M. C. BEATON

Agatha Raisin és az áradás napja

A fordítás alapjául szolgáló mű:

M. C. Beaton: Agatha Raisin and the Day the Floods Came

Fordította BORBÉLY JUDIT BERNADETT

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2014

Köszönetnyilvánítás

A szerző szeretné megköszönni Sue Quinn-nek és munkatársainak, Lynette Jamesnek és Sonia Keennek az eveshami Go Places utazási irodából, hogy a segítségükkel elvihette Agathát a Robinson Crusoe-szigetre.

Továbbá hálás köszönet a szintén eveshami Rosemary Clarke Pilates-oktatónak minden segítségért.

Egy

EZ IS AZOKNAK a búbánatos napoknak az egyike volt, amikor permetező eső homályosítja el a szélvédőt, s a megkopaszodott ágakról csepergő víz tócsákba gyűlik az úton, mintha még a fák is a tovatűnt nyarat siratnák.

Agatha Raisin egy gombnyomással párátlanította a kocsija szélvédőjét. Sötét űrt érzett a lelkében, ami passzolt a barátságtalan időjáráshoz. Épp az eveshami utazási iroda felé tartott, miközben egyre csak az a gondolat zakatolt az agyában: el innen… el innen… el innen.

Szegény Agatha úgy érezte, hogy ő már senkinek sem kell. Elvették tőle a férjét, és nem egy másik nő tette ezt, hanem Isten. James Lacey a novíciusidejét töltötte egy franciaországi kolostorban. Sir Charles Fraith, Agatha jó barátja, aki a támasza volt James eltűnésekor, nemrégiben megnősült, méghozzá Párizsban, és meg se hívta Agathát az esküvőre. A nő a Hel o magazinban megjelent pársoros cikkecskéből értesült az eseményről. Egy fényképet is közöltek a friss házasokról: az asszonyka, a francia származású Anne-Marie Duchenne alacsony, filigrán és fiatal. A középkorú Agatha morcosan repesztett le a Fish Hillről Evesham irányában. Itt hagyja ezt az egészet – a telet, a Cotswoldsot és benne Carsely falvát, ahol az otthona van, na meg az összetört szívét és az elutasítottságot. Habár, jutott eszébe, valójában nem is a szív törik össze. Inkább a belső szerveink rándulnak görcsbe.

SUE QUINN, A GO PLACES tulajdonosa felnézett a belépő Agatha Raisinre, és azon tűnődött, mi történhetett a máskor oly eleven és magabiztos kuncsafttal. Agatha haja le volt nőve, gombszeméből szomorúság áradt, és lefelé görbült a szája sarka. Agatha leroskadt egy székbe Sue-val szemben. – El akarok tűnni – mondta, és körbehordozta fakó tekintetét a falakon lógó plakátokon, a tiritarka világjáró magazinokon, míg végül a Sue feje fölötti világtérképen állapodott meg a pillantása.

– Lássuk csak – mondta Sue. – Valami napfényes helyet keressünk?

– Talán. Nem tudom. Egy szigetet. Csak jó messze legyen.

– Bántja valami? – kérdezte Sue. Tapasztalata szerint elsősorban a boldogtalan emberek választják a szigeteket, a boldogtalan emberek meg az iszákosok. A szigetek mágnesként vonzzák őket.

– Semmi – csattant fel Agatha. Annyira maga alatt volt, hogy senkivel sem akarta megosztani a bánatát, ráadásul úgy érezte, hogy a szenvedése valamilyen abszurd módon továbbra is összeköti őt James Lacey-vel.

– Tiszta sor – mondta Sue. – Na, lássuk. Úgy nézem, jót tenne önnek egy kis napfény. Tudom már, mit szólna a Robinson Crusoe-szigethez?

– Az merre van? Nem kérek a csoportos vakációztatásból.

– A Juan Fernàndez-szigetekhez tartozik. – Sue megpördült a székében, és rábökött a térképre. – Egy köpésre van Chile partjától. Itt tette ki a hajó Alexander Selkirköt.

– Az meg ki?

– Egy skót tengerész volt, akit kitettek a szigeten, és az ő kalandjai adták az ihletet Daniel Defoe-nak, amikor a Robinson Crusoe- t írta.

Agatha gondolatban a homlokát ráncolta. Még az iskolában olvasta a Robinson Crusoe- t. Nem sokra emlékezett belőle, de a cím a távoliság, korallpartok meg pálmafák képét varázsolta elé. Majd csatangol a napsütötte tengerparton, és összeszedi magát végre.

Törődötten megvonta a vállát. – Jól hangzik. Akkor ennél maradnék.

HÁROM HÉTTEL KÉSŐBB Agatha a tűző napon ácsorgott a santiagobeli Tobalaba repülőtéren, és a Lassa Airlines pöttöm gépét fixírozta, amely nemsokára indul a Robinson Crusoe-szigetre. Rajta kívül csak két másik utas volt: egy sovány, szakállas fazon meg egy csinos fiatal lány. Megérkezett a pilóta, lehetett felszállni. A leányzó a másodpilóta ülésébe telepedett, Agatha és a szakállas pedig a gépnek ugyanazon az oldalán foglalták el a helyüket. A másik oldal a rakománynak volt fenntartva: egy rahedli vécépapírnak meg zsömlének. Agatha csomagja az előírásoknak megfelelően egy utazókofferra korlátozódott. De Santiagóban harmincnyolc fok meleg van, ezért aztán csak fehérneműt és lengébb ruhákat pakolt be. Az ebédje: egy doboz kóla, egy szendvics meg egy adag chips papírzacskóban pihent.

Elemelkedtek. Agatha Chile alant elterpeszkedő fővárosát, majd az Andok élettelen csúcsait bámulta. Aztán mikor kiértek a nyílt óceán fölé, lassan lecsukódott a szeme, és elaludt. Egy óra múlva ébredt fel. Tudta, hogy az utastársaival hiába is próbálna szót váltani, hiszen nem beszél spanyolul, ők meg nem beszélnek angolul. A beláthatatlan óceánon kívül nem akadt egyéb látnivaló. Elesetten fészkelődött az ülésében, és már bánta, hogy nem hozott magával könyvet. A pilóta kiteregette maga elé az újságját a vezérlőpultra. Remélhetőleg nem téveszti el az irányt.

Majd miután újabb két órán keresztül repültek a végtelennek tetsző víztömeg fölött, és Agatha már éppen azt gondolta, hogy sose fognak odaérni, a Robinson Crusoe-sziget egyszer csak ott volt.

Pfuj, de ronda! Feketén és darabosan bukkant ki előttük a tengerből, mintha abban a pillanatban okádta volna ki az óceán. A kisgép zörögve szállt egy sziklaorom felé, mindjárt nekiütköznek! Na, most mi lesz?, gondolta Agatha, miközben a gép kínkeserves emelkedésbe kezdett. Nem fog sikerülni. De a gép zúgva feljebb emelkedett, átrepülte a sziklaperemet, és landolt. Sehol egy terminál vagy irányítótorony, csak egy porózus, vörös földdel borított lapos fennsík.

Kisült, hogy a pilóta mekeg valamicskét angolul. Agatha megtudta, hogy most le kell kutyagolniuk valami csónakig, a csomagokat és a rakományt pedig külön hozzák majd utánuk.

Érezte, hogy libabőrös lesz. Hűvös volt az idő, bár sütött a nap. Akár egy szép nyári napon a skót felföldön. Agatha még nem fogta fel, hogy szubtrópusi övezetbe érkezett. Csak annyit tudott, hogy pulóvert is kellett volna hoznia. Utastársa, a csinos lány megmutatta, merre kell menniük, és a szakállassal együtt átkeltek a leszállópálya száraz, vörös homokján, ahol sáskák ugráltak fel a jöttükre, mintha papír zsebkendők szálldosnának.

Az út végeérhetetlenül kanyargott lefelé. Egyszer csak elhúzott mellettük a csomagokkal megrakott dzsip. – Rohadékok – dünnyögte Agatha, aki az ötcsillagos szállodák elkötelezett híve volt. – Minket is elvihettek volna.

Éppen fájni kezdett a lába a kutyagolástól, amikor megpillantotta a tengert odalent, volt ott egy kis öböl, meg egy lehorgonyzott bárkaféleség. Fókák ringatóztak a hátukon fekve a zöldeskék vízen. Több százan voltak. A mólón már állt néhány ember, csupa hátizsákos fiatal. Valahányszor Agatha csehül érezte magát, elvárta, hogy körülugrálják és babusgassák. Miután berakodták a csomagokat s az utasok a fedélzetre léptek, kiosztották nekik a mentőmellényeket, és leültették őket. Agatha azt kívánta, bárcsak otthon maradt volna.

– Maga angol? – kérdezte tőle egy tipikus kirándulókülsejű fickó.

– Igen – felelte Agatha, és roppant hálás volt, hogy a kényszerű hallgatás után végre-valahára megszólalhat. – Mikor érünk oda?

– Úgy másfél óra múlva. A szárazföld felől is megközelíthető, de az út elég viharvert.

– Itt minden eléggé viharvert – jegyezte meg Agatha. Feje fölött komor hegyek és csupasz sziklák meredeztek a kék ég felé. Sehol egy strand, csak kopár kövek mindenütt. Remek díszlet lenne valami horrorhoz vagy marslakós filmhez. Elképesztő, gondolta Agatha, a műholdas televízió miatt az ember egészen elfelejti, milyen hatalmas is a világ.

– Azt hittem, trópusi hőség lesz – mondta.

– Igen, mert Daniel Defoe a Karib-tengerre helyezte a Robinson Crusoe cselekményét.

– Ó – mondta Agatha, és borús hallgatásba burkolódzott.

Csak akkor derült fel, amikor bárkájuk befutott a Cumberland-öbölbe, és megpillantott egy fákkal és virágokkal pettyezett kis települést. – Merre van a szállodám? – fordult a kirándulóhoz. – A neve Panglas.

– Ott van. Az a vörös tetős.

– Irtó messze van. Hogy jutok oda?

– Gyalogosan – felelte a fickó, és a társaival együtt víg hahotára fakadt.

Partra szálltak. A csinos leányzó megcibálta Agatha ruhaujját, és odavezette egy dzsiphez. – Ezzel megyünk – mondta Agatha megkönnyebbülten. De kérészéletű megkönnyebbülés volt.

A dzsip kiszáradt folyómederre emlékeztető hegyi úton repesztett felfelé, összevissza rángatott, a lendülettől kis híján szakadékba csúszott, aztán egy meredek lejtőn alábukott, és majdnem függőlegesen száguldott fel a túloldalon. Megfojtom Sue-t, ha egyszer hazaérek, gondolta Agatha, és némi döbbenettel tudatosodott benne, hogy a reptértől egészen a szállodához vezető hajmeresztő utazásig egyszer sem gondolt Jamesre.

Agatha nagy megkönnyebbülésére a szálloda gyönyörűséges volt. A tágas előcsarnokból panorámaablakok nyíltak az öbölre. A szobája kicsi, az ágya viszont kényelmes volt. A hallból nyugszékekkel kirakott teraszra lehetett jutni. Agatha feltúrta a csomagját, és egyszerű pólót vett föl hosszú ujjú blúzzal.

Kisétált a teraszra, és rendelt a szolgálatkész pincértől egy pohár bort. A napon jó meleg volt, a levegő meg akár a pezsgő. Szokatlan komfortérzés járta át Agatha testét. Milyen különös egy hely ez, merengett. Szinte érezte, ahogy kiröppen valami feketeség a lelkéből.

A vacsoránál még nagyobb jókedvre derült, amikor előételként egy akkora homárt tálaltak elébe, amekkorát még életében nem látott. Jóízűen bekebelezte, aztán körbenézett. A csinos lány most is ott volt, ellenben a szakállas férfi hiányzott. A középső asztalt spanyolul karattyoló, népes család foglalta el. A családot nyilvánvalóan egy házaspár – mindketten majd’ kicsattantak –, a három gyerekük – három csuda szép kislány –, egy középkorú nő, valamint egy fiatalember alkotta.

Agathától jobbra egy másik házaspár falatozta néma csöndben a homárját. A régi mélabú kezdett újra erőt venni Agathán. Egy szót sem tudott spanyolul. Megfeneklett a Robinson Crusoe-szigeten, és ott tartózkodásának teljes ideje alatt némaságra ítéltetett.

A középkorú nő, aki addig lopva figyelte Agathát, váratlanul felállt, és odament az asztalához. – A szállodaszemélyzettől tudom, hogy ön angol – mondta. Pufók, anyai arca volt, és kicsi, csillogó szeme. – Marie Hernandez vagyok, a lányommal, a vejemmel meg Carlos fiammal vagyok itt. Nincs túl sok vendég a szállodában. Ülhetnénk mindannyian egy asztalnál.

Agatha boldogan beleegyezett. Csatlakozott Hernandezékhez, és a csinos lány is követte a példáját, a sarokban gubbasztó szótlan házaspár viszont megrázta a fejét, és maradt a helyén. A kicsinyektől eltekintve az összes Hernandez beszélt angolul, egyébként Santiagóból jöttek, és szívesen tolmácsoltak a fiatal lánynak, aki Doloresként mutatkozott be. Abban mindannyian egyetértettek, hogy trópusi klímával számoltak. Marie-nak volt egy fölös pulóvere a csomagjában, amit felajánlott Agathának.

Agatha Marie-tól tudta meg, hogy a sziget egyben nemzeti park is. Carlos, a nő fia kiselőadásba kezdett Alexander Selkirkről. Selkirk a Cinque Ports nevű partizánhajón volt matróz, s miközben a Horn-fok felé utaztak, egyfolytában az elszállásolási körülményekre meg a kosztra panaszkodott.

Amikor elérték a Juan Fernàndez-szigeteket, ahol friss vizet vettek magukhoz, Selkirk követelte, hogy adjanak neki egy muskétát, némi lőport meg egy Bibliát, és tegyék ki a parton. Hanem amikor azt látta, hogy a kapitány teljesíteni fogja a kérését, Selkirk hirtelen meggondolta magát, de a kapitánynak elege lett a nyűgös matrózból, és sorsára hagyta őt a szigeten. A legtöbb hajótörött alighanem főbe lőtte volna magát, vagy éhen pusztul, Selkirköt viszont a kecskék mentették meg, amelyeket levadászott, hogy a bőrükből ruhát készítsen magának, a húsukat pedig megegye. Négy évig, 1704-ig élt így, akkor érkezett a megmentője, Woodes Rogers parancsok, a Duke és Duchess nevű hajók kapitánya, akinek a nevezetes William Dampier volt a vitorlamestere. A Londonba visszatért Selkirkből igazi híresség lett.

Agatha nem kötött könnyen barátságokat, a vacsora végére mégis olyan érzése támadt, mintha már ősidők óta ismerné a Hernandez famíliát. Dolores bámulatos iramban szedte magára az angol szavakat.

Mikor végül Agatha elment lefeküdni, fürkész pillantást vetett a társaságtól elzárkózó házaspárra. Az asszony szőke volt, festett szőke, amolyan babás szépség, a férfi kreol bőrű, valószínűleg spanyol. Egymás mellett ültek az egyik kanapén a hallban. A nő idegesen suttogott valamit a férfinak, mire az megpaskolta a kezét.

Agathának az volt az érzése, hogy itt valami nincs rendjén. De talán csak az utazás fáradalmaitól lát rémeket. Nyugovóra tért, azonnal elaludt, és nem álmodott, amire már igen régóta nem volt példa.

MÁSNAP A REGGELINÉL Marie azzal fogadta, hogy ők felgyalogolnak az Alexander Selkirk-kilátóhoz. A szótlan párra mutatott. – Őket is megkérdezem, hátha van kedvük csatlakozni. – Odament az asztalukhoz, és pergős spanyol nyelvre váltott. De a párocska a jelek szerint nem óhajtott menni.

Reggeli után mindannyian együtt lebattyogtak a sziklafalba épített lépcsősoron, és a szállodaszemélyzet egyik tagja gumicsónakkal két fordulóban elszállította őket San Juan Bautistába, amely az egyetlen település volt a szigeten. – Délidő – mondta Dolores, akinek az angol szókincse leginkább filmcímekben merült ki. Végignézett a széles és poros, kihalt főutcán, és mindnyájan nevettek, ahogy előrántotta és megpörgette a levegőben képzeletbeli pisztolyát.

Nekieredtek; először a városkából induló alacsony lépcsőt mászták meg, aztán ráfordultak egy földútra. Az alattuk csörgedező csermely partját a legkülönbözőbb vadvirágok hintették be. Aztán behatoltak egy fenyves csendjébe. Agathának fájni kezdett a lába, de nem hátrálhatott meg, hisz’ a dundi Marie is hősiesen kitartott, de még a kislányokon sem látszott, hogy kifulladtak volna.

Lankadatlanul törtettek tovább felfelé, aztán Agatha valami vörös villanásra lett figyelmes, megtorpant és felkiáltott: – Mi volt ez?

– Kolibrik – mondta Carlos. Vártak és figyeltek. Csakugyan, itt is, ott is zöldesvörös kolibrik repdestek körülöttük. Olyan szépek voltak, hogy Agathának gombóc gyűlt a torkába, lerogyott egy sziklára, és sírva fakadt. Mindannyian köréje gyűltek, ölelgették és puszilgatták, miközben Agatha elzokogta válása igaz történetét. Amikor befejezte, Marie szólalt meg elsőnek: – Tehát új fejezet kezdődik most az életében itt, a Robinson Crusoe-szigeten. Ideális hely az újrakezdéshez, nem gondolja?

Agatha könnyes mosolyra húzta a száját. – Nem akartam bőgni. De most már sokkal jobban vagyok.

– Itt a remek alkalom, hogy megebédeljünk – javasolta Marie otthonosan –, és kifújjuk magunkat.

Amíg vártuk, hogy lejöjjön reggelizni, egyre csak az a házaspár járt a fejemben, akik nem jöttek velünk. Concita és Pablo Ramon, ők is santiagóiak. Nászutasok.

– Van bennük valami fura – mondta Agatha a szendvicsét bontogatva. – Nem úgy néznek ki, mint akik a mézesheteiket töltik.

– Szerintem Concita halálosan szereti Ramont. A férfi viszont úgy tud rá nézni, mintha azt várná, mikor történik már valami.

– Talán úgy érzi, hibát követett el – kockáztatta meg Carlos.

Befejezték az ebédet, s ugyan nem esett szó Agatha kiborulásáról, ő mégis úgy érezte, hogy a barátság és a szimpátia meleg takarója öleli körbe.

Ahhoz, hogy feljussanak a kilátóhoz, még meg kellett mászniuk egy sziklás szakaszt.

Agatha és Marie inkább odalent maradt a gyerekekkel, mialatt a sportosabbak felhágtak a csúcsra. – Maga katolikus? – kérdezte Marie.

– Nem – felelte Agatha. – Igazából nem is vagyok hívő. Eljárok ugyan a helyi anglikán templomba a falunkban, de csak azért, mert a lelkészné jó barátnőm.

– És a férje? Ő katolikus volt?

– Azelőtt? Nem.

– Akkor nem értem. Hogy lehetne szerzetes az, aki elvált és még csak nem is katolikus?

– Nekik nem szólt róla.

– De most már tudniuk kell.

– Talán mivel nem vagyok katolikus, a házasságunk nem mérvadó. Beszéljünk másról – tette hozzá Agatha sietve.

Marie figyelmét ekkor a gyerekek ragadták magukhoz. Agatha kitekintett a végeláthatatlan Csendes-óceánra, és egy gondolat fészkelte be magát az agyába. Mi van, ha James igazándiból nem is akart belépni a rendbe? Mi van, ha csak tőle akart megszabadulni, és ehhez a kolostort használta ürügyként? A válásuk békésen zajlott le. Biztonságos dolgokról beszélgettek: falubeli pletykákról meg James házeladási tervéről, a nagybetűs megtéréséről azonban egy szó sem esett.

A TÖBBI VENDÉGHEZ hasonlóan Agatha is csupán egy hétre foglalt szobát a Panglasban. A következő néhány nap álomba illően alakult, és telve volt friss levegővel meg testmozgással. Felkeresték Robinson Crusoe barlangját, kószáltak a hegyekben, s csak késő éjszaka tértek haza boldogan és kimerülten. Volt valami a sziget távoliságában és különös szépségében, ami begyógyította a múlt sebeit, és lelket öntött az emberbe.

Esténként Agatha azon kapta magát, hogy minduntalan a nászutasok felé téved a pillantása.

Utolsó este az ifjú ara kipirult arccal, élénken magyarázott valamit spanyolul, és végig kapkodva beszélt. Férje hátradőlt a székében, és kifejezéstelen arccal hallgatta, de továbbra is a várakozás furcsa auráját árasztotta magából.

A búcsúzkodás érzékeny és könnyterhes volt. Agatha és Dolores egy későbbi géppel repült, mint a család. Címet cseréltek, és megígérték egymásnak, hogy tartani fogják a kapcsolatot. – Szomorú – mondta Dolores.

– Igen, az – értett egyet Agatha. – De látjuk még egymást.

AGATHA MEGSZAKÍTOTTA a hazaútját, hogy pár napot egy riói luxushotelban töltsön. De rájött, hogy cseppet sem élvezi a dolgot. Pokoli hőség tombolt, és elég magas volt a páratartalom. A Cukorsüveg-hegyre azért felmászott, de utána rögtön eldöntötte, hogy ennyi elég is lesz a külföldből. A szállodában található, turistáknak szánt ismertetőfüzetek egyike egy olyan kirándulást hirdetett, amely elviszi az érdeklődőket Rio nincstelenjeinek világába. Milyen ember az, aki képes elmenni egy ilyen kirándulásra, és a száját tátani azokra a nyomorultakra?, merengett Agatha. Így végül megkönnyebbülten szállt fel a British Airways Londonba tartó gépére. A turistaosztályon utazott a gép hátulsó fertályában. Csak egy tévéképernyő volt, az is az utastér túlsó végében, így Agatha nem mozizhatott, éjjel meg majd’ megvette az isten hidege a teljes gőzzel működő légkondicionáló miatt. Reklamált az egyik stewardessnél, aki csak a vállát vonta meg, és egy „rendben”-nel továbbsétált. Aztán nem történt semmi. Az utasok pulóverbe bújtak, takaróba csomagolták magukat, de Agathán kívül senki sem merészelt panaszkodni. Hogy milyen mulyák ezek a britek, gondolta Agatha, és elkapott egy férfi utaskísérőt. Az csúnyán nézett rá, de bólintott. A gépen pedig végre-valahára melegebb lett.

A jövőben, gondolta Agatha, múzeumban fogják mutogatni ezeknek az átokverte repülőgépeknek a modelljeit, a látogatók meg nem győznek majd ámuldozni, hogy emberi lények képesek voltak ilyen körülmények között utazni, valahogy olyanformán, ahogy manapság a régi vitorlás hajók zsúfolt helyviszonyain ámuldoznak.

A Gatwicken először nem akadt szabad kiszállófolyosó, így aztán gyötrelmesen hosszadalmas várakozásra kényszerültek, mielőtt felterelték őket a leszállópályára vezényelt buszokra. Aztán Agatha megindult azon a hosszú-hosszú gyalogúton, melynek végén a csomagja várta. Kezdett olyan érzése lenni, hogy Devonban landoltak, és onnét kell elcaplatniuk a Gatwickre.

Mire begyűjtötte a poggyászát, már irtóztatóan dühös volt. De alábbhagyott a dühe, amint beült a kocsijába és elindult hazafelé. Kezdett aggódni a cicákért: mi lehet vajon Hodge-dzsal és Boswellel? Agatha a bejárónő, Doris Simpson gondjaira bízta őket, aki naponta járt át hozzá, hogy gondoskodjon a macskákról. James elment; Charles dettó. Most már csak a macskák maradtak Agathának.

Éjjel repült, és képtelen volt aludni abban a jégveremben. Mire ráhajtott a falujába, a cotswoldi Carselyba vezető útra, már alig bírta nyitva tartani a szemét a fáradtságtól. Nádfedeles vityillója az Orgonás dűlőn kuporgott a téli égbolt alatt. Agatha leparkolt és bement. A macskák elébe jöttek, s nyújtózkodva, ásítozva törleszkedtek a lábához. Agatha leguggolt, hogy megcirógassa őket, aztán megpillantotta magát a hosszúkás előszobai tükörben, amit azért tett ki oda, hogy indulás előtt még vethessen magára egy utolsó pillantást. Lassanként felegyenesedett, és nem akart hinni a szemének.

Ősz hajtövei, fakó arcbőre, formátlan teste láttán a lélegzete is elakadt. Hogy hagyhatta el magát ennyire! Ráadásul két haszontalan pasas miatt, akik még csak szóra sem érdemesek. Felhívta a Pillangók szépségszalont, ahová Eveshamben járt, hogy időpontot kérjen másnapra. – Rosemary Pilates-órát tart – mondta a recepciós lány –, úgyhogy délelőtt nem tudja fogadni. Délután megfelel?

– Mi a ménkű az a Pilates?

– A helyes testtartásra és légzésre koncentráló fitneszprogram, ami a test valamennyi izmát megdolgoztatja.

– Érdekelne a dolog.

– Van szabad hely a holnap délelőtti tanfolyamon. Ez még csak a bevezető óra.

– Írjon fel engem is. Mikor lesz?

– Tízkor kezdődik és egyig tart.

– Olyan sokáig! Mindegy, írja csak fel a nevem.

Azzal Agatha letette. Enni adott a cicáknak, és kiengedte őket a kertbe, majd felvitte a poggyászát a hálószobába. Túl fáradt lévén ahhoz, hogy kicsomagoljon vagy levetkőzzön, bezuhant az ágyba, és azonnal álomba merült.

AMIKOR MÁSNAP délelőtt Evesham felé hajtott, már bánta, hogy jelentkezett a Pilates-tanfolyamra.

Agatha az a típus, aki megveszi a méregdrága bérletet az edzőterembe, kétszer elmegy, azután gyáván megfutamodik: ezt nevezik ablakon kidobott pénznek. Na de valamit akkor is csinálnia kell magával.

– Odafent vannak – mondta a recepciós. – Mindjárt kezdődik.

Agatha felment az emeletre, ahol négy nő éppen átöltözött leggingsbe és pólóba.

– Agatha! – kurjantotta Rosemary, a kozmetikus. – Üdv újra a fedélzeten!

– Hazajöttem – bazsalygott Agatha. A bársonyos bőrű, fényes hajú Rosemary nyugtatóan hatott az ember lelkére. Volt benne valami anyai, és éppen emiatt egy nő sem szégyellte előtte az elzsírosodott alakját vagy a hibás bőrét. Valami vigasztaló, amivel mintha azt üzenné: „mindenen lehet javítani”.

Elkezdődött az óra. Rövid relaxáció után könnyűnek tűnő, mégis komoly összpontosítást igénylő gyakorlatok jöttek sorra. Közben a légzésre és arra is oda kellett figyelni, hogy megfeszüljenek a has-és medencetájéki izmok.

Utána kávé-és sütiszünet következett. Rosemary elmesélte a kis csoportnak, hogy Joseph Pilates akkor fejlesztette ki ezt a mozgásformát, amikor az I. világháborúban internálták. A háború után Amerikába ment, és oktatni kezdte a módszert a New York-i Balett szomszédságában. Elhallgatott, és félrevonta Agathát. – Tudom, hogy majd’ megőrül egy cigarettáért. Nyugodtan szaladjon le, hátul rágyújthat.

Agatha borzasztóan szerette volna azt mondani, hogy ugyan!, nem érdekes, de a nikotinéhsége erősebbnek bizonyult. Bűntudatosan állt meg a dohányzóhelyiségben, de azért rágyújtott. A szomszéd szobában Rosemary asszisztense, Sarah éppen dolgozott valakin.

Egy lány hangja: – Nem is akarom. De Zak ragaszkodik hozzá, hogy még az esküvő előtt gyantáztassam le a bikinivonalam. – Kuncogás.

Hozzá ne menj!, kívánkozott ki Agathából a kiáltás. Előtört belőle a feminista dac. Az odáig rendben van, hogy az ember legyen szép és ápolt, amennyire tőle telik, de Agatha úgy tartotta, hogy a teljes szőrtelenítés már jóval több az elégnél, hiszen úgy néz ki tőle az ember lánya, mint valami Barbie-baba. Különben is, micsoda alak ez a Zak, hogy képes elküldeni a barátnőjét bikinivonal-gyantázásra! – Kösz, Sarah – hallotta a lány hangját. – Futok. Zak már biztosan vár.

Látni akarja, hogy tényleg megcsináltattam.

Agatha hallotta, ahogy elmegy. Heves késztetést érzett, hogy megnézze magának ezt a Zaket.

Elnyomta a cigarettáját, és előrement a recepcióra.

Fiatalember ácsorgott ott egy csinos kis szőkét ölelgetve. – Kész is vagy, Kylie? – kérdezte. Kreol bőrű jóképűsége meg a leányzó szőkesége így együtt a Robinson Crusoe-szigeten látott párt juttatta Agatha eszébe. A lány szorosan odabújt a fiúhoz, a fiú viszont ugyanazt a kiváró hangulatot árasztotta, mint a férfi a szigeten.

Agatha vállat vont, és felment az emeletre, éppen jókor, mert folytatódott az óra. A végén a legnagyobb örömmel iratkozott fel a következő tíz alkalomra. Kipihentnek és könnyűnek érezte magát, s úgy látta, van értelme a gyakorlatoknak. Ideje harcba szállni az öregedéssel. Erősödjön csak az a térdkalács, hogy sose legyen szüksége térdprotézisre; és erősödjenek a hasizmok, hogy sose legyen szégyenszemre inkontinens. Szólt Rosemarynek, hogy kiugrik ebédelni, aztán még visszajön hozzá arckezelésre. A mobilján felhívta a fodrászát, és aznap késő délutánra bejelentkezett hozzá festetni.

A nap végére, amikor ismét fényesen barnálló hajjal és átmasszírozott arccal hazaért, úgy érezte, kezd újból a régi önmaga lenni, a James előtti önmaga. Eltűnt az „Eladó” tábla az ezredes háza elől.

Vajon milyen lesz az új szomszéd?

MÁSNAP MRS. BLOXBY, a lelkészné érkezett hozzá látogatóba. – Remekül nézel ki, Mrs. Raisin – mondta. – Látszik, hogy jót tett az a kis vakáció.

Agatha mesélt neki a Robinson Crusoe-szigeten megismert családról, meg hogy mennyire élvezte a társaságukat. És csak mesélés közben jött rá, hogy egyszer sem dicsekedett el nekik a nyomozói zsenialitásával.

– Jamesről tudsz valamit? – kérdezte Mrs. Bloxby.

– Miféle Jamesről? – vágott vissza Agatha.

Mrs. Bloxby érdeklődve nézett Agathára, aki már az elutazása előtt sem volt hajlandó Jamesről beszélni.

De Agathának hirtelen eszébe jutott, amit Marie mondott, hogy James aligha léphet be a szerzetesrendbe, hiszen valamikor nős volt. Elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy James esetleg csak kitalálta a dolgot, mert le akarta őt rázni.

– És amúgy mi újság? – kérdezte könnyeden. – Semmi új bűntény?

– Semmi – felelte a lelkészné. – Csend és nyugalom van.

– Ki vette meg a szomszéd házat?

– Nem tudjuk. Van egy új tagunk a hölgyegyletben, Mrs. Anstruther-Jones. Most költözött a faluba. Eredetileg ő akarta a házat, de valaki elhappolta előle, így végül a Körtés Házat vette meg… tudod, a kisbolt mögött.

– Na és milyen a nő?

– Ítéld meg magad. Este gyűlésezünk.

– Szóval nem kedveled.

– Nem ezt mondtam.

– Ha te valakiről nem tudsz jót mondani, akkor inkább hallgatsz. Hogy van Miss Simms?

Miss Simms, a leányanya a hölgyegylet titkára.

– Megint új lovagja van. Ez most rekamiékkal kereskedik.

– Gondolom, nős.

– Azt hiszem, igen. Hallgasd csak! Megint rákezdte az eső. Az elutazásod óta szünet nélkül esik.

Ekkor csöngettek. – Úgyis megyek már – mondta Mrs. Bloxby.

Agatha ajtót nyitott, és Bill Wong detektívfelügyelőt pillantotta meg a küszöbön. – Üdv – köszönt neki Mrs. Bloxby. – Viszlát este, Mrs. Raisin.

– Azt hittem, maguk már összetegeződtek – jegyezte meg Bill, miközben követte Agathát a konyhába.

– A hölgyegyletben az a hagyomány, hogy vezetékneveket használunk, és ez tetszik nekem.

Ebben a mai világban mindenki tolakodóan közvetlen – mondta Agatha. – Kávét?

– Kérek. Látom, azóta se szokott le a bagóról.

– Mondtam valaha, hogy le akarok szokni? – szegezte neki a kérdést Agatha a megrögzött dohányosok vehemenciájával.

– Én azt hittem.

– Hát ne higgye. Tessék, a kávéja. Valami új bűneset?

– Semmi komoly. Zajlanak a szokásos leépítések. Sorra szűnnek meg a vidéki rendőrőrsök. Tudta, hogy a carselyi őrsöt is felszámolták?

– Nem létezik!

– De bizony, meg Chipping Campdenben és Blockley-ban is. Úgyhogy időnk java részét az utakon töltjük. Az éjjel valaki felhívta a 999-et azzal, hogy sürgős vészhelyzet van. Amikor odaértünk, kisült, hogy csak a macskája rekedt fenn egy fán.

– Na és mizújs szerelmi téren?

– A szerelmi életem átmenetileg szünetel.

Agatha együtt érzőn nézett rá. Bill apja kínai, az anyja meg angol; ennek a kombinációnak köszönhette szép, mandulavágású szemét, kerek képét meg az ízes gloucestershire-i akcentusát. – Hát a magáé? – kérdezte Bill.

– Nekem nincs olyanom.

Agatha látta Billen, hogy mindjárt Jamesről fogja kérdezni, ezért inkább megosztotta vele a Robinson Crusoe-szigeten látott párral kapcsolatos furcsa benyomásait.

– Gyanítom, hogy csak unatkozott, Agatha, és egy kis izgalomra vágyott.

– Ellenkezőleg, korántsem unatkoztam. Fantasztikus embereket ismertem meg ott a szigeten. De az a párocska… valami nem stimmelt velük. És tegnap láttam Eveshamben egy ugyanolyan párt.

– Legjobb lesz, ha mielőbb kerít magának valami munkát, máskülönben mindenütt bűntényt szimatol majd.

– Az lehet. – Agatha valamikor egy meglehetősen sikeres PR-céget vitt, aztán túladott rajta, hogy idejekorán nyugdíjba vonuljon, és leköltözzön vidékre. Azóta gyakorta dolgozott szabadúszóként. – Hanem a píár ma már egy egészen más világ – mondta. – Régen a „se hideg, se meleg” kategóriájába esett. Az újságírók éppúgy lenézték érte az embert, mint a reklámszakemberek. Ma meg már gyakran a píárosok is celebek.

– Hallom, Charles megnősült.

– Hát aztán?

– Na jó – mondta Bill sietve. – Akkor én megyek. Tudassa velem, ha belebotlik valahol egy hullába. Örülnék egy kis változatosságnak.

MIUTÁN BILL ELMENT, Agatha bekapcsolta a számítógépét, hogy ellenőrizze az e-mailjeit. Jött egy Roy Silvertől, a fiatalember azelőtt neki dolgozott, s most aziránt érdeklődött, hogy merre kóborol; meg Dolores, a csinos, fiatal chilei lány is írt. Agatha csalódottan konstatálta, hogy spanyolul van az egész, de azonnal kiszúrta benne Concita és Pablo Ramon nevét. Kinyomtatta a levelet, aztán elhajtott a Sólyom nevű eveshami étterembe, és megkérte Juant, az ottani spanyol tulajt, hogy fordítsa le neki a szöveget.

– Azt írja – mondta Juan –, „Kedves Agatha, hogy mik vannak! Emlékszik arra a házaspárra, Pablo és Concita Ramonra? Szóval, Pablót most tartóztatták le. Minden újság megírta. Concita vízbe fúlt a Robinson Crusoe-szigetnél, Pablo szerint kiesett a csónakból. De egy kiránduló a hegyről jól látta, amikor Pablo kilökte a lányt. Pontosan tudta, hogy Concita nem tud úszni. Korábban egy elég nagy összegű életbiztosítást köttetett vele, és Concita családja irtóra gazdag. Ön hogy van? Írjon nekem!

Szeretettel, Dolores”.

Szóval erre várt a fickó, gondolta Agatha. Csak az alkalmat leste. Agatha most már bánta, hogy akkor nem mondott valamit Pablónak, amiből az megértette volna, hogy Agatha rajta tartja a szemét. De persze semmi olyat nem vett észre, aminek különösebb jelentősége lett volna.

AZNAP ESTE AGATHA a hölgyegylet gyűlésén ült, miközben a titkár, Miss Simms a tőle megszokott, az alkalomhoz kicsit sem illő toalettben – miniszoknya, kivillanó has, köldökpiercing és tűsarkú – felolvasta a legutóbbi ülés jegyzőkönyvét. Csörögtek a teáscsészék, süteményes tányérok jártak kézről kézre, és odakint a paplak kertjében szakadt az eső. Mrs. Anstruther-Jonesról kiderült, hogy dagadt, harsány és akarnok. Agatha már az első pillanatban utálta. Érezte, ahogy kezd elhatalmasodni rajta a jó öreg mélabú, megpróbálkozott a nemrégiben tanult légzőgyakorlatokkal, és maga is meglepődött, mert határozottan elernyedt tőle. Majd később felhívja Royt, hátha akad valami munka a számára. James nincs többé, Charles sincs, és Agatha Raisin szilárdan eltökélte, hogy továbblép.

Kettő

AHOGY A TÉL lassanként tavaszba fordult, Agathának egyre inkább nehezére esett megőriznie a jókedvét. Az eső miatt – a kérlelhetetlenül kitartó eső miatt. A kertekben egyfolytában csepegett a víz a cseresznyefákról, és a sárga nárciszok meghajoltak az égi áradat előtt.

Aztán áprilisban, miután egy teljes napon át felhőszakadás felhőszakadást követett, bágyadt napfény vonta aranyba az Orgonás dűlő tócsáit. Agatha elindult a Pilates-órájára, aminek immáron a rabjává vált, és ez volt az egyetlen ártalmatlan szenvedély az életében. A Cheltenham Roadon Evesham felé, éppen a híd előtt bosszúsan felmordult. Forgalomelterelés! Még idejében elkanyarodott jobbra, s mert az ő autója haladt legelöl, a többi kocsi követte. Itt elmegyek balra, és tovább le a rakpartra, gondolta. Legurult a hegyen, aztán csüggedten a fékre taposott. A rakpart eltűnt, ugyanis az Avon folyó kilépett a medréből. Agatha jelezte a többi kocsinak, hogy tolatni szeretne, visszafordult, és úgy határozott, hogy inkább a körgyűrűn, a Simon de Montfort híd felől fogja megközelíteni Eveshamet.

A hídon lelassítottak a kocsik, mindenki az elöntött földeket bámulta. Agatha behajtott Eveshambe, és a Merstow Green-i parkolóban tette le az autót. Úgy döntött, legyalogol a Workman Bridge-ig, és megszemléli az árvizet. Lement a Bridge Streeten, amely meredeken ereszkedik alá a Workman Bridge-ig. Közelebb érve jól látta, hogy a Pont Street is víz alatt van a híd túlsó oldalán.

A víz már a part menti házakat nyaldosta. A Magpie Antikvitás előtt ketten kétségbeesve kapaszkodtak az ajtófélfába, várták a segítséget. A magasban a légi mentők helikoptere körözött.

Lám, eljött a nap, amikor már Közép-Angliába is a légi mentőknek kell kiszállniuk, hogy mentsék az embereket.

Agatha elsétált a híd közepéig, és csatlakozott a bámészkodókhoz. A megáradt folyó hátán mindenféle törmelék meg faágak úsztak szédületes iramban. Csikorgó zaj támadt, ahogy beszorult a híd alá egy lakókocsi, amely a közeli lakókocsiparkból sodródhatott el.

Aztán Agatha kihajolt a híd korlátján, hogy megnézze a vizet, amelyet hetek óta most először öltöztetett aranyba a napsütés, és a lélegzete is elakadt.

A szépségszalonban látott lány – emlékezett rá, hogy Kylie-nak hívják – ott lebegett a víz tetején, mint valami Ophelia. Szőke haja szétterült a vízen. Kezében menyasszonyi csokor. Agatha a többi bámészkodóval együtt halálra váltan meresztette szemét a testre, amely ekkor fordult egyet a tengelye körül, és eltűnt a mélyben.

Agatha odamutatott, és sikítani próbált, de mint egy rémálomban, nem jött ki hang a torkán. A többiek viszont fejvesztve óbégattak. Egy rendőr beleduruzsolt valamit az egyenruhája hajtókájára tűzött adóvevőbe, s kisvártatva a helyszínre robogott a vízi rendőrség motorcsónakja. A hídra is egyre több rendőr jött fel, oszlatták a tömeget: – Gyerünk, emberek, mozogjanak. Nem biztonságos a hídon tartózkodni.

A rendőrség visszaterelte őket a Bridge Streetre.

Az átéltek szörnyen megviselték Agathát. Zak tette, gondolta. Pont mint az a fickó a Robinson Crusoe-szigeten. Már nem is gondolt rá, hogy Pilates-órára kéne menni.

– NEM TÁNCOLHAT csak úgy be ide, valahányszor úgy tartja a kedve – mondta Mrs. Wong, és a testével torlaszolta el a ház bejáratát. – Olvastam az ilyen magafajta nőkről. A fiatalabb férfiakra bukik.

– Rendőrségi ügyben jöttem – mondta Agatha, aki Eveshamből egyenesen Wongék házához hajtott.

– Akkor menjen a kapitányságra. Bill ma szabadnapos.

Földes kezében ültetőkanállal Bill ebben a szent pillanatban bukkant elő a ház sarka mögül. – Agatha! – kiáltott fel. – Akkor jól hallottam, hogy jött valaki. Menjünk a hátsó kertbe. Főznél nekünk egy teát, mama?

Anyja az orra alatt dohogva elcsoszogott. Agatha követte Billt. A kert volt Bill büszkesége és a szíve csücske. – Próbálok rendet vágni ez után a rettenetes esőzés után. – Bill két kerti székre mutatott. – Üljön le, és ki vele, mi szél hozta.

Agathából dőlni kezdett a szó, hogy Eveshamben árvíz tombol, meg hogy a saját két szemével látta Kylie hulláját. – Talán megijedt a közelgő esküvőtől, és öngyilkosságot követett el – mondta Bill. – Ez a worcesteriek hatásköre, nem a mienk.

– Biztos, hogy a fiú tette. Az a Zak – mondta Agatha. – Meséltem magának arról a párról a Robinson Crusoe-szigetről, emlékszik? Nos, e-mailt kaptam valakitől, akit ott ismertem meg, és a fickó tényleg megölte a lányt. Ő azt állítja, hogy kiesett a csónakból, de látták, mikor belökte.

– Furcsállnám, ha a vőlegénye lenne a tettes – mondta Bill. – Túl nyilvánvaló.

– De hát általában a nyilvánvaló megoldás a jó megoldás, vagy nem?

– Van egy cimborám a worcesteri rendőrségnél – mondta Bill. – Holnap felhívom. Hát nem szörnyűek ezek az árvizek? Az a sok szerencsétlen, akinek elmossa az otthonát az ár.

– Borzasztó – mondta Agatha tétován; belevésődött az agyába a kép, ahogy Kylie odalent lebeg a vízen.

– Nem segíthetek magának, amíg a rendőrség el nem kezd nyomozni – mondta Bill. – Addig is, menjünk be teázni.

– Azt hiszem, én inkább hazamegyek – mondta Agatha sietve. Borsódzott a háta Bill mamájától. – Ha lesz egy szabad perce a jövő héten, ugorjon be hozzám, és tájékoztasson, hogy mit derített ki.

– Ha mégse jönne össze, akkor majd felhívom.

OTTHON AGATHA bekapcsolta a híreket. Először egy hosszú képsort mutattak az árvíz sújtotta Midlandsről, beszámoltak róla, hogy az áradás halálos áldozatokat is követelt, majd a hírolvasó így folytatta: – Búvárok emelték ki egy fiatal nő holttestét Eveshamben az Avon folyóból. Először a hídra gyűlt kíváncsiskodók vették észre a vízen lebegő nőt. Menyasszonyi ruhát viselt. A rendőrség nem adhatja ki a nevét, amíg nem értesítették a családot. Az idegenkezűség egyelőre nem merült fel.

– Bah! – mérgelődött Agatha. – Nem tudnak ezek semmit.

Hallotta, hogy valaki csönget, és indult ajtót nyitni. Miss Simms állt a küszöbön, pontosabban szólva jobbra-balra ingott elmaradhatatlan tűsarkain. – Beenged? – kérdezte. – Híreket hoztam.

– Persze, jöjjön csak – mondta Agatha, és előrement a konyhába. – Az Eveshamben vízbe fúlt lányról van szó?

– Lány? Milyen lány? Nem, én az új szomszédja miatt jöttem. A neve John Armitage.

– És ki ő?

– Detektívregényeket ír. Irtó okos. Mrs. Bloxby mondta, hogy a legutolsó regénye, a Gyilkos ártatlanság rajta volt a bestsellerlistákon.

– Nős?

– Nem hiszem. Mrs. Anstruther-Jones mondta, hogy egyszer olvasott róla egy cikket a Sunday Times ban. Bizton állítja, hogy özvegy a pasas.

– Hány éves?

– Olyan ötvenes – kuncogott Miss Simms. – A kedvenc életkorom. Az érett férfiakat kedvelem.

Végtelenül gálánsak ebben a korban, ellentétben a fiatalabbakkal, akik elvárják a nőtől, hogy mindent ő fizessen.

– Mikor érkezik a szomszéd?

– Holnap.

– Ó. – Agathát heves izgalom kerítette hatalmába, aztán menten felébredt benne a küzdőszellem.

Neki kell előbb megismerkednie vele.

– Bárhogy is, milyen lány fulladt meg?

Agatha mesélt neki Kylieról. – És most ki fogja nyomozni, hogy ki tette? – lelkendezett Miss Simms. – Akarom mondani, esetleg egyesíthetnék erőiket az új szomszéddal.

– A detektívregény-íróknak halvány gőzük sincs a detektívesdiről – mondta Agatha fellengzősen.

De mikor Miss Simms már elment, Agatha rózsás ábrándozásba merült. Ő meg ez a John Armitage együtt fogják megoldani az ügyet. „Olyan szépen összehozott minket ez a bűntény”, dörmögi majd a férfi. „Szerintem házasodjunk össze.” És James az újságokból fog értesülni az esküvőről, s akkor majd rádöbben, hogy mit veszített. Agatha kiszakította magát a merengésből, hogy tervet kovácsoljon. Először is elugrik a moreton-in-marshi könyvkereskedésbe, és beszerzi a pasas valamelyik könyvét.

A KÖNYVESBOLTBAN mindenki az árvízről beszélt, na meg arról, hogy Moreton főutcáján is áll a víz.

Agatha keresztülverekedte magát a csomóba gyűlt vásárlókon, s az „életemben nem láttam még ilyet!” felkiáltásokat elvágva harsogó hangon megérdeklődte: – Van valamijük John Armitage-tól?

– Csak az utolsó könyve – válaszolta az eladó. – A Gyilkos ártatlanság.

– Jó lesz – mondta Agatha. – Adjon egyet. – Azzal a félbeszakított vásárlók haragos nézésével nem törődve kifizette a könyvet, és indult haza. Otthon első dolga volt, hogy kihúzta a telefont, és letelepedett olvasni.

Mire végére ért a második fejezetnek, addigra ugyancsak lelombozódott. A történet egy ahhoz igen hasonló birminghami toronyházban játszódott, mint ahol Agatha felcseperedett. Úgy kezdődött, hogy egy banda szadista módon megerőszakol egy fiatal lányt. Nem lehetett letenni, de Agatha menekvést keresett az olvasásban, ő nem azért olvasott, hogy emlékeztessék a gyökereire, a múltjára, amit a legnagyobb igyekezettel próbált elfelejteni, eltemetni.

Megpróbálta elképzelni, hogy nézhet ki ez a John Armitage, mert a borítón nem volt róla fotó.

Biztosan alacsony, és sörhasa van. Középkorú, szakállas, és a nevetése hamis. De azért tovább olvasott, mert a történet magával ragadta, s a vége felé már egészen biztos volt benne, hogy soha többé nem fog romantikus álmokat szőni az új szomszédról. Majd a többi asszony a faluból, majd ők elhalmozzák a süteményeikkel. Ő, Agatha Raisin meg ezenközben folytatja a nyomozást egy valódi gyilkossági ügyben, merthogy Agatha meg volt róla győződve, hogy gyilkosság történt.

MÁSNAP REGGEL Agatha átautózott Moreton-in-Marshba, hogy megvegye az Eveshami Króniká t. Az árvízről készült fotók oldalakat terítettek be, ellenben Kylie haláláról mindössze egy kurta cikkecskét közöltek, és ugyanazt a rendőrségi nyilatkozatot idézték, hogy tudniillik addig nem adhatják ki a nő nevét, amíg nem tájékoztatták a legközelebbi hozzátartozókat. Mire hazaért, egy költöztető furgon állt a szomszéd ház előtt, de Agatha egyetlen rövid, savanyú pillantásra méltatta csupán, mielőtt bevonult a házába. Felhívta Bill Wongot a mircesteri főkapitányságon, de Bill épp házon kívül volt.

Akkor felhívta Rosemaryt a Pillangókban, és Kylie címe felől érdeklődött. – Nem mondhatom meg, Agatha – így Rosemary. – Az ön címét se adnám ki másnak.

– De ő már halott.

– Sajnálom, de nem lehet. Ugye, megérti?

– Nem – vágta rá Agatha ingerülten, lecsapta a kagylót, aztán azon kezdett tűnődni, hogy mégis mit hepciáskodik ő a környék legprofibb kozmetikusával.

Csöngettek. Agatha ajtót nyitott Mrs. Bloxbynak.

– Bújj be – üdvözölte Agatha a lelkésznét. – Egy csomó mesélnivalóm van.

Kávé mellett előadta, hogy a saját szemével látta Kylie hulláját a folyóban. – Ez olyan frusztráló – mondta végül. – Úgy szeretnék belevágni, de semmit sem tudok a lányról.

– Ami késik, nem múlik – mondta a lelkészné vigasztalón. – Lehet, hogy az új szomszédod rokon lélek.

– Na persze! Olvastam az egyik könyvét.

– Sok bennük az erőszak, de olvasmányosan ír.

– Én nem vagyok elragadtatva tőle.

– Találkoztatok már?

– Még nem. De egy szerző külsejét mindig ki lehet következtetni az írásaiból. Ez valószínűleg alacsony és kövér, és sörhasa meg szakálla van.

– Nahát! És minderre abból jöttél rá, hogy olvastad az egyik könyvét?

– Van már némi jártasságom.

Mrs. Bloxby, aki nemrég találkozott John Armitage-dzsel, szóra nyitotta a száját, és majdnem kimondta, hogy Agatha ezúttal csúnyán mellétrafált, aztán inkább hallgatott. Belegondolni is szörnyű lett volna, hogy Agatha megint a közvetlen szomszédjával esik szerelembe. Mrs. Bloxby kedvelte Agathát, és nem akarta végignézni, ahogy újból megsebzi magát.

– Nos, úgy tudom, ha behurcolkodott, utána egy hétig Londonban lesz, szóval majd csak egy hét múlva tudsz meggyőződni róla, hogy illik-e rá a leírásod.

– Úgyse nagyon érdekel a fickó – mondta Agatha vállrándítva, azt feltételezte ugyanis, hogy a lelkészné sem találkozott még az íróval.

EGY HÉTTEL KÉSŐBB Agatha már régen megfeledkezett az új szomszédról, és egyre az járt a fejében, hogy vajon látja-e még valaha Bill Wongot. Otthon nem merte hívni, mert tartott tőle, hogy a rettentő Mrs. Wong megint lecsapná a kagylót. Aztán mikor már épp azon volt, hogy majd lesben áll a mircesteri kapitányságnál, és úgy próbálja meg valahogy elkapni Billt, a férfi maga jött el hozzá.

Agatha a szó szoros értelmében bevonszolta magával a házba, úgy rikácsolta: – Hol volt idáig?

Mi történt?

– Üljön le, és csillapodjon – mondta Bill. – Más dolgom akadt, mert közben volt egy betöréssorozat Mircesterben, és csak tegnap este tudtam időt szakítani rá, hogy felhívjam a barátomat a worcesteri nyomozóhivatalnál. Elég fura az egész.

– Mi a fura benne? – kérdezte Agatha egy szál cigaretta után kotorászva, s közben le sem vette a szemét Billről.

– Herointúladagolás következtében halt meg a lány. A vőlegénye, Zak Jensen szerint függő volt, de megesküdött neki, hogy már leállt az anyagról.

Agatha ettől nyomban lehervadt. – Akkor tehát öngyilkosság.

– Azt hihetnénk, ha nem lenne itt még valami.

– Micsoda?

– A tetemet lefagyasztották.

– Mit beszél?!

– Jól hallotta, a halál beállta után lefagyasztották a testét. Aztán az áradáskor bedobták a folyóba.

Gondolom, azt a látszatot akarták kelteni, hogy a lány is csak egy árvízi áldozat.

– De menyasszonyi ruhában volt!

– Na igen, azt levehették volna róla, de nyilván rá volt fagyva a testre. A lányt Kylie Stokesnak hívták. Egy cégnél dolgozott, valami számítógépes munkát végzett. Négy nappal azelőtt, hogy megtalálták a tetemét, a kolléganői az irodából lánybúcsút szerveztek neki, jól berúgtak, beszórták Kylie-t flitterrel meg szerpentinnel, és végigparádéztatták az utcákon. Az esküvő két nappal később lett volna esedékes. Kylie már ki is vette magának a szabadságot. Az anyja szerint későn ment el hazulról, aztán soha többé nem látta. Jelentette az eltűnését az eveshami rendőrségen.

Most minden boltot, épületet és magánlakást átvizsgálnak, ahol elférhet egy fagyasztóláda.

– És Zak?

– Nos, mivel nem lehet pontosan meghatározni a halál idejét, így nem tudjuk megkérdezni tőle, van-e alibije egy konkrét időpontra.

– Bill, én láttam Kylie-t a szépségszalonban, és nem tűnt drogosnak. Maga volt a kicsattanó egészség és életöröm.

– Egyelőre ennyit tudok mondani.

– Kifélék-mifélék ezek a Stokesék?

– Elmondom, mert holnap úgyis benne lesz a lapokban. Mrs. Freda Stokes özvegy. Az eveshami fedett piacon van egy standja, tudja, a High Streeten. A közvélekedés szerint tisztességes, dolgos asszony. Kyle volt az egyetlen gyermeke. Borzasztóan felzaklatták a történtek. Sorházi lakásban lakik az adóhivatal közelében, nem messze a Port Streettől. Nincs nálam a pontos címe, de nem is baj. Nagyon megviselt szegényke, és nem szeretném, ha háborgatná.

– Na és Zak?

– Kidobóként áll alkalmazásban az apja eveshami diszkójában, a hely neve: Hollywood Nights.

Nemegyszer hívták már ki a rendőrséget a diszkóhoz, többnyire betintázott ifjoncok között kitört csetepaték miatt. Ő is meg az apja is büntetlen előéletű. Zak teljesen össze van omolva.

– Ha Kylie a menyasszonyi ruhájában volt, és ha ez tényleg herointúladagolás, akkor ebből az következik, hogy a gyilkosság az anyja házában történt. Hiszen a vőlegény nem láthatja jövendőbelijét a menyasszonyi ruhájában, majd csak az esküvőn.

– Én simán elhinném, hogy Kylie is csak egy nyomorult kábítószeres volt, ha nem lenne itt ez a másik dolog, hogy a testet lefagyasztották.

– Egy fagyasztott hulla nem süllyedt volna le a víz alá?

– Nem. Épp ellenkezőleg. Fagyott állapotban a felszínen kellett maradnia. Felvette a folyó vizének hőmérsékletét, ami nem valami meleg, és elég erős volt akkor az Avon sodrása. A rendőrség úgy véli, hogy a tetemet még a híd előtt beszippantotta egy örvény, és kivetette a felszínre, mielőtt újból elmerült volna. De ne higgye, hogy Zak tette. Attól, hogy Chilében is volt egy hasonló eset, még nem biztos, hogy itt is ugyanaz történt. Kylie anyja semmi esetre se gazdag.

És Kylie nem végrendelkezett. Nem volt mit profitálni a halálából.

– Biztos, hogy a diszkó nem köthető valahogyan a drogokhoz?

– Biztos. Máskülönben a worcesteri kollégák már tudnának róla. Mondtam már korábban is, Agatha, de most elmondom újra: ezúttal bízza a dolgot a worcesteri rendőrségre. Nagyon értik ám a dolgukat.

– Eh!

Miután Bill elment, Agatha úgy döntött, átautózik Eveshambe, és megkérdezi Sarah-t, Kylie kozmetikusát, hogy őszerinte kábítószerezett-e a lány. Amikor beült a kocsijába, észrevette, hogy egy zömök, szakállas ürge dolgozgat a szomszéd ház előkertjében. Elégedetten elmosolyodott.

Hajszálra ilyennek képzelte az írót.

Eveshamben a szokott helyen, Merstow Greenben parkolt le, azzal irány a szépségszalon. Malaca volt, mert Sarah éppen végzett az egyik kuncsafttal, és szünetet tartott a következő előtt.

– Kylieról szeretnék kérdezni – mondta Agatha. – Úgy nézett ki, mint egy heroinista?

Sarah arcán döbbenet. – Nem, egészséges volt, mint a makk. Egy fia tűnyom se volt rajta, és annak se láttam jelét, hogy orron keresztül szívná a port. Gyönyörű bőre volt szegénykémnek. Ezek szerint a drogok ölték meg? Csak nem extasy?

– A rendőrség szerint herointúladagolás volt.

– Jézusom. De persze itt, Eveshamben nem nehéz hozzájutni.

– Hallott valamit egy Hollywood Nights nevű diszkóról?

– Semmit, de nem vagyok eveshami.

Agatha megköszönte neki, és távozott. Odakint tétován megállt. Mintha a lakosság nemrégiben átélt szenvedésein gúnyolódna, balzsamosan melegre fordult az idő. Abban a pillanatban James is meg Charles is hiányzott neki. Az ő oldalukat éppúgy kifúrná a kíváncsiság, hogy vajon mi történhetett Kylie-val. Aztán eszébe jutott Roy Silver, aki hajdanán neki dolgozott. Meg is hívja a hétvégére.

ROY AMOLYAN Gandhi-stílusú fekete, gallér nélküli üzleti öltönyben, lábán nagyon hegyes orrú, hamis krokodilbőr csizmában szállt le a londoni vonatról Moreton-in-Marsh állomáson. Leszállás közben hadarva beszélt a mobiljába.

– A kutya sincs lenyűgözve magától – mondta az elébe siető Agatha, és Roy elsuvasztotta a mobilt. – Már minden vidéki suttyónak van mobiltelefonja.

– Maga nem változott semmit – duzzogott Roy. – Tudja, elég stresszes a munkám.

Változatlanul úgy festett, mint valami sápkóros, cingár East End-i utcakölyök. Nyálas puszival illette Agatha orcáját, aztán követte őt a kocsihoz, és begyömöszölte a csomagját a hátsó ülésre.

– Most pedig mondjon el mindent a gyilkosságról – szólalt meg, ahogy elindultak.

Agatha elmondta, amit tud, és azzal fejezte be: – Ha nem lenne tény, hogy a tetemet lefagyasztották, a rendőrség már elkönyvelte volna az ügyet szerencsétlen balesetnek.

– Lehet, hogy az is.

– Miből gondolja?

– Tegyük fel, hogy a vőlegény tudott a lány függőségéről. Nem kellenek hozzá tűnyomok. Lehet, hogy szívta az anyagot. Aztán átvált tűre, és kinyiffan. Zak megrémül. Nem tudja, mit csináljon.

Pánikba esik. Elrejti valahol a hullát egy fagyasztóládában. A rendőrség nem fogja megtalálni az összes fagyasztóládát, ami csak létezik Eveshamben. Az is lehet, hogy egy fészerben van, valakinek a hátsó kertjében. A nagyobb fagyasztók általában nem férnek el a házban. Szűnik a pánik, és Zak rájön, hogy nem lett volna szabad hozzányúlnia a testhez. Most már nem szólhat a rendőröknek.

Aztán jön az árvíz. És kiváló alkalmat teremt. Zutty, bele a hullát a folyóba!

– Na de menyasszonyi ruhában!

– Hát, pánikban bármire képes az ember. Hol kezdjük, Sherlock?

– Arra gondoltam, este elnézhetnénk a diszkóba.

– Nagyon kirínánk. Én még csak rendben vagyok, de maga már túlkoros, mucikám.

– Kösz szépen.

– Kell valami ürügy. Tudja, mit? Van egy barátom, aki a BBC-nek készített feltáró riportokat. Azt mondta, az ideje fele része azzal megy el, hogy utazgat, és kérdéseket tesz fel. Most én leszek ő, maga meg forgatókönyvet ír a közép-angliai fiatalok életviteléről. Már csak egy kérdés maradt: nem szerepelt valamikor a fotója a helyi lapokban?

– De igen, de majd elmaszkírozom magam.

– Meg lehet próbálni.

AGATHA ROY TÁRSASÁGÁBAN átvonult Mrs. Bloxbyhoz, mert a paplakban volt egy nagy doboz színházi paróka meg jelmez, amit az amatőr templomi színielőadásokhoz használtak. Agatha kiválasztott egy szőke vendéghajat meg egy pápaszemet. Ha hátrakötötte műhaját fekete szalaggal, az eredmény máris kevésbé látszott művinek.

– Elmegy – állapította meg Roy.

– Gondolom, nem eshet bántódásod – mondta Mrs. Bloxby tamáskodva, akinek már beszámoltak a legfrissebb hírekről Kylie halálával kapcsolatban.

– Csak terepszemlét tartunk – mondta Agatha vidáman.

– Találkoztál már az új szomszédoddal?

– Nem, de láttam őt, és pont úgy néz ki, mint ahogy képzeltem.

– Nem is beszéltetek?

– Minek? A szakáll meg a sörhas anélkül is látszott.

Roy észrevette, hogy a lelkészné szelíd tekintetéből már-már szentségtelen derű sugárzik. E pillanatban dolgozószobájából a lelkész kiáltotta el magát: – Az Anstruther-Jones nőszemély közeleg a kerti ösvényen. Az Agatha nevű szörnyszülött már elment?

– Bocsássanak meg – szabadkozott Mrs. Bloxby pironkodva. És kiszaladt a szobából.

– Úgy látom, a lelkész nem szíveli magát – jegyezte meg Roy. Közben csöngettek.

– Ó, az senkit se szível – húzta fel az orrát Agatha. – Véleményem szerint nem is méltó a papi hivatásra.

Újból csöngettek.

– Ne nyissuk ki? – kérdezte Roy.

– Majd a háziak – hurrogta le Agatha.

Nagy zavartan megjelent a lelkész, sarkában a nejével. – Drága Mrs. Raisin – mondta Alf Bloxby –, a feleségem most szólt, hogy ön is hallotta, amikor az Agatha nevű szörnyszülöttet emlegettem.

Őszintén sajnálom. Van egy ágrólszakadt kóbor macska, amelyik rendszeresen idejár, Agathának hívják, és a nejem szokta etetni.

Roy megállapította magában, hogy ez az egyik legsutább kifogás, amit valaha hallott, Agatha mindenesetre kiengesztelődött. Harmadszor is csöngettek. – Jobb, ha kinyitom – mondta Mrs. Bloxby. A lelkész pedig már spurizott is vissza a dolgozószobájába.

Mrs. Anstruther-Jones rontott be a nappaliba. – Á, Mrs. Raisin – trillázta –, és az úrban kit tisztelhetünk? Csak nem a kedves fia?

– Nem – felelte Roy faarccal. – A szeretője vagyok.

– Na, menjünk – mondta Agatha a maskaráját felnyalábolva.

– No de ilyet! – hüledezett Mrs. Anstruther-Jones, miután becsapódott az ajtó Agatháék után. – Gyalázat. Az ő korában! Remélem, Mrs. Bloxby, mint istenfélő asszony, megmondta neki, mi a véleménye erről a viszonyról.

– A fiatalember nem a szeretője Mrs. Raisinnek.

– De hát ő mondta…

– Ha valakinél a méltatlankodás természetes állapot, ez kísértést ébreszt másokban, hogy még jobban felcukkolják. Mellesleg az a tapasztalatom, hogy azok a legvérmesebb erkölcscsőszök, akiknek egyáltalán nem terem babér a szex terén. Teát?

AGATHA RÖGTÖN FELISMERTE a diszkó ajtajában feszítő Zaket. Éppenséggel nem úgy tűnt, mintha elemésztené a bánat jegyese különös módon történt elhalálozása miatt. Elmosolyodott, és megkérdezte tőlük: – Biztos, hogy be akarnak menni? Ide csak fiatalok járnak.

– A tévé számára végzünk kutatást egy, a vidékiek szórakozási szokásaival foglalkozó műsorhoz – közölte Agatha.

– Áhá – ragyogott Zak, és megfeszítette muszkliját a szmoking alatt. – Akkor a legjobb helyre jöttek. Apámmal kéne beszélniük, ő itt a tulaj. – Megfordult, és elbődült: – Wayne, vedd már át a helyemet!

Kijött egy gengszterképű fiatalember, és szúrós szemmel végigmustrálta Agathát meg Royt. – Már megint zsaruk?

– Nem, tévések – hencegett Zak. – Kövessenek.

A diszkóban természetesen ott volt a szokásos forgó kristálygömb a terem különböző pontjain elhelyezett stroboszkópok villódzó pergőtüzében. Kylie feltehetően azt hitte, hogy Zakkel megütötte a főnyereményt, gondolta Agatha. Egyik-másik lány egész csinos volt, a fiúk viszont egytől egyig a girhes, sápadt és csapott vállú típusba tartoztak, mintha a televízió képernyője előtt kuporogva, kizárólag egészségtelen kajákon nőttek volna fel. Zak a sarokban álló bárpulthoz vezette őket. A zene dobhártyaszaggatóan dübörgött, még a padló is belerezgett a talpuk alatt, és valamennyi érzékük ellen támadást intézett. Fülledt volt odabent, izzadság és olcsó parfüm szaga itatta át a levegőt. Zak apja a bárpultnál állt. Zak belekiabált valamit a fülébe, mire az apja szemügyre vette Agatháékat, és fejével a terem sarka felé bökött. Volt ott egy lépcső, azon felmentek, s egy kipárnázott ajtón át valami irodaféleségbe jutottak. Agatha megkönnyebbülten sóhajtott fel, ahogy elhalkult a kibírhatatlan zene, s már csak a basszus szüntelen pufogása volt hallható.

– Terry Jensen vagyok – szólalt meg Zak apja. – Foglaljanak helyet. Italt?

Agatha gin-tonikot kért, Roy ugyanazt. Terry a sarokban lévő üveg és kovácsoltvas bárpulthoz lépdelt, hogy kitöltse az italokat. Jókötésű ember; inge ráfeszült a hátizmaira. Ugyanolyan tömött, fekete sörénye volt, mint a fiának. Lába kurta ó-láb. Fehér nejloninget viselt hálós alsótrikója fölött, hozzá szürke nadrágot meg fekete fűzős cipőt, amely makulátlanul fénylett – rendőrök hordanak ilyet, amikor nincsenek szolgálatban. Átnyújtotta nekik az italokat. Arcán nyoma sem volt annak a jóképűségnek, amivel a fiát megáldotta a sors. Bőre füstös, ajka vastag, a szeme meg nagy és fakó, ráadásul kissé dülledt.

Agatha és Roy műbőr szófán ült a terjedelmes íróasztallal szemben, mely mögött Terry trónolt.

Zak egy karfátlan székre ült az ajtó mellett.

– Szóval, mi ez, hogy benne leszünk a tévében? – kérdezte Terry.

Agatha csipeszes írótáblával a kezében rövid beszédet rögtönzött arról, hogy a vidéken elérhető szórakozási lehetőségekről végeznek felmérést. A televízió újabban túlságosan is London-orientált.

Mindenekelőtt szeretnének többet megtudni a klubról: mikor van nyitva, a fiatalok mely csoportja látogatja gyakran, illetve volt-e valaha afférjuk a rendőrséggel.

– Soha nem volt gondunk a rendőrséggel – mondta Terry. – Nálunk nincs kábítószerezés, és kiskorúakat sem szolgálunk ki alkohollal. – Nekiállt hetvenkedni: elmondta, hogy két éve nyitotta meg a diszkót, miután idejött Birminghamből, mert felmérte, hogy a fiataloknak nincs hova menni esténként. Agatha serényen jegyzetelt, de nem nagyon figyelt oda, hogy mit ír le, hiszen nem állt szándékában felhasználni a kapott információkat.

Végül Zakre pillantva így szólt: – Szomorúan olvastam a veszteségéről.

Zak szeme könnybe lábadt, és a kezébe temette az arcát. – Erről nem nyilatkozunk – mondta Terry mogorván. – Randa ügy. És most szíveskedjenek lefáradni. Gondolom, a srácokkal is beszélni akarnak.

Agatha úgy állt fel, mint akinek az orrára koppintottak. Pedig olyan biztosra vette, hogy Zak lesz a hunyó. Meg akarta kérdezni tőle, hogy voltak-e Kylie-nak ellenségei, de Zaken az látszott, hogy őszinte a gyásza, és képtelen volna megbirkózni a kérdésekkel. Agathának egy vágya volt: mielőbb kikeveredni a klubból, ám egy darabig még folytatnia kellett a színjátékot, hogy a tévének dolgozik.

Amikor a zaj újból hasogatni kezdte a dobhártyáját, Agatha arra gondolt, hogy ebben a hangzavarban senki egy szavát sem fogja hallani. Roy megragadta, és beleüvöltötte a fülébe: – Menjen ki, majd kiviszem őket a diszkó elé.

Agatha hálásan célozta meg a kijáratot. Aztán rágyújtott, és várt. Még odakint az utcán is érzékelte a dobogást a talpa alatt. Körbetekintett a környék házain. A szomszédok hogy bírják elviselni ezt a zajt? Aztán felbukkant Roy tíz felvillanyozott tinédzsertől követve, akiknek csak úgy csillogott a szemük, hogy szerepelhetnek a tévében. Roy és Agatha türelmesen felelgetett a popsztárokra vonatkozó kérdéseikre, amelyek a „találkoztak már vele?” és az „élőben is olyan?” variációi voltak. Roy mint nagykutya píáros tényleg ismert néhány popsztárt azok közül, akikről a srácok kérdezősködtek, s most a legnagyobb örömmel locsogott. Agathának már viszketett a feje a nehéz, szőke paróka alatt. Felemelte hát az írótábláját, és a fiatalok neve, címe, foglalkozása felől érdeklődött. Öten munkanélküliek voltak, az egyik lány viszont azt mondta, hogy ő „számítógépes munkát végez”.

– Csak nem ugyanannál a cégnél, ahol Kylie Stokes is dolgozott? – kérdezte Agatha.

– De igen. Kolléganők voltunk a Barrington’snál – mondta a leányzó.

– Hogy is hívják magát? – pillantott le Agatha a jegyzeteire.

– Sharon Heath.

Sharon magas volt és karcsú. Derekát meztelenül hagyó, ujjatlan topot viselt. Köldökében testékszer csillogott. De orrbavalója is volt, meg fülönként négy arany fülkarikája. Arca, mint a hófehér maszk, szeme vastagon kihúzva szemceruzával. Fiatal kora ellenére válla meggörnyedt, és egyébként is lógott mindene, a szeme meg a vékony szája is lefelé ívelt. Padlizsánszínűre festett hosszú haja a fejére lapult.

– Úgy sajnálom Kylie-t – mondta Sharon. – Az enyém mellett volt az íróasztala.

A Barrington’s, mint kiderült, nem számítógépes cég, hanem egy fürdőszoba-berendezésekkel foglalkozó vállalat. Sharon a számítógépes kor előtti zsargonnal egyszerű titkárnő volt, s akárcsak Kylie, az elszámolásokat és a megrendeléseket intézte.

– Hallom, Kylie gyanús körülmények között halt meg – mondta Agatha. – Volt olyan, aki annyira utálta, hogy meg tudta volna ölni?

Sharon a szája elé kapta a kezét, és idegesen felvihogott. – Phyllis például.

Terry Jensen tűnt fel az ajtóban. Sharon egy „na, én mentem” kíséretében visszaszaladt a diszkóba, a többiek pedig tovább faggatták Royt a popsztárokról.

– VALAMIT AZÉRT MEGTUDTUNK – mondta Agatha, amikor már kifelé hajtottak Eveshamből. – Jó volna még egyszer beszélni Sharonnal. Megvan a címe. Holnap meg is látogathatnánk.

– Rendben van – mondta Roy. – Mostanában nem emlegeti Jamest.

– Nincs rajta mit emlegetni. Ejtsük a témát.

Mikor Agatha ráfordult az Orgonás dűlőre, látta, hogy az írónál ég a villany. És látta Mrs. Anstruther-Jones széles, tweedbe bújtatott hátát az ablakban, amint épp nagyban magyaráz valamit.

– A falu kullancsa rászívta magát újdonsült szomszédomra – jegyezte meg Agatha.

Letette a kocsit, és bementek a házba Royjal.

– Látom, nincs jó véleménnyel a fickóról – mondta Roy.

– Még nem találkoztunk. De láttam a kertben ásni.

– Biztos, hogy ő volt az?

– Miért kérdi?

– Hát mert amikor leírta őt Mrs. Bloxbynak, a lelkésznének pajkosan villogott a tekintete, mintha mulatna magán.

Agatha elhűlve meredt Royra. – Mrs. Bloxby? Ugye, csak viccel? Mrs. Bloxby soha nem nevetne ki engem!

Három

SHARON HEATH szerény sorházi lakásban lakott a Port Street közelében, nem messze az adóhivataltól. Meleg lett, és Agathának megint viszketni kezdett a feje a szőke álhaj alatt. – Várjon csak – fogta le Roy Agatha kezét, mikor ő már éppen becsöngetett volna. – Nem beszéltük meg, hogy mit fogunk mondani. Általánosságban a vidéki fiatalokról végzünk kutatást, nem szűkíthetjük az érdeklődésünket személy szerint Kylie-ra.

– Először felteszünk egy sor unalmas kérdést, aztán majd valahogy beleszőjük a beszélgetésbe – mondta Agatha türelmetlenül. Roy rezignáltan vállat vont. Keserű tapasztalatból tudta, hogy Agatha olykor épp csak annyira nevezhető tapintatosnak, amennyire egy támadó rinocérosz az.

Agatha megnyomta a csengőt. Hosszú percekig vártak, és már emelte a kezét, hogy újból becsöngessen, amikor egy vedlett kinézetű, pongyolába burkolózó asszony kinyitotta az ajtót. – Nem veszünk semmit – közölte, és nekikészült, hogy bevágja az ajtót.

– A tévétől vagyunk.

Ó, a televízió varázsa! Az asszony keze abban a minutában a hajában díszelgő csavarókhoz rebbent.

– Istenkém! Mrs. Heath vagyok. Most miket gondolhatnak rólam… Csak egy percet kérek.

Az ajtó becsapódott.

– Ez most mi? – akarta tudni Agatha pipásan.

– A tévétől jöttünk, úgyhogy elszaladt, hogy kikapkodja a csavarókat a hajából, és belepréselje azt a ronda, löttyedt testét valami szűk szerelésbe – rosszmájúskodott Roy.

Agatha rágyújtott. Halványkéken borult föléjük az ég, mintha a korábbi nagy esőzés súrolta volna tisztára. Simogatóan lágy szellő fújdogált. Harangszó szállt a város fölött. Valamelyik szomszéd házban bömbölni kezdett egy kisbaba.

Végül nyílt az ajtó, s egy teljesen megváltozott Mrs. Heath állt ott testre feszülő, püspöklila műselyem ruhában, hajlakktól merev frizurával, arcán púderréteg.

– Fáradjanak beljebb – duruzsolta. – Sharon most mondja, hogy tegnap este a klubban is jártak.

Csak nem lesz benne a tévében az én kislányom?

– Lehetséges – vágta rá Agatha. – Izgalmas riportalanynak találtuk.

Az asszony átkukucskált Agatha válla fölött. – Hol az operatőr?

– Az majd egy későbbi fázis lesz – hárított Agatha. – Először felmérjük a terepet.

– Jöjjenek csak – lépett oldalra Mrs. Heath. – Balra van a társalgó.

A társalgó kicsi szoba volt, kutyafuttában történt rendrakás jeleit mutatta. Agatha leült egy karosszékbe, ami csak úgy ropogott alatta az ülőpárna alá bedugdosott újságoktól-magazinoktól.

– Akkor – szólalt meg Mrs. Heath –, hozhatok önöknek valami frissítőt? – Szája a sarkoknál lefelé görbülő keskeny, kirúzsozott vonás, tekintete kemény. Agatha levonta a következtetést, hogy amikor éppen nem a vendégeinek gazsulál, Mrs. Heathnek minden valószínűség szerint nehéz természete van.

– Nem kérünk semmit – mondta Agatha. – Sharon merre van?

– Máris szólok neki.

Mrs. Heath kivitorlázott a szobából. Aztán hallották a rikácsolását: – Az istenfáját, mozdulj már meg, te lány! Nem fognak egész nap rád várni.

Néhány perccel később Sharonnal együtt jött vissza, aki valami csillogó anyagból varrt blúzt viselt hosszú szoknyája fölött, és az a fajta cipő volt a lábán, amelyet a népnyelv holdjárónak nevez.

Arcán vastagon állt az alapozó, de az álla vonalában véget ért a talmi barnaság, éles kontrasztot képezve nyaka egészségtelen hófehérségével.

– Nos tehát – mondta Agatha, és ölébe vette az írótábláját. – Műsort készítünk a közép-angliai fiatalok szórakozási szokásairól, de a bűnözés is érdekel bennünket. Nem egy olyan esetről tudunk, amikor fiatal lányok késő éjszaka indultak el a diszkóból, és soha nem értek haza.

– Én is láttam, mikor beszéltek róluk a tévében, de ez nem Eveshamben volt – mondta Sharon, s közben idegesen kapirgálta a körmeit fedő vörös lakkot.

– Na és Kylie? – buzgólkodott Mrs. Heath. – Benne van a ma reggeli lapokban. Azt írják, herointúladagolás miatt halt meg, de előbb lefagyasztották a testét. Ki hallott már ilyet!

Sharon kitépkedett szemöldöke csaknem a hajvonaláig felszaladt. – Kylie mint drogos? Na, ne!

– Már kérdeztem, hogy voltak-e Kylie-nak ellenségei – ütötte tovább a vasat Agatha. – Valami Phyllist említett.

– Nem is tudom. Ha ez lemegy a tévében, Phyllis ki fogja kaparni a szemem.

– Biztosíthatom, hogy nem fogjuk leadni – mondta Agatha. – Csak azt szeretném megérteni, hogyan történhetett meg egy ilyen szörnyűség.

– Ígérjék meg, hogy nem adják tovább!

– Becsszó – mondta Roy ünnepélyesen. Mintha csak most tűnne fel neki a férfi jelenléte, Sharon kacér mosolyt villantott felé, habár nem biztos, hogy a „kacér” rá a legmegfelelőbb szó, gondolta Agatha. Sharon szája erősen ki volt festve, méghozzá sötétlilára, s ez inkább vámpírszerű külsőt kölcsönzött neki.

– Szóval – fogott bele Sharon lendületesen, és előredőlt, mert felhatalmazva érezte magát a pletykálkodásra –, Zak Phyllisszel járt. Phyllis elég drabális lány, és irtó nagy a szája, ha egy kicsit be van piálva. Ő nem tudott róla, de Zak közben Kylie-val is kavart. Egyik nap Kylie bejön az irodába, és rajta van az ujján az eljegyzési gyűrű. Phyllis dührohamot kapott, és megtépte Kylie-t, nekünk kellett szétválasztani őket. Phyllis azt üvöltötte: „Sose leszel a felesége, inkább megöllek.”

Na, ehhez mit szólnak?

– Nagyon érdekes – mondta Agatha. – Hol lakik ez a Phyllis?

– Azt már tényleg nem mondhatom meg – felelte Sharon riadtan. – Rájönne, hogy én kotyogtam ki.

– Ugyan már – így Agatha. – Esetleg lenne rá mód, hogy egyszerre kérdezzem ki az összes lányt, aki együtt dolgozott Kylie-val?

– Van a Four Pools lakótelepen egy McDonald’s. Oda szoktunk kijárni. Egy óra körül.

– Phyllist már biztosan kihallgatta a rendőrség.

– Mindenkit kihallgattak, de úgy be vagyunk tojva Phyllistől, hogy senki nem mert beszélni.

Mivel úgy érezte, végre talált valamit, amin már el lehet indulni, Agatha ezután az érdeklődési köréről meg a hobbijairól kérdezgette Sharont, és kisült, hogy a lány csak diszkóba jár, meg szappanoperákat bámul a tévében.

Amikor végeztek, Mrs. Heath kikísérte őket, és a lelkükre kötötte: szóljanak előre, mikor jönnek forgatni, mert előtte kicsinosítanák a lakást.

Agatha nem vette volna a szívére, hogy az asszony fölösleges költségekbe verje magát, ezért gyorsan rávágta: – Az interjúkat a diszkóban fogjuk felvenni.

JOHN ARMITAGE nyugtalanul fészkelődött a székében, és magában megfogadta, hogy ezentúl zárni fogja az ajtót, és soha többé nem hagyja nyitva. Ugyanis Mrs. Anstruther-Jones ült vele szemben, aki egyszerűen besétált hozzá anélkül, hogy kopogtatott volna.

Éppen öntömjénező kiselőadást tartott arról, hogy milyen fontos szerepet tölt be a falu életében, de félbeszakította monológját, amikor egy autó húzott el a ház ablakai előtt. – Ez a szomszédja, Agatha Raisin lesz a selyemfiújával.

– Ne mondja – szólalt meg a férfi unottan. – Most ha volna szíves…

– Igaz, hogy néha jót is cselekszik.

– Például tagja a víz alatti kosárfonó körnek?

A nő leesett állal bámult rá.

– Nem nagyon érek rá. Mivelhogy írnom kell.

A nőszemély felállt, és megfogta öblös, fénylő, bőr retiküljét. – Ah, a múzsa csókja – mondta szemérmesen.

– Pontosan – felelte a férfi, és kitessékelte az ajtón.

Amint kitette a nőt, utána rögtön bezárta az ajtót. Bekapcsolta a számítógépét, aztán csak ült ott a képernyőt bámulva. Agatha Raisin. A helyi szóbeszéd szerint valamiféle önjelölt detektív, annak a pacáknak a volt neje, akitől a házat bérli. Egyvalami biztosan mellette szól. Nem jött ide kíváncsiskodni, mint jóformán az összes többi asszony a faluból. John Armitage csak azt remélte, hogy ez a csoda is három napig tart, és idővel békében hagyják.

MÁSNAP VALAMIVEL déli tizenkettő előtt hallotta, ahogy becsapódik a szomszéd ház ajtaja. Rögtön felébredt a kíváncsisága, hogy megnézze magának ezt az Agatha Raisint, odaosont hát a ház oldalában, a lépcsőpihenőről nyíló kisablakhoz, ahonnét pompás rálátás esett a szomszéd bejárati ajtajára.

A nő éppen kocsiba szállt. Parókának tetsző, gyanús szőke lobonca volt, meg csúf szemüvege. – Hát, ha még ez is kap magának selyemfiút, akkor piszok nagy mázlista – dünnyögte a férfi, azzal lement dolgozni.

AGATHA ELŐZŐ ESTE hazaszalajtotta Royt Londonba, és be kellett ismernie, hogy hiányzik neki a társasága. Pénzt is adott Roynak, hogy vegyen a számára valami rendesebb szőke parókát, aztán adja fel postán. Csak remélte, hogy a televíziós szereplés feletti izgalmukban a Barrington’s-nál dolgozó leányzók nem fognak átlátni rajta.

Megint szép idő volt. A nap besütött a kocsi ablakain, és a meleg miatt még kényelmetlenebb lett a parókát viselni. Agatha beugrott az eveshami Tescóba élelmiszerért, és röviddel déli egy óra után ért oda a McDonald’s-hoz. Sharon az egyik asztalnál ült négy másik leányzó társaságában.

Agatha az írótáblájával felszerelkezve odalépdelt hozzájuk. – Azt hiszem, magukat láttam egyik este a diszkóban – kezdte. – Tévéműsort készítünk a közép-angliai fiatalok életviteléről.

Feltehetnék pár kérdést?

A lányok boldogan helyet szorítottak neki. Elöljáróban Agatha felírta a nevüket. Sharonon kívül jelen volt Ann Trump, Mary Webster, Joanna Field és Phyllis Heger. Csak egy lány hiányzott közülük, Marilyn Josh, akinek időpontja volt a fodrásznál. Agatha Phyllist studírozta. Ennek a lánynak valahogy mindene nagy, pedig nem is kövér. Mintha csupa izomból lenne. Hatalmas barna szeme volt, széles-húsos ajka, sűrű fekete haja meg dús keble. Tekintete haragosan cikázott jobbra-balra, mintha folyton dühös lenne.

Agatha feltette nekik ugyanazokat a sablonos kérdéseket, amelyeket korábban Sharonnak is, és felfigyelt rá, hogy Phyllis a legtöbb esetben előre bemondja a választ. A többiek szemlátomást nehezményezték, hogy ennyire nyomul. Hajdanán, amikor Agatha a szamárlétra legalsó fokán állt s a legalantasabb irodai kulimunkát végezte, döbbenten tapasztalta, hogy minden szinten van egy olyan ember, aki terrorizálja a többieket. Szívesen helyre tette volna Phyllist, de a lány egyelőre gyanúsított volt, és Agatha nem akarta még jobban elvadítani. Eldöntötte, hogy nem kérdez Kylieról, inkább megpróbálja úgy intézni, hogy négyszemközt beszélhessen Phyllisszel.

Így azután szorgalmasan jegyzetelt, majd jókedvűen azt mondta: – Biztos meg fogják unni, hogy elhalmozom magukat kérdésekkel, de ez még csak a kezdet. Nagyon alapos kutatást végzünk, mielőtt a forgatásra kerülne a sor.

A lányok lelkesen felelték, hogy ugyan, semmi gond.

Agatha megköszönte nekik, és indult a kocsijához.

Éppen beszállt volna, amikor fürge sarkak kopogását hallotta a háta mögül. Megfordult, és Phyllisszel találta magát szembe. – Én vagyok az embere – jelentette ki Phyllis. – Nekem több gógyim van, mint nekik.

– Találkozzunk, ha lejárt a munkaideje – javasolta Agatha.

– Pompás – mondta Phyllis egyfajta fojtott hanghordozással; nyilván azt képzelte, így előkelőbb.

– Hol?

– Ismeri a Szőlő nevű kocsmát itt, Eveshamben a High Streeten?

– Igen, de alig jár oda valaki.

– Tudom – mondta Agatha. – Ideális hely egy bizalmas tereferéhez. Ott fogom várni magát, mondjuk, hatkor.

– Megegyeztünk – mondta Phyllis, és ádáz hiúság csillant hatalmas szemében.

JOHN ARMITAGE épp házának emeletére tartott, amikor meghallotta, hogy egy kocsi áll meg a szomszédnál. A fordulóban megint kinézett a kisablakon. Ühüm, csak a Raisin nőszemély az. Aztán kiguvadt a szeme, mert Agatha Raisin lekapta a fejéről és az anyósülésre dobta a szőke műhajat, majd a szemüvegét is levette. Ezek szerint eddig álcázta magát? Vagy azt hiszi a bolond, hogy abban a förtelmes parókában fiatalabbnak látszik? Két formás láb bukkant ki a sofőrülés oldalán, amikor a nő kinyitotta a kocsiajtót. Divatosra vágott, fényes barna haja megcsillant a napsütésben.

Ez egyre murisabb, gondolta John. Lehet, hogy hamarosan átnézek a hölgyikéhez.

AGATHA MEGETETTE a macskáit. Biztos volt benne, hogy egyszer már adott nekik enni, de éhesnek látszottak. Frissen sütött halat készített nekik. Ő maga gyorsfagyasztott koszton élt, arra viszont mindig odafigyelt, hogy a macskái csakis a legjobbat kapják. Lehajolt, hogy megsimogassa selymes, meleg kobakjukat, és hirtelen elhatalmasodott rajta a magány. Hodge és Boswell, a cicái igazándiból nem igénylik őt, legfeljebb csak úgy, mint az ennivalójuk forrását. Odapillantott a konyhai órára. Ideje készülődni a találkára a rémséges Phyllisszel. Eszébe jutott, hogy a kocsiban hagyta a parókáját a szemüvegével egyetemben, úgyhogy kiment értük.

Aztán irány a fürdőszoba, ahol kikészítette az arcát, és felhelyezte a parókát meg a szemüveget.

Futólag eltűnődött azon, vajon hogyhogy nem ugrik át hozzá senki, hogy megtudakolja, mi ez a maskara rajta mindig, amikor elmegy. Ekkor csöngettek.

Agatha lement ajtót nyitni. Magas, jóvágású férfiember állt a küszöbön. Enyhén napbarnított arc, zöld szempár, határozott áll. De egy Bibliát tartott a kezében.

– Nem! – förmedt rá Agatha, és a képébe vágta az ajtót.

Ezek a fránya mormonok!, gondolta, és felkapta a táskáját. Mindig a leghelyesebb pacákokat küldik házalni.

JOHN ARMITAGE hazakullogott. Az egyik szekrényben találta a Bibliát, rajta James Lacey nevével, és arra gondolt, micsoda kiváló ürügy! Ha átviszi a Bibliát a szomszédba, egyúttal a szomszédasszonyt is megnézheti.

Annyit mindenesetre megtudott, hogy egy nő biztosan van a faluban, aki nem kíváncsi rá.

Felment az emeletre csomagolni. Úgy tervezte, hogy pár napot Londonban tölt vendégségben egy öreg barátjánál.

AGATHA BENYITOTT a lepukkant Szőlő kocsmába. Se háttérzene nem szólt odabent, se félkarú rabló nem volt, se biliárdasztal, ezért az eveshami fiatalok messzire elkerülték. Phyllis már ott volt, de nem ivott semmit.

– Hozhatok magának valamit?

– Egy száraz Martinit – mondta Phyllis, aki általában vodka Red Bullt szokott inni, de úgy gondolta, hogy a száraz Martini elegánsabban hangzik.

– Azt inkább ne – mondta Agatha. – Ezek itt szerintem nem is tudják, hogyan kell elkészíteni. De mit szólna egy gin-tonikhoz? Én is azt iszom.

– Legyen – vágta rá Phyllis roppant barátságtalanul. – Duplát kérek.

Agatha két nagy gin-tonikkal ment vissza az asztalhoz. – Talán kezdjük azzal, hogy mesél nekem egy kicsit az életéről – mondta. – Meglep, hogy ilyen csinos lány létére nincs eljegyezve.

– Magasak az elvárásaim – felelte Phyllis. – Az én fajtámnak Londonban kéne élni. Itt csak elsorvadok. Mert itt soha nem történik semmi.

– Azért ezt nem mondanám – így Agatha. – Árvíz. Gyilkosság.

– Gyilkosság?

– Kylie Stokes.

– Hja. Marhaság. Nekem elhiheti. Öngyilkosság volt.

– Hogyhogy?

– Kaphatok még egyet? – Merthogy Phyllis közben már fel is hörpintette a gin-tonikját.

Agatha odament a bárpulthoz, és hozott még két italt.

– Hol is tartottunk?...

– Hát Kylie-nál. Ha engem kérdez, semmi se lett volna abból az esküvőből.

– Miért? Hisz’ már a menyasszonyi ruha is megvolt.

– Zak csak azért kérte meg a kezét, hogy visszavágjon.

– Kinek?

– Nekem.

– Mert ejtette őt?

– Összekaptunk. Mint mindig. Az ágyban is elég tüzesek voltunk. Hadd mondjam el…

Azzal Phyllis anatómiai részletességgel ecsetelni kezdte a szexuális attrakcióikat.

Elképesztő, gondolta Agatha. És erről csakis a női magazinok tehetnek, mert elhitetik a fiatal lányokkal, hogy csak akkor tudnak megtartani egy férfit, ha kiképezik magukat örömlánynak. De persze lehet, hogy ő, Agatha a maradi. A női szemérmesség ősidők óta kiment a divatból, már a kifejezést se alkalmazzák. Agatha elszakította a pillantását Phyllis buja, vörös ajkáról, és undor környékezte, ahogy belegondolt, miket művelt az a száj. – A test le volt fagyasztva – mondta. – Ha valaki öngyilkos lesz, utána általában nem fagyasztja le magát.

– A rendőrség téved – jegyezte meg Phyllis.

– Maga tudta, hogy Kylie heroinozott?

– Naná!

– Nem voltak rajta szúrásnyomok.

– Biztos szívta a cuccot.

– És nagyon elszontyolodott, amikor Zak eljegyezte őt?

– Gondolom, a lányoknak úgyis el fog járni a szájuk. Oltári dühös lettem. Zak csak azért vette volna el, hogy felbosszantson.

– Volt valamiféle lánybúcsú is, ha jól tudom. Maga is részt vett rajta?

– Abban az ökörködésben? Nem. A rákövetkező napon Kylie eltűnt. A Stokes család mindnyájunkat becitáltatott a kapitányságra. De a rendőrök arra gyanakodtak, hogy Kylie beijedt az esküvőtől, és azért szökött el.

– És maga mit gondolt?

– Megmondtam Zaknek, hogy Kylie csak fel akart vágni a lányok előtt azzal a gyűrűvel, de nem szerette őt.

– Ezek szerint találkozott Zakkel? Mikor volt ez?

– Körülbelül egy nappal azelőtt, hogy Kylie-t megtalálták. Zak este feljött hozzám.

– Ki volt borulva?

Phyllis felnyerített. – Miután leápoltam, akkor már nem.

– Ezt értsem úgy, hogy lefeküdtek egymással?

– Maga szerint?

Agatha jól emlékezett rá, hogyan zokogott Zak a klubban. Ez a Phyllis egy javíthatatlan hazudozó.

– De hogy jön ide Kylie? – kérdezte Phyllis gyanakvóan. – Azt hittem, rólam fogunk beszélni.

– Úgy is van – felelte Agatha színtelen hangon. – Hát nem érti? Maga ismert valakit, akit rejtélyes körülmények között meggyilkoltak, és ennek hírértéke van.

– Öngyilkosság volt – nyakaskodott Phyllis. – És most beszéljünk rólam.

Azzal nekiállt kérkedni. Mindig is úgy vélte, hogy képernyőre való alkat, mondta, mivel megnyerő személyiség, és dekoratív is.

Utállak, gondolta Agatha, miközben Phyllis tovább hencegett. Fogadok, hogy ölni is képes volnál. Fogadok, hogy önimádó vagy, méghozzá beteges mértékben. És mindeközben végig úgy tett, mintha jegyzetelne.

– Egyedül él? – kérdezte, mikor Phyllis végre szünetet tartott, hogy levegőt vegyen. – Lássuk csak, Jones Terrace 10A, jól mondom? A családja hol lakik?

– Worcesterben.

Bárcsak rendőr lennék, akkor kerek perec rákérdezhetnék, hol tartózkodott a gyilkosságot megelőző napokban, gondolta Agatha. Mindenképpen fel kell hívnom Billt, hogy tudják-e már, pontosan mikor ölték meg a lányt. És Kylie anyjához is el kell mennem. Mikor tűnt el a lánya pontosan? A lánybúcsúról még hazament? Igen, hát persze, hiszen a menyasszonyi ruhája volt rajta. Vajon miért épp menyasszonyi ruhában távozott hazulról? Meg akarta mutatni magát valakinek? Zaknek? Bárcsak sose öltöttem volna fel ezt a buta álcát, bárcsak önmagam lehetnék, akkor addig kérdezősködnék, amíg Zak meg a papája ki nem dob, de legalább nem kéne megjátszanom magam. Agathának hiányzott James. De még Charlesszal is beérte volna. Szüksége volt egy támaszra. Természetesen bármikor bemehetett volna a worcesteri rendőrségre, de nagyon is jól tudta, hogy az ottaniak kotnyeles buzgómócsingnak tartják.

Phyllis folytatta a karattyolást, hogy a családja nem támogatja a törekvéseit, s hogy emiatt ment el otthonról. Mert ők csak hátráltatták. Sharon és Phyllis ezzel kipipálva, majd a többiekkel is beszélnem kell négyszemközt, gondolta Agatha, aztán letette írótábláját az asztalra, és kijelentette:

– Azt hiszem, egyelőre bőven elég lesz ennyi.

Phyllis csalódottnak tűnt, de Agatha arra hivatkozott, hogy más interjúkat is le kell még bonyolítania. Felírta Phyllis otthoni telefonszámát, és megkönnyebbülve iszkolt ki az eveshami estébe. Az órájára pillantva látta, hogy még csak fél hét van. Pedig úgy érezte, órák teltek el.

Agatha sietve elpályázott. Phyllis még kiment a mosdóba, de bármelyik percben megjelenhetett, hogy újrakezdje a locsogást.

Tempósan gyalogolt a High Streeten Merstow Green felé, ahol a kocsiját hagyta. Épp egy könyvesbolt mellett haladt el, mikor hirtelen lefékezett, és döbbenten nézte a kivilágított kirakatot.

A bolt visszamaradt példányokat kínált, de a tulaj gyakran népszerű szerzők könyveit is árulta, méghozzá fillérekért. John Armitage egyik könyve is ott pompázott piramisba rakva a kirakatban.

Nem az, amelyiket Agatha is olvasott, és az egyik kötet meg volt fordítva, hogy látszódjék az író fotója a hátsó borítón.

Agatha rögtön beazonosította a férfit, akit korábban mormonnak nézett. Az a másik fickó meg, akit a kertben látott ásni, alighanem a kertész. Micsoda fondorlatos nő ez a Mrs. Bloxby, hogy az ördög vinné el! Szóval ezért mulatott úgy, amikor Agatha a kertészt festette le neki az író helyett.

Hát, ez is csak az egyház káros hatásának bizonyítéka.

A hazaúton Agatha dühe hipp-hopp elillant. John Armitage kimondottan vonzó férfi. Át is megy hozzá elnézést kérni, és együtt nevetnek majd a tévedésén, aztán… aztán…

Agatha rózsás álmokba merülve vágtatott be a házába, megszabadult a parókától-szemüvegtől, kisminkelte magát, s testhez simuló vörös ruhába és magas sarkúba bújt, azzal már szaladt is a szomszédba. Senki. Sötétség és csend ülte meg a házat. És az író kocsija is eltűnt.

MÁSNAP JOHN BRUDGE detektívfelügyelő kereste fel Agathát a worcesteri rendőrségtől. – Jöjjön csak – invitálta Agatha felderülve. Azt hitte, hogy a felügyelő a segítségét szeretné igénybe venni, utóvégre Agatha egyszer már megoldott egy eveshami gyilkosságot. Brudge egy őrmesterrel meg egy beosztott nyomozóval érkezett.

– Mrs. Raisin – kezdte szigorúan –, mindenkit kihallgatunk, aki kapcsolatba hozható Kylie Stokes halálával.

– Igen – buzgólkodott Agatha. – Tudok egy s mást a…

De a felügyelő a szavába vágott. – És fülünkbe jutott, hogy egy nő, aki állítólag tévéműsort készít, egy ideje mindenféle kérdéseket tesz fel a lakosságnak. Az összes létező csatornánál érdeklődtünk, és sehol sem tudnak a nőről.

Agatha lehervadva, fátyolos hangon kérdezte: – Hogy hívják?

– Ez a legcifrább az egészben. Nevet nem mondott. Az emberek szörnyen naivak, ha elhitetik velük, hogy olyasvalaki áll előttük, aki a tévétől van. Csak annyit tudunk a titokzatos hölgyről, hogy középkorú, szőke, és szemüveget hord. Nem hoztunk ugyan házkutatási parancsot, de bármikor szerezhetünk, tehát mindenképpen kiderítjük, van-e a házban szőke paróka és szemüveg.

Elmondja nekünk az igazat, vagy hozzam a házkutatási parancsot?

Agatha beharapta az ajkát, azután vállat vont. – Jó, tényleg én voltam.

– Míg megfontolom, hogy felelősségre vonjuk-e a rendőrség munkájába való beavatkozásért, mondja el, mit tudott meg.

Agatha idegességében mindent elmondott, töviről hegyire: Zak sírógörcsét, Phyllis meséjét, a lányokat.

Brudge egykedvűen hallgatta, majd így szólt: – Volna szíves odakinn várakozni?

Átkísérte Agathát a konyhába, és rácsukta az ajtót.

– Mi a véleménye? – fordult oda aztán az ifjú Norris őrmesterhez.

– Kotnyeles buzgómócsing – mondta Norris. – Én felírnám, uram, hogy szabaduljunk tőle.

– Azt kéne tennem valóban. Ugyanakkor ő olyasmit is kiszedhet az érintettekből, amit egy rendőrnek soha nem mondanának el.

– De, uram, ez gyilkossági ügy. Akár még meg is ölhetik a nőt.

– Akár. Rápirítok egy kicsit, de nem fogom megállítani.

Brudge az ajtóhoz lépett, és hirtelen mozdulattal feltépte, arra számított ugyanis, hogy Agatha odakint hallgatózik, de a konyhában talált rá. Agatha a földön ülve játszott a macskáival.

– Figyelmeztetnem kell, Mrs. Raisin, hogy súlyos büntetést von maga után, ha valaki belekontárkodik a rendőrség nyomozati munkájába. De hálából azért, mert korábban segítségünkre volt, még ha csak jelentéktelen mértékben is, nem fogjuk felfedni a valódi kilétét azok előtt, akiket már kikérdezett. Ezzel végeztünk is. Ó, és még egy dolog. Ha bármit megtud, azt haladéktalanul jelentenie kell nekem. Itt a névjegyem. Rajta van az irodai számom, az otthoni meg a mobil.

– Köszönöm – mondta Agatha megszeppenve.

Miután elmentek, Agatha átgondolta, amit Brudge mondott, és felderült az arca. Ezek zöld utat adtak neki.

AGATHA ÉPP azt a gyönyörűséges szőke parókát csodálta, amely elsőbbségi postával érkezett neki Roytól, amikor újból csöngettek. A küszöbön egy számára ismeretlen asszony állt.

– Mrs. Raisin – mondta az asszony. – Freda Stokes vagyok, Kylie édesanyja.

– Fáradjon be – mondta Agatha. – Menjünk a konyhába. Kér egy csésze teát? Fogadja őszinte részvétem.

Freda Stokes robusztus nő volt, kerek képű, pirospozsgás. Őszes haja torzonborz, keze durva és vörös. Nagy, meghatározhatatlan színű szeme volt.

Nem kért teát, ütött-kopott kézitáskáját terjedelmes ölébe pottyantotta, s úgy tanulmányozta Agathát. – Hallom, hogy maga valami detektívféle.

– Olyasmi – mondta Agatha.

– Fizetek érte, hogy kinyomozza, ki ölte meg a lányomat. Ne számítson sok pénzre. A piacon árusítok üveg csecsebecséket. Nem keresek sokat.

– Ingyen is vállalom – mondta Agatha.

– Velem ne jótékonykodjon.

Agatha nem kertelt. – Nekem jól megy a sorom, magának nem. Vállalom. Várjon egy kicsit, hozok papírt. Fel kell tennem pár kérdést. Elég erősnek érzi magát, hogy válaszoljon?

– Mindenre kész vagyok – jelentette ki Freda rendíthetetlenül –, ami elvezethet a lányom gazember gyilkosához.

Agatha néhány lépéssel az íróasztalánál termett, és egy köteg papírral tért vissza.

– Először is, mikor látta a lányát utoljára?

– Két nappal a halála előtt. A kolléganői valami lánybúcsút szerveztek neki. Spiccesen jött haza, körülbelül éjféltájban. Rögtön beparancsoltam az ágyba. Azt mondta, remekül érezte magát. Meg még azt is mondta, hogy Phyllis Heger, az a lány, amelyik folyton piszkálta, nem volt ott. Mivel másnap nem kellett munkába mennie, gondoltam, hagyom, hadd aludja ki magát. A férjem meghalt. Ketten voltunk Kylie-val. – Kövér könnycsepp gördült az arcára. Agatha egy doboz papír zsebkendőt nyújtott felé, és megvárta, míg lecsillapszik.

– Korán indultam a piacra, mint mindig. Csak vacsoraidőben mentem haza. – Agatha tudta, hogy ez ebédidőt jelent. Eveshamben még mindig a nap közepén vacsoráznak az emberek. – Csend volt a házban. Na, te lajhár, gondoltam, és mentem, hogy felébresszem. Az ágya üres volt, és érintetlen.

Felhívtam Zaket, betelefonáltam a munkahelyére, végighívtam a barátait, aztán hívtam a rendőrséget. Nem vettek komolyan. Azt mondták, a nők mindig idegesek lesznek az esküvő előtt, meg hogy majd előkerül. Aztán észrevettem, hogy hiányzik a menyasszonyi ruhája. Erre megint felhívtam őket. De megint csak nem vettek komolyan. Egészen addig, amíg a lányom elő nem került holtan.

– Mi van Zakkel? – kérdezte Agatha. – Nem lehet, hogy ő tette?

– Nem, Zak imádta a lányomat, és ő is meg az apja is nagyon rendesek voltak hozzám. Nem is tudom, hogy vészeltem volna át az elmúlt napokat nélkülük. Zak össze van omolva.

– Soha nem merült fel önben, hogy Kylie esetleg kábítószerezik?

– Az én Kylie-m? Soha! Tagja volt az egyházmegye ifjúsági körének. Mélységesen ellenzik a drogokat.

– És vajon miért vitte magával a menyasszonyi ruháját?

– Mint mondtam, kicsit pityókás volt. Biztos valamelyik barátnője akarta látni a ruhát. Kylie borzasztóan büszke volt arra a ruhára. Biztosan felvitte az egyik lányhoz megmutatni. Az is lehet, hogy hazafelé támadták meg. Elég nehéz taxit kapni.

– Akkor előbb visszaöltözött volna utcai ruhába – mondta Agatha. – És ha tényleg felment valakihez, és az illetőnek nincs takargatnivalója, akkor miért nem áll elő?

– Talán fél, hogy gyanúba keveredik.

– Mi van Phyllis Hegerrel?

– Már mondtam, ő nem volt ott a lánybúcsún.

– Nem tudom, tudja-e, Mrs. Stokes…

– Freda.

– Rendben, akkor Freda. Nem tudom, tudja-e, de Phyllis állítása szerint Zak vele is randevúzgatott.

– Ó, Kylie mindent elmondott nekem. Phyllis gyűlölte őt. Gondolja, hogy ő a gyilkos?

– Szeretném azt hinni – mondta Agatha. – Nem állhatom Phyllist. De gondoljon csak bele! Képes lehetett-e Phyllis arra, hogy előbb beinjekciózza Kylie-t heroinnal, aztán elrejtse a testet egy fagyasztóládában, és a végén még valahogy be is hajítsa a folyóba. Kylie járt valakivel Zak előtt?

– Jegyben járt Harry McCoyjal.

– Ő kicsoda?

– Szerszámgépkezelő a Barrington’snál. Megbízható fiú. Én kedveltem.

– Hol lakik?

Agatha leírta a címet, amit Freda mondott.

Aztán előredőlt. – Elárulok önnek egy titkot. Már nyomozok egy ideje a lánya halálának ügyében.

Szőke parókával és szemüveggel álcáztam magam, és úgy tettem, mintha a televíziónak dolgoznék. Ha hall valamit egy ilyen figuráról, most már tudni fogja, hogy én vagyok az. – Agathának eszébe jutott Brudge. Tényleg arra bátorította volna a felügyelő, hogy folytassa, amit elkezdett?

– A worcesteri rendőrség érti a dolgát – mondta elővigyázatosan. – A végén minden bizonnyal ezt az ügyet is felderítik majd. Mi a helyzet a drogokkal? Nem gondoltam volna, hogy itt, a nyugalmas Eveshamben is problémát okoz a kábítószer. Maga a piacon dolgozik. Biztos hall ezt-azt.

– Evesham se különb más helyeknél, a probléma minket is sújt – mondta Freda fájdalmas hangon.

– Nemrég zárattak be egy kocsmát, ahol kábítószert árultak. Most aztán senki se tudja, honnét jön az anyag.

– A drogosoknak tudniuk kell – mondta Agatha. – A diszkóról nem hallott semmi gyanúsat?

– Semmit a világon. Egy razzia biztosan volt már. Pár kiskorú alkoholt fogyasztott, de ez minden.

– Adja meg nekem a telefonszámát – mondta Agatha. – Szólok, amint kiderítettem valamit.

– Áldja meg az isten! – hálálkodott Freda, s most már hagyta potyogni a könnyeit. – Eddig olyan tehetetlennek éreztem magam.

Agatha adott neki egy köteg papír zsebkendőt. Amikor Freda valamennyire megnyugodott, Agatha kikísérte, aztán leült a konyhában, és átadta magát a lelkiismeret-furdalásnak. Végtére is nem szolgált rá Freda hálájára, hiszen nem holmi nemes szándéktól vezetve nyomoz, csak a kíváncsiság hajtja, na meg az a vágya, hogy enyhítse a visszavonult, vidéki élettel járó unalmat. Ha valakit tiszta szándék vezérel, az Mrs. Bloxby. Vagy mégsem?

Pusztán a hallgatásával Mrs. Bloxby szándékosan abba a hamis hitbe ringatta Agathát, hogy az új szomszéd említésre sem érdemes. Egyszóval a lelkésznének is van magyarázkodnivalója.

ÚGY TÍZ PERCCEL később Mrs. Bloxby egy vérengző hangulatban leledző Agathával nézett szembe a paplak társalgójában.

– Nem lenne szabad beleártanom magam az életedbe – mondta Mrs. Bloxby bűnbánóan. – De nem akartam végignézni, hogy megint beleszeretsz a szomszédodba, és megsebzed magad.

– Tudod te, mit csináltam? – szegezte neki a kérdést a felbőszült Agatha. – Becsöngetett hozzám Bibliával a kezében, én meg azt hittem, mormon, és a képébe vágtam az ajtót.

Mrs. Bloxbyból kirobbant a nevetés.

– Ez nem vicces! – tajtékzott Agatha. – Különben is, mit keresett nála az a Biblia?

– Azt később rám bízta – mondta Mrs. Bloxby, miután kikacagta magát. – Az a Biblia Jamesé. Az íród az egyik szekrényben bukkant rá. Máris hozom.

Kiszaladt, és a Bibliával jött vissza. Agatha kinyitotta, és a belső oldalon megpillantotta James nevét a férfi ismerős keze írásával. Elöntötte a szerelem és a hiányérzet, s a Bibliát a kezében szorongatva, kétségbeesetten nézett Mrs. Bloxbyra.

– Majd elmúlik – mondta Mrs. Bloxby. – Minden mulandó.

Agatha félrerakta a Bibliát, hogy ne is lássa. – Mesélj nekem John Armitage-ról.

– Nincs sok mesélnivalóm. Sikeres író. Kellemes embernek látszik. Tudom, hogy egyszer már nős volt, de elvált. Mrs. Anstruther-Jones egy percre sem száll le róla. Mondtam is Johnnak, hogy ne nyisson neki ajtót, akkor előbb vagy utóbb biztosan fel fogja adni. – Mrs. Bloxby bánatosan nézte Agathát. – Szánom-bánom, de úgy fogalmaztam, egyáltalán ne nyisson ajtót nőknek. Állandóan zaklatták, beállítottak hozzá a süteményeikkel, házi lekvárral, meg a könyveivel, hogy dedikálja nekik.

Vagyis az én számomra ezek a lehetőségek már mind ki vannak lőve, gondolta Agatha. Rossebbe!

– Elmondhattad volna az igazat – rótta meg a lelkésznét. – Nem vagyok már gyerek.

– Nem lett volna szabad félrevezetnem téged, de túl nagy volt a kísértés. Többet nem fog előfordulni.

– Néha csodálkozom rajtad – mondta Agatha. – Bárhogy is, az előbb nálam járt a halott lány anyja. Kért, hogy nyomozzak a lánya ügyében. Még fizetséget is ajánlott.

– Mint egy igazi detektívnek.

– Mert igazi is vagyok – csattant fel Agatha, aki még nem bocsátotta meg a lelkésznének, hogy félrevezette az íróval kapcsolatban.

– Meghiszem azt. Hogy halad a nyomozás?

Agatha ismertette a részleteket. Mrs. Bloxby figyelmesen végighallgatta, majd így szólt: – Szóval, valaki kábítószert árul Eveshamben. Nem lehet, hogy Kylie véletlenül akadt össze az illetővel?

– Ez csak a klubban történhetett.

– Nem feltétlenül. Talán az egyik lány kottyantott el valamit. A lánybúcsún feltehetően mind becsíptek egy kicsit. Aztán a leányzó begyulladt, és elmondta a dolgot a dílerének.

– Ez egy kissé erőltetett – mondta Agatha zsémbesen, mivel ő még nem gondolt erre a lehetőségre.

– Tényleg az. Kérsz teát?

– Kösz, nem.

– Egyszer úgyis meg kell bocsátanod nekem.

– Már megbocsátottam – füllentette Agatha, és elviharzott.

OTTHON ÁTFUTOTTA a jegyzeteit, és mindent bevitt a számítógépbe. Kit pécézzen ki elsőnek? Talán Harry McCoyjal kellene kezdeni, mielőtt rátérne a lányokra. Amikor ránézett az órájára, eszébe villant, hogy Pilates-órája lesz, uzsgyi!, átöltözni, aztán harisnyásan és pólóban kocsiba pattant, és elrobogott Eveshambe. Kipihentnek érezte magát, amikor hazaért, és telve volt energiával.

Konstatálta, hogy John Armitage még mindig nem jött meg.

Később a nap folyamán fejére biggyesztette az új szőke parókát, és csinos lófarokba rendezte.

Sokkalta természetesebbnek hatott, mint a régi, és a szemüveg is ápolt és eltakart. Indulás előtt még habozott egy darabig. Tényleg kell ez a maskara? Mrs. Stokes gyakorlatilag felbérelte, vagyis mehetne álca nélkül is. Igen ám, de lehet, hogy Harry McCoy jóban van a lányokkal. Sőt lehet, hogy ő a rosszember!

Így hát Agatha felkerekedett, és közben rettentően egyedül érezte magát. Hiányzott neki Roy csivitelése. Amikor leparkolt Merstow Greenben, előkeresett egy Evesham-térképet, hogy megnézze, merre lakik Harry McCoy. A Horres Street-i parkolónál. Agatha úgy döntött, hogy gyalogolni fog. A High Streettől távolabb eső utcák furcsa módon elhagyatottnak tűntek. Sehol nem játszottak gyerekek. Az elfüggönyözött ablakok mögött a televízió fénye vibrált. Időközben feltámadt a szél, és letáncoltatta a fákról a cseresznyevirágokat. Szokatlanul hűvösre fordult az évszakhoz képest. És Agatha már meg is érkezett a kis vörös téglás sorházhoz, ahol McCoy lakott. A ház sötétnek és néptelennek tűnt. Két csengő volt, egy földszinti meg egy emeleti, de se itt, se ott nem feleltek a csöngetésre.

Agatha úgy határozott, hogy egyelőre visszasétál a parkolóba, aztán majd időről időre visszanéz.

Elfelejtette magával vinni az írótábláját a többi lány címével, és nem lett volna kedve hazabumlizni érte. A kocsiban üldögélt, cigarettázott és rádiót hallgatott, aztán másodszor is útnak eredt Harry házához. Most már bánta, hogy nem az épület előtt állt meg, de nem volt szabad parkolóhely az utcában, a szabálytalan parkolással meg csak nemkívánatos figyelmet keltene.

Tíz órakor már törődötten szállt ki a kocsijából. Na, még egyszer utoljára. Megkönnyebbülve látta, hogy az emeleti ablakban világos van. Megnyomta a csengőt, és várt.

Semmi.

Újból becsöngetett, aztán hátralépett és felnézett. A függöny meg se rebbent. Senki sem lesett rá az ablakból. Esetleg próbálkozzon meg a szomszédokkal? Nem, inkább mégsem. Jobb, ha McCoy nem tudja meg, hogy Agatha kereste, és ahhoz sem fűlött a foga, hogy megetesse a szomszédokkal a tévés sztorit.

Csinált egy erőtlen hátraarcot. Most pocsékba ment az estéje. Hagyni kéne az egészet a fenébe, majd a rendőrség. Komótosan battyogott a kihalt utcán.

Aztán hirtelen veszélyérzete támadt.

Az eset után nem tudta volna megmondani, mi keltette fel az éberségét, vagy hogy honnét eredt, mint derült égből villámcsapás, a baljós előérzete. Hallotta, hogy jön egy kocsi. Hátranézett, látta a vakító fényszórókat, és a pillanat törtrésze elég volt hozzá, hogy fölfogja: a kocsi teljes gázzal feléje tart.

Agatha átvetődött az oldalt húzódó kerti sövényen, és hallotta, ahogy a kocsi feldübörög a járdára ott, ahol az előbb még ő állt, majd puffanva lehajt az úttestre. Agatha egy ház előkertjében feküdt reszketve és zihálva. Nyílt az ajtó.

És a következő kép: valaki fölébe magaslik. Agatha felegyenesedett, és nevetséges megkönnyebbülés töltötte el attól, hogy a parókája még a fején van.

– Mégis mit képzel magáról? – szegezte neki a kérdést egy alacsony, sovány, felháborodott nő.

Agatha talpra kecmergett. – Elnézést kérek. Azt hiszem, elájultam, és átestem a sövényen.

Megtántorodott, de hamar visszanyerte az egyensúlyát. Hiába az átélt sokk meg az ijedelem, nem akarta bevallani, hogy az imént kis híján megölték. Kérdezősködnének. Hívnák a rendőrséget.

És Brudge ezúttal már biztosan leállítaná.

– Ismerem a fajtáját – acsargott a nő. – Részeg disznó! A maga korában. Szégyellhetné magát!

Agatha megiramodott a kertkapu felé. De az ösvény egyik téglája ki volt lazulva, és pont beleragadt a cipősarka, megbotlott, és majdnem orra bukott. – Takarodjon innen! – rikácsolta a nő.

– És józanodjon ki!

Agatha úgy érezte, életében nem gyalogolt még ennyit egyhuzamban, mint most a kocsijához.

Még a kocsiban sem érezte magát biztonságban. Padlógázzal lőtt ki a parkolóból.

JOHN ARMITAGE rövidre zárta londoni tartózkodását, s épp kényelmesen hajtott a Carselyba vezető úton, amikor mint a meszes elhúzott mellette egy kocsi, méghozzá a szomszédasszonyé. – Ez buggyant – dünnyögte a férfi.

Ráérős tempóban vezetett tovább, aztán leparkolt a háza előtt. Mielőtt lekapcsolta volna a fényszórókat, meglátta a szomszédasszony kocsiját, meg hogy a nő még mindig benne ül, és rá van borulva a kormányra.

Már a kertkapunál volt, amikor tétovázni kezdett. Az is lehet, hogy a nő rosszul van.

John óvakodva közelített Agatha kocsijához, aztán bekukkantott az ablakon. A nő a kezébe temette az arcát, és rázkódott a válla. John megkocogtatta az üveget.

Agatha felnézett, és páni rémület sütött a tekintetéből.

A férfi kinyitotta a kocsiajtót. – John Armitage vagyok. A szomszédja. Még nem volt szerencsénk.

Tehetek valamit önért?

Agatha kihúzott egy papír zsebkendőt az anyósülésre tett dobozból, és orrot fújt. – Nagyon megijedtem – bökte ki. – Valaki megpróbált megölni.

– Csak nem egy agresszív vezető? Máris hívom magának a rendőrséget.

Agatha a fejét rázta. Igazából azért sírt, mert bár tényleg halálra rémült, borzasztóan egyedül érezte magát. Se Charles, se James, de még Roy sem volt mellette, hogy vigaszt nyújtson neki.

– Nem inna egy konyakot vagy valamit?

Agatha hüppögött egy sort, azután azt mondta: – Kísérjen be a házba, és mindent elmondok.

Négy

ODABENT A HÁZBAN Agatha hellyel meg egy pohár itallal kínálta Johnt a nappaliban, majd felment.

Levette a parókát meg a szemüveget, és felfrissítette a sminkjét, arra jutott ugyanis, hogy sokkhatás esetén egy vonzó férfiú társaságánál nem is létezhet jobb terápia.

John feltekintett a szobába lépő Agathára. Szemrevaló átalakulás, gondolta.

Agatha töltött magának egy konyakot, és leült vele szemben.

– Köszönöm a segítségét – mondta. – Nem szeretném, ha ez a rendőrség tudomására jutna.

Tudja, valaki az imént meg akart ölni.

A férfi nem kiáltott fel, és nem kezdett ágálni, hogy ezt igenis jelentenie kell a rendőrségen, hanem egyszerűen csak kérdőn figyelte Agathát.

Ő mindent elmesélt Kylie haláláról, meg arról, hogyan álcázta magát tévésnek. John Armitage mosolygott.

– Mi olyan vicces? – akarta tudni Agatha.

– Így már értem a szőke parókát. Legközelebb vegye le, mielőtt Carselyba ér. Az álcája egy rakás spekulációt indított el. Mrs. Anstruther-Jones meg van győződve róla, hogy rájött a dolog nyitjára.

– És mi lenne az?

– Hogy maga szeretőt tart, és azon iparkodik, hogy fiatalabbnak látsszék.

Agatha vörös lett a dühtől. – Hülye banya.

– De folytassa csak ezt a rejtélyes történetet.

Így hát Agatha elmondta neki a többit is, és azzal fejezte be, hogy azért nem akar feljelentést tenni a rendőrségen, mert nem szeretné kihívni maga ellen a rendőrök haragját.

– És most mit akar csinálni?

– Folytatom. Ha már csak azért megtámadtak, mert találkozni akartam Harry McCoyjal, akkor talán ő az ügy kulcsa.

John elgondolkodva nézte, aztán így szólt: – Nem először csinál ilyet, ugye?

– Nem – felelte Agatha. Rákészült, hogy elhenceg a többi „ügyével”, de remegni kezdett a térde.

Még mindig nem jutott túl a sokkon. Ha nekiáll hetvenkedni, ahogy szokott, John Armitage azonnal elveszítette volna iránta az érdeklődését. Ellenben már pusztán csak azzal is belopta magát a férfi szívébe, hogy nem flörtölt vele, nem negédeskedett, és nem próbálta meg lenyűgözni.

– Van lélekjelenléte – mondta John. – Mindig egyedül kellett megbirkóznia az effajta szituációkkal?

– Legtöbbször volt mellettem valaki. Vagy az exférjem, James, vagy Charles barátom. De ez alkalommal magamra vagyok utalva. Megmondom őszintén, alaposan berezeltem. Lehet, hogy szabadságolom magam egypár napra.

– Jóságos ég – mondta a férfi az órára pillantva. – Éjjel egy óra van. Jobb lesz, ha hagyom aludni.

Itt a vége, fuss el véle, gondolta Agatha. Törte a fejét, próbált kiötölni valamit, amivel maradásra bírhatná az írót, esetleg felvethetné, hogy találkozzanak valamikor, de túlságosan megviselt és elcsigázott volt.

– Tudja, mit? – állt fel John. – Várjuk meg a vasárnapot, és beszéljünk együtt azzal a McCoyjal vasárnap délelőtt, amikor nem dolgozik.

– Köszönöm – mondta Agatha. – Mikor?

– Reggel kilenckor magáért jövök.

De Agatha rögtön elkámpicsorodott. – Rajta van az arca az egyik könyvének a borítóján, amit Eveshamben is lehet kapni. Fel fogják ismerni. Nem tudtam, hogy néz ki, amíg nem láttam a fotóját. Amikor megpillantottam magát az ajtóm előtt Bibliával a kezében, azt hittem, hogy mormon.

– Van valami baja a mormonokkal? – nevetett a férfi.

– Semmi a világon. Biztosan elragadó emberek. Csak nem szeretem, ha a saját küszöbömön prédikálnak nekem.

– Eszemben sincs álruhát ölteni. Majd azt mondjuk, felkért egy népszerű szerzőt, hogy segítsen magának összeállítani a műsortervet. Korábban is készítettem már televíziós forgatókönyveket.

– Akkor vasárnap találkozunk.

Miután az író elment, Agatha felvonszolta magát az emeletre, levetkőzött, megmosakodott, felvett egy laza hálóinget, és bemászott a takaró alá. Mintha csak álmodta volna az este történteket.

Jóképű ez az Armitage. Vajon mennyi idős? Kinéz, ahogy kinéz, meglehet vagy ötven. Csakhogy azok a férfiak, akik negyvenen túl is jól néznek ki és megőrzik az alakjukat, általában homoszexuálisak. Agatha ettől függetlenül megnyugvást merített John támogatásából. És, emlékeztette magát erélyesen, amúgy sem áll szándékomban romantikus ábrándokat kergetni.

Elaludt, és két órával később a félelemtől verítékben úszva riadt fel. Az öreg ház nyikorgott, ahogy körbesóhajtozta a szél. Agatha felkapcsolta az éjjeli lámpát, felkelt, és a mennyezeti lámpát is meggyújtotta. A macskái, jóllehet odalent szoktak aludni a kosarukban, e pillanatban megjelentek a hálószobában, és felugrottak az ágyra. Agatha visszafeküdt a két cicus közé, s a dorombolásuk hamarosan újból álomba ringatta.

– SZERINTED HÁNY ÉVES lehet John Armitage? – kérdezte Agatha Mrs. Bloxbytól, amikor a lelkészné másnap meglátogatta.

– Idősebb, mint amennyinek látszik. Miss Simms olvasott róla egy cikket. Valójában ötvenhárom éves.

– Szerintem meleg – mondta Agatha.

– Miért? Hisz’ azelőtt nős volt.

– A heteroszexuális férfiak általában elhanyagolják magukat.

– Nem szükségszerűen. Nézd csak meg a férjemet. Alf is kitűnő formában van.

Agatha felidézte magában a lelkészt – szürke haj, okuláré, tudós alkat, a háta meg egy kissé görbe –, és titkon megállapította, hogy a szerelem csakugyan vak.

– De visszatérve arra, hogy majdnem elgázoltak – mondta Mrs. Bloxby. – Ez komolyan aggaszt engem. Tényleg nem akarod elmondani Bill Wongnak?

– Bill Wong drága barát, de elsősorban rendőr. Kötelességének érezné, hogy jelentse az esetet.

– Ha kábítószer is van a dologban, akkor az nagyon veszélyes – jelentette ki Mrs. Bloxby.

– Fel nem foghatom – mondta Agatha félig tréfásan. – Azt hittem, az összes drogbáró átállt cigarettacsempészésre. Egyre feljebb srófolják az árakat, úgyhogy kezd olyan lenni a helyzet, mint az Államokban a szesztilalom idején. Biztosan te is láttad a hírekben, hogy a brit lakosság huszonöt százaléka a feketepiacon vásárolja magának a bagót. Mondjuk, engem még sose környékeztek meg.

– Azt hiszem, épp elég nagy pácban vagy anélkül is, hogy csempészárut vásárolnál – mondta Mrs. Bloxby megrovóan. – Egyébként meg azt hittem, leszokóban vagy.

– Majd leszokom – gyújtott rá Agatha. – Ha megoldódott ez az ügy.

– Ha még életben leszel akkor. Miért vonod kétségbe Phyllis sztoriját, hogy lefeküdt Zakkel?

– Mert Phyllis egy undok kis ribanc, és kényszeres hazudozó.

– De mégis… Nézzük ezt a Zaket. A jelek szerint Kylie rendes lány volt, és az édesanyja is derék asszony. Milyen ember az, aki bikinigyantázásra küldi a jegyesét az esküvő előtt? Úgy értem, sok nő egyébként is megcsináltatja még a mézeshetek előtt, nem a szex miatt, hanem mert tangabugyis fürdőruhát hordanak, vagy olyat, amelyik nagyon fel van vágva comb fölött.

– Honnét tudsz te minderről?

– Én is ebben a világban élek.

– Csakhogy Zaket őszintén kiborította a lány halála. Valódi könnyeket sírt.

– Tartsd nyitva a szemed, és légy óvatos, drága Mrs. Raisin.

– John majd vigyáz rám.

– Elfogadsz egy tanácsot?

– Utálom, amikor valaki ezt mondja. Jól van, ne kímélj.

– Örülök, hogy akadt egy védelmeződ, amíg nyomozol – mondta Mrs. Bloxby. – De a férfiak nem szeretik ám, ha a nő rájuk csimpaszkodik. Hidd el, messziről kiszagolják ezt a típust. Kérlek, ne akarj vele romantikázni. Azzal csak elijeszted.

– Nem is tetszik nekem – durcáskodott Agatha. – Te valami kamaszlánynak nézel engem.

Pontosan így volt, de a lelkészné megállta anélkül, hogy ezt ki is mondja.

FÉLÓRÁVAL AZUTÁN, hogy Mrs. Bloxby elment, ismét csöngettek. Agatha idegesen összerándult, de meggyőzte magát, hogy odakint hét ágra süt a nap, s a gonosz vagy gonoszok, bárkik legyenek is, nem ismerhetik a valódi kilétét. Hacsak nem követtek egészen hazáig, bukkant fel agyában a szívdermesztő gondolat. Kilesett a kukucskálón, amit újonnan szereltetett fel az ajtóra. Nem ismerte fel elsőre az odakint álló férfit, aztán ugyancsak meglepődött. Kinyitotta az ajtót.

– Charles?

Sir Charles Fraith volt az valóban, Agatha öreg barátja és egykori szeretője. Ám korábbi ápolt és karcsú önmaga helyett most kimondottan pufók volt. A haja megritkult, és még tokát is eresztett.

– Bújjon be – mondta Agatha. – Van friss kávé a konyhában. Bár tulajdonképpen szóba se kéne állnom magával. Miért nem hívott meg az esküvőjére? Szívesen elrepültem volna Párizsba.

Charles leült a konyhaasztalhoz. – Nem tehettem. Tudja, elmondtam a feleségemnek, Anne-Marie-nak, hogy mi régen… khm… bizalmas viszonyt ápoltunk. Voltaképpen csak úgy kibukott belőlem, amikor a gyilkossági eseteinkről meséltem neki. Ő meg erre megtiltotta, hogy meghívjam.

– És vajon mit szól hozzá az asszonykája, hogy most itt van?

– Nem tud róla. Nem szeretném kiborítani. Ikreket vár.

Agatha letett elé egy bögre kávét. – Na és minek jött ide? – kérdezte harciasan.

– Kíváncsi voltam, mi van magával.

– Minden pompás, köszönöm.

– Van már hír Jamesről?

– Nincs.

– Valami újabb gyilkosság? Mi ez az eveshami ügy?

– Semmi közöm hozzá – hazudta Agatha. – Nézze, Charles, igya meg szépen a kávéját, aztán tűnjön el. Haragszom, hogy nem hívott meg az esküvőre. Még ha fecsegett is rólam a jövendőbelijének, erősködhetett volna, vagy legalább lehetett volna annyi vér a pucájában, hogy felhív telefonon.

– Mondtam már. Elszóltam magam Anne-Marie előtt kettőnkkel kapcsolatban, nem ment volna bele, hogy meghívjuk magát. Nem akartam felébreszteni az alvó oroszlánt. Hogy az én házasságom is kudarccal végződjön, mint a magáé? A jó házasságért meg kell dolgozni – mondta Charles fellengzősen.

Agatha áthajolt az asztalon, és eltolta előle a kávés bögrét. – Hordja el magát, Charles. Már el is felejtettem, milyen érzéketlen tud lenni.

– Nem kapok egy csókocskát a régi idők emlékére?

– KIFELÉ!

– Nem kell úgy mellre szívni. Megyek már.

Azzal merev léptekkel kivonult, Agatha szeme elé tárva elzsírosodott hátsó felét.

Agatha kiszaladt az ajtóba, és utána kiáltott a kocsijába beszálló Charlesnak: – Vissza se jöjjön!

Csak ezután vette észre John Armitage-ot, aki akkor ért haza a bevásárlásból, és zacskóval a kezében megütközve figyelte az eseményeket. Agatha bágyadt mosolyt küldött felé, és besöpört a házba.

– Gyűlölöm, ha valaki megváltozik – zsörtölődött Agatha a macskáinak. Persze Charles esetében mindössze külső változásról volt szó, de Agatha sokkal pocsékabbul érezte volna magát, ha ezt beismeri.

VASÁRNAP AGATHA ébresztőórája bemondta az unalmast, s ő arra ébredt, hogy már háromnegyed kilenc van, így ahelyett, hogy hosszan bíbelődött volna a sminkeléssel meg az öltözködéssel, ahogy eredetileg tervezte, cicamosdás után az első kezébe akadó ruhadarabot kapta magára, majd némi alapozót meg rúzst kent föl, és épp jókor loholt le a lépcsőn, mert a következő pillanatban csöngettek.

– Kész van? – kérdezte John. Kék inget viselt puha antilopbőr zakója alatt, és lezser nadrág volt rajta.

– Kész vagyok – mondta Agatha levegő után kapkodva.

– Semmi álcázás?

– Francba! Egy perc és jövök. – Agatha újból felnyargalt az emeletre, és feltette a szőke parókát meg a szemüveget.

– Pont javasolni akartam, hogy csak a kocsiban öltse majd fel az álcáját – mondta John, amikor Agatha visszajött. – Ne, most már maradjon – tette hozzá, mert Agatha már nyújtotta is a kezét, hogy lehúzza a parókát a fejéről. – Az én kocsimmal megyünk.

John kihajtott a faluból, könnyedén és rutinosan vezetett, Agatha meg közben azon agyalt, hogy mit is mondhatna, de szokatlanul feszélyezett volt. Végül így szólt: – Remélem, otthon lesz a fickó.

– Majd meglátjuk. Hogy érzi magát?

– Sokkal jobban. Fényes nappal valahogy semmi sem olyan ijesztő.

– Most csinálok ilyet először – mondta John. – Valójában sose laktam még falun. Tősgyökeres városi vagyok.

– De nem birminghami? Olvastam magától egy Birminghamben játszódó könyvet.

– Ott csak kutatást végeztem. Nem, egészen a válásomig Londonban éltem.

– Mikor vált el?

– Két éve.

– Békés úton?

– A nejem nem nagyon raplizhatott. Számtalanszor megcsalt.

– Szenvedett miatta? – kérdezte Agatha kíváncsian.

– Már elmúlt. Örülök, hogy vége van. Na és ön?

– Engem az egyházért hagytak el. Az volt az utolsó hírem a férjemről, hogy belépett valami franciaországi szerzetesrendbe.

– Nehéz lehetett.

Agatha sóhajtott. – James sose volt igazán az enyém. Különös egy házasság volt. Inkább két agglegényre hasonlítottunk, mintsem házaspárra.

– Nem vele láttam veszekedni a minap?

– Nem, az valaki más volt. Nem akarok beszélni róla.

– Értem.

– Miért a szegénynegyedekbe helyezi a könyvei cselekményét? – kérdezte Agatha. – Nem úgy néz ki, mint akit oda kötnek a gyökerei.

John Armitage-nak kellemes orgánuma volt, művelt beszédében nyoma sem volt akcentusnak.

– Én valódi emberekről akarok írni.

– Nem a nyomorúságos környezet teszi valódivá az embert – mondta Agatha hirtelen támadt hevességgel, ahogy eszébe jutott a saját, ínségben telt gyermekkora. – Elveszi az eszüket az ital meg a kábítószer, és a legolcsóbb ételek idő előtt elsorvasztják a testüket.

– Ez úgy hangzik, mintha tapasztalatból beszélne.

Agatha ízig-vérig sznob lévén, a világért sem vallotta volna be, hogy egy birminghami munkásnegyedben nőtt fel. – Egyszerűen jó megfigyelő vagyok – vágta rá.

– Én is ezt hittem magamról. Majd beszéljünk még erről.

Amikor beértek Eveshambe, Agatha elnavigálta Johnt a Merstow Green-i parkolóhoz. Letették a kocsit, és elindultak ugyanazon az útvonalon, ahol Agatha nemrég az életéért futott. Sétáló emberekkel találkoztak, nők tologatták a kicsinyeiket babakocsiban, férfiak diskuráltak csoportokba verődve; most minden nagyon békésnek tűnt.

Megérkeztek a házhoz. – Melyik az ő csengője? – kérdezte John. – Nem látok neveket.

– Akkor este, mielőtt megtámadtak, fényt láttam az emeleti ablakban.

– Megpróbáljuk.

John becsöngetett.

Néhány percig vártak, aztán azt mondta: – Akkor most próbálkozzunk meg a földszintivel.

Rendkívül ápolt külsejű fiatalember nyitott ajtót a csengetésre. Jól fésült, világosbarna haja volt, kerek képe, s vakítóan fehér, rövid ujjú inget viselt precízen élére vasalt farmerjához. – Mr. McCoy?

– kérdezte Agatha.

– Az vagyok, de ha el akarnak adni valamit…

– Nem, a tévétől vagyunk. Nem alkothatunk teljes képet az eveshami fiatalokról anélkül, hogy Kylie halálát is meg ne említenénk. És természetesen arra is kíváncsiak volnánk, hogy milyen szórakozási lehetőségek állnak a fiatalok rendelkezésére egy ilyen kisvárosban. Bemehetünk?

– Most épp vannak nálam – mondta a fiatalember. – Inkább üljünk be valahová. Van egy kávézó a parton.

– Pompás.

– Máris veszem a kabátomat.

Azzal becsukta az ajtót. – Rokonszenves fickó – mondta John.

– Psszt! – fojtotta belé a szót Agatha.

– Én miért nem mehetek veled? – kárált egy éles női hang. Harry McCoy motyogott valamit válaszképpen, aztán nyílt az ajtó, és ott állt ő, lángvörös képpel.

Lesétáltak az utcán a kávézóig, ahol rágcsálnivalókat is lehetett kapni. Ablak melletti asztalhoz telepedtek. Odakint zöldesbarnán hömpölygött az Avon. Motoros hajó siklott el a vízen, hullámokkal terítve be mindkét partot.

– Csodálom, hogy ez a kávézó most is nyitva tart – mondta Agatha –, és nem mosta el az áradás.

– Egészen az ajtóig feljött a víz – mondta Harry. – Mrs. Joyce, a tulaj ott a pult mögött, homokzsákokkal torlaszolta el a bejáratot. Azonkívül a kávézó valamivel magasabban fekszik, mint a környező házak. Ők rosszabbul jártak.

John közben visszajött a pulttól három csésze kávéval.

Agatha azzal kezdte, hogy a fiatalok szórakozási szokásaival kapcsolatos kérdéseket intézett Harryhez. Harry azt mondta, néha átruccannak Birminghambe, páran bezsúfolódnak valamelyikük kocsijába, és felváltva maradnak józanok.

– Na és a helyi diszkó, a Hollywood Nights?

– A lábam se tenném be oda – felelte Harry. – Tele van sötét alakokkal.

– Maga azelőtt jegyben járt Kylie-val, ugye?

– Igen.

– És mi történt?

– Zak történt – mondta Harry kedveszegetten. – Látták, micsoda kocsija van?

Agatha megrázta a fejét.

– Egy Jaguár. Azzal szédítette meg Kylie-t. Rendszeresen odahajtott a Barrington’s elé, mikor Kylie-nak lejárt a munkaideje, és hazafuvarozta. Phyllis Heger, aki akkoriban Zak menyasszonya volt, elmondta neki, hogy Kylie még szűz, Zak meg valami olyasmit mondott erre, hogy majd ő orvosolja a helyzetet. Én próbáltam figyelmeztetni Kylie-t. Teljesen elképedtem, amikor felbontotta az eljegyzésünket és összeállt Zakkel.

– Furcsállom, hogy Phyllis még nincs itt – mondta Agatha.

– Hogyhogy?

– Ő volt magánál ma délelőtt. Felismertem a hangját.

– Azt mondtam neki, hogy a High Streetre megyünk a Butler’s-be – mondta Harry, és elpirult Agatha metsző tekintetétől.

– Maga együtt van Phyllisszel?

A fiú újból elpirult. – Neem. Phyllis… szóval, ő csak egy csaj. Nem az a típus, akit komolyan vesz az ember.

– Na és Kylie szerelemmel szerette Zaket?

– Nem hiszem. Szerintem csak az esküvő lebegett a szeme előtt. Zak apja ragaszkodott a világraszóló esküvőhöz, és minden költséget ő akart állni. A Maldív-szigeteken töltötték volna a mézesheteket. Kylie sosem járt még külföldön, sose ült repülőgépen, még Londonban se járt soha.

Egyfolytában erről beszélt.

– Nem volt szép tőle, hogy pont magának áradozott.

– Nem nekem, a kolléganőinek, én is tőlük tudom.

– Ki lakik maga fölött? – kérdezte John, aki most szólalt meg először.

– Marilyn Josh.

Agatha lepillantott a jegyzeteibe. – Ő is a Barrington’s-nál dolgozik.

– Úgy van.

Vajon Marilyn volt az, aki meglátta őt akkor éjjel, és riasztotta azt a másik valakit, aki megpróbálta elütni?, tűnődött Agatha.

– Később vele is váltanánk néhány szót – mondta John. – Most nincs otthon? Hiába csöngettünk nála.

– Vasárnap későig szokott aludni, olyankor semmi sem ébreszti fel.

– Szóval – vette fel Agatha az elejtett fonalat –, mit tud nekünk mondani Kylieról?

– Ránézni is gyönyörűség volt. Úgy értem, csak a tévében látni ilyen szép lányokat – mondta Harry –, álmában se gondolná az ember, hogy itt is az útjába akadhat egy ilyen lány. Mázlistának éreztem magam, amikor beleegyezett, hogy a jegyesem lesz. Tudják, kicsit aggódtam, hogy csak bosszúból mondott igent.

John és Agatha egy pillanatra összenézett.

– Kin akart volna bosszút állni? – kérdezte John.

– Mr. Barringtonon.

– Mi? A Barrington’s tulajdonosán?

– Rajta bizony.

– Álljunk meg egy szóra. Ha az övé a cég, akkor nem lehet már fiatal.

Harry a szemöldökét ráncolva felelte: – Az egy mocskos vénember, majdnem ötvenéves.

– Nőtlen? – kérdezte Agatha.

– Nős, de azzal etette Kylie-t, hogy el fog válni.

Agatha csodálkozva nézett a fiúra. – És a többi lány mit szólt hozzá, hogy Kylie a főnökkel randizik?

– Nem tudták. Kylie senkinek se mondta el. Én is csak azért tudtam, mert meg voltam veszve érte. – Most még vörösebb lett a képe. – Követtem. A lányoknak azt hazudta, hogy franciaórákat vesz az eveshami főiskolán, aztán munka után kisétált a suli parkolójába, ott vette fel a pasas a kocsijával.

– Viszonyt folytattak?

– Kylie esküdözött nekem, hogy soha nem volt köztük semmi. A főnök csak vacsorázni vitte mindenféle vidéki étterembe. Meg ajándékokkal kedveskedett neki.

– Például mivel? – kérdezte John.

– Például kapott tőle egy színarany nyakláncot. Meg is mutatta nekem, az anyjának meg azt mondta, hogy csak aranyozott.

– Na és hogy végződött a dolog? – kérdezte Agatha, akinek rohamosan változott a véleménye Kylieról.

– Barrington nejének egy barátja meglátta őket a Chipping Campden-i görög étteremben, és elmondta az asszonynak. Kisült, hogy a nőnek egy rakás pénze van, és a pasasnak esze ágában sem volt elválni. Sikerült meggyőznie a feleségét, hogy Kylie ott akarta hagyni az állását, és ő csak azért vitte el vacsorázni, mert remek munkaerő, és maradásra akarta bírni. Bárhogy is, Kylie utána velem kezdett járni. Mintha minden nap karácsony lett volna. Álomszép lány volt.

– És még milyen? – akarta tudni Agatha.

– Hát persze, maguk nem ismerték. Bájos arca volt, hosszú, szőke haja, az alakja meg, igazi modellalkat…

Agatha nem akarta elmondani, hogy egyszer látta Kylie-t a kozmetikusnál, nehogy Harry gyanút fogjon, hogy ő is idevalósi. – Engem nem a kinézete érdekel – mondta Agatha. – Hanem a jelleme.

Harry pislogott egy darabig, és zavart ránc jelent meg a két szemöldöke között. John arra gondolt, hogy Harryt bizony nem Kylie lelke érdekelte.

– Szüntelenül az irodáról, a kolléganőiről meg ilyesmikről csacsogott. Amiről a lányok szoktak.

Ambiciózus személyiségnek vallotta magát. Nem akart egy életre Eveshamben ragadni.

Agatha felsóhajtott. – Hisz’ pontosan ez történt volna, ha hozzámegy magához. Tényleg szűz volt még?

Harry arca lángba borult. – Ez elég intim kérdés.

– Válaszoljon rá nyugodtan, hiszen ő már halott.

– Nem, nem volt az – mormogta a fiú. – Sőt elég forróvérű volt.

Agatha azt mondta: – Szeretnénk beszélni az emeleten lakó Marilynnel. Mit gondol, ébren van már?

– Mindjárt felhívom. – Harry előhúzta a zsebéből a mobilját, és bepötyögte a számot. Kissé félrefordult, és dünnyögve beszélt a telefonba, de Agatha így is kihámozta a mondókája velejét, vagyis hogy itt vannak a tévések, és szándékosan nem szólt róla Phyllisnek, különben az egész interjú alatt végig ő beszélt volna.

Átalakulóban volt a kép, amely a talpig becsületes anya látogatása után rögződött Agatha fejében Kylieról. Ha hinni lehet Harry McCoynak, akkor Kylie nem ártatlan szüzike volt, hanem egy üresfejű cafka. Mindazonáltal meggyilkolták, és az elkövető, bárki legyen is, nem úszhatja meg szárazon.

Marilyn elfúló lélegzettel, izgatottan futott be, a következő öltözetben: fekete leggings, fehér, magas sarkú, hátul pántos cipő, filléres póló, lila műszőr kabát. Vézna válla előregörbedt, kicsi száját meg örökösen tátva tartotta hosszú orra és vizenyős szeme alatt.

– Hova dugták a kamerát? – kérdezte izgatottan körbepillogva.

– Ez nem a Kandi kamera – mondta Agatha. – Csak felteszünk pár kérdést az eveshami fiatalokról meg Kylie Stokesról.

– Hogy hívják magukat? – kérdezte Marilyn.

– John Armitage – mondta John mosolyogva. – Ő pedig itt Pippa Davenport.

Jobb nevet is költhetett volna nekem, gondolta Agatha. John magához ragadta a kérdezést.

Kezdésképpen arra kérte a lányt, hogy beszéljen egy kicsit magáról. Marilyn kacérkodott vele, vihorászott, és minden válaszába vagy száz „hát így”-et is beleszőtt.

Azután John megkérdezte: – Voltak valakinek önök közül valaha drogproblémái?

– Nem jellemző. – Marilyn Harryre sandított súlyos szemhéja alól. – Persze ott van Phyllis. Ő elég kemény csaj. Talán drogozik is. Hát így.

– De az ismerősei közül senkinek sem volt még dolga a rendőrséggel.

Marilyn megrázta a fejét.

– Mióta ismerik egymást?

– Kábé egy éve. Hát így. Phyllis van a legrégebb óta a Barrington’s-nál. Úgy három éve. Én csak egy éve. A többiek kicsivel előttem jöttek. Megújultunk, és folyamatosan gyarapszik a személyi állomány, hát így. Azelőtt sokkal kisebbek voltak, még odaát Worcesterben. Először csak vízvezetékrendszerekkel foglalkoztak. Aztán jött a bővítés: a fürdőszoba-berendezések. Hát így.

– Kylie hány éves volt?

– Tizennyolc, mint én. Tizenhat évesen otthagyta a sulit, és a piacon segített a mamájának.

Elvégzett egy számítógépes tanfolyamot. Az ő szavaival: hogy többre vigye. Hogy oda ne rohanjak – fűzte hozzá Marilyn vitriolos hangra váltva.

– Látom, nem kedvelte őt – jegyezte meg Agatha.

Marilyn megvonta csontos vállát a lila kabát alatt.

– Mégis lánybúcsút szerveztek neki.

– Ó, ez ilyen irodai szokás. Elvagyunk egymással, elnevetgélünk.

– Meséljen a lánybúcsúról.

– Mr. Barrington engedélyezte, hogy munkaidő után használhassuk az irodát. Iszogattunk, röhögcséltünk, aztán felaggattunk Kylie-ra egy csomó szerpentint, mókás sipkákat vettünk, és összevissza csámborogtunk a városban, hát így. Mindenki be volt rúgva egy kicsikét, nevettünk, meg minden, és malacságokat kiabáltunk a fiúknak az utcán. Aztán a High Streeten szétspriccelt a társaság.

– Nem vitatkoztak?

– Nem, mert Phyllis nem volt ott.

– Ő a fő-fő bajkeverő?

– Igen, de nem tőlem hallotta. Rémes természete van.

Feltettek a lánynak még néhány kérdést, és ügyesen hárítottak, amikor arról kérdezett, hogy mikor megy majd le adásba a műsor, azután a távozás hímes mezejére léptek.

– Annyi kedves ember lakik Eveshamben – mondta Agatha, miközben Johnnal a parkoló felé igyekeztek.

– Ez a brigád nem tartozik közéjük – jegyezte meg John. – Melyik lánnyal nem beszélt még négyszemközt?

– Hárman is vannak – nyögte Agatha. – Ann Trump, Mary Webster és Joanna Field.

– Megvan a címük?

– Meg.

– Akkor gyerünk.

– Úgy látom, elemében van.

– Legalább nem a számítógép előtt görnyedek, és ez sokkal izgalmasabb, mint a fikció.

A kocsihoz érve Agatha áttanulmányozta a jegyzeteit. – Ann Trump a Cheltenham Roadon lakik.

Talán kezdjük vele.

– Minden követ meg kell mozgatnunk – mondta John, és felengedte a kuplungot.

– Barringtonnal is beszélünk.

– Szerintem őt inkább az irodájában keressük fel. Még ha kiderítjük is a címét, a felesége előtt nem fogja kinyitni a száját.

Agatha lopott pillantást vetett a forgalomban manőverező Johnra. Itt ül egy meglehetősen jóképű férfiú oldalán, és ahelyett, hogy ez megbizsergetné, inkább zavarba ejti. Magában megállapította, hogy John kifejezetten felszabadultan viselkedik a társaságában, szakasztott úgy, mintha egy írótársával találkozott volna valami könyvfesztiválon. Erről van szó! John Armitage úgy kezeli őt, mintha az üzlettársa lenne. A hozzáállása minden szexuális töltetet nélkülöz. Nincs benne semmi pezsgés.

Ugyanakkor Mrs. Bloxby azt tanácsolta, hogy ne ijessze el a pasast, hogy vegye lazára a figurát.

De hát mit tudhat a lelkészné a férfiakról?, gondolta Agatha morcosan.

Egy újabb lakásra számítottak, Ann Trump azonban egy puccos villában lakott. – Nyilván a szüleivel él – jegyezte meg John, ahogy felsétáltak a kerti úton. – Meg se kérdeztem: hogy érzi magát a nagy ijedelem után?

– Már jól vagyok. Kösz – mondta Agatha. Még hozzá akarta tenni, hogy napközben minden oké, de továbbra is lámpafénynél alszik, és a legkisebb neszre is felriad az éjszaka közepén, verítéktől csatakosan, de John már megnyomta a csengőt.

Golfruhás férfi nyitotta ki az ajtót. Agatha a szokásos sódert lökte, hogy a tévétől jöttek, és Ann Trumppal szeretnének interjút készíteni. A férfi Ann apjaként, Mr. Trumpként mutatkozott be, majd félrefordult, és elkiáltotta magát: – Ann! Az a tévés nő van itt, akiről meséltél!

– Bevezetem önöket a szalonba – mondta aztán. – A nejem vásárolni ment, én meg golfozni indultam. Helyezzék magukat kényelembe.

Agatha és John egymás mellett foglalt helyet a zöld bársonyhuzatú szófán. Agatha körülnézett, és arra jutott, hogy a családi élet alighanem a konyhában zajlik, mert a szalon minden egyes bútordarabja újnak, alig használtnak látszott. Hideg volt a szobában.

Pár pillanattal apja távozása után Ann lépett a szobába. Egész csinoska volt, kerek képű, nagy, barna szemű, loknis.

– Kérnek egy italt? – kérdezte Ann a falnál álló bárszekrényhez lépve. Abban a pillanatban, hogy kinyitotta, felcsendült a „Believe Me If All Those Endearing Young Charms”, és betöltötte a szobát.

A bárszekrény belül rózsaszín neonnal volt megvilágítva. Agatha felfigyelt rá, hogy mindegyik üveg tele van, s a különféle méretű poharak katonás rendben sorakoznak. A család nyilvánvalóan nem nagyivó.

Agatha Johnra nézett, aki megrázta a fejét. Ekkor az a gondolat suhant át Agatha agyán, hogy ha John nem iszik, akkor nincs rá túl sok remény, hogy valaha is becserkéssze magának.

– Nem kérünk semmit – mondta. – Jöjjön, üljön le, Ann. Arra jutottam, hogy inkább egyenként interjúvolom meg magukat.

Először a munkájáról, hobbijairól meg az eveshami kikapcsolódási lehetőségekről kérdezgette Annt, aztán rátért Kylie halálára.

– Nem fér a fejembe, hogy ölhették meg – mondta Ann. – Úgy értem, nem volt miért megölni.

– Hogyhogy? – kérdezte John.

– Hát, Kylie mindenkivel barátságos volt, könnyen ki lehetett vele jönni.

– Volt valaki az életében Zaken kívül? – kérdezte Agatha.

– Jegyben járt egy Harry McCoy nevű krapekkal, de ejtette őt Zak miatt.

– Még valaki? Esetleg a főnökségből?

Ann elnevette magát. – Mr. Barrington? Kizárt. – Tehát Harry nem kotyogta ki a titkot a lányoknak.

– Meséljen nekünk Kylie és Zak kapcsolatáról. Kylie boldog volt mellette?

Agatha dühödten pillantott oda Johnra, aki közben felállt, a bárszekrényhez lépdelt, és emelgetni kezdte a fedelét, újra meg újra megszólaltatva ugyanazt a giccses melódiát.

– Nyugodtan szolgálja ki magát – mondta Ann.

John visszatelepedett a helyére. – Csak a mechanikája érdekelt.

– Kylie és Zak kapcsolatáról kérdezett – mondta Ann. – Kylie marha boldog volt. Kapott egy csodaszép gyémánt eljegyzési gyűrűt. Phyllis természetesen utálta érte. – Ann elpirult. – Nehogy elárulják Phyllisnek, mit mondtam. Elég hirtelen haragú.

– Igen, mint megtudtuk, Zak Phyllisszel járt, mielőtt eljegyezte volna Kylie-t.

– Hú, nagyon ki volt akadva, mármint Phyllis – mondta Ann. – Igaz, hogy Kylie direkt lobogtatta előtte azt a gyűrűt.

– És maga mégis azt állítja, hogy nem volt miért megölni őt!

– Ó, hát a lányok mindig veszekszenek – mondta Ann lényegre törően.

– Nem lehet, hogy Phyllis végzett vele?

– Mi az? – kuncogott Ann. – Csak nem a Forró nyomon nak dolgoznak?

– Nem, dehogy – vágta rá Agatha. – Kylie halála felpiszkálta a kíváncsiságomat. John Armitage pedig neves detektívregény-író.

Ann unottan bambult a férfira. – Nem tudtam, hogy van ember, aki még olvas, mikor annyi tévécsatorna van, mint a szemét.

– John könyvei milliós példányszámban kelnek el – mondta Agatha.

– Nyilván az öregek veszik – így Ann. – Újabban nagyon el vannak szaporodva.

Agatha visszakormányozta a beszélgetést az eveshami fiatalok kikapcsolódási szokásaira, azután elpályáztak.

– Nem sokat tudtunk meg – mondta John egy ásítással küzdve.

Kezd unatkozni, gondolta Agatha. Nem is csoda. Az ilyen korú férfiak, ha ráadásul még jól is néznek ki, rendszerint a fiatal pipikre hajtanak. Öregszem. Hamarosan a kutyának se fogok kelleni.

Beült John kocsijába, és halk hangon így szólt: – Biztosan elege van már.

– Még bírom. Ki van hátra?

– Mary Webster és Joanna Field.

– Jó, tudjuk le most az egyiküket, aztán ebédeljünk meg.

Agatha belenézett a jegyzeteibe. – Mary Webster a Four Pools lakótelepen lakik. Itt kanyarodjon el balra.

Ám amikor odaértek a Mary Webster által megadott címre, senkit sem találtak otthon. – Marad tehát Joanna Field – mondta Agatha.

Öt

JOANNA FIELD egy árvízkárosította üzlet fölött lakott a Port Streeten. Megnyomták a földszinti csengőt. – Szerintem még nem kapcsolták vissza az áramot – mondta John. Próbaképpen lenyomta a kilincset. – Nyitva. Menjünk fel.

A lépcsőn felfelé menet jól látták a nyomokból, hogy meddig ért korábban a víz. Odafent John bezörgetett az ajtón.

Joanna Field nyitotta ki. Amikor Agatha először találkozott a lányokkal, Phyllis vitte a prímet, olyannyira, hogy Agathának akkor fel sem tűnt Joanna szépsége. Göndör, gesztenyebarna haja volt, hamvas arca és értelmet sugárzó szürke szeme.

– Á, jöjjenek csak – mondta Joanna.

– Remélem, nem zavarunk – mondta John. A lány napfényes szobába vezette őket, amely tele volt otthonosan rendetlen könyvkupacokkal, virágokkal meg kretonborítású bútorokkal, és mindezt Max Bruch g-moll hegedűversenye festette alá. Joanna kikapcsolta a zenét, és hellyel kínálta őket.

Agatha már rutinszerűen tette fel a bevezető kérdéseket, és Joanna azt válaszolta, hogy többnyire az eveshami főiskolán tölti az estéit, ahol programozást tanul. – Szeretnék előbbre jutni – mondta.

– Apám röviddel a születésem után meghalt, aztán még iskoláskoromban anyám rákos lett. Miatta mondtam le a továbbtanulásról, hogy ápolni tudjam. Azóta ő is meghalt.

– Részvétem – mondta Agatha mogorván, már röstellte, hogy beadta a lánynak a tévés hazugságot. De addig kell ütni a vasat, amíg forró. – Mellesleg Kylie halála is érdekel bennünket.

– Sokat töprengtem ezen – mondta Joanna. – És azt hiszem, hogy Kylie magának kereste a bajt.

– Ezt nem értem. Hogyhogy?

– A régi világban azt mondták volna rá, hogy kikapós. Szerette az ujja köré csavarni a férfiakat.

Szeretett uralkodni, és imádta a pénzt. Az öreg Barringtonra is ezért mászott rá.

Agatha meredten nézett rá. – Maga tud Barringtonról? Azt hittem, ez hétpecsétes titok. Miből jött rá?

– Egyik nap Kylie éppen kiszaladt a toalettre, nekem meg kellett egy formanyomtatvány az íróasztaláról. Egy üzenet volt a számítógépe képernyőjén: „Este találkozunk, angyalkám. A szokott helyen. Arthur”. Mr. Barrington keresztneve Arthur, és csak egy Arthur van a cégnél. Az eset után kifigyeltem, hogy a főnök elég gyakran hívja be az irodájába Kylie-t ilyen vagy olyan apropóból, és amikor Kylie úgy félóra múlva előkerül, mindig el van kenődve a rúzsa és kócos a haja.

– Maga igazán remek megfigyelő – jegyezte meg John, és mosolygott.

A lány ráemelte okos, szürke szemét. – De hiszen én ismerem magát – mondta. Odalépett a könyvszekrényhez, leemelte az egyik kötetet, és megnézte a fényképet a hátulsó borítón. – Maga ugye John Armitage?

– Személyesen.

– És miért érdeklik az eveshami fiatalok?

Agatha elszörnyedve látta, hogy John előredől, és beszélni kezd Joannának, aki közben visszaült a helyére: – Elmondom magának az igazat. A hölgy Agatha Raisin, Kylie édesanyja bérelte fel, hogy találja meg a lánya gyilkosát. Én Agatha szomszédja vagyok, csak besegítek neki. Kérem, ez maradjon köztünk.

– Furcsálltam is, hogy annyit kérdezgetnek Kylieról – mondta Joanna. – De van egy ötletem. Én is körbeszimatolok, hátha kitudok valamit.

– Itt a névjegyem – mondta John. – Tudassa velem, ha van valami. – Rámosolygott, Joanna meg vissza. Agatha ingerülten megreszelte a torkát.

– Maga szerint ki ölte meg Kylie-t? – kérdezte. – Zak?

– Nem hinném. Odavolt Kylie-ért.

Agathának ekkor újból bevillant az agyába a Robinson Crusoe-szigeten látott pár. Már el is felejtkezett róla, hogy Zak és Kylie kezdetben rájuk emlékeztette. Ugyanakkor a saját szemével látta, hogy Zak mennyire ki van készülve.

– Na és Harry McCoy?

– Ő sem tehette. Nem is tudom. Kylie halálát kábítószer okozta. Talán hallott valamit, amit nem kellett volna.

John azt mondta: – Mindenesetre tartsa nyitva a szemét meg a fülét. Lehet, hogy még nagy segítségünkre lesz. – Már megint az a mosoly.

Agatha és John felállt. – Mielőtt elmennének – fordult oda Joanna Johnhoz –, feltétlenül dedikálnia kell nekem a könyveit.

Agatha türelmetlenül toporgott, mialatt John négy könyvet is dedikált. – Köszönöm – mondta Joanna, John meg erre megpuszilta.

MIKOR MÁR ODAKINT VOLTAK az utcán, Agatha mérgesen morogta: – És most hová, kedves Humbert Humbert?

A férfi megpördült, és nekiszegezte a kérdést: – Mit mondott?

– Csak az ebéden merengek – vágta rá Agatha.

– Majd bekapunk valamit. Keressünk egy kocsmát.

– Tudok egy csendes kis helyet a High Streeten. A koszt nem túl izgalmas, de sosincsenek sokan, és ott nyugodtan beszélgethetünk.

A Szőlő kocsmában sört és szendvicset rendeltek. A szendvics száraz volt, és fel volt pöndörödve a széle. – Már értem, miért olyan csendes a hely – mondta John. – Na, lássuk, miből élünk. Phyllis, feltehetően Harry McCoy segítségével, valahogy elcsalta Kylie-t otthonról a menyasszonyi ruhájában, és végzett vele. A ruha lehetett az ürügy: „hadd lássuk, hogy festesz benne”.

– Nem valószínű – mondta Agatha, és otthagyta a szendvicset, magában megállapítva, hogy most ő kapja a pontot az öregedéssel járó elhízás ellen vívott csatában.

– És akkor itt van nekünk Barrington. Félt, hogy a felesége megorront valamit. Kylie állítólag imádta a pénzt. Vajon hogy néz ki ez a Barrington? Ha egy fiatal fruska viszonyt kezd egy középkorú férfival, az csak egyet jelenthet, hogy a pénzére hajt.

– Pontosan – jelentette ki Agatha vehemensen, és közben Joannára gondolt.

– Tegyük fel, hogy a lány zsarolta.

– Vajon a rendőrök ellenőrizték már Kylie bankszámláját?

– Nem volt rá okuk. Különben Barringtonról is tudniuk kéne, és fogadok, hogy nem tudnak róla.

– Freda Stokesot is megkérhetjük, hogy mutassa meg nekünk a lánya banki papírjait – mondta Agatha. – De mi legyen az ürügy?

– Semmi. Ez is része a nyomozásnak. Hol lakik a nő?

– Nem messze Joannától. A sarkon túl, az adóhivatalnál.

– Akkor indulás! Megeszi még a szendvicsét?

– Nem bírok vele.

– Gyerünk, nézzük, mire jutunk Freda Stokesszal.

FREDA VÖRÖS TÉGLÁS sorházban lakott. – Sharon Heath is itt lakik a közelben – mondta Agatha.

Amikor Freda Stokes ajtót nyitott nekik, egy percen keresztül csak nézte őket, aztán rámosolygott Agathára. – Maga az. Atyaég! Ki hitte volna, hogy ilyen sokat számít egy paróka meg egy szemüveg. Jöjjenek csak. Dolgoznom kéne, de épp szünetet tartok.

Bevezette őket a szűkös, földszinti nappaliba, amely átalakult a halott lányának állított szentéllyé. Mindent Kylie bekeretezett fényképei borítottak be, az asztalt, de még a falakat is. Kylie iskolás. Kylie mint május szépe. Kylie totyogós korában egy alacsony férfi karja közt.

– Ez a férje? – kérdezte Agatha a fényképen látható férfira mutatva.

– Igen, ő Bill. Elvitte a rák, amikor Kylie még kislány volt.

Agatha bűnbánóan gondolt a retikülje mélyén lapuló cigarettapaklira, és újabb néma fogadalmat tett, hogy felhagy a dohányzással.

– Megkínálhatom önöket valamivel? Teát?

– Talán kicsit később – mondta Agatha. – Azon tűnődtünk, vethetnénk-e egy pillantást Kylie banki kimutatásaiba.

– Minek?

– Hozzátartozik a nyomozáshoz – mondta John.

– Maga kicsoda?

– Ó, bocsásson meg – mondta Agatha, és bemutatta Johnt.

– Máris hozom a papírokat, de még mindig nem értem, mit akarnak ezzel.

Mivel semmiféle választ nem kapott, Freda újabb kétkedő pillantással sújtotta őket, majd kiment.

Hallották felmenni a lépcsőn.

– Rokonszenves asszony – mondta John. – Tudja, az ő érdekében remélem, semmi nem fog kiderülni a papírokból.

Türelmesen várakoztak. A szobában sötét lett, és odakint eleredt az eső. Eső verte az ablaktáblákat, az utcán végigsöpört a szél.

Végül visszajött Freda egy egész paksamétával. Sírhatott, mert vörös volt a szeme. – Tessék, ez az összes. Egy perc és jövök. Megrázott, hogy a lányom dolgai közt kell turkálnom.

John megfelezte a papírhalmazt. – Fogja. Ezt a felét maga nézi át, a többit én.

Rögtön nekiláttak. Először megállapították, hogy Kylie minden héten szinte azonnal a fenekére vert a fizetésének, amint az megérkezett a számlájára. Aztán John felkiáltott, és Agatha elé csúsztatta az egyik egyenleget. – Ezt nézze meg! Egy héttel a halála előtt tizenötezer font érkezett a számlájára!

– Nem biztos, hogy Barringtontól – mondta Agatha. – Lehet, hogy Zak apja küldte kelengyére.

Freda jött be a szobába. – Most már hozom azt a teát.

– Előbb szeretnénk valamit tisztázni – mondta Agatha. – Tizenötezer font érkezett a lánya számlájára egy héttel a halála előtt.

– Az lehetetlen. Mutassa!

Agatha feltartotta a vonatkozó kimutatást, amit az asszony jóformán kitépett a kezéből.

– Nem értem – mondta Freda szánalomkeltően. – Hisz’ folyton le volt égve. Tőlem kéregetett kölcsön. Biztosan a bank tévedett.

Agatha vett egy mély lélegzetet. – Sajnálom, hogy tőlem kell megtudnia, Freda, de a lányának viszonya volt a főnökével, Mr. Barringtonnal. És attól tartunk, hogy Kylie zsarolta őt.

Vörös foltok ütköztek ki Freda arcán. – Ezt nem hallgatom tovább. Majd én megmutatom maguknak. Azt a pénzt csak Terry Jensen küldhette. – A telefonhoz lépdelt, és tárcsázott. Hallották, hogy köszön valakinek, aztán megkérdezi Terryt, küldött-e Kylie-nak ajándékba tizenötezer fontot.

Minden bizonnyal nemleges választ kapott, mert letette a kagylót, és zavarodottan rázta a fejét.

Aztán megpördült, és dühtől szikrázó szemmel rárivallt Agathára: – Takarodjon innen, ne is lássam!

– De, Freda…

– Csak ne fredázzon nekem. Maga tényleg egy minden lében kanál vénasszony. Hallgatnom kellett volna az Anstruther-Jones nevű nőre, aki ott lakik a falujukban. Megállított, amikor a minap eljöttem magától, azt mondta, zaklatottnak látszom, és felajánlotta a segítségét. Elmondtam neki, miért kerestem fel magát, és figyelmeztetett, hogy legyek óvatos. Mert azt hallotta, hogy maga igazából soha egyetlen bűnügyet sem oldott még meg. Mindig a rendőrség volt. Maga csak annyit csinál, hogy ostoba kérdésekkel zaklatja az embert, vagy piszkos dolgokat ás elő. Hát, a lányom jó hírét nem fogja tönkretenni. Végeztem magával.

Agatha kihátrált az ajtóhoz, John már ott állt, és nyitva tartotta neki. Agatha hasztalan próbált érvelni: – Nem is akarja tudni, hogy ki ölte meg a lányát?

– KIFELÉ! – rikácsolta Freda.

Így inkább távoztak. A kocsihoz menet Agatha halkan rebegte: – És most?

– Barringtont majd legközelebb keressük fel. Most próbáljuk meg újra Mary Webstert.

Elhajtottak a Four Pools lakótelephez, végig a Cheltenham Roadon, el az eveshami főiskola, Kylie és Arthur Barrington egykori találkahelye mellett, majd jobbra fordultak a Safeways szupermarkettel szemben lévő lakóparkig. – Ott van – mutatott Agatha egy házra egészen az egyik sor végén. – Igen, ez lesz az.

Agatha még mindig nem tért magához a fredás incidens után. Korábban, amikor Freda nevében vizsgálódott, valódi detektívnek érezhette magát. Most meg mintha lefokozták volna. Szeretett volna hazamenni, és elfelejteni az egészet. John nem volt valami üdítő társaság, hiába nézett ki fantasztikusan. Volt benne valami robotszerű a korához képest túlontúl sima, kicsit sem gyűrött arcával. James Lacey is jóvágású férfi, persze csak a maga rátarti, szikár módján, Charles meg locsi-fecsi. Lehet, hogy John Armitage felvarratta az arcát? Amikor John becsöngetett, Agatha alaposan szemügyre vette a füle tövét, árulkodó jeleket keresett, mígnem a férfi megfordult, és kérdőn ráemelte azt a semmitmondó, zöld tekintetét.

Nyílt az ajtó. Nyúzott külsejű, ideges nő állt velük szemben. Csecsemőnyivákolás jött a háta mögül. – Tévések vagyunk – mondta Agatha. – Mary Webster itthon van?

A nő megfordult, és éles hangon elkiáltotta magát: – Mary! – Majd rájuk nézett, és azt mondta: – Igazán sajnálom, de nem jöhetnek be. Mary majd elviszi magukat valahová.

Félreállt, amikor megjelent Mary az esőkabátját véve. – Esik még, ugye? – kérdezte a lány.

– Most épp elállt – felelte John.

– Igyatok meg valahol egy kávét – kérlelte a lányt az anyja. – Muszáj megetetnem Buntyt. – Mintegy megerősítésképpen valahol a házban újból felsírt a gyerek.

– Rémes – mormogta Mary a válla fölött, miközben megindult Agatháék nyomában a rövid kerti úton. – Anyám már öreg ahhoz, hogy folyton gyereket szüljön, de nem bír leállni.

– Van egy Little Chef a sarkon – mondta Agatha Johnnak. – Szerintem menjünk oda.

Mary nagyon apró lány volt nagyon magas sarkú cipőben. Vonásai hetykék, orrát feltartja. Johnt Malackára emlékeztette a Micimackó ból. Kicsi és közel ülő szeme volt, s ez a kicsi szempár kutatóan tanulmányozta őket nagyjából öt perccel később, mikor már a Little Chefben ültek egy-egy csésze kávé fölött.

A megviselt Agatha bemutatta Johnt, majd feltette ugyanazokat a kérdéseket az eveshami fiatalok szórakozásával kapcsolatosan, mielőtt rátért volna Kylie meggyilkolására. – Pillanatnyilag elsősorban arra lennénk kíváncsiak – mondta Agatha –, hogy maga szerint szedett-e Kylie drogokat vagy sem.

– Én csak egy alkalomról tudok.

– Meséljen erről.

Mary riadtnak tűnt. – Ez nem lesz benne a tévében, ugye? Különben anyám leszedi a fejem.

– Nyugodt lehet – mondta Agatha. – Láthatja, hogy se magnó, se kamera nincs nálunk.

– Egyik nap a Barrington’snál, mikor kimentem a vécére, Kylie épp odabent dohányzott.

Mondom neki, fura szaga van a cigidnek. Vihogott, mondta, hogy ez fű, és engem is megkínált egy szippantással. Együtt szívtuk el a spanglit, és dőltünk a röhögéstől. Kylie megesketett, hogy nem mondom el senkinek.

– Mikor történt ez? – kérdezte John.

– Hát, úgy egy éve.

– Ő akkor már Zakkel járt?

– Nem, Harry menyasszonya volt, Harry McCoyé.

– Mondta Kylie, hogy honnét szerzett füvet?

Mary megrázta a fejét. – Csak annyit tudok, hogy Harryvel birminghami klubokba jártak szórakozni. Gondolom, ott vették valahol.

– Na és a heroin? – kérdezte Agatha.

– Neem. Nem volt semmi jele. Mit vegyek majd fel a forgatásra?

– A műsor javát a diszkóban fogjuk felvenni. Szóval úgy öltözzön, mint máskor, ha diszkóba megy.

– Fizetik a ruhánkat?

– Az enyémet se fizetik.

– Azt látom – mondta Mary a fiataloknak azzal a nyerseségével, amit az idősebbekkel szemben szoktak tanúsítani, s közben Agatha egyszerű szoknyáját, blúzát, blézerét méricskélte. – Trendibben kellene öltözködnie. Hogy fiatalabbnak látsszon.

– Én nem a kamerák előtt dolgozom. Csupán háttérmunkás vagyok.

– De ha csinálna valamit a külsejével és felvarratná az arcát, szerintem sokkal menőbb lenne – folytatta Mary leereszkedő nyájassággal. – Gondoljon csak Joan Collinsra.

– Nem gondolok – csattant fel Agatha. – De folytassuk az interjút.

Mary megvonta a vállát. – Úgy látszik, magukat csak a halott Kylie érdekli, nem én.

John vette át a stafétát, és magáról kérdezgette Maryt, Agatha meg közben elfojtott egy ásítást, és kibámult az ablakon a forgalomra.

Végül Agatha nagy megkönnyebbülésére John rámosolygott Maryre, és így szólt: – Egyelőre tökéletesen elég lesz ennyi. Megyünk, Pippa?

Agatha sietve emlékeztette magát, hogy ez az ő neve akar lenni. – Igazán hazadobhatnának – mondta éppen Mary.

Így is tettek.

– Most pedig vissza a faluba – mondta John –, hogy összegezzük, amit megtudtunk. Magánál vagy nálam?

– Azt hittem, már sose fogja megkérdezni – kockáztatott meg Agatha egy kis incselkedést, de a férfi meghökkent arckifejezése ráébresztette, hogy egyenes kérdés hangzott el, nem holmi felhívás keringőre.

– Inkább nálam – mondta Agatha. – Meg kell etetnem a cicákat.

– JOBB LESZ, HA FELHÍVJUK a worcesteri rendőrséget – mondta John Agatha konyhájában ülve.

Agatha felegyenesedett a macskasimogatásból, és rámeredt.

– Mi az ördögnek?

– Hogy beszámoljunk nekik az ominózus banki egyenlegről.

– Freda Stokes érdekében igyekeznünk kell óvni a lánya jó hírét. Úgy értem, lehet, hogy a dolognak semmi köze Barringtonhoz.

– Ha Barringtonhoz nem is, valakihez akkor is köze van. A rendőrségnek jogában áll megkérdezni a bankot, hogy csekken történte a befizetés, és máris megvan a befizető neve. Nem ülhetünk egy ilyen információn.

– De mi dolgoztunk meg érte!

– Én akkor is jobban érezném magam, ha tájékoztatnánk a rendőrséget.

– Csak még egy napot adjon – esedezett Agatha. – Holnap Barrington után egyenesen a rendőrségre megyünk.

John a szemöldökét ráncolta. – Akkor meg kell magyaráznunk, hogy miért tartottuk titokban az információt.

– Majd azt mondjuk, hogy mi is csak most tudtuk meg – mondta Agatha türelmetlenül.

– Ők meg elmennek Mrs. Stokeshoz a bizonyítékért, aki szépen beárul minket.

– Mindjárt reggel felkeressük Barringtont, aztán irány a rendőrség.

– Hát jó. Látom, megvette a lapokat. Nézzük át őket, hátha valamelyikben találunk valamit.

Agatha kávét főzött, aztán letelepedtek a konyhaasztalnál egymással szemben, és nekifogtak az olvasásnak. Agatha hunyorogva silabizálta a hasábokat, majd felállt, és előkeresett a konyafiókból egy méretes nagyítót.

– Szemüveg kéne magának – mondta John.

– Nekem ugyan nem! – förmedt fel Agatha. – Csak sötét van itt a konyhában.

John vállat vont, és visszabújt az újságjába.

Agatha feltartotta a nagyítót, és górcső alá vette a férfit. Magának is nehezen ismerte be, hogy nem olyan jó már a szeme, mint régen. De most tisztán kirajzolódtak előtte a ráncok John homlokán, kétoldalt a szája mellett meg a szeme körül. Aztán John hirtelen felnézett, és Agatha pironkodva leengedte a nagyítót.

– Mit nézett rajtam? – kérdezte a férfi. – Mitesszereket keresett?

– Olyan fiatalnak látszik – mondta Agatha. – De most már tudom, hogy vannak ráncai.

– Akkor tényleg szemüveg kell magának. A dohányzással garantáltan rontja a látását, és tele lesz ránccal a szája sarka.

Agatha odakapta a kezét a szájához. E pillanatban előbújt a nap, és fényárba borította a konyhát. – Badarság – mondta Agatha. – Semmi gondom az olvasással, és ma még nem is gyújtottam rá. – Alighogy kiejtette száján a szavakat, heves sóvárgás kerítette hatalmába egy cigarettáért. – Úgyhogy ideje elszívnom egyet. Ha nincs ellenére…

– Csak rajta. Nem vagyok nikotinnáci.

Agatha rágyújtott egy szálra. Kóválygott tőle a feje, és egyébként is rettenetes íze volt, de Agatha függő lévén addig szívta, amíg el nem múlt a szédülése.

Rendületlenül olvastak, de a lapokban nem volt semmi. John azt mondta, hogy ő most hazamegy, és majd kora délelőtt érte jön.

Agatha nyitotta a száját, hogy maradásra biztassa, s esetleg megvendégelje vacsorára, ám ekkor eszébe jutottak Mrs. Bloxby szavai. Lehet, hogy mégis igaza van a lelkésznének, és lazára kéne venni a figurát, de hát mit tudhat egy lelkészné?

HAZAÉRVE JOHN ARMITAGE gondterhelten pillantott a telefonra. Mégiscsak fel kellett volna hívniuk a rendőrséget. De ha a rendőrségnek még ma valamilyen úton-módon tudomására jut az információ, akkor irreleváns lesz, hogy ők mit tartottak vissza előlük.

Kiment a kocsijához, és elhajtott Eveshambe, majd leparkolt, és keresett egy nyilvános telefonfülkét a High Streeten. Beütötte a worcesteri rendőrség számát. Olyan akcentussal, amelyről remélte, hogy közép-angliainak hallatszik, belehadarta a kagylóba: – Ellenőrizzék Kylie Stokes bankszámláját. – Aztán lecsapta, és sokkalta jobban érezte magát attól, hogy Agatha Raisin hiába próbálta ráerőltetni a rossz állampolgár mentalitását.

Hétfő reggel Agatha és John újból elautózott Eveshambe. John egész úton hallgatott. Érezte, illő volna elmondania Agathának, hogy leadta a drótot a rendőröknek, de nem vitte rá a lélek. Exneje cirkuszolásban profi volt. És volt egy olyan érzése, hogy ha Agatha amúgy istenigazában felpaprikázódik, talán még az exnején is túltenne.

Megszólították a pult mögött álló fiatalembert, aki a rendeléseket rögzítette és pótalkatrészeket árult, elmagyarázták neki, hogy tévések és Mr. Barringtonnal szeretnének beszélni. A fiatalember eltűnt a hátulsó régiókban. Jó tíz perccel később került elő. – Kövessenek – mondta a pultot felhajtva.

Végigmentek egy folyosón, mígnem az egyik ajtó előtt a fiatalember megállt, bekopogott, és beterelte őket.

Arthur Barrington felállt masszív íróasztala mögött, és a kezét nyújtotta. – Mint hallom, kutatómunkát végeznek – mondta. – Nagyon örvendek. Foglaljanak helyet.

Leültek az asztallal szembefordított karosszékekbe.

Barrington kövérkés ember volt, gyérülő fekete haját hosszanti sávokban rágereblyézte tar feje búbjára. Arca húsos és pirospozsgás, szeme élénk malacszem. Kövér kézfején fekete szőrerdő.

– Mire kíváncsiak?

Agatha Johnra pillantott, ez egyszer azt várta, hogy ő kérdezzen, de John csak az üres levegőt bámulta. Agatha megreszelte a torkát. Csapjunk a lovak közé!

– Kutatásunk során – kezdte – felkeltette az érdeklődésünket Kylie Stokes halálának ügye.

Értesüléseink szerint viszonyt folytatott önnel. Valaki tizenötezer fontot fizetett be Kylie bankszámlájára egy héttel a halála előtt. Kylie zsarolta önt?

Arthur Barrington felpattant, ábrázata vöröslött a dühtől. – Mit nem merészel! Takarodjanak innen, vagy hívom a rendőrséget.

– Csak tessék – mondta Agatha.

Barrington megnyomott egy gombot az íróasztalán. A tagbaszakadt fiatalember, akit korábban a pult mögött láttak, berontott az ajtón. – Gond van, főnök?

– Takarítsa el őket, George. És tegyen róla, hogy ne tolják ide többet a képüket.

Agatha és John íziben felugrott, és megcélozta az ajtót. Végig a hátukban érezték a melák George fenyegető közelségét, ahogy visszainaltak a folyosón és kihaladtak az épületből, aztán odakint George csípőre tett kézzel állt, és megvárta, míg elhajtanak.

– És most hová? – kérdezte Agatha.

– Worcesterbe, Agatha, és nem érdekelnek a kifogásai; megyünk a rendőrségre.

HABÁR ÚTON WORCESTER FELÉ Agatha hangtalanul imádkozott, hogy ne találják bent John Brudge detektívfelügyelőt, imái nem leltek meghallgatásra, mert ahogy megérkeztek, máris bevezették őket a férfi irodájába.

John előbb elmagyarázta, kicsoda ő, azután körvonalazta, mit derítettek ki. – Már tegnap el akartunk jönni – mondta –, csak gondoltuk, vasárnap nyilván nem dolgozik.

– Én mindig dolgozom – mondta Brudge. Zord pillantás Agathára. – Mintha megbeszéltük volna, hogy ebből most kimarad.

– Szó sincs róla – mondta Agatha –, és inkább hálásnak kéne lennie, hogy híreket hoztunk.

Brudge összehúzott szemmel vizslatta őket. – Tegnap este felhívott minket valami névtelen telefonáló egy eveshami nyilvános fülkéből, és annyit mondott, hogy ellenőrizzük Kylie Stokes bankszámláját. Csak nem maguk voltak?

– Mi biztos nem – vágta rá Agatha erélyesen, aztán eltűnődött: lehet, hogy John volt az?

– Szüntessék be ezt a színjátékot, hogy a tévétől vannak, különben kénytelen leszek vádat emelni maguk ellen.

– Hogy szállítsuk magának a további információkat, ha abbahagyjuk? – szegezte neki a kérdést Agatha.

– Nézze, Mrs. Raisin, mi az ön kontárkodása nélkül is ki fogjuk deríteni az igazságot.

– Valóban? Hiszen eszükbe se jutott ellenőrizni a lány bankszámláját.

– Ettől függetlenül nem hagyhatom, hogy tévéseknek adva ki magukat rászedjék az embereket.

Korábban is megmondtam…

– Semmit se mondott!

– Akkor most mondom. Innentől kezdve bízza ránk a nyomozást.

A ledorongolt páros lógó orral hagyta el a főkapitányság épületét.

– Nem szólt neki, hogy el akarták gázolni – jegyezte meg John. – Én direkt nem mondtam, gondoltam, majd maga.

– Nem mondhattam el – lamentált Agatha. – Az már tényleg információ-visszatartásnak minősülne. Még szerencse, hogy úgy csinált, mintha csak tegnap tudtunk volna meg mindent. – Odanézett Johnra. – Hékás, nem maga volt az a névtelen telefonáló, aki leadta nekik a fülest?

– De igen.

– Szép, mondhatom.

– A lelkiismeretem nem nyughatott, Agatha.

– A lelkiismerete itt már nem számít – borongott Agatha. – Leállítottak minket.

– Hadd gondolkozzam. Addig is igyunk meg valamit.

Nemsokára egy worcesteri kocsmában ültek egymással szemben, és farkasszemet néztek. Mit gondolhat ez rólam?, tűnődött Agatha. Nőnek tekint egyáltalán? Miért élcelődött a múltkor, hogy ráncos leszek a szám körül? Csúnyának tart? Öregnek? Joanna Fieldtől bezzeg el volt bűvölve.

Vajon mikor volt utoljára nővel? Tulajdonképpen nem is tetszik nekem. Csak épp nem állhatom, ha egy kalap alá vesznek másokkal.

– Arra jutottam – törte meg a csöndet a férfi –, lenne rá mód, hogy folytassuk. Az a paróka meg a szemüveg teljesen átformálta magát. Ha nem mutatkozik azokban a ruhadarabokban, amelyeket Pippaként viselt, szerintem menni fog a dolog. Hallgassa meg, mit fundáltam ki: a tévétársaság ejtette a műsort, de nekem felkeltette az érdeklődésemet Kylie halála, mialatt Pippának segítettem.

A szomszédom neves amatőr detektív. Mi sem természetesebb hát, mint hogy együtt nyomozunk tovább!

– Tényleg annyira más vagyok a maskarám nélkül?

– Igen. Az egy súlyos, nagy szőke paróka, és a pápaszem is óriási. Szerintem sose fognak rájönni.

– Akkor most hová? Tudom! Van egy barátom a mircesteri rendőrségnél, úgy hívják, Bill Wong.

Megkérhetném, hogy tájékoztasson minket, hogy állnak a worcesteriek a nyomozással. Van ott egy barátja.

– Ez is valami. Mellesleg nem hiszem, hogy a rendőrség sokra menne Kylie bankszámlájával. Az a sanda gyanúm, hogy készpénzben fizették be az összeget.

– Viszont utána fognak nézi Barrington bankjában, hogy felvette-e a kérdéses pénzmennyiséget.

– Igaz. Bárcsak valahogy Mrs. Barrington közelébe tudnánk férkőzni. Most már nem állíthatunk be hozzá csak úgy, hogy szeretnénk meginterjúvolni. Vajon eljár otthonról?

– Menjünk vissza Eveshambe, és a postán üssük fel a telefonkönyvet. Hátha benne van Barrington otthoni címe.

KIDERÜLT, HOGY ARTHUR BARRINGTON tágas villában lakik Evesham zöldövezeti részén. – A közelben parkolunk – mondta John –, és figyeljük a házat, nem jön-e ki Mrs. Barrington, bárhogy nézzen is ki, aztán a nyomába szegődünk, és reménykedünk, hogy a fodrászához megy, vagy egy kávéra ugrott ki.

Agathának hallhatóan megkordult a gyomra. – Maga sose szokott enni? – kérdezte.

– Mindjárt éhen halok, de előbb intézzük ezt el.

Barrington villájával pontosan szemben álltak meg a kocsival egy csendes, fasorral szegélyezett utcában. John kinyitotta a kesztyűtartót. – Ez az, tudtam, hogy lapul itt egy tábla csokoládé.

– Jaj, de jó! Ide vele!

– Megkaphatja, de csak a felét.

Ott ültek csokit majszolva, és figyelték a házat.

– Miket gondol? – kérdezte Agatha.

– Úgy érti, Barringtonról?

– Nem, nem Barringtonról. Mindenről. Folyton csak az ügyről beszélgetünk.

– Miről szeretne beszélni?

– Például magáról.

– Mi egyebet mondhatnék még? – kérdezte a férfi türelmetlenül. – Elváltam. Nincs gyerekem.

Detektívregényeket írok.

– Vannak más témák is. Könyvek. Filmek.

– Apropó könyvek. Maga olvasta a Gyilkos ártatlanság ot, és azt mondta, nem hiteles. Ezt fejtse ki.

Agatha beharapta az ajkát. Nem óhajtotta John orrára kötni, hogy testközelből ismeri a birminghami munkásnegyedeket.

Szerencsére meglátta, hogy egy nő hajt ki éppen a Barrington-villa kapuján.

– Odanézzen! – kiáltott fel. – Ez ő lesz.

– Fifikásan kell csinálni – mondta John, miközben elfordította a slusszkulcsot és felengedte a kuplungot. – Nem szabad észrevennie, hogy követjük.

– Nem fogja észrevenni – jegyezte meg Agatha. – Csak a kémregények hősei szokták észrevenni, ha követi őket valaki.

Mrs. Barrington, ha csakugyan ő volt az, behajtott a centrumba, és Merstow Greenben állt meg.

Amikor kiszállt a kocsiból, látták, hogy karcsú és szőke, és edzőcipőt visel hosszú, barnított lábán.

A szépségszalonba tartott.

– Ma van a Pilates-óra – mondta Agatha. – El is felejtettem. Elszaladok ide a sarokra, van egy olcsó butik a High Streeten, és veszek magamnak valami játszóruhát.

– Jó, én is – mondta John. – Rám fog férni egy kis testmozgás.

– Szerintem teljes a létszám. De azért meg lehet próbálni.

Tíz perccel később Rosemary mindkettőjüket melegen üdvözölte. – Szerencséje van – mondta Johnnak. – Két hölgy éppen hiányzik. De a relaxációs gyakorlatokat már elvégeztük.

TÉRDKÖRZÉS, COMBIZOMNYÚJTÁS és a piszokul megerőltető gyémánt fekvőtámasz végrehajtása közben Agatha lopva figyelte Mrs. Barringtont. A nő festett szőke volt, és kiengedve viselte a haját. Irtó sovány alkat, mindenütt egyenletesen és nyilvánvalóan művi úton narancssárgásra barnított.

Arcán alig egy-két ránc, ha akadt, hosszúkás arca volt, Modigliani-festményre illő. Veszettül koncentrált. Míg mindenki más nyögve, a többiekkel trécselve, nevetgélve hajtotta végre a gyakorlatokat, addig az ő arca végig rezzenéstelen maradt a már-már narcisztikus összpontosítástól.

Nem az a típus, akivel csak úgy beszédbe lehet elegyedni, gondolta Agatha. Temérdek pénzbe kerülhetett, hogy ilyen karcsú és aránylag ránctalan maradjon. A tornadresszén is látszik, hogy drágán vette.

Az óra után John a teremben várakozott, amíg a nők átvonultak a másik szobába öltözködni.

– Mintha kicseréltek volna – fordult oda Agatha Mrs. Barringtonhoz. – Azt hiszem, mi még nem találkoztunk. Agatha Raisin vagyok.

– Stephanie Barrington – felelte amaz hűvös pillantással. – Én megyek is.

Agatha tehetetlenül nézte, ahogy Stephanie magára kanyarítja a kabátját, és megindul a lépcső felé. Agatha lerángatta magáról a leggings-póló együttest, és átvedlett utcai ruhába. Aztán rohant vissza Johnhoz a terembe, és földbe gyökerezett a lába. Ugyanis a férfi Stephanie-val diskurált, aki lelkesülten épp azt mondta: – Hisz’ minden könyvét olvastam.

John a nő válla fölött – Stephanie úgy állt, hogy gebe hátát fordította Agatha felé – a szemével jelezte Agathának, hogy tűnjön el a balfenéken.

Agatha kénytelen-kelletlen lement. És most mitévő legyen? A kocsiba nem tud beülni, mert Johnnál van a kulcs.

Ott ácsorgott a kocsi takarásában, aztán végre meglátta őket kijönni. Megálltak a járdán, s egy darabig még beszélgettek, azután John hál’ istennek egyedül indult el a parkoló felé.

– Na, mi volt? – rohanta le Agatha.

– Meghívtam vacsorára – felelte a férfi diadalittasan.

– Hová?

– Hozzám.

– Én is jöhetek?

– Felejtse el. Arról fogunk beszélgetni, hogy könyvet szeretne írni. Az ön jelenléte csak feszélyezné.

– Amint a férje megtudja, hogy kihez készül, csírájában fogja elfojtani a dolgot. A reggeli incidens után…

– Nem fogja megtudni. Stephanie azt mondja, hogy a férje magasról lenézi a viselt dolgait, úgyhogy esze ágában sincs szólni neki.

– Maga megtetszett Stephanie-nak, igazam van?

– De még mennyire.

– Ha férfi lennék, nekem cseppet se tetszene egy ilyen halvérű nő – mondta Agatha, miközben elhajtottak.

John somolygott, amikor azt mondta: – Biztosra veszem, hogy neki is vannak rejtett tartalékai.

AZNAP ESTE AGATHA odahaza füstölgött. Nem volt belehabarodva Johnba, mégis zokon vette, ha a szomszéd úr más nők iránt is érdeklődést mutat, olyanok iránt, mint Joanna Field vagy most Stephanie Barrington. Persze ezt is a nyomozás követeli meg. Agatha úgy határozott, ideje meglátogatni Mrs. Bloxbyt.

Mrs. Bloxby végighallgatta Agatha kalandjait, majd így szólt: – Nagy szerencséd van, hogy nem indítottak ellened eljárást, amiért a televízió munkatársának adtad ki magad.

– Van így is elég dolguk. Olyan információkat derítettem ki nekik, amikre maguktól sose jöttek volna rá, és nem csaltam ki pénzt senkiből.

– Szóval akkor John most Stephanie Barringtonnal van.

– Ühüm. – Agatha levertnek tűnt. – Na igen, elég jóképű a pasas. Véletlenül sem próbáltam kikezdeni vele. De attól még sértő, hogy nem látja bennem a nőt.

– Ugyan már. Nem akarhatsz belebonyolódni egy új kapcsolatba mindazok után, amin keresztülmentél.

– Csúnyának érzem magam, nem kellek én már senkinek – mondta Agatha erőtlen hangon.

– Agatha, hisz’ kinőttél már a kamaszkorból. Egy érett nőnek ne legyen szüksége férfira ahhoz, hogy jól érezze magát a bőrében.

– Tudom jól.

– Könnyen meglehet, hogy Mr. Barrington a gyilkos.

– Még az is lehet. De engem ez most nem tud érdekelni. Kösz, hogy meghallgattál. Azt hiszem, ma korán lefekszem.

– Várj egy percet. Van valamim a számodra.

Mrs. Bloxby kiment a konyhába, és egy hasas tállal jött vissza. – Félretettem neked egy keveset a bárányragumból, zsemlegombóc is van hozzá. Félek, hogy nem étkezel rendesen.

– Kösz. Az utóbbi időben tényleg leszoktam az evésről.

Agatha hazavitte magával a ragut, s ahogy végiggyalogolt az Orgonás dűlőn, felfigyelt rá, hogy Stephanie kocsija nincs ott John háza előtt.

Agatha a konyhaasztalon hagyta a ragut, és felhívta Johnt.

– Ó, Agatha – mondta a férfi. – Már próbáltam hívni. A nő el se jött.

– Finom bárányragut kaptam Mrs. Bloxbytól, és annyi van belőle, hogy kettőnek is jut. Nem kér?

– Kedves öntől, de már ettem, és egyszerűen muszáj nekifognom az új könyvemnek. A viszontlátásra.

Agatha lassan helyére tette a kagylót. Hát, erről ennyit. Felmelegítette a ragut, és kimert egy adagot a tányérjára, meg két kis tálkába a macskáknak is.

Ekkor csöngettek. Agatha izgatottan pattant fel. John!

De sajnos Mrs. Anstruther-Jones állt az ajtóban. – Mit akar? – vakkantotta oda Agatha.

– Bemehetek? Egy szívességet szeretnék öntől kérni.

– Na, jöjjön.

Agatha sarkon fordult és bement, Mrs. Anstruther-Jones meg utána. – Szóval, mit akar? – kérdezte másodszor is Agatha.

– Olyan muris. Még lánykoromból ismerem a fickót. A neve Tom Clarence. Az imént hívott fel telefonon, hogy igyunk meg valamit Eveshamben. – Kuncogás. – Valamikor odáig voltam érte.

Azóta megnősült. Az Eveshami Szállóban találkozunk.

– És mi közöm nekem ehhez?

– Nos, mivelhogy nős ember, nem szeretném, ha együtt látnának vele.

– És?

– Azon spekuláltam, kölcsönkérhetném-e azt a szőke parókát meg a szemüveget. Hogy álcázzam magam.

– Hogyne – mondta Agatha, és hirtelen mintha minden ereje elhagyta volna. – Nekem úgyse kellenek már. Máris hozom.

Felment a hálószobájába. Fura az élet, gondolta a parókával meg a szemüveggel a kezében. Még ezt az Anstruther-Jones szipirtyót is randira hívja valaki.

Lement, és jóformán hozzávágta a holmit. – Jó mulatást.

– Nem mondja el senkinek, ugye?

– Nem fogom.

Mrs. Anstruther-Jones megint kuncogni kezdett. – Az efféle futó kalandok aligha jelentenek magának újdonságot – mondta, s mielőtt Agatha kigondolhatott volna valami riposztot, ő már ott se volt.

Agatha bevágta utána az ajtót.

Akkor még nem tudhatta, hogy utoljára látta Mrs. Anstruther-Jonest.

Hat

MÁSNAP AGATHA napsütéses reggelre ébredt, ami mindjárt jobb kedvre hangolta. Elfelejti az ügyet, és felhívja Royt Londonban, hátha akad a számára valami munka, amivel leköthetné magát. Kinézett a konyhaablakon. A kert egyetlen összefüggő, zöld gyomtenger volt. Más esetben Agatha a helybéli Joe Blythe-hoz fordult volna, aki szemtelenül sokat kért idegtépően lassan végzett munkájáért, ám az a felismerés, hogy ha Roy nem tud neki megbízást ajánlani, akkor a tétlenséggel kell szembenéznie, arra ösztökélte, hogy kapát ragadjon, kertészkesztyűt húzzon, és saját kezűleg fogjon neki gyomlálni.

Macskái gyengéden a lábához törleszkedtek a meleg napsütésben, ami szokatlan volt tőlük.

Meglehet, a cicák kimondottan értékelnék, ha igazi falusi asszony válna belőlem, aki naphosszat a házban meg a kertben szöszmötöl, gondolta Agatha. Soha nem lett volna szabad belemásznia a Kylie-ügybe. A puszta tény, hogy John nem nőként kezeli, aláásta az önbizalmát, s ettől úgy érezte, hogy ha nyomozásról van szó, akkor Agatha Raisin nem több kétbalkezes amatőrnél. Épp egy szívós pitypangot próbált kirántani a földből, amikor meghallotta az ajtócsengőt.

Agatha a sarkára ülve fontolgatta, hogy kinyissa-e. A James Lacey-korszakban reménytől túlcsorduló szívvel, tépelődés nélkül szaladt volna az ajtóhoz. Most viszont még az a gondolat sem lelkesítette, hogy esetleg John az. Újból csöngettek, s mintha a távolból jött volna a hang, valaki elbődült: – Rendőrség!

Hát aztán! Agatha feltápászkodott, és sietős léptekkel átvágott a házon. Éppen akkor nyitotta ki az ajtót, amikor ismét sivalkodni kezdett a csengő. Brudge felügyelő állt az ajtóban, egyik oldalán egy rendőrnő, a másikon egy civil ruhás nyomozó.

Agatha bevezette őket a nappaliba. – Hol tartózkodott az elmúlt éjjel? – szegezte neki a kérdést Brudge.

– Miért?

– Válaszoljon a kérdésre.

– Eddig csak a tévében láttam ilyet, nem hittem volna, hogy a való életben is megtörténik – mondta Agatha. – Nem vagyok hajlandó válaszolni a kérdésre, amíg nem tudom, miről van szó.

Egy hosszú pillanatra összeforrt a tekintetük, aztán Brudge megvonta a vállát. – Ma hajnalban holtan találták Mrs. Anstruther-Jonest.

A paróka!, a pápaszem!, gondolta Agatha kétségbeesetten. Csak nem tévesztették össze velem?

– Hogyan ölték meg?

– Cserbenhagyásos gázolás történt.

– Hol?

– A rakparton. Elárulná végre, hogy hol volt tegnap este?

– Késő délután értem haza – mondta Agatha. – Mrs. Bloxbynál, a lelkész feleségénél voltam látogatóban.

– Mikor volt ez?

– Úgy hét óra tájban mentem át. Nem tudom pontosan. Beszélgettünk egy kicsit, aztán egyenest hazajöttem. – Agatha gyűjtött egy kis erőt. – Mrs. Anstruther-Jones itt járt nálam tegnap este.

– Mikor?

– Pontosan nem tudnám megmondani. Tíz körül.

– És mit akart magától?

– Valami régi szerelmével volt találkája. Azért jött, hogy kölcsönkérje tőlem a szőke parókát s a szemüveget. A fickó nős, úgy volt, hogy megisznak valamit az Eveshami Szállóban, és Mrs. Anstruther-Jones nem akarta, hogy felismerjék. Mindkettőt odaadtam neki.

– Akkor mit grasszált a rakparton? A szálló előtt is leparkolhatott volna.

– Úgy vélem – mondta Agatha –, felvillanyozta a titkos légyott gondolata egy nős férfival.

Vihogott, mint a fakutya. Feltehetőleg azért parkolt a rakpartnál, mert gyalogszerrel akarta megközelíteni a szállodát.

Csönd lett, azután Agatha megkérdezte: – Honnét veszik, hogy cserbenhagyásos gázolás volt? És ha tényleg a rakparton történt, miért csak ma hajnalban fedezték fel a holttestet?

– Mert behajították a tetemet a bozótba. Világos, mint a vakablak. A sötétben, a paróka meg a szemüveg miatt az elkövető azt hitte, hogy maga az, Mrs. Raisin. Mindent elmondott nekem, amit a Kylie Stokes-ügyről tud?

– Igen – mondta Agatha. Ilyen hosszú idővel a történtek után nem mondhatta el a felügyelőnek, hogy egyszer már megpróbáltak az életére törni.

– Akkor az lesz a legjobb, ha elejétől a végéig újra végigvesszük az egészet. Mert itt valaki nyilvánvalóan abban a meggyőződésben él, hogy maga olyasmit is tud, ami terhelő lehet.

Így aztán Agathából ömleni kezdett a szó. A rendőrnő gyorsírással jegyezte, amit mond. A cicák megérezték, hogy a gazdi kutyaszorítóba került, és körbetekeregték a bokáját.

Aztán belépett a szobába egy rendőr John Armitage társaságában. Istenkém, gondolta Agatha, tennem kell valamit. Különben John még képes és elmondja nekik, hogy hajszál híján úsztam csak meg egy gázolást.

– Üljön le, Mr. Armitage – mondta Brudge. John Agatha mellé telepedett a szófára.

A felügyelő vázolta neki a Mrs. Anstruther-Jonesszal történteket. John felkiáltott, és Agathához fordult: – Látja, pontosan erről…

Agatha legott a karjába vetette magát, és szájon csókolta. – Egy szót se – dünnyögte a férfi ajkánál, aztán elhúzódott, és így szólt: – Jaj, drágám. Úgy meg vagyok ijedve. Kölcsönadtam Mrs. Anstruther-Jonesnak a parókámat s a pápaszemet, és a tettes nyilván összetévesztette őt velem.

John egykedvűen nézett Agathára, azután Brudge-hoz fordult: – Gondolom, most el kell mondanom, hol tartózkodtam tegnap este.

– Nem csak azt. Mindenről tudni akarok, amit kiderítettek. Mrs. Raisinnel önök itt egy gyilkossági ügyben nyomozgattak, és ettől valaki a jelek szerint fenyegetve érzi magát. Vegyük még egyszer sorra, mit tudtak meg.

Mialatt John beszélt, Agatha idegesen tapogatta a száját. Érzett egy szúrós szőrszálkezdeményt pontosan a felső ajka fölött, és lángba borult a képe szégyenében. Vajon John is érezte az imént?

Nem kéne exkuzálnia magát, hogy fölszaladjon a fürdőbe és kitépje? Csakhogy amint elhagyja a nappalit, fennáll a veszély, hogy John kikottyantja a rendőröknek a gázolási kísérletet.

Annyira frusztrálta az a szőrszál, szinte meg is feledkezett miatta a riadalmáról, hogy immáron másodszorra próbálták eltenni láb alól.

Brudge most megint őhozzá beszélt: – Említette Mrs. Anstruther-Jones, hogy kivel van találkája?

– Valami Tommal – mondta Agatha. – Megvan! Tom Clarence.

Brudge a nyomozójához fordult: – Nézzen utána. Az is lehet, hogy a fickó még ott van. Ami pedig magát illeti, Mrs. Raisin, ismételten figyelmeztetem: nincs több detektívesdi. Annak az asszonynak maga miatt kellett meghalnia. Nem hagyhatja el a környéket a tudtunk nélkül. Ez önre is vonatkozik, Mr. Armitage. És most befáradnak velünk a kapitányságra, hogy vallomást tegyenek.

– Csak hadd szaladjak ki előbb a fürdőbe – mondta Agatha. Felnyargalt a lépcsőn, be a fürdőszobába, és csipesszel eltávolította azt a bizonyos szőrszálat. Fene vinné el az öregedést az összes kínos tünettel együtt!

JOHN ÉS AGATHA követte a járőrautókat Worcesterig. A vallomástételt követően, úton Carsely felé John kimérten így szólt: – Hazaviszem, aztán már tényleg muszáj leülnöm dolgozni.

– Nem kikezdeni akartam magával – mondta Agatha a férfi szigorú arcélét tanulmányozva. – Csak elejét akartam venni, hogy fecsegjen a gázolási kísérletről.

– Felfogtam. De nekem akkor is írnom kell, és egyébként is eltiltottak minket a további szaglászástól. Szerencsétlen asszony. Ez rettenetes!

Agatha rádöbbent, hogy Kylie halála az egyetlen kapocs, amely a férfihoz fűzi. Ezek után John nem fogja pazarolni rá az idejét.

Az a fránya szőrszál, gondolta Agatha. John biztosan megérezte, és most undorodik tőlem. Tele van a világ fiatal, csinos, hamvas arcú nőkkel; labdába se rúghatok mellettük.

Halkan felzokogott.

– Ejnye, no – így John. – Ne pityeregjen. Tudom, hogy most bűntudata van Mrs. Anstruther-Jones miatt. De maga jó hiszemben adta oda neki azokat a kellékeket.

És Agathának most már tényleg bűntudata volt, hiszen nem a szerencsétlenül járt Mrs. Anstruther-Jones, hanem a hiúság csalta szemébe a könnyeket.

Harciasan kifújta az orrát, és megszólalt: – Kíváncsi vagyok, a rendőrség mire jutott Barringtonnal.

– Most már talán sose tudjuk meg – mondta John, ezzel is nyomatékosítva, hogy ő a maga részéről lezártnak tekinti az ügyet.

KÉSŐBB UGYANEZEN A NAPON Agatha átsétált Mrs. Bloxbyhoz. A lelkészné azzal fogadta: – Most mondták be a hírekben. Szegény Mrs. Anstruther-Jones!

– Ha tudnád, amit én – felelte Agatha, azzal bementek. Agatha beszámolt a lelkésznének a parókáról s a szemüvegről.

– Hogy lehetett ilyen ostoba! – sopánkodott Mrs. Bloxby. – Ettél?

– Még nem.

– Gyönyörű napunk van. Menj ki a kertbe, és szívj el egy cigarettát, addig készítek neked valamit.

Agatha kiballagott a kerti asztalhoz, és letelepedett a rusztikus székek egyikébe a pergoláról lecsüngő káprázatos lilaakác árnyékában. Mrs. Bloxby nagyon értett a növényekhez, a kertje valóságos virágszőnyeg volt a sok nárcisszal, tulipánnal meg nebáncsvirággal, és volt ott egy kései cseresznyefa is, amely már a legfinomabb légmozgástól kecsesen hajladozni kezdett.

A kertet a temetőkert szegélyezte, ahol kidűlt-bedűlt, idő marta sírkövek meredeztek a hepehupás, fűvel benőtt talajból.

Megjelent Mrs. Bloxby kezében tálcával, azon egy pohár jól behűtött bor meg egy sonkás szendvics tányérra téve. – Itt is vagyok. Mindjárt jobban érzed majd magad, ha van valami a gyomrodban.

Miközben Agatha evett, Mrs. Bloxby így okoskodott: – Nem hiszem, hogy tényleg szüksége lett volna a parókára meg a szemüvegre. Azt mondtad, valami régi iskolatársával volt találkája. Mi titkolnivaló van ezen? Tudod, Mrs. Anstruther-Jones irigyelt téged. Szerintem egyszerűen csak utánozni akart.

– Ez még rosszabb rám nézve – nyögött fel Agatha. – A felügyelő kategorikusan felszólított, hogy álljak le, és John hallani se akar rólam, szerintem azért, mert megcsókoltam.

– Jaj, Mrs. Raisin!

– Félre ne érts, mindössze figyelmeztetésnek szántam, nehogy mondjon valamit a rendőröknek.

Csak hát, tudod, kiserkent egy szőrszál a szám fölött, John megérezhette, hogy szúrok, s most undorodik tőlem.

A lelkészné furcsa hangot hallatott. Agatha haragosan nézte. Ha Mrs. Bloxby nem volna jóravaló hölgy, Agatha meg mert volna esküdni rá, hogy kuncog.

– Mrs. Raisin, adva van egy ember, aki most tudta meg, hogy brutálisan megöltek egy nőt, aki egy időben rendszeresen a nyakára járt. Te ezután megcsókolod. Szerintem az se tűnt volna fel neki, ha szakállas a képed.

– Maradhatok még egy kicsit? – kérdezte Agatha. – Nem akaródzik hazamennem. A cicákat már kiengedtem, amikor elindultunk Worcesterbe, és enni is kaptak.

– Addig maradsz, ameddig tetszik – felelte Mrs. Bloxby, aztán bűntudatosan összerezzent, amikor meghallotta, hogy hazajött a férje.

Sietve felpattant. – Mindjárt jövök.

Agatha hallotta fojtott duruzsolásukat. Azután a lelkész így kiáltott fel: – Az a nő egy istencsapása.

Mrs. Bloxby újból felbukkant a kertben, és ugyanebben a pillanatban hallhatóan bevágódott a lelkész dolgozószobájának ajtaja.

– Meggondoltam magam, inkább megyek.

– Ó, ne, maradj csak!

– Nem, úgyis telefonálni akartam Roy Silvernek, hátha tud nekem valami munkát. Csak még nem jutott rá időm. Hazamegyek, és felhívom most rögtön. Legalább elfoglalom magam.

Agatha szomorúan kullogott hazafelé. Senki se szereti Agatha Raisint, a fene se kíváncsi rá.

Ahogy befordult az Orgonás dűlőre, észrevette, hogy Joanna Field megy be éppen John házába.

Ez megtorpantotta. Mi legyen, csatlakozzon hozzájuk? Vajon mit derített ki Joanna?

Feltehetőleg semmit, gondolta epésen. Csak látni akarta Johnt.

Agatha úgy határozott, hogy alaposan átvizsgálja az ábrázatát, hátha akad ott még pár szőrszál, aztán feltesz egy arcpakolást. A zöld trutymó éppen szilárdulni kezdett, amikor csöngettek.

Agatha vizet fröcskölt a képére, és végigdörzsölte egy tiszta törülközővel, azután leszaladt.

Ajtót nyitott Johnnak és Joannának. – Hogyhogy maga nem a munkahelyén van? – kérdezte Joannától.

– Ma korábban hazaküldtek bennünket.

– Joanna érdekes híreket hozott – mondta John, és mosolygott. – Valami zöld izék vannak az arcán.

– Menjenek a konyhába – mondta Agatha. – Máris jövök.

Felinalt megint, és megnézte magát a nagyítós tükörben. Való igaz, kis foltokban több helyütt is megmaradt az arcán a zöld kulimász.

Szemüveg kéne, jött a gondolat, de hamar elhessegette. Megmosta és bekrémezte az arcát, aztán még egyszer lemosta. Mielőtt lement volna a többiekhez, gondosan kisminkelte magát.

Joanna testhez álló, krémszín nadrágban volt, ropogós fehér blúza csomóba kötve karcsú dereka előtt. John kék inget meg puha anyagból való kék kordbársony nadrágot viselt. A korkülönbség ellenére Agatha irigy tekintete nagyon is összeillő párnak látta őket.

– Kávét? – kérdezte.

– Előbb hallgassa meg Joannát – mondta John.

Agatha leült hozzájuk a konyhaasztalhoz, és rámosolygott Joannára. Nem leszel féltékeny, figyelmeztette magát.

– A helyzet a következő – mondta Joanna. – A rendőrség vasárnap este bevitte Barringtont.

– Honnét tud maga erről?

– Várja ki a végét. Csak tegnap tudtuk meg, amikor Mrs. Barrington beviharzott hozzánk az irodába. Dühöngött. Azt üvöltötte: „melyik kis kurvának van még viszonya a férjemmel, melyikük zsarolta még?!”. Aztán elbőgte magát, és dőlni kezdett belőle a szó. A rendőrség bevitte Mr. Barringtont kihallgatásra. Ő azt adta be a nejének, hogy Kylie barátai felől kérdezgették. Aztán ma reggel újból megjelentek, megint bevitték, és Mrs. Barrington ekkor tudta meg, hogy Kylie zsarolta a férjét. Adtunk neki egy teát, hogy lehiggadjon. Olaj volt a tűzre, mikor Phyllis közölte, ő mindig tudta, hogy van köztük valami, pedig nem is tudott semmit. Mrs. Barrington azzal fejezte be, hogy elege van a férjéből, és el fog válni tőle.

– Ő azt hiszi, hogy a férje ölte meg a lányt?

– Pontosan – mondta Joanna csillogó szemmel. – Mrs. Barrington szerint a férje nagyon agresszív tud lenni, biztosra veszi, hogy ő tette, és ezt a rendőrségen is el fogja mondani!

– Csak egy a bökkenő – mondta Agatha. – Miért ölte volna meg Kylie-t, ráadásul ilyen körülményes módon, ha előtte már tejelt neki?

– Mondjuk, mert a lány még több pénzt akart – vetette fel John.

– És mi van Mrs. Anstruther-Jonesszal?

– A következőképpen történhetett: a gyilkos éppen arra hajtott el, és csak véletlenül pillantotta meg a nőt, mint magát a múltkor. Felismerte a szőke frizurát meg a szemüveget, és rálépett a gázra.

– Hogy érti azt, hogy „mint magát a múltkor”? – kérdezte Joanna.

Agatha intő pillantást küldött John felé, és gyorsan rávágta: – Hát úgy, hogy a gyilkos összekevert engem Mrs. Anstruther-Jonesszal.

– Hű, de izgi!

Hű, de izgi, amikor az ember még fiatal, és senki sem akarja hidegre tenni, gondolta Agatha.

Aztán szörnyű ötlete támadt. – Mi van, ha a rendőrség kiszivárogtatja, hogy a gyilkos énrám vadászik? Mi van, ha kipattan, hogy tévésnek adtam ki magam? Akkor fény derül a valódi kilétemre, és a gyilkos idejön, hogy végezzen velem.

– Nem hiszem, hogy ez megtörténhet – mondta lassan John. – Brudge se örülne neki, ha a felettesei megtudnák, hogy tulajdonképpen szabad kezet adott egy amatőr detektívnek. Nem, nem hiszem, hogy bármit is kiszivárogtatnának.

Apróra átbeszélték az ügyet, de egy lépéssel sem jutottak előbbre. Aztán Joanna így szólt: – Ideje hazamennem. Kezdek éhes lenni, és még egy falatot se ettem.

– Hadd hívjam meg valahová – mondta John.

– Komolyan? – sugárzott Joanna. – Jaj, de kedves.

Azt már nem, gondolta Agatha, ezúttal nem ráztok le. Nem léptek le kettecskén, hogy engem kihagyjatok a buliból.

Hanem ekkor John azt mondta, viszlát később, azzal fogták magukat és kisétáltak.

Agatha nagyon, de nagyon mérges volt. Mindketten tudták, hogy egy asszonynak azért kellett meghalnia, mert valaki összetévesztette Agatha Raisinnel. Az istenfáját, ez az ő ügye is!

Fel kell hívni Royt, hátha akad valami munka, akkor legalább elhúzhatna Londonba. Lepillantott, és azt látta, hogy a két cica a konyhapadlón ülve felszegett fejjel bámul rá. Összefacsarodott a szíve.

Ha Londonba megy, akkor itt kell hagynia a macskákat, és neki csak ők vannak.

Ekkor csöngettek. Áhá, szóval mégis megjött az eszetek.

De csak Bill Wong volt az.

– Mit hallok? A worcesterieknél dolgozó barátom azt mondja, hogy a nő, akit az éjjel megöltek, a maga parókáját és szemüvegét viselte.

– Vacsorázzunk együtt, és közben mesélek.

– Rendben. Szabad az estém.

– Akkor menjünk a Szürke Lúdba, ott mindent elmondok.

MÁR LETELEPEDTEK a moreton-in-marshi Szürke Lúd étterem egyik ablak melletti asztalánál, amikor Agatha észrevette, hogy John és Joanna is ott ül egy asztalnál a terem átellenes végében. Még integettek is neki, de ő rájuk se bagózott. – Előbb rendeljünk – mondta Agatha –, aztán elmondom a történetet az elejétől. A fenébe is, nagy kedvem lenne berúgni, de vacsora után vissza kell fuvaroznom magát Mircesterbe, s onnét maga is kocsival megy tovább Cirencesterbe.

– Azok a nyüves törvények. – Bill mandulavágású szeme körül kirajzolódtak a kis szarkalábak, ahogy elmosolyodott. Milyen fiatal és sima a bőre! Legközelebb ügyelni fogok rá, hogy csakis olyan férfi keltse föl az érdeklődésemet, aki jóval ráncosabb nálam, gondolta Agatha.

Megrendelték az ételt, aztán Agatha szép sorjában mindent elbeszélt a nyomozónak, csak egyvalamit hagyott ki: a gázolási kísérletet. Bill kíváncsian hallgatta. Majd így szólt: – Barringtonnak sziklaszilárd alibije van. Azután, hogy a rendőrök az első alkalommal elengedték, felhívta a feleségét, és azt mondta neki, hogy el kell rohannia Birminghambe egy ügyfélhez. El is ment Birminghambe, de egy szállodába vezetett az útja, ahol egy bizonyos Miss Betty Dicksszel töltötte az éjszakát.

– Az ki?

– Valami birminghami titkárnőcske, akit örökösen azzal szédített, hogy nemsokára elválik a feleségétől. Kora reggel hagyta el Birminghamet, de mielőtt bement volna eveshami irodájába, még hazaugrott, ahol a rendőrség már várta. Vagyis ő nem ölhette meg Mrs. Anstruther-Jonest.

– Viszont megölhette Kylie-t.

– Alig hiszem. Akárki legyen is Kylie gyilkosa, jól be lehet gazolva, ha el akarja tenni magát az útból. Kap rendőri védelmet?

Agatha megrázta a fejét. – Szerintem olyan pipásak rám, amiért belepiszkáltam a munkájukba, hogy az se izgatná őket, ha valaki tényleg eltenne láb alól.

– Vagy pedig úgy gondolják, hogy Mrs. Anstruther-Jones gyilkosa továbbra is azt hiszi, hogy maga a tévének dolgozik. Ha az elkövető vagy elkövetők ismernék a valódi kilétét, akkor itt, Carselyban is próbálkoztak volna már. Nem, a gyilkos nyilvánvalóan azt hitte, hogy magát látja a rakparton.

– A kocsi! – így Agatha. – A lányok közül van valakinek kocsija?

– Phyllis egy viharvert Volkswagent vezet, Ann Trumpnak Ford Metrója van, Marilyn Josh pedig Harry McCoy öreg Roverjét használja. Zaknek és a papájának is van kocsija. Az előbb azt mondta, hogy Mrs. Stokes is berágott magára. Neki kombija van. A rendőrség mindenkit ellenőrizni fog. Az esti tévéhírekben felhívást tesznek közzé, hogy szemtanúkat keresnek. Tudja, mi a közös Kylie és Mrs. Anstruther-Jones halálában?

– Nem. Micsoda?

– A pánik. Vegyük Kylie esetét. Valaki túladagolja heroinnal. A testet valami fagyasztóládába rejtik. Hetekre, hónapokra, sőt akár évekre is otthagyhatták volna. De nem, az elkövető pánikba esik, és behajítja a tetemet a folyóba. Aztán meg valaki azt hitte, hogy magát látja, és gondolkodás nélkül rátaposott a gázpedálra, pedig tanúk is lehettek volna a közelben.

Agatha elmerengve nézett Billre. Borzasztóan szerette volna elmondani neki, hogy egyszer már majdnem elgázolták.

– Mi az? – fixírozta Bill kérdő tekintettel. – Nem mondott el nekem mindent. Valamit még elhallgat előlem.

– Ha elmondom, rögtön tovább fogja adni a rendőröknek.

– Annyira súlyos?

– Igen, annyira súlyos.

Bill körülnézett az étteremben. Az asztalok kellőképp szellősen voltak elhelyezve.

– Mégis jobb lesz, ha elmondja. Ígérem, nem mondom el a rendőröknek. Valami történt, és magát ismerve csak valami veszélyes dologról lehet szó.

– Az úgy volt, hogy meg akartam látogatni Harry McCoyt, de nem volt otthon. Elindultam vissza a Horres Streeten a Merstow Green-i parkoló felé. Egy lélek se járt az utcán. Kocsizajt hallottam, és a jó ég tudja, miért, rögtön tudtam, hogy el akar ütni. Az utolsó pillanatban ugrottam félre.

– Jaj, Agatha, miért nem mondta el a rendőröknek?

– Mert a tévés maskarámban voltam, és úgy véltem, hogy a rendőrök túl nagy feneket kerítenének neki, s eltiltanának a nyomozástól. Tudom, hogy buta voltam, de most már úgyis mindegy. – Türelmetlenül pillantott fel. John és Joanna állt az asztaluk mellett, és mosolyogva néztek rá.

– Volna kedve meginni velünk egy kávét? – kérdezte John.

Agatha szeme szikrákat szórt. – Na, húzzanak el.

– Agatha, ez nem volt szép magától – rótta meg Bill.

– Ez John Armitage volt, a szomszédom, meg az egyik lány a Barrington’stól, Joanna Field.

– Akkor végképp nem értem. Azt hittem, maga meg ez a John együtt nyomoznak.

– Joanna és John becsengetett hozzám. Joanna repesve újságolta, hogy Mrs. Barrington beállított hozzájuk az irodába, és cirkuszt rendezett. De ezt már meséltem. Aztán közölte, hogy éhes, mire John meghívta vacsorázni, és csak úgy egyszerűen faképnél hagytak, meg se kérdezték, nincs-e kedvem velük tartani.

– John talán azt hitte, hogy neki jobban megnyílik majd a lány. De térjünk vissza magára meg erre a gázolási kísérletre. Szerintem Mrs. Anstruther-Jones halála a vak véletlenen múlt. A Horres Street-i eset viszont aligha lehetett véletlen. A kocsik általában nem azon az utcán hajtanak keresztül, hanem lemennek a rakpartra. Biztos benne, hogy senki nem volt otthon? Azt mondta, Marilyn Joshé az emeleti lakás, Phyllisnek meg viszonya van Harry McCoyjal. Lehet, hogy egyikük mégiscsak otthon volt, megpillantotta magát az ablakból, és telefonon szólt valakinek. Vagy pedig, mivel a Horres Street mögött egy sikátorszerűség van, az is lehet, hogy egyikük arra hátra szaladt ki, körbekerült, kocsiba pattant, és uccu neki! Ezért is olyan zavarba ejtő ez az eset. Nem szabadulhatok a gondolattól, hogy itt a pánik kombinálódott az elkövető amatőr mivoltával.

Borítékolni merem, hogy büntetlen előéletű és most ölt először.

Újra meg újra végigvették az egészet, de nem lettek okosabbak a tettes kilétét illetően.

Amikor befejezték a vacsorát s már visszafelé autóztak, Bill megjegyezte: – Látszik magán, hogy nem szerelmes ebbe a John Armitage-ba.

– Nem én!

– Nincs értelme bepöccenni valakire, aki nem is a szerelme, hát nem? Igaz, hogy illett volna meghívniuk magát, de mint mondtam, fogadok, hogy John úgy gondolta, egyedül többet is ki tud szedni a leányzóból. Amióta csak ismerem magát, mindig olyan férfiakkal hozta össze a sors, akik rosszul bántak magával, ezért ösztönösen azt hiszi, hogy minden férfi ilyen. Verje ki ezt a fejéből, Agatha. Különben sem ajánlatos összerúgni a port a szomszédokkal.

– Majd meggondolom – duzzogott Agatha. – Bejön még egy kávéra?

– Nem, inkább megyek. A mama ébren vár.

Nem ez volt az első alkalom, amikor Agatha legszívesebben jól odamondta volna Billnek, hogy az anyja egy zsarnok, és minden lányt elmar mellőle, de tudta, hogy Bill mélységesen megsértődne, mert rajongva szereti a szüleit.

Agatha jó éjt kívánt neki, aztán búcsút intett, és bement a házba. Pár perccel később csöngettek.

Agatha kilesett a kukucskálón, és látta, hogy John Armitage az.

Pukkadj meg, gondolta konokul.

Hét

MÁSNAP REGGEL AGATHA egy levelet talált az ajtó alatt. Felbontotta, Boswell meg közben belemélyesztette a karmait a háziköntösébe, úgy csimpaszkodott rajta. Agatha a macskát maga után húzva bevitte a levelet a konyhába.

Leült, s miután lefejtette Boswell mancsát a köntöséről, felnyitotta a borítékot, és nem kerülte el a figyelmét, hogy nincs rajta bélyegző.

„Kedves Agatha – állt a levélben –, őszintén sajnálom a tegnap estét. Láttam, hogy haragszik, mert nem hívtam meg a vacsorára, de azt hittem, hogy Joanna talán beszédesebb lesz, ha kettesben vagyunk. Sajnos semmi újat nem tudott mondani. Üdvözlettel, John.

Agatha úgy érezte, hogy előző nap faragatlan volt. Lássuk csak, először is felhívja Roy Silvert munkaügyben. Nem fog hanyatt-homlok átrohanni a szomszédba. Nem kell úgy kapkodni, előbb elolvassa a reggeli lapokat.

A reggeli Hírharsoná ban rábukkant egy cikkre egy népszerű médiafigura tollából, aki a hipnózisos módszerrel szokott le a dohányzásról. „Nekem bejött”, olvasta Agatha. „Először azt vettem észre, hogy sokkal több energiám van. Aztán egyre több barátom mondogatta, milyen szép a bőröm. Örülök, hogy leszoktam! Számomra fontos a külső. A középkorú nőkről rögtön lerí, ha dohányosok, mert csúf kis ráncok vannak a szájuk fölött. Én nem akartam így végezni.”

Agatha idegesen a szájához kapta a kezét. Emlékezett rá, hogy megvan neki valahol egy gloucesteri hipnotizőr telefonszáma. Mindig el akart menni hozzá, de folyton halogatta. Most felhívta a hipnotizőrt, aki azt mondta, tudja fogadni, ha Agatha másfél órán belül odaér, mivel valaki éppen lemondta. Agatha megmondta neki, hogy ott lesz, aztán szaladt készülődni. Száraz, ámde ködös nap volt. Agatha egyenletes tempóban hajtott a kocsival a szürkeségben. Csepergett a víz az út menti fákról.

Sikerült a hipnotizőr rendelőjének közelében parkolóhelyet találnia. Öt perccel előbb érkezett, minek örömére rágyújtott, de megfogadta, hogy utoljára teszi.

Fél órával később már túl is volt rajta. A pasas belébeszélte, hogy ettől kezdve minden szál cigarettának borzalmas íze lesz, mintha égő gumit szívna.

Agatha azzal a tudattal hajtott haza, hogy végre-valahára adott egyet az egészségének.

Amikor leparkolt a háza előtt, Freda Stokes ismerős alakját pillantotta meg az ajtóban. Ez meg mit keres itt?, gondolta a kocsiból kiszállva. Csak nem megint arénázni akar? Agatha nyájas mosolyt feszített a képére.

Freda azzal a felkiáltással fogadta: – Ó, Agatha. Annyira sajnálom!

– Jöjjön be – mondta Agatha, és kinyitotta az ajtót. – Menjünk a konyhába. Üljön le, és főzök egy kávét.

Agatha bedugta a kávéfőzőt, és letelepedett a konyhaasztalhoz Fredával szemben.

– Nem akartam elhinni magának, amit mondott. Képtelen voltam elhinni – mondta Freda. – Nálam járt a rendőrség. Mr. Barrington bevallotta, hogy fizetett Kylie-nak, az én kicsi lányomnak!, a hallgatásért. Kezdek elbizonytalanodni, hogy ismertem-e egyáltalán a saját lányomat. Nekem ő mindig gyerek maradt. Egy ártatlan kisangyal. „Én más vagyok, mint a többi lány, mama”, mondta mindig. „Én nem fekszem össze fűvel-fával. Érintetlen maradok egészen az esküvőm napjáig.”

– Sok pénzre volt szüksége a lányának? – kérdezte Agatha, mert azon tűnődött, hogy Kylie talán mégis kábítószeres volt.

– Tőlem rendszeresen kéregetett. Nem volt könnyű, mert nem keresek valami sokat. De ő volt az én egyetlenem. Nem mondhattam nemet. Így utólag már kezd összeállni a kép, például mindig csak egypár hónapig hordta a ruháit, aztán visszavitte őket a boltba, és megpróbálta visszakunyerálni a pénzt. Egyszer volt egy esőkabátja, úgy nyolc hónapig, azt azzal vitte vissza az üzletbe, hogy nemrég vásárolta. Persze nem hittek neki. Akkor megkért, hogy adjam be a kabátot a tisztítóba. Beadtam, és kitisztítva adtam a kezébe. Bement vele a szobájába, és amikor előkerült, a kabát tele volt pecséttel. Azt mondta, a tisztítósok tették tönkre, meg hogy azonnal vigyem vissza, és kérjem vissza a pénzt. A tisztítósok végül fizettek, de meggyanúsítottak, hogy én zsíroztam össze a kabátot. Azt mondták, csak így történhetett. – Freda sírósan nézett Agathára. – Gondolja, hogy Kylie-nak ennyire kellett a pénz?

– Elképzelhető – felelte Agatha tapintatosan.

– Megesett, hogy pénz tűnt el a tárcámból. Az iskolaszünet ideje alatt egy fiatal kislány segített nekem a piacon. Rá gyanakodtam, és el is zavartam. De most már azt hiszem, Kylie volt a tolvaj.

Hol ronthattam el?

Hát ott, hogy úgy tettél, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, gondolta Agatha.

Hangosan csak annyit mondott: – Muszáj megkérdeznem: lehetséges, hogy a lánya kábítószert szedett?

– Nem! De persze nekem a zsarolásról se volt tudomásom – kesergett Freda. – Lehet, hogy mégiscsak ő adta be magának a halálos adagot, aztán a dílere pánikba esett.

– Meglehet, csak egy dolog nem stimmel, hogy Kylie a menyasszonyi ruhájában volt, és éjszaka surrant ki otthonról. Valaki látni akarta abban a ruhában.

Agatha felállt, töltött két bögre kávét, s az egyiket a tejjel és a cukorral együtt letette Freda elé. – Kylie nagyon büszke volt a menyasszonyi ruhájára?

– Épp ez az, hogy nem. A ruha Josie húgom lányáé volt. Josie lánya, Iris csak egyszer viselte, és egy vagyonba került Josie-nak. Gyönyörű darab volt. Kylie újat szeretett volna, de én kivételesen megmakacsoltam magam. Minek fizetnénk ki egy valag pénzt, mondom neki, mikor úgyis csak egyszer fogod felvenni? Ráadásul még a méret is stimmelt.

Ez felkeltette Agatha érdeklődését. – Ha Kylie-t ennyire zavarta a dolog, akkor talán megemlítette valakinek, hogy nem akarja viselni a ruhát, az meg azt mondta: „hozd el magaddal, hadd lássam”. Ez azt sejteti, hogy nőről van szó. Amikor Kylie hazaért, nem hívott fel valakit? Vagy őt nem kereste valaki?

– Rögtön bevonult a szobájába, aztán hallottam, hogy betett egy CD-t. Volt mobilja is. De a rendőrség már ellenőrizte a híváslistát. A lányom nem telefonált senkivel aznap éjjel.

– Ezt vehetem felkérésnek, hogy folytassam a nyomozást? – kérdezte Agatha.

– Igen, legyen szíves. Úgy érzem, most már tudom a lányomról a legrosszabbat, ennél nagyobb sokk már nem érhet.

– Volt Kylie-nak naplója?

– Nem, nem volt. Egyszer vettem neki egyet, de soha egy sort se írt bele.

– Levelek?

– Á! Ezek a mai fiatalok mindent telefonon intéznek.

– Maradjunk kapcsolatban – mondta Agatha. – Megteszem, ami tőlem telik, habár a rendőrség egyszer már beintett nekem.

MIUTÁN FREDA ELMENT, Agatha felhívta Johnt. – Jobb lesz, ha átjön – mondta neki. – Fejlemény van.

Amikor John megjött, Agatha beszámolt neki Freda látogatásáról.

– Többet kellene tudnunk arról a lánybúcsúról – mondta John. – Ki kell puhatolnunk, hogy érdekelte-e valamelyik lányt a ruha, és van itt még valami.

– Micsoda?

– Telefonja tehát nem volt. Na és e-mailje? Lehet, hogy valaki e-mailt küldött neki a céges címére. Joanna utána tudna nézni.

– Már megint ez a Joanna – morogta Agatha.

– Igen, ő. Joanna okos, jól vág az esze, és a többi lánnyal ellentétben ő tudja, hogy kicsoda maga valójában. Nem szoktam fiatal lányok után szaladgálni, Agatha.

– Engem az se érdekel, ha szokott – mérgelődött Agatha. Ösztönszerűen cigarettára gyújtott, aztán utálkozó homlokráncolással elnyomta.

– Mi baj van?

– Elmentem egy hipnotizőrhöz – mondta Agatha. – Azt mondta, mostantól kezdve amikor csak rágyújtok, minden szál cigarettának olyan íze lesz, mint az égő guminak, és igaza volt.

John nevetésben tört ki. – Egyvalami biztos, Agatha, magát egyszerűen képtelenség megunni.

– Örülök, hogy jól szórakozik – mondta Agatha borúsan.

– Most pedig elviszem ebédelni, hogy kárpótoljam a tegnap estéért.

Ettől Agatha menten felderült. – Szaladok átöltözni, maga addig hívja fel Joannát.

Odafent nadrágkosztümbe bújt, és elegáns blúzt vett hozzá, miközben nagy örömmel konstatálta, hogy a nadrág derékban lötyög. Gondosan kikészítette az arcát, és bőségesen fújt magára Champagne parfümöt, mielőtt lement volna Johnhoz.

– Joanna megnézi Kylie gépét, amikor a többiek már hazamentek. Ha megvárjuk a sarki Little Chefben, úgy hét óra tájban csatlakozik hozzánk.

– JOANNA, TE NEM JÖSSZ? – akarta tudni Marilyn Josh, miközben a lányok a kabátjukat vették.

– Még van itt pár számla, amit ki kell küldenem – felelte Joanna. – Túl akarok lenni rajta.

– Jó mulatást – szúrta oda Phyllis. – De hiába akarsz bevágódni a főnöknél, mert ma nincs bent.

Joanna vállat vont, és úgy tett, mint aki ki se lát a munkából. Olyan, mintha a lányok sejtenék, hogy valami rosszban sántikálok, nyugtalankodott magában. Irtó hosszan cihelődtek. Joanna el se mozdult az íróasztalától, amíg azt nem hallotta, hogy végre-valahára elhúznak a fenébe. Aztán épp mikor fel akart állni, Sharon Heath visszajött. – Te még itt vagy? Csak egy pillanatra jöttem. Az íróasztalomon felejtettem valamit.

Joanna tovább pötyögött a gépén – még jó, hogy elővigyázatos volt, és bekapcsolva hagyta!

Hallotta, ahogy Sharon a háta mögött neszez, és azt dünnyögi: – Hova a francba tehettem? – Aztán egy elégedett horkantás következett. – Szia – mondta Sharon. Az iroda ajtaja bevágódott, és Joanna egyre távolabbról hallotta a folyosón kopogó tűsarkú lépteket.

Erős késztetést érzett, hogy kikapcsolja a gépét és elmenjen. Baljósan nagy volt a csend az irodában. De ha talál valamit, akkor John hálás lesz neki. Olyan vonzó pali! Vajon van valami közte meg a Raisin nevű nő között? Á, biztos nincs. Kicsit se vibrál köztük a levegő. Joanna élvezte a vacsorát Johnnal. Az idősebb férfiak sokkal helyesebbek. Félrebiccentett fejjel hallgatózott. Aztán felállt, de lépéseket hallott a folyosó felől, s gyorsan visszahuppant a székébe. Nyílt az ajtó, és George, a recepciós dugta be rajta a fejét. – Szeretnék bezárni. Sokáig maradsz még?

– Csak öt percet kérek – mondta a lány.

– Oké. Majd kiálts, ha elmentél.

Joanna megvárta, míg újból csönd lesz. Na, dologra!, mondta magának.

Vett egy mély lélegzetet, és pár lépéssel Kylie asztalánál termett. Benyomta a gépet.

Világoskék fény öntötte el a képernyőt. – Gyerünk már, melegedj – szuggerálta Joanna a számítógépet. Megnyitotta a levelezőprogramot, és nekiállt olvasni. – Áhá, hát ez az!

Az ütés, amely ekkor a fejét érte, hirtelen és nagy erővel jött. Joanna ráborult a billentyűzetre.

AGATHA ÉS JOHN ezalatt tűkön ült a Little Chefben. – Fél nyolc van – mondta John. – Már rég végeznie kellett volna. Remélem, nincs semmi gond.

– Én itt várok – mondta Agatha. – Maga hajtson el a Barrington’s előtt, és nézze meg, ég-e még a villany az irodában.

John elment, Agatha meg idegesen várakozott. Mi van, ha John megint úgy dönt, hogy kettesben akar maradni Joannával, mert úgy többet tud kiszedni belőle? A biztonság kedvéért meg kellett volna neki adnom a mobilszámomat, gondolta.

Tízperces várakozás után megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor megpillantotta John visszaérkező kocsiját.

A férfi leült hozzá, és előredőlve, sürgető hangon mondta: – Mentő vitte el.

– Holtan? Jóságos ég, csak nem halt meg?

– Nem, lélegeztetőmaszk volt az arcán. A rendőrség is kiszállt, éppen azzal a George nevű taggal beszéltek. Engem nem vettek észre. A mentő meg a sok járőr egy sereg bámészkodót vonzott a helyszínre. Én hátul maradtam.

– Tudjuk meg, melyik kórházba vitték.

– Vajon melyikbe? Ide Eveshambe? Vagy Worcesterbe? Esetleg a redditchibe? Itt van a mobilja?

– A táskámban. – Agatha kihalászta a mobilt a retiküljéből, és odaadta neki.

Aztán idegesen izgett-mozgott, míg John telefonálgatott.

– Korán van még – vetette közbe végül. – Talán még be se értek vele a kórházba. Majd otthonról újra megpróbáljuk.

AGATHA HÁZÁBAN John újra próbálkozott. S a végén kiderítette, hogy Joannát a redditchi Alexandra kórházba szállították. Agatha rögtön oda akart rohanni, de John azt javasolta, várják ki a reggelt.

– Mondták, hogy mi van vele?

– Nem, csak annyit, hogy náluk van.

Agatha ingerülten csettintett a nyelvével, és kikapta a telefont John kezéből. Felhívta az Alexandra kórházat, Joanna nénikéjeként mutatkozott be, és kérte, hogy kapcsolják neki annak az osztálynak az ügyeletes nővérét, ahol Joanna fekszik.

Célzatos kérdéseket tett föl, aztán letette a telefont. – Súlyos agyrázkódása van, és egyelőre nem fogadhat látogatókat. Most mi legyen?

– Nem tehetünk semmit. Ami azt illeti, így is túllőttünk a célon. Mi kevertük bajba szegény lányt.

– Most, hogy eldobtam a maskarámat, már nem faggathatom ki a többi leányzót. Magának kell csinálnia.

– Agatha, egy nő meghalt, egy másik agyrázkódást szenvedett. Ártatlanokat veszélyeztetünk.

– Igen ám, de vajon eszébe jut-e a rendőröknek, hogy ellenőrizzék Kylie e-mailjeit?

– Mi mindenesetre nem hívhatjuk fel őket azok után, hogy egyszer már leállítottak minket.

– Bill Wongot, tudja, a detektív barátomat se hívhatom fel. Borzasztóan dühös lenne ránk. Tudom már! Freda Stokes. Időközben elnyertem a bocsánatát. Ő talán elejthetne egy célzást a rendőröknek.

Agatha átment a nappaliba telefonálni. John addig a konyhában ült és várt. Írni könnyebb. Egy író nem érez lelkiismeret-furdalást azok miatt, akik megsérülnek vagy erőszakos halált halnak a műveikben.

Feszülten várakozott, aztán visszajött Agatha. – Minden oké, szóltam neki. Azt mondta, megvárja, míg bemondják a hírekben, aztán felhívja őket. Barringtonnak elég rosszul áll a szénája.

Kíváncsi vagyok, mennyire tuti az alibije.

– Kylie-t éppenséggel megölhette, de hogy kiosont volna egy birminghami szállodából, hogy az eveshami utcákon cirkáljon, hátha pont el tudja gázolni magát… Alig hiszem.

– Igaz – mondta Agatha elkedvetlenedve. – Akkor maradnak a lányok. Tudniuk kellett, hogy Joanna még bent maradt az irodában. Talán egyikükben felébredt a gyanakvás, visszalopódzott hát, és leütötte.

– Ó, te magasságos! Most jut eszembe, Agatha, hogy biztonsági kamerák figyelik a Barrington’s bejáratát. A rendőrség nem csak azt fogja pontosan tudni, kik mentek be és kik jöttek ki, de ráadásul tökéletes képet kaphatnak a mentő köré gyűlt kíváncsiskodókról is. Könnyen lehet, hogy tisztán kivehető az arcom a felvételen, és akkor számon fogják kérni rajtam, hogy mit kerestem ott.

– Maradjon annál a mesénél, hogy épp a közelben hajtott el, mert találkozója volt velem a Little Chefben, amikor észrevette a csődületet, a járőrkocsikat meg a mentőt, és megállt, hogy megnézze, mi folyik.

– Gyűlölök hazudozni. Nem gondolt még rá, hogy belép a rendőri erőkhöz és átevez a törvényes vizekre?

– Túl öreg vagyok.

– És most mi legyen? Szerintem éljük tovább az életünket, és hagyjuk, hogy a rendőrség oldja meg ezt a gubancot.

– Egyetértek. Azt hiszem, felhívom Roy Silver barátomat, hátha tud nekem ajánlani valami munkát.

– Milyen munkát?

– Valami PR-megbízást. Jó volna felutazni Londonba, és eltűnni innét egy kicsit. Akkor nincs kísértés, hogy kotnyeleskedjek. Bár nem szeretném cserbenhagyni Fredát. Azt mondta, majd felhív, hogy mit beszélt a rendőrökkel. Azt még kivárom.

– Én pedig folytatom az írást – mondta John. – Fiktív gyilkosságokat kidolgozni ehhez képest sétagalopp. Olyankor én irányítok, míg ebben a valós esetben a gyilkos tartja kezében a gyeplőt.

Ezzel a lehangoló gondolattal távozott.

FREDA MÁSNAP felhívta Agathát, hogy elmondja, szólt a rendőröknek, s most a jelentkezésüket várja.

Utána Agatha felhívta Roy Silvert.

– Épp hívni akartam. Mi folyik ott maguknál?

Agatha részletes beszámolóval szolgált neki, és azzal fejezte be: – Az a helyzet, Roy, hogy elakadtam. Arra gondoltam, dolgoznék egy kicsit.

– Majd megemlítem a főnöknek. De Agatha, édesem, maga nem szokta csak úgy bedobni a törülközőt.

– Úgy véli, Sherlock? No és mit javasol?

– Nem először koppint az orrára a rendőrség. És eddig egy cseppet se zavartatta magát. Mondok én valamit. Leugrom magához a hétvégére, viszek még egy parókát meg szemüveget, és csak azért is végigjárjuk azokat az irodista lányokat, hátha kiderítünk valamit.

– Baj lesz belőle, ha fülön csípnek.

– Mire eljön a hétvége, addigra a rendőrség már oda-vissza kihallgatta a lányokat is, meg Barringtont is. Zakkel is beszélnünk kellene. Ő feltűnően kimaradt a beszámolójából.

– Johnnak inkább nem szólok erről.

– Arra az íróra gondol? Fölfuvalkodott alak lehet.

– Nem igazán. Csak törvénytisztelőbb és érzékenyebb nálam. – Agatha rögtön megbánta az utolsó szavakat. Elvégre ő is rendkívül érzékeny személyiség.

– Vagyis menthetetlenül unalmas.

– Nem, baromi jóképű. Egész más, mint amilyennek képzeltem. De mikor épp nem az ügyről beszél, olyankor valahogy gépiesen merev. Nem az a fecserészős típus. Na, viszlát pénteken.

Amikor letette a kagylót, sokkal jobban érezte magát. Volt valami John Armitage habitusában, ami kisebbrendűségi érzést keltett Agathában. De most megint a régi, öntörvényű önmaga volt.

John Armitage-ot valószínűleg nem látja többé. Agatha Raisin meg a gyilkosságok csupán figyelemelterelésnek kellettek neki.

PÉNTEK ESTE elszörnyedve konstatálta, hogy a londoni vonatról leszálló Roy úgy fest, mint egy kopasztott csirke. Tüsire volt nyírva a haja, amitől még kisebbnek és nyiszlettebbnek tűnt a feje.

Skarlátpiros inget viselt tiritarka nyakkendővel, fölötte antilopbőr zakót. Cingár lábát szűk farmer fedte, és magas sarkú csizmában volt.

– Hogy tetszem? – kérdezte Roy, és körbeperdült előtte. – Ez a legújabb trend a médiavilágban.

– Mint egy árva gyerek – mondta Agatha.

Roy átkarolta. – Haladni kell a korral. – Azzal feltette a napszemüvegét, annak meg felhajtható lencséje volt. – Így la!

– Jézusom. – Agatha csak ennyit bírt mondani.

JOHN ARMITAGE éppen befejezte új könyve első fejezetét, de elégedetlen volt vele. Agatha azt az érzést ültette el benne, hogy a könyveinek semmi közük a valósághoz. Át kéne ugrani a szomszédasszonyhoz, hogy ezt megbeszéljék.

Ám amikor kilépett az ajtón, Agatha éppen akkor hajtott el a ház előtt, és egy fiatalember ült mellette az anyósülésen. John erre visszavonult a házba. Ez lenne az a fiatalember, aki nemrégiben Agathánál vendégeskedett, s akiről Mrs. Anstruther-Jones azt állította, hogy Mrs. Raisin selyemfiúja? Ki van zárva. Na persze Johnnak semmiféle szexuális jellegű elképzelése nem volt Agathával kapcsolatban. Visszament az íróasztalához, és bekapcsolta a számítógépet. Bepötyögte, hogy „Második fejezet”, aztán csak bámulta a képernyőt. S akkor bevillant az agyába, amit Agatha mondott, hogy munkát akar kérni valakitől. Igen, igen, Roy Silvertől. Szóval akkor bátran át lehet menni hozzá.

Kikapcsolta a gépet, és átsétált a szomszédba. Roy nyitott neki ajtót.

– John Armitage vagyok.

– Én meg Roy Silver. Agatha éppen öltözik. Vacsorázni megyünk. Jöjjön be.

John utánament Agatha nappalijába. – Italt? – kérdezte Roy. Látszott, hogy tökéletesen otthon érzi magát.

– Whiskyt, kösz. Agatha említette, hogy fel fogja hívni magát munkaügyben.

– Á, tehát ezt mondta?

– Hát, igen. Miért, más is van?

Roy rákacsintott.

– Ó – mondta John zavartan. Mi a nyavalyát láthat Agatha ebben a fura szerzetben?

Elvette a pohár whiskyt, amit Roy nyújtott felé. – Kösz. Régóta ismeri Agathát?

– Tizenhat éves korom óta. Egyszerű lótifutiként kezdtem dolgozni a cégénél. De ő igazi píárszakit csinált belőlem. Rengeteget köszönhetek neki.

– Mesélt magának Agatha a gyilkossági ügyről, amin dolgozunk?

– Hja. Valami olyasmit mondott, hogy maga ejteni akarja az ügyet.

– Nem egészen. Még van mit megbeszélnünk.

– Talán majd máskor.

Agatha lépett a szobába. Örvénylő színekben tobzódó, könnyű blúzt viselt, meg oldalt felhasított, hosszú fekete szoknyát. John felfigyelt rá, hogy pompás lába van.

Kiürítette a poharát. – Csak be akartam köszönni. Még látjuk egymást, Agatha.

Azzal lehajolt, és megpuszilta. Agatha értetlenül pislogott fel rá.

Amikor John elment, Agatha Royhoz fordult: – Mit keresett ez itt?

– Csak úgy benézett. Sikerült bogarat ültetnem a fülébe, hogy viszonyom van magával.

– Hogy tehette?!

– Nem is tudom. Biztos belém bújt a kisördög. Tényleg jóvágású fickó, de van benne valami pökhendiség.

– Én nem így fogalmaznék.

– Bárhogy is, higgye el, hogy mostantól más szemmel néz majd magára.

– Igaza van. Ezentúl mélyen le fog sajnálni.

ROY ÚJ PARÓKÁT hozott Agathának. A dús hullámok körbeölelték Agatha ábrázatát, amitől keskenyebb lett az arca, és a teknőckeretes műpápaszem is sokat eltakart belőle. Agatha mindkettőt felpróbálta, mielőtt másnap délelőtt elindultak hazulról. – Szuper – mondta Roy az eredmény láttán. – Kicsit se hasonlít önmagára.

– Azért most inkább leveszem ezeket, majd útközben megállunk valahol, hogy elmaszkírozzam magam. Ha John meglát engem parókában, rögtön tudni fogja, hogy folytatom a nyomozást, s még a végén képes és felnyom a rendőröknél.

– Azt nem tenné meg – hüledezett Roy –, vagy mégis?

– Talán nem. De nem szeretnék kockáztatni.

Roy Agatha instrukcióit követve nem az elkerülő utat választotta, hanem behajtott Broadwaybe.

Leparkoltak, és Roy megvárta, míg Agatha felteszi a parókát-szemüveget. – Biztosan felszöktek az ingatlanárak, mióta megépült az elkerülő út – mondta Roy, ahogy körülnézett. – Emlékszem, itt hajtottunk keresztül, amikor először jöttem magához, és mozdulni se lehetett a sok kocsitól meg teherautótól. Kész van már? Kihez menjünk először? Én Zakre szavazok.

– Szerintem meg Sharon Heath legyen az első. Kíváncsi vagyok, milyen utóhatásai voltak a Joanna elleni támadásnak.

– Apropó, Joanna, később benézhetnénk a kórházba, hátha közben visszanyerte az eszméletét.

– Csak előbb odatelefonálunk – mondta Agatha. – Minek bumlizzunk el Redditchbe, ha aztán kisül, hogy továbbra se engednek be hozzá látogatókat.

Sharon otthon volt, és nagyon megörült nekik. Nem kellett aggódniuk, hogyan hozzák szóba a Joannát ért támadást. Sharon maga dobta fel a témát.

– Elég furcsa volt – mondta Sharon, miután mindannyian elhelyezkedtek Heathék zsúfolt kis nappalijában. Mrs. Heath nem volt odahaza, így ezúttal elmaradt a sietős rendrakás. A dohányzóasztalt egy pizza maradványai, üres kólás dobozok meg üvegek terítették be. – Úgy értem – folytatta Sharon –, azelőtt sose túlórázott. Azt mondta, még ki kell küldenie pár számlát. Mi többiek elmentünk, aztán eszembe jutott, hogy az íróasztalomon felejtettem valamit.

– Mit? – kapott a szón Agatha.

– Tessék?

– Mit felejtett ott?

– Ó, izé, a sálamat. Bárhogy is, amikor visszamentem, Joanna a saját gépénél ült. De aztán Kylie gépe előtt találtak rá. A rendőrség szerint az e-mailek között kereshetett valamit, át is nézték Klyie gépét, de egy darab e-mailje se volt. Az egyik hekus szerint valaki mindent letörölt. Látniuk kéne Mr. Barringtont. Totál kivan. De a támadás idején épp az ügyvédnél ültek a feleségével. A nő válni akar.

Sharon szeme csak úgy villogott az örömtől, hogy megoszthatja velük ezeket a zaftos pletykákat.

– Máshol is be lehet jutni az épületbe a főbejáraton kívül? – kérdezte Roy.

– Igen, és az a gyagyás George most nyakig van a pácban. Van egy hátsó ajtó, ami a műhelyen keresztül az irodákhoz vezet. Az az ajtó nyitva maradt. Mr. Barrington leüvöltötte George fejét, ő meg azzal védekezett, hogy nem szokott foglalkozni a hátsó ajtóval, mert úgyis mindent bezár, miután az emberek elmentek, és különben is honnét tudhatta volna, hogy valaki belopózik, és jól leüti Joannát. Mellesleg Joannán képtelenség eligazodni. Szerintem mindenkinél különbnek hiszi magát. Ha megmondja, mire készül, ott maradtunk volna vele. Szóval akkor mégis megcsinálják a műsort?

– Ó, igen – hazudta Agatha. – Csak elég időigényes a dolog. Mivel a diszkóban fogunk majd forgatni, most beszélnünk kell Zakkel meg a papájával. A klubban vannak ilyenkor?

– Azt hiszem. Még el kell takarítaniuk a múlt éjszaka után maradt romokat. Én is ott voltam tegnap, és annyian voltak, mint a heringek. – Sharon idegesen meregette rájuk a szemét. – Rólam nem is kérdeznek semmit? Remélem, nem akarják átírni a műsort, hogy Kylie haláláról szóljon az egész.

– Természetesen nem – felelte Roy. Keretet formált a kezével, és azon keresztül nézte Sharont. – Aha, remekül mutat majd a képernyőn.

Sharon elégedetten somolygott. – Beszéljen nekünk a terveiről – mondta Agatha.

– Mielőtt maguk megjelentek, az volt a terv, hogy kerítek magamnak valami rendes pacákot, tartunk egy puccos esküvőt, és megállapodom. Esetleg szülök egy-két gyereket. De most úgy érzem, többre vagyok hivatva. Ha az ember igazán akarja, a határ a csillagos ég.

Agathába belenyilallt a bűntudat, de sietett ezt betudni futó emésztési zavarnak. Sharon meg csak mondta tovább lelkesen.

– Tudják, nekem mindig is alacsony volt az önértékelésem. – Agatha megállapította magában, hogy a néhai Diana hercegnő ügyesen rászoktatta a brit ifjúságot a pszichológiai zsargonra. – Fel se merült bennem, hogy az én külsőmmel szerepelhetnék a tévében. De hát ez magának se jelentett akadályt. – Azzal végigmérte Agathát.

– Én nem a kamerák előtt dolgozom – csattant fel Agatha.

– Szegénykém. De persze én még fiatal vagyok. – Aztán Royhoz: – Nem gondolja, hogy plasztikáztatnom kéne? Nem túl hosszú az orrom?

– Nem, pont jó. – És sugárzóan mosolyogtak egymásra.

– Kylie-ra visszatérve – szólalt meg Agatha. – Azóta már nyilván megnézték a számítógépén, hogy voltak-e nála kiküldendő számlák.

– Igen, Phyllisre bízták a feladatot, és ami még elintézendő volt, azt megcsinálta.

– Gyakran előfordul, hogy magánjellegű e-maileket kapnak a benti címükre?

– Még szép! – kuncogott Sharon. – Tavaly együtt jártam egy sráccal, aki utazási irodában dolgozik, és stikában küldözgette nekem az e-maileket a Barrington’sba. Egyik-másik elég pikáns volt, úgyhogy elolvasás után rögtön töröltem őket.

Kérdés, hogy Kylie is kitörölte-e a leveleit, tűnődött Agatha. Főképp, ha olyan volt a tartalmuk, hogy azt zsarolásra lehetett használni. Agatha szíve mindjárt szaporábban kezdett dobogni. Lehet, hogy kinyomtatta és hazavitte magával a leveleket! Talán még mindig megvannak. De akkor Freda már találkozott volna velük. Mindegy, azért nem árt utánajárni. Melegre fordult az idő, és a parányi nappaliban fullasztó volt a levegő, átjárta az állott pizza, az alkohol meg Sharon olcsó parfümjének a szaga.

– Azt hiszem, egyelőre végeztünk – mondta Agatha felállva.

– De még visszajönnek? – kérdezte Sharon.

– Hát hogyne.

– ÉS MOST? – KÉRDEZTE ROY odakint. – Megyünk a klubba?

– Felőlem mehetünk.

De amikor odaértek, zárva találták a klubot. – Van itt egy csengő. Talán mégis van odabent valaki.

– Ha még sincs, akkor beugrunk Freda Stokeshoz – mondta Agatha. – Gondolkoztam. Lehet, hogy Kylie kinyomtatta az e-maileket, hogy aztán később zsarolni tudja Barringtont.

– Kötve hiszem, hogy találnánk valamit a lány lakásán – mondta Roy. – A rendőrség nyilván az utolsó papírfecnit is lefoglalta, és darabonként vizsgálták át a holmiját.

– Igaza van – mondta Agatha leverten. – Okulniuk kellett a banki kimutatások esetéből. Na, csöngessen.

Roy megnyomta a csengőgombot, és vártak. Már éppen el akartak menni, amikor nyílt az ajtó.

Zak állt ott a napsütésben hunyorogva. Mintha lefogyott volna, és sötét karikák húzódtak a szeme alatt.

– Hát visszajöttek – szólalt meg fakó hangon. – Már azt hittem, elfelejtettek minket.

– Mindent a maga idejében – mondta Roy derűsen. – Csak egypár szó erejéig zavarnánk.

– Nem várják meg apámat? Hamarosan jön.

– Ez csak egy kötetlen csevej – erősködött Agatha.

– Oké. Akkor jöjjenek.

Keresztülvezette őket az áporodott levegőjű diszkón, ahol a személyzet nagyban takarított, és felmentek az irodába. – Italt?

– Korán van még – mondta Agatha, és rágyújtott egy szál cigarettára. Egek, de pocsék volt az íze! El is nyomta tüstént.

– Én azért iszom egyet – mondta Zak. Töltött magának egy nagy vodkát, és egy hajtásra kiitta.

Roy megvárta, míg lenyeