyból. Átment Charles szobájába, hogy felrázza a férfit.

– Agatha – bazsalygott Charles. – Hát mégiscsak kellek magának?

– Nem erről van szó, Charles. Ide hallgasson, már nagyon közel vagyok a megfejtéshez.

Charles sóhajtva kelt fel az ágyból.

– Menjünk le, aztán majd meglátjuk.

A nappaliban tűzifát pakolt a kandallóban hamvadó parázsra.

– Na, hadd halljam – mondta.

Agatha megosztotta vele kusza gondolatait, és azzal fejezte be:

– Tehát ha Lucy szeretőt tartott, akkor az összes mozaikdarabka a helyére kerül.

– Sose tetszett nekem ez a Jackson nőszemély – mondta Charles. – Na már most, ha Lucy tényleg szeretőt tartott, az a bökkenő, hogy bárki lehet a vadászkamarából, akire még nem is gondoltunk.

Agatha előredőlt a karosszékben.

– Álljunk meg egy szóra. A vadászegyesületek tagjai általában tehetős emberek. Tehát Lucy simán elválhatott volna Tollytól, hogy hozzámenjen a szeretőjéhez.

– Lehet, hogy a pasas már házas.

– Akkor meg semmi értelme megölni Tollyt.

– Igaz. Vagyis a lovagunk egyszerűbb sorból való?

Egymásra néztek.

– Ott a kertész, Barry Jones! – kurjantotta Agatha. – Aki ráadásul Mrs. Jackson fia. Mrs. Jackson fennen hangoztatja, hogy Lucy és Tolly imádta egymást, holott Lucy minden bizonnyal gyűlölte a férjét. Ám ha Lucy viszonyt folytatott Barry Jonesszal, az asszony fiával, akkor az asszony nyilván fedezni fogja őket. Mrs. Jacksonnak komoly anyagi haszna származna abból, ha Barry nőül venné a vagyonos Lucyt. Tehát tegyük fel, hogy Paul Redfern tud valamit, és zsarolni próbálja Lucyt, ő meg elmondja Mrs. Jacksonnak, és Barry agyonlövi a fickót, hogy elhallgattassa. Nem kéne felhívni a rendőrséget?

– Ugyan már, Aggie. Hogy bolondnak nézzenek? Milyen bizonyítékunk van rá, hogy Barrynek viszonya volt Lucyval?

– Valaki a helyiek közül csak tud valamit – mondta Agatha. – Elég kicsi ez a közösség. Barry kertészként dolgozott az udvarháznál. Könnyedén összeszűrhették a levet, hiszen Tolly amúgy is gyakran járt el, hogy Lizzie-vel romantikázzon. Tolly egy egész hónapot Lizzie-vel töltött. Vajon mit adott be Lucynak, vagy mindig csak napközben enyelgett Lizzie-vel, éjszakára meg hazament?

Charles felsóhajtott.

– Ma este már nem tehetünk semmit. Azt mondom, kapjuk el egy szóra Rosie Wildent reggel, még nyitás előtt. Fogadok, hogy minden pletykát ismer.

AGATHA FEHÉR REGGELRE ÉBREDT. Éjszaka erősen fagyott. Az egész világ sziporkázott a tompa napsütésben. Még a konyhaajtó előtti bokrot beszövő pókhálókat is zúzmara ülte meg.

Olyan volt a ház, akár egy jégverem. Agatha bekapcsolta a hősugárzókat, feltette a kávét, aztán felkeltette Charlest. Nem látta be, miért kéne hagynia, hogy Charles egészen addig az ágyban henyéljen, amíg át nem melegszik a ház. Agatha Raisin nem szeretett egyedül szenvedni.

– Tegnap éjjel még olyan logikus volt minden – nyafogta Agatha. – De most tiszta hülyeségnek tűnik.

– Rá se rántson. Beszélünk Rosie-val, de előtte még elfogyasztunk egy tisztességes reggelit.

Egy óra múlva kerekedtek fel. A nap most parányi pacaként vöröslött a magasban a felhők párás függönye mögött.

– Nem érdekel, hány gyilkosság lesz még – mondta Charles. – A karácsonyt már otthon töltöm.

– Karácsony – visszhangozta Agatha. – Máris olyan a táj, mint egy karácsonyi üdvözlőlap.

– A bejárati ajtón hiába kopogtatnánk – mondta Charles. – Rosie még azt hinné, hogy valami szeszkazán akar hozzá betörni. Kerüljünk hátra.

Végigmentek az ivó mellett húzódó gyalogúton, s egy kapun át a székekkel és asztalokkal pettyezett hátsó kertbe jutottak.

– Ezek szerint nyaranta kerthelyiség is van – mondta Agatha.

A konyhából edénycsörgés hallatszott. Charles bezörgetett. Agatha egy futó pillanatig abban reménykedett, hogy Rosie ziláltan, csavarokkal a hajában mutatkozik majd, ám az ajtót nyitó Rosie a férfiak megtestesült álma volt. Dús szőke haját kontyba tornyozta a feje tetején. Fodros kötényt viselt ropogósra keményített blúzán, hozzá méretre szabott szoknyát, és keverőtálat dajkált a karjában.

– Jöjjenek csak – invitálta őket. – Épp egy kis szünetet akartam tartani. – Otthonos meleg töltötte be a sütéstől és fűszerektől illatozó tágas konyhát. Idős asszony állt fel a jöttükre. – Anyám – mutatta be Rosie.

– Odafent leszek – mondta az asszony a kötését felnyalábolva.

Rosie hellyel kínálta őket.

– Van friss kávé.

– Azért jöttünk, hátha tud valami pletykát – vágott mindjárt a közepébe Agatha. Mint oly gyakran, Charlesnak most is az jutott eszébe, hogy Agatha Raisin tapintatossága egy támadó rinocéroszéhoz hasonlatos.

– Én ugyan semmit, drágám – mondta Rosie, miközben két franciás bögrébe töltötte a kávét, majd kihúzott a sütőből egy tálcányi forró fánkot. – Sok szóbeszédet hall az ember, de én azt mondom, jobb a süketet játszani. Ugye, értik?

Aranyló vajdarabot tett az asztalra, és tányérra csúsztatta a fánkokat.

– Vegyenek. Lássuk csak, a feketeribiszke-lekvárom remekül megy majd hozzá.

Ő is leült, s álmatag, meleg mosolyt küldött Charles felé. Ez a mosoly valami okból irritálta Agathát, aki éppen ezért folytatta a tolakodó faggatózást.

– Elképzelhető, hogy Lucy Trumpington-Jamesnek viszonya volt valakivel a faluból?

Rosie kék szemére finom fátyol ereszkedett, mint amikor felhő úszik be a nap elé. Rövid tétovázás után azt mondta:

– Ha volt is, az csak őrá tartozik. Ugye, érti?

– Ugyan már, nekünk igazán elmondhatja – noszogatta Agatha.

– Hogy is gondolja ezt? Minden vendég elpártolna tőlem, ha kifecsegném a magánügyeiket.

– De hát Lucy aligha jár kocsmába.

– Ő nem is.

– Vagyis tényleg volt neki szeretője, és itt szokott iszogatni a pasas – kurjantott fel Agatha. – Ez leszűkíti a kört. Hisz’ csak egyszerű falubeliek járnak ebbe a kocsmába, a vadászkamara tagjai nem.

– Ne higgye, hogy csak gazdag arisztokraták vadásznak – leckéztette Rosie. – Mr. Freemantle, Mr. Dart és Mr. Worth mind vadásznak. Akárcsak Mrs. Carrie Smiley. És milyen elegáns vadászöltözékben!

Agatha előredőlt.

– Maga tudja.

– Nem tudok én semmit – vágott vissza Rosie élesen. – Ki fog hűlni a kávéja.

Charles vette át a szót.

– Mintha kint hagyta volna a macskákat a kertben, Agatha, a végén még megfáznak. Siessen, eressze be őket. – Nyájasan nézett Agathára, és Agatha megértette: mivel így semmire se jutnak, Charles át akarja venni tőle a stafétabotot.

Agatha ijedtséget színlelt:

– Bocsásson meg, Rosie. Megfeledkeztem a cicákról. Most el kell mennem.

Kint eltűnődött, hogy mihez is kezdjen. Nem ólálkodhat a kocsma körül arra várva, hogy Charles kijöjjön. Másrészt viszont hazamenni se volt kedve. Elhatározta hát, hogy kisétál a faluból a tóhoz, kiszellőzteti a fejét, és megpróbálja rendezni a gondolatait.

Amikor rálépett a faluból kivezető útra, elcsodálkozott, hogy milyen csendes, nyugodt nap van.

A kétoldalt sorjázó fenyőfákat karácsonyi díszbe öltöztette a zúzmara. Agatha tovább bandukolt, föl a hegytetőre, és végighordozta tekintetét a némaságba borult, végtelen norfolki lapályon.

A tóhoz érve most is egy lapos sziklára telepedett. A part mentén már fagyni kezdett a tó vize. Vajon szoktak rajta korcsolyázni, amikor teljesen befagy? Lehet, hogy korcsolyabulikat tartanak, és Rosie forralt borral meg húsos lepénnyel kínálgatja a népeket. Hogy fogadná ezt a látványt egy idegen? Bizonyára irigyelné őket, mert azt gondolná, hogy tipikusan angol életet élnek, mintha burokba lennének zárva, és fogalma se lenne, mennyi indulat feszül a mélyben. Enyhe szellő borzolta a tó tükörszerű felszínét, Agatha pedig megborzongott, és felállt. Bizonyíték hiányában nem folytathatja az eszmefuttatást. Amikor az udvarház kapujához ért, hirtelen eszébe jutott a karbantartó. Hogy is hívják? Valami Joe. Vajon a karbantartó is a birtok területén lakik? A behajtóúton ment tovább, aztán ráfordult a Redfern vityillójához vezető elágazásra. A kanyar után a következő kép tárult elébe: rendőrségi szalag remegett a szélben a ház előtt, az őrségbe állított Framp pedig topogva, karját csapkodva melengette magát.

Agatha hátrahőkölt. Nem volna jó, ha Hand rajtacsípné, amint éppen a rendőrrel diskurál. Amikor újból elérte az elágazást, kisebbfajta furgon fékezett le mellette. Agatha rögtön felismerte a karbantartót.

– Keres valamit? – szegezte neki a kérdést a férfi. – A rendőrség nem akar újságírókat vagy birtokháborítókat a közelben. Várjunk csak, magát láttam, amikor Pault lepuffantották.

– Én fedeztem fel a holttestet – mondta Agatha.

– És mi dolga van erre? Mrs. Trumpington-Jamesnek elege van a környéken szaglászó kotnyeles alakokból.

Agatha majdnem kibökte, hogy éppen őhozzá szeretett volna pár kérdést intézni, de Joe olyan gyanakvó és ellenséges volt, hogy erről inkább hallgatott.

– Lucy Trumpington-James barátnője vagyok – jelentette ki fennhéjázva. – A házhoz szeretnék jutni, csak rossz úton indultam el.

– Arra van – bökött a háta mögé Joe a hüvelykjével. Agatha elindult a ház felé. Amikor valamennyire eltávolodott a furgontól, hátranézett. Joe még mindig ugyanott állt a kocsival, és a visszapillantó tükörből szemmel tartotta. Így azután Agatha kénytelen volt látogatást tenni Lucynál.

A ház ablakait vörösre festette a nap, mintha megannyi vádló, vérbe borult tekintet meredne Agathára.

Lucy azonnal ajtót nyitott a csöngetésre. Vastag kötött kabátot viselt farmernadrággal. Haját műselyem kendővel fogta hátra, és tökéletesen sminkmentes volt az arca, amitől sokkal fiatalabbnak és nőiesebbnek látszott.

– Láttam, hogy jön – mondta Lucy. – Épp jókor, legalább megpihenhetek egy ital erejéig.

Agatha belépett a hallba, és végignézett a kartondobozokon.

– Máris elköltözik?

– Sajnos nem tehetem – mondta Lucy. – Amíg mindenütt hekusok vannak, és amíg nincs lezárva az ügy, addig nem hagyhatom el a házat. – Bevezette Agathát a szalonba. – Mit inna?

– Egy gin-tonikot kérek.

– Nincs hozzá jegem.

– Sebaj – mondta Agatha. – Úgyis elég hideg van ma.

Lucy átnyújtotta neki az italt, azután töltött magának egy nagy konyakot.

– Rágyújthat, ha akar – mondta Lucy. – Én is visszaszoktam.

– Pompás – mondta Agatha, és máris elővett egy pakli cigarettát. – Csak azért jöttem, hogy érdeklődjem, hogyan haladnak a dolgai.

– Igazság szerint nem nagyon. Azt hittem, pofonegyszerű lesz: eladom a házat, szedem a sátorfámat, és visszaköltözöm Londonba. De a zsaruk nem szállnak le rólam, amíg be nem bizonyosodik, hogy semmi közöm a gyilkossághoz.

Agatha ivott egy kortyot. Aztán megkérdezte:

– Miért, azt hiszik, hogy benne van a keze?

– Elvégre én örökölök. Az egyik nyomozónak volt képe azt mondani, hogy szinte mindig a férj vagy a feleség az elkövető. Most mondja meg! – Lucy ingerülten eregette a füstöt. – Pedig szép rendben ment minden, erre ezek a féleszűek fogják magukat és kicsinálják Pault.

– Féleszűek?

– A vadorzók. A rendőrségnek is megmondtam. Paul már több helybelit is bíróságra citált, és ezek bizony nem felejtenek.

– Tudott róla, hogy Tollynak viszonya volt Lizzie-vel? – Agatha már nem érezte úgy, hogy lojálisnak illene lennie Lizzie-hez. Lizzie egyébként is elhagyta a férjét, járőrkocsin távozott bőröndöstül, tehát nyilván beszámolt nekik a viszonyról, legalábbis Agatha ezzel áltatta magát.

– Nem. Hát nem nevetséges? – Keserűség bujkált Lucy hangjában. – Pont Lizzie Findlayvel, én meg éljek apácaként. Nem fért a fejembe, miért nem közeledik már hozzám Tolly. Most már világos. Sose gondoltam, hogy szeretője van.

– Dehogynem – vetette ellene Agatha. – Éppen engem kért meg, hogy szerezzek bizonyságot.

– Ja, hogy az? Azt hittem, Rosie-val van. A fenébe is, simán elválhattam volna a vén szarházitól, és úgy megkopasztottam volna, hogy csak na! Micsoda jelenetet rendezett a nővére a temetésen.

– Nem tudtam, hogy máris lezavarták a temetést!

– A rendőrség titokban tartotta, és én is. Mindenkinek tele van már a hócipője a sajtóval. Norwichban volt a hamvasztás. Még egy italt?

– Ezt se ittam még meg.

Lucy felállt, és elvette Agatha poharát.

– Töltök még rá. Nem szeretek magamban inni.

– Nem gondolja, hogy Lizzie férje ölhette meg az urát?

Lucy csurig töltve adta vissza Agathának a poharát, és töltött magának még konyakot.

Visszahuppant a székébe.

– Kit érdekel? – mondta fáradtan s már kissé nehezen forgó nyelvvel. Agatha gyanította, hogy bár Lucy az imént azt állította, nem szeret egyedül inni, idáig pontosan ezt tette.

– Nem is kíváncsi, ki lehet a gyilkos?

– De, persze. Hogy végre elhúzhassak innen a francba.

– Nem szerette a férjét?

– Azt hittem, szeretem. A pénzre és a biztonságra hajtottam, és akár hiszi, akár nem, gyereket akartam. De mint kiderült, Tolly nemzőképtelen volt, és kisült, hogy a tetejébe még unalmas is, mert amikor leköltöztünk ide, attól kezdve azt tekintette élete egyetlen értelmének, hogy betöltse a fryfami földesúr szerepét. A neve Terence, Londonban Terrynek hívták. De kitalálta, hogy itt Tolly lesz, nehogy kilógjon a sok kardot nyelt figura közül, akikkel tele van a vadászkamara, és mind valami bugyuta becenevet használ. Mint egy csapat óvodás.

Agatha itókája jó erősre sikeredett.

– Mikor tudja eladni a házat?

– Fogalmam sincs. Remélem, hamarosan. Jézusom, a gatyámat is a birtokra költöm. A jövő héten túladok a jószágon: birkáink meg marháink vannak. A vadászterületet már bérbe is adtam. Ebben senki nem gátolhat meg.

– Furcsa egy hely ez a Fryfam – mondta Agatha. – Először a tündérek, aztán a gyilkosságok, annyi szenvedély lapul meg a felszín alatt.

Lucy elvigyorodott.

– A szenvedélyről jut eszembe: hogy van az imádni való Charles?

– Ahogy mindig. De mi csak barátok vagyunk.

– Lehet, hogy még szerencsét próbálok vele. Gazdag?

– Azt hiszem, de az a típus, aki előszeretettel felejti otthon a tárcáját, amikor az éttermi számla rendezésére kerül a sor.

– És maga miért tűri ezt?

– Mert nem függök tőle.

– Á. És? Nyomozgatnak?

– Próbálkozunk.

– Jutottak már valamire?

– Az az érzésem, hogy nagyon közel járunk a megoldáshoz. Kezd összeállni a kép – mondta Agatha nagyképűen. Tényleg pokoli erős volt az itala. – Szerintem Paul Redfern tudott valamit, amit kész lett volna elmondani a rendőröknek, ha nem fizetik meg a hallgatását.

– Jobb, ha folytatom a munkát – mondta Lucy, azzal kiürítette és letette a poharát.

Agatha hagyott egy keveset az italából, és felállt. Ráeszmélt, hogy le se vette a kabátját, még sincs melege.

– Elromlott a fűtés? – kérdezte.

– Légbuborék került a csövekbe, vagy valami ilyesmi. Holnapra várom a szerelőt.

Agatha kisétált az előtérbe.

– Hát akkor viszlát, Lucy.

– Ne üsse bele mindenbe az orrát, különben pórul jár – mondta Lucy.

Agatha megtorpant, keze a kilincsen.

– Ez fenyegetés?

– A magafajta még az ágy alatt is ellenséget szimatol. Ezt vegye baráti intelemnek.

Agatha távozott, és végigtrappolt a hosszú behajtóúton. Nagyokat szippantott a friss levegőből, hogy kitisztuljon a feje. Átgondolta mindazt, amit Lucytól hallott. Ami nem volt sok, de vajon a nőnek tényleg a vadorzók jártak a fejében, amikor azt mondta, hogy „ezek a féleszűek” megölték Pault? Miért gondolna egy Lucy-féle tősgyökeres városi épp a vadorzókra? A nagypályás vadorzók veszélyesek lehetnek. Ennyit még ő is tudott az újságokból. Ők azok, akik dinamittal fognak lazacot. Lehet, hogy az ártalmatlanabb nyúltolvajok néhanapján a fácánokra is szemet vetnek? Aligha.

Ezt még meg kell vitatnia Charlesszal. Vajon ő kiderített valamit?

Hirtelen rátört az éhség. Kótyagossága már múlóban volt.

Végre-valahára hazaérkezett, előszedte a nehéz kulcsot, és bedugta a zárba. Az ajtó nyitva volt. Ezek szerint Charles már megjött. Agatha belépett, és elkurjantotta magát: – Itthon vagyok. – Az előszobai asztalon továbbra is ott hevert a két retesz bontatlan csomagolásban. – Látom, még nem szerelte fel a reteszt – kiáltotta. – Sikerült kiszednie valamit Rosie-ból? Volt Lucynak szeretője?…

Hátukon égnek meredő szőrrel elősompolyogtak a macskái. Agatha lehajolt hozzájuk, hogy megcirógassa őket.

– Ejnye, no – búgta. – Mitől ijedtetek meg ennyire? Hol van Charles?

Aztán valami keményen a hátának nyomódott, és egy férfihang azt mondta:

– A nappaliba, Mrs. Raisin.

Agatha megpördült. Barry Jonest pillantotta meg vadászpuskával a kezében.

Besétált a nappaliba, agya riadtan zakatolt. Mrs. Jackson a kandallónál trónolt egy székben.

– Leülni és pofa be! – vakkantotta oda Agathának.

– Maga?! – Agatha leült vele szemben.

Barry Jones a puskát Agathára szegezve a kanapé mögé lépett.

– Most még megvárjuk a barátját – közölte Mrs. Jackson.

– Miért? – rebegte Agatha elfehéredő szájjal.

– Majd meglátja.

– Lucy úgy fogalmazott: „ezek a féleszűek” meggyilkolták Pault. Vagyis maga meg a fia.

– Lucy felhívott minket, és elmondta, hogy attól tart, kezdik kapiskálni.

Agatha ránézett Barry Jonesra, erre a jóképű fiúra, habár az adott pillanatban cseppet sem tűnt jóképűnek, mert kemény volt a tekintete, akár a kő.

– Nem ölhetnek meg minket – mondta Agatha. – Lehet, hogy azt hiszik, két gyilkosságot még megúszhatnak. Na de négyet!

– Nem marad semmilyen bizonyíték – jelentette ki Mrs. Jackson. – Maguk egyszerűen eltűnnek, mi meg összeszedjük és elássuk a holmijukat.

Agathának hirtelen borzasztóan kellett pisilnie. De nem fogja összevizelni magát a két gonosztevő orra előtt. Próbálta elfelejteni, hogy életveszélyben van, és igyekezett arra koncentrálni, vajon miért tették.

Újból odanézett Barry Jonesra, a jóvágású Barryre, aki nem tudna eltartani egy olyan nagy igényű nőt, mint Lucy. Hacsak…

– Szerintem magának viszonya volt Lucyval. Szerintem ő beszélte rá, hogy végezzen Tollyval. Várjunk csak. Maga, Betty Jackson, kitálalt Lucynak a végrendeletről. Mire ő ellopta a Stubbsot, és átadta maguknak, hogy rejtsék el. Aztán hogy volt? Összekapott Tollyval? Az ura meg akarta változtatni a végrendeletét, hogy mindenét Lizzie-re hagyja? Vagy rájött, mi folyik a neje és Barry között? Akárhogy is, Barry elvágja Tolly torkát, mialatt a nő Londonba megy, hogy alibit biztosítson magának. De miért sózták rám a Stubbsot? Ha teszem azt, elégetik, Lucy zsebre vághatta volna a biztosítási pénzt.

– Most már nyugodtan elmondhatom – mondta Mrs. Jackson. – Lucy úgy gondolta, ha otthagyjuk magánál a képet, akkor a rendőrség figyelme rögtön magára és Lizzie-re fog terelődni. A birtok eladásával úgyis szép pénzt kaszálunk majd.

– Ej, de dörzsöltnek hiszik magukat – mondta Agatha –, pedig nem ússzák meg szárazon, ha eltesznek minket láb alól. Charlesnak nemesi címe van, és a lapok azonnal le fognak csapni a sztorira. Az ügy meg csak nyúlik, mint a rétestészta. Lucynak borzasztó sokáig kellene várnia, hogy hozzájusson a pénzéhez, és addig maguk se kapnának semmit. Egyébként is ostobák voltak. Honnét vették, hogy tudok valamit?

– Lucy felhívott minket, és elmondta, maga kiokoskodta, hogy Paul zsarolt minket, meg hogy szerinte hamarosan felgöngyölíti az ügyet, és kitálal a rendőröknek.

Agatha hallotta, ahogy a macskák kisprintelnek az előszobába, hallotta, ahogy dorombolnak és nyávognak. Ez Charles lesz, gondolta. Bárcsak figyelmeztethetném valahogy! Hanem ekkor elnémultak a macskák.

Agatha szorosan összekulcsolta a kezét, hogy ne remegjen. Ezek meg fogják ölni. Valahogy el kéne pucolnia innét.

Felállt.

– Vécére kell mennem.

– Leülni! – reccsent rá Mrs. Jackson. – Nem megy sehová, legföljebb a föld alá.

– Nem puffanthatnak le mindkettőnket – fogta kérlelőre Agatha. – Hallatszani fog a durranás.

– Ugyan ki hallhatná? – vigyorgott Barry Jones. – Az út végén vagyunk. Semmi sincs a közelben, csak a templom.

Agatha becsukta a szemét, és imádkozott. A rettegés süketté tette, így a fülzúgáson kívül semmi nem jutott el az agyáig. Ments meg, és leszokom a dohányzásról, jobb ember leszek, és jól fogom viselni magam. Tudom, hogy a múltban nem nagyon jeleskedtem, de csak most az egyszer ments meg, Uram, és úgy éljek, hogy szent leszek. Hirtelen tudatára ébredt, hogy mindjárt bepisil, és nagyot nyögve felnyitotta a szemét. Aztán csak pislogott, nem akarta elhinni, amit lát.

A nappalit ellepték a rendőrök. Barry Jones lassan a kanapéra ejtette a puskát. Hand főfelügyelő előrelépett, amikor Jonest és az anyját bilincsbe verték.

– Maga meg hová megy, Mrs. Raisin? – bődült el, ugyanis Agatha kétségbeesve törte magának az utat a kijárat felé.

– Vécére! – kiabálta vissza Agatha, és felnyargalt a lépcsőn.

CHARLES ÉS AGATHA hajnali kettőkor ért vissza a kapitányságról.

– Erről ennyit – mondta Charles a nappaliba lépve, és nekiállt begyújtani a kandallóba. – Szinte hihetetlen. Tárva-nyitva volt az ajtó. Tudtam, hogy nem stimmel valami, mert felállt a szőr a cicusok hátán. Kiosontam, és belestem a nappaliba. Tudtam, hogy Hand meg a rendőrök a kocsmában vannak, úgyhogy azonnal iderángattam őket.

– Igen, mindezt már elmondta, viszont azt még nem árulta el, miért árulta el magának Rosie, hogy Lucynak és Barrynek viszonya van, meg hogy egy ízben még rajta is kapta őket a fák közt. Miért mondta el magának mindezt, amikor a rendőröknek egy árva szót se szólt?

– Kicsit összemelegedtünk – mondta a tűzgyújtással foglalatoskodó Charles háttal Agathának.

– Vagyis lefeküdtek.

– Így is lehet mondani.

– Maga egy velejéig romlott alak – jelentette ki Agatha.

– Ugyan már, Agatha. Gyanítottam, hogy tud valamit a nő. Csak nem hitte, hogy lelépek az ünnepekre, és itt hagyom a pácban? Magáért tettem.

– Na persze, meg a hazáért!

– Úgy is van. Ne legyen rám mérges, Aggie. Gondolkozzon. Abban a minutában, hogy a nő kimondta Barry Jones nevét, én már szaladtam is a rendőrökhöz. Rosie éktelen dühbe gurult. Ki akarta kaparni a szemem, és rohadéknak nevezett.

Agatha leült, és odatartotta a kezét a lángok elé.

– Nekem nem is szólt volna. Egyedül akarta learatni a dicsőséget.

– Azt se tudtam, merre kóborol. Magát kerestem, amikor visszajöttem a házhoz.

– Én igazából nem is ismerem magát, Charles.

– Melyik ember ismeri a másikat? – kérdezte a férfi könnyedén. – Rejtély megoldva. Minden pontosan úgy történt, ahogy maga a rendőröknek megmondta. Szóval a dicsőség a magáé. Lucy megdolgozta Barryt, hogy végezzen Tollyval. Látom, hogy fáradt. Feküdjön le. Csúnyán magára ijesztettek.

FÁRADTSÁG IDE VAGY ODA, Agatha sokáig éberen hevert az ágyban. James. Megint az ezredes felé szálltak a gondolatai. James Lacey komoly ember, nem holmi léha szoknyapecér, mint Charles, gondolta Agatha, elfeledve, hogy bizony James is hajlamos a szoknyák után futni. Lelki szemével maga előtt látta Jamest – markáns arcvonásait, halványkék szemét, sudár termetét, a halántékánál már őszbe vegyülő dús, fekete haját. Leküzdhetetlen vágy kerítette hatalmába, hogy hazautazzon Carselyba, és kiszabadítsa az ezredest a titokzatos Mrs. Sheppard karmai közül.

Másnap reggel kilenckor Charles kiabálására ébredt, hogy jött egy járőrkocsi, ami beviszi őket a kapitányságra további vallomástételre. Agatha sebtében mosdott és öltözködött, majd morogva battyogott le Charleshoz: – Nem faggattak még eleget?!

Agathát Hand főfelügyelő hallgatta ki személyesen. Ismételten átvették az előző nap történéseit. Aztán a főfelügyelő így szólt:

– Az a maga szerencséje, hogy Sir Charlesnak volt elég esze, és kapcsolatba lépett velünk. Ön súlyos veszélynek tette ki magát azzal, hogy információt tartott vissza.

– Tudni semmit se tudtam! – rikácsolta Agatha. – Hogy mondhattam volna el azt, amit nem tudok?!

– Kis híján az életébe került, hogy szót ejtett Mrs. Trumpington-Jamesnek a gyanújáról, miszerint Paul Redfern zsaroló volt, ami történetesen fedi a valóságot.

– Az csak úgy felmerült bennem – mondta Agatha pikírten. – Hogy mondhattam volna el magának, ha ott vetődött fel bennem először?

– A jövőben lesz szíves nem belekontárkodni a rendőrség munkájába.

– Ha nem kontárkodtunk volna bele a rendőrség munkájába, maguk még most is a gyilkost keresnék – hőbörgött Agatha. – Amennyiben még több vallatásnak akar alávetni, Carselyban megtalál. Ugyanis hazautazom.

Agatha még akkor is dúlt-fúlt, amikor Charles csatlakozott hozzá.

– Ne is törődjön vele – mondta a férfi Agatha haragos ábrázata láttán. – Nekem se volt leányálom. Legalább hálásak lettek volna. Együnk valamit, aztán látogassuk meg Lizzie-t.

– Mi a fenének látogatnánk meg?

– Ejnye, Aggie. Hát azért, mert kedves gesztus lenne.

Agatha ebéd közben végig a hálátlan rendőrök gazembersége miatt zúgolódott.

Majd miután végeztek az ebéddel és Lizzie lakása felé igyekeztek, Agatha Mrs. Tite-ot pillantotta meg, akinek húsz fontot fizetett, amikor kérdezőbiztosnak álcázta magát.

– Engem keres? – kérdezte Mrs. Tite.

– Tulajdonképpen Mrs. Findlayhez jöttem.

– Ó, nincs már itt a kedves Mrs. Findlay.

– Nem tudja, hová ment?

– Mintha azt mondta volna, hogy vidékre megy a rokonaihoz.

Megköszönték, és továbbálltak.

– Fogadok, hogy hazament – mondta váratlanul Charles.

– Már miért ment volna haza?

– Mindig tudtam, hogy ez lesz a vége.

– De hát megmenekült. Új élet várja.

– Túl sokáig volt rabláncon – mondta Charles. – Ezt hívják Stockholm-szindrómának. Amikor a túsz szeretetet kezd érezni rabtartója iránt.

– Maga meg van győződve róla, hogy mindig igaza van. Egy ötöst teszek rá, hogy a nő a közelébe se megy a kapitánynak.

– Tartom.

NANÁ, HOGY LIZZIE nyitott nekik ajtót Breakhamben. Kötényben volt, és lisztfolt díszelgett a fél arcán.

– Jöjjenek a konyhába – mondta. – Épp a templomi vásárra sütök.

– A kapitány? – kérdezte Agatha idegesen.

– Kint csatangol a földeken.

– Mi a fenének jött vissza hozzá? – kérdezte Agatha.

Lizzie lehajolt, és kivett a sütőből egy tálcányi minipiskótát.

– Tudtam, hogy Tommy képtelen meglenni nélkülem. – Világoskék kontaktlencsét viselt, haját nőies, csinos frizurába rendezte. – De most mintha kicserélték volna.

– Ezek szerint nem adja el a Stubbsot? Mégse költözik?

– De igen, eladjuk. Csakhogy rendbe kell hozatnunk a tetőt, aztán talán elmegyünk egy tengeri hajóútra. Kérnek kávét vagy valami mást? Habár elég sok a teendőm.

Odakint Agatha előhúzott egy ötfontos bankjegyet, és átnyújtotta Charlesnak.

– Még mindig nem tudom elhinni – mondta.

– Tudja, sose fognak elmenni arra a hajóútra – mondta Charles. – A pasas idővel újra be fogja törni az asszonyt, és Lizzie-nek nem lesz még egy esélye.

– Úgy kell neki! Végül is sose kedveltem.

FRYFAMBEN AGATHA FELHÍVTA az ingatlanost, és tájékoztatta, hogy reggel elutazik, így aztán szeretné visszakapni a foglalót, továbbá térítsék vissza neki a házbér fennmaradó részét. Mr. Bryman közölte vele, hogy a foglalót természetesen visszakapja, a házbér visszatérítéséről azonban szó sem lehet. Hanem amikor Agatha afeletti örömében, hogy végre kitöltheti valakin a haragját, jól megmondta neki a magáét Fryfamről meg a gyilkosságokról, és már perrel fenyegetőzött, Mr. Bryman végül is beadta a derekát, s csupán annyit mondott, hogy csekken küldik el az összeget.

Agatha továbbra is neheztelt Charlesra. Úgy érezte, hogy amikor Charles ágyba vitte Rosie-t, ezzel a kettőjük közös éjszakájának jelentőségét kisebbítette. Agatha már megint szüntelenül Jamesre gondolt.

Aznap este Charlest elnyomta a buzgóság a kihunyóban lévő kandallótűz előtt. Agatha úgy határozott, hogy maga megy ki a fészerbe tűzifáért.

Kiballagott a fagyos hátsó kertbe. Aztán egyszer csak megtorpant. Tarka fények táncoltak a kert végében. Agatha mintha fojtott kuncogást hallott volna, amely félig a saját fejéből, félig kívülről jött.

Visszament a házba, és felhívta Harrietet.

– Újra garázdálkodnak a Jackson kölykök – panaszolta. – Fényeket villogtatnak a kertem végében.

– Kizárt dolog – mondta Harriet. – A gyerekek Kentben vannak Mrs. Jackson húgánál. Ezek a tündérek lesznek. De mondja csak, mit szól hozzá, hogy Lucy a bűnös?

Agatha gépies feleletet adott. Mert még mindig hallotta azt a furcsa, pajkos kacagást.

Amikor aztán letette a kagylót és kinézett a kertbe, már nem volt ott semmi.

Mégis úgy meg volt rémülve, hogy nem mert kimenni tűzifáért. Hagyta, hadd szuszogjon Charles a haldokló tűz mellett, és elment lefeküdni.

KILENC

MÁSNAP AGATHA NEM TUDTA rávenni magát, hogy beszéljen Charlesnak a furcsa fényekről. Úgyis csak azt felelné, ha nem a Jackson kölykök voltak, akkor valamelyik felbőszült falubeli lehetett. Agatha emlékezett rá, hogy egy magas rangú rendőrnő egyszer azt mondta neki, a gyilkosságok az összes érintetten sebet hagynak.

És tessék, miközben csomagolt, máris megcsörrent a telefon. Felismerhetően helyi akcentussal beszélő vérmes, névtelen hangok minden lében kanál jöttmentnek titulálták Agathát, és megrágalmazták, hogy alighanem a gyilkosságot is ő követte el. A harmadik hívás után Agatha kihúzta a telefont.

Charles a bőröndjeivel éppen lefelé jött a lépcsőn.

– Gratuláló telefonálók?

– Csak a vérünkre szomjazó helyi telefonbetyárok.

– Ejha!

– Elvégre lebuktattuk a drágalátos Mrs. Jacksonjukat. Előremenne a kocsijával, Charles? Tartok tőle, hogy esetleg ránk támadnak.

Berámoltak a két kocsiba, és Agatha vigyázva betette a hátsó ülésre a cicakosarakban utazó macskákat.

Amikor kibukkantak a Pucks Lane-ről, hogy megkerüljék a parkot és ráforduljanak a Fryfamből kivezető útra, Agatha Rosie-t pillantotta meg a falubeliek maroknyi csapatával. Ahogy Charles kocsija közeledett feléjük, Rosie szépséges arcát ádáz düh torzította el. Egy fél téglát hajított a kocsira, és bezúzta vele az utasülés melletti ablakot. Charles a gázba taposott, és Agatha is ezt tette.

Hamarosan már a falut elhagyó úton repesztettek. Jó néhány mérfölddel távolabb Charles félreállt egy benzinkútnál. Agatha követte a példáját.

– Minden rendben? – kérdezte, és már szállt is ki, hogy szemügyre vegye Charles kocsijának állapotát.

– Mázli, hogy nem sérültem meg – mondta Charles.

– Itt a telefonom. Hívja a rendőrséget!

– Nem. Rosie nyilván úgy érzi, csak kihasználtam. Gondolom, megtudta, hogy én küldtem rá a rendőröket Barryre. Viszont felhívnám az autószerelőt, amikor megállunk ebédelni. Manapság ripsz-ropsz dolgoznak. A téglát megőrzöm szuvenírnek.

– Akkor menjünk is tovább – mondta Agatha. – Félek, hogy utánunk jönnek.

Pár mérfölddel arrább megálltak ebédelni. Charles felhívta a szerelőt, és megrendelte a javítást.

Agatha összeszűkült szemmel fixírozta.

– Remélem, semmi olyat nem mondott Rosie-nak, hogy szereti.

– Nem így fogalmaztam. Ne nézzen rám ilyen mérgesen, Aggie. A jó ég tudja, ki mindenki össze nem feküdt egymással abban az átokverte faluban.

– Tartsa meg a fél téglát emlékeztetőnek, hogy legközelebb uralkodjon az ösztönein.

– Azt mondja? És a maga életét ki mentette meg, hálátlan fehérnép?!

– Hagyjuk ezt – dünnyögte Agatha.

– Örül, hogy megyünk haza?

– Örülök.

– James epedve várja?

– Ne beszéljünk Jamesről.

– Pedig nem ártana – mondta Charles. – Nézze, keresse fel azt a pszichiátert, akiről meséltem.

– Nincs szükségem agyturkászra.

– Sosincs helyén az esze, ha James Laceyről van szó.

– Ne nyaggasson már. Majd megfontolom.

Az autószerelő meghozta Charlesnak az aláírandó papírokat, és azt mondta, néhány perc alatt meg is reparálja az ablakot.

– Ideje indulni – mondta végül Charles. – Kifizetné a számlát, Aggie? Nálam nincs elég pénz.

AGATHA KIMERÜLT, mire rákanyarodott a tekergős országútra Carsely felé. Valamiért úgy képzelte, hogy Carselyban meleg lesz és napsütés, de már leszállt az éj, és zúzmara csillogott az út mentén őrt álló fák ágain. Behajtott az Orgonás-dűlőre. Fényt látott James házában, mire fullasztó izgalom kerítette hatalmába. Csak a hűvös fogadtatástól való félelme tartotta vissza attól, hogy megálljon az ezredes háza előtt, és bevágtasson hozzá.

Korábban telefonon értesítette a bejárónőjét, Doris Simpsont az érkezéséről. Így jó meleg házba lépett be: Doris már bekapcsolta a fűtést. A konyhaasztalon egy tál étel várta Mrs. Bloxby pár soros üdvözletével.

– Hogy is mehettem el innen? – mondta ki Agatha fennhangon. Kieresztette a cicákat a kosarukból, azután kiment a csomagjaiért.

Magas szőkeség lépett ki éppen ekkor James házából. Ez csak Mrs. Sheppard lehet, gondolta Agatha kedveszegetten. A nő odalépett hozzá.

– Üdv itthon – mondta. – Maga biztosan Agatha Raisin. Melissa Sheppard vagyok.

– Örvendek – mondta Agatha kicsit sem örvendve.

– Segíthetek behordani a csomagokat?

Agatha már nyitotta a száját, hogy határozott NEM-mel feleljen, aztán meggondolta magát. Ki kell puhatolnia, mennyire közeli a viszony e nőszemély és James között.

– Nagyon kedves – mondta hát.

Melissa Sheppard szőke, negyvenes nő volt, karcsú, de nem az a csábító démon, aki eddig Agatha képzeletében megjelent.

– Hagyja csak az előszobában azt a bőröndöt – mondta Agatha. – Később kicsomagolok. Kávét?

– Ha nem túl nagy gond.

– Ugyan. Menjünk a konyhába.

– A szomszédjától jövök – mondta Melissa. – Vittem neki a saját sütésű fánkomból. Ezek az agglegények képtelenek magukról gondoskodni.

– Mindig úgy találtam, hogy James meglehetősen önellátó – mondta Agatha, miközben feltette a vizet.

– Mesélte, hogy egy csomó bűnügyet nyomoztak ki együtt. Milyen izgalmas! És ön most megint érintett volt egy gyilkosságban. „Szegény asszony”, mondtam Jamesnek, mire ő: „csak ne féltse a rettentő Agathát”. – Azzal Melissa öblösen felnevetett.

– Hirtelen rám tört a fáradtság – mondta Agatha. – Nem haragszik, ha elnapoljuk ezt a kávét?

– Nem, dehogy. Állandóan Jamesnél vagyok, úgyhogy gyakran látjuk majd egymást.

Agatha kikísérte, és fölösleges erővel vágta be mögötte az ajtót.

Azután már nyúlt is a telefonért, és tárcsázta Charles számát. Amikor a férfi felvette, Agatha csak annyit kérdezett:

– Mi a neve annak a pszichiáternek?

MÁSNAP AGATHA ÁTSÉTÁLT a paplakba. Éppolyan hideg volt, mint Fryfamben. Lehet, hogy az emberek csak a saját megnyugtatásukra kiabálnak kígyót-békát a norfolki időjárásra: lám, ott még cudarabb a tél!

Mrs. Bloxby kitörő örömmel fogadta Agathát.

– Bújj be. Már alig várom, hogy elmeséld a kalandjaidat.

Agatha elégedetten tottyant le a kandallóhoz húzott karosszékbe a lelkészlak nappalijában.

– Hozom a teát – mondta Mrs. Bloxby.

Agatha a következő hétre beszélt meg időpontot a pszichiáterrel, s most arról ábrándozott, hogy már az első szeánsz után gyógyultan tér majd vissza Carselyba, és a James Lacey-mániának mindörökre vége lesz.

Mrs. Bloxby jól megpakolt tálcával tért vissza.

– Nagyon finom a gyümölcskenyér. Mrs. Sheppard ajándéka.

– Igazán? Tegnap este találkoztam vele. Úgy tűnik, kinézte magának Jamest.

Mrs. Bloxbyt furdalta a lelkiismeret. El kellene mondania Agathának, hogy James torkig van már a vadászkutyaként utána koslató Mrs. Shepparddel. Csakhogy Mrs. Bloxby jól tudta, mennyi keserűséget okozott James Agathának a múltban. Ahogy azt is tudta, hogy James eleinte a nem túl szép, viszont rendkívül találó modern kifejezéssel élve „hajtott” Mrs. Sheppardre, így aztán csakis ő tehet róla, hogy a nő egyfolytában üldözi, ám a lelkészné mindössze annyit mondott: – Na, mesélj Fryfamről!

Így hát Agatha mesélt, és amikor a végére ért a kalandjainak, leküzdhetetlen késztetést érzett, hogy a tündérfényekről is beszámoljon Mrs. Bloxbynak.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a földön, mint amit össze bír álmodni a tudomány”[2] – mondta Mrs. Bloxby.

– Ki az ördög az a Horatio? – háborgott Agatha.

– A Hamletből idéztem. Lehet, hogy nem egészen pontosan. Azt akarom vele mondani, hogy néha történnek furcsaságok. Másrészt viszont, ha, mint mondod, voltak haragosaid a faluban, ebből az következik, hogy talán ők akartak rád ijeszteni.

– Meglehet, de a fények játéka csak az egyik része a dolognak, ott volt még az a különös, halk kacagás is. Mintha félig-meddig a fejemből jött volna.

– Ez most már ne nyomasszon. Itthon vagy. Mesélj Charlesról. Nagyon kedvelhet téged, ha így kitart melletted.

– Nem tudom, hányadán állunk Charlesszal – mondta Agatha. – Ez a gyümölcskenyér tényleg jó. Látszik, hogy ért a süteményekhez az átkozott némbere. Ami Charlest illeti, elég könnyen elunja magát, csak azért maradt ott velem. A gyilkosságok izgalmas időtöltést kínáltak neki.

– Ilyen szívtelen lenne?

– Nem látok bele Charles fejébe, ahogy Jamesébe se láttam bele soha.

– Rengeteg férfi van még, Mrs. Raisin.

– Az én koromban?

– Badarság. Mindeddig annyira tele volt a fejed Jamesszel, hogy mást észre se vettél.

Agatha eljátszott a gondolattal, hogy elmondja Mrs. Bloxbynak a pszichiátert, aztán mégsem tette. A gyengeség jele, ha valaki már szakemberhez fordul. Ezt elmesélni felérne azzal a beismeréssel, hogy valami defektje van, és segítségre szorul.

Egyházközségi ügyekről tereferéltek, aztán Agatha felállt, hogy induljon.

– Már túl vagy Jamesen, ugye? – kérdezte Mrs. Bloxby a küszöbön.

– Hogyne, persze – felelte Agatha, de a világért se nézett volna Mrs. Bloxby szemébe, és leszegte a fejét, ahogy elsietett.

DORIS SIMPSON, A BEJÁRÓNŐ már várta Agathát.

– Hogy van a wyckhaddeni cicus? – kérdezte Agatha.

Egy korábbi „ügye” során gazdagabb lett egy macskával, de sokallta, hogy háromra nőjön a macskái száma, és az új cica imádta Dorist, aki ezért magához vette.

– Soha jobban – mondta Doris. – Óhajtja, hogy kitakarítsak?

– Nem szükséges – felelte Agatha. – Pár napig ráér vele. Úgyse csomagoltam még ki minden holmimat.

Csöngettek.

– Kinyissam? – kérdezte Doris.

– Majd én. Menjen csak, holnap találkozunk.

Agatha ajtót nyitott, méghozzá Melissa Sheppard-nek.

– Itt van James? – kérdezte a nő derűsen. – Spenótos pitét hoztam neki.

Agatha kilépett az előkertbe, és átnézett James házára. A lépcsőpihenőről nyíló ablakban egy pillanatra felvillant egy arc, aztán eltűnt.

– Becsengetett hozzá? – kérdezte Agatha.

– Igen, de nem nyitotta ki.

Holtbiztos, hogy az ott James volt az ablakban, gondolta Agatha, miközben hirtelen feltámadt benne a remény.

– Talán kiugrott valahova – mondta.

– A kocsija itt van – mutatott rá Melissa.

– Á, tényleg. Ilyentájt szokott kisétálni az újságoshoz.

– Megnézem – mondta Melissa, és már ott se volt.

Agatha visszament a házba. Viszketett a keze, hogy megragadja a kagylót és felhívja Jamest, de most Jamesnek kell kezdeményeznie. Agatha nem bírt volna elviselni egy tartózkodó fogadtatást.

Felment az emeletre, és elkezdte átválogatni a bőröndjeiben lévő ruhákat, a mosnivalót a szennyeskosárba hajigálta.

Újból csöngettek. Agatha leszaladt ajtót nyitni. A barátja, Bill Wong felügyelő állt a küszöbön.

– Örülök, hogy élve látom – mondta.

– Kerüljön beljebb. Kávét? Aztán mindent elmesélek – mondta Agatha. – Voltaképpen majdnem ebédidő van. Még nem tudtam bevásárolni. De biztosan akad valami a fagyasztóban, amit bedobhatunk a mikroba.

– Nem maradhatok sokáig – mondta Bill. – Hand főfelügyelő nem rajong magáért.

– Miért? Hiszen megoldottuk neki az ügyet.

– Állítja, hogy ők is eljutottak a végkövetkeztetésig, így semmi szükség nem volt rá, hogy veszélynek tegye ki magát.

– Mi mást mondhatna? Az alkalmatlanságát próbálja palástolni.

– Lehet. És most mondjon el mindent.

Billt meglepte Agatha lapos, csak a tényekre szorítkozó beszámolója. A régi Agatha pöffeszkedve és jócskán kiszínezve adta volna elő a történetet. Nem tudhatta, hogy Agathának most is Jamesen jár az esze.

– Bárhogy is, ideje visszamennem dolgozni – mondta Bill. – Örülök, hogy újra köztünk van. A jövő héten együtt vacsorázhatnánk valamikor.

– Pompás. Majd hívjon.

Agatha búcsút intett Bill Wongnak, aztán levitte a szennyes ruhát a konyhába a mosógéphez. Megint csöngettek. Agatha hajlott rá, hogy ne törődjön vele. Aztán mégis ajtót nyitott.

És James Laceyt pillantotta meg.

Agatha zavartan pislogott. Magában oly sokszor elképzelte már ezt a jelenetet, hogy először azt hitte, ha nagyon erősen pislog, akkor az ezredes szertefoszlik, és valami hétköznapi figura, például a postás tűnik elő helyette.

– Van kilátásom egy csésze kávéra, Agatha? – kérdezte James. – Belement valami a szemébe?

– Nem, semmi. Jöjjön be. Melissa mindenütt keresi.

– Az idegeimre megy az a nő.

– Feltenné a vizet, James? Én felszaladok egy percre.

Agatha berontott a hálószobájába, gondosan kikészítette az arcát, és addig fésülte dús haját, amíg fényes nem lett.

Majd lement. James háttal állt neki, éppen kávét kanalazott két bögrébe.

Aztán megfordult. Ó, a mosolya!

– Szóval, mi ez a zűrzavaros gyilkossági ügy?

Agatha leült, és újból előadta a sztorit.

James odanyújtotta neki a kávésbögrét, aztán leült vele szemben, és kinyújtóztatta hosszú lábát. Amikor Agatha befejezte, az ezredes így szólt:

– Közel kerültek egymáshoz Charlesszal.

– Jaj, dehogy – tiltakozott Agatha. – Csak barátok vagyunk.

– Cipruson nem csak barátok voltak.

– Az egyszeri alkalom volt – mondta Agatha pironkodva. – Kiborultam, és maga nagyon rossz volt hozzám. – Ettől mindjárt szánalmasnak érezte magát. James dühösnek látszott. Mindjárt felpattan és kisétál, azzal pont.

– Le akartam menni Norfolkba, de Mrs. Bloxby azt mondta, hogy maga együtt van Charlesszal.

– Ő sose mondana ilyet! – Agatha arcán döbbenet. – Nem mondhatott ilyet. Mrs. Bloxby nem!

– Ha jobban belegondolok, csak utalt rá.

– Nincs és soha nem is lesz köztünk semmi. De mit számít ez magának?

– Úgy terveztem, hogy elviszem egy romantikus vacsorára, és ott mondom el, de az ördögbe is, akkor majd így. Agatha Raisin, hozzám jön feleségül?

Agathának meg kellett kapaszkodnia a konyhaasztalban.

– Jól hallottam? Maga most megkérte a kezem?

– Igen.

– Miért?

James haragosnak látszott.

– Mert maga nélkül egyhangú az élet, és halálosan unalmas Melissák akaszkodnak rám.

Agatha józan eszének morzsányi maradéka valósággal üvöltött, hogy szerelemről nem esett szó. De ő oda se bagózott rá.

– Hát jó – felelte. – Mikor?

– Karácsony után. Valamikor januárban. Majd elugrom a mircesteri anyakönyvi hivatalba, és intézkedem.

– Templomi szertartás nem is lesz? – kérdezte Agatha.

– Nem, nem lesz.

– Á. Jól van.

James felállt.

– Nyolckor itt vagyok magáért, és elmegyünk vacsorázni.

– Jó.

James csókot lehelt Agatha feje búbjára, és távozott.

Agatha kábán ült tovább.

Annyi várakozás és sóvárgás után végre megtörtént. Muszáj lesz valakinek elmondania. Ekkor újból csengettek.

Megint Melissa Sheppard.

– Azt mondták, hogy James idejött – mondta.

– Valóban járt itt. – Boldogság ömlött el Agatha arcán. – Össze fogunk házasodni.

– Micsoda?! Az lehetetlen.

– Miért, ha szabad tudnom?

– Mert James velem hál.

– Hordja el magát! – Azzal Agatha a képébe vágta az ajtót. Remegett a keze. Nem, nem fogja kérdőre vonni Jamest. Az ezredes nőül veszi Agatha Raisint, ez a lényeg. Semmi és senki nem állhat az útjukba. Megpróbálta elfoglalni magát a háztartási teendőkkel, de nem ment. Inkább felhívta Charlest.

– Lemondom a pszichiátert – újságolta. – Összeházasodunk Jamesszel.

– Rosszul teszik. Ő Lizzie-t akar majd faragni magából, de nem fog neki összejönni, és úgy marakodnak majd, mint kutya a macskával.

– Szamárság. Kedvem volna meg se hívni az esküvőre.

– Nincs az a pénz, hogy kihagyjam. Szeretem a temetéseket.

Agatha bosszúsan lecsapta a kagylót. Aztán eszébe jutott Mrs. Bloxby, az a drága asszony biztosan gratulálni fog.

Kabátba bújt, és átmasírozott a paplakba.

– Mi baj van? – kérdezte Mrs. Bloxby, amikor ajtót nyitott. – Feldúltnak látszol. Gyere be.

– Én vagyok a világ legboldogabb asszonya – jelentette ki Agatha.

– Hogyhogy?

– James és én egybekelünk.

– Jaj, Agatha Raisin, te bolond.

– De miért?

– Ebből katasztrófa lesz. James igen kellemes ember, ezt nem kétlem, de a nőkkel hidegen és önzően bánik. Előbb összejött Mrs. Shepparddel, aztán mégis úgy döntött, hogy halálra untatja a nő. Könyörögve kérlek, ne mondj igent neki!

– Azt hittem, barátnők vagyunk – rikácsolta Agatha. – Mind elmehettek a pokolba! Igenis hozzámegyek James Laceyhez, és senki nem állíthat meg.

ÚGY IS LETT. Agatha Raisin és James Lacey egy hideg januári napon házasodott össze a mircesteri anyakönyvi hivatalban. A menyasszony csinos, mézszín gyapjúkosztümöt viselt, hozzá elegáns kalapot. Fogadást nem tartottak. A pár rögtön a szertartás után bécsi nászútra indult.

A „temetést”, ahogy Sir Charles Fraith fogalmazott, a lelkészlakban rendezték meg, ahová Mrs. Bloxby meginvitálta Agatha barátait egy büféjellegű ebédre.

– Szegény Mrs. Raisin – sóhajtozott Mrs. Bloxby. – Csodálom, hogy egyáltalán meghívott minket, vészmadarakat.

– Kicsit sem tűnt boldognak – jegyezte meg Roy Silver, a píáros, aki hajdanán Agathánál dolgozott.

– Az az ember egy zsarnok. Agatha megtartja a házát, tudják – mondta Doris Simpson. – És ő mos az ezredesre, az meg bejön, és nekiáll üvöltözni vele, hogy nem válogatta külön a fehéreket a színesektől.

– Ha valaki meg tudja regulázni a fickót, az csak a mi Aggie-nk lehet – mondta Roy.

Charles kiszolgálta magát a tortából.

– Szerintem Aggie a végén megöli.

Döbbent csend állt be.

– Csak vicceltem – mondta Charles. – Isteni ez a torta.

Eddig megjelent könyvek:

Agatha Raisin és a spenótos halálpite

Agatha Raisin és a parázna lódoktor

Agatha Raisin és az elültetett kertész

Agatha Raisin és az elkóborolt túrázó

Agatha Raisin és az életveszélyes esküvő

Agatha Raisin és a tenyérbe mászó turista

Agatha Raisin és a vizes viszály

Agatha Raisin és a boszorkányos borbély

Agatha Raisin és a balszerencsés boszorka

Agatha Raisin és a tünékeny tündérek

Agatha Raisin és a sziszifuszi szerelem

Lábjegyzet

[1] Kosztolányi Dezső fordítása

[2] Nádasdy Ádám fordítása

Table of Contents

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

Table of Contents

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC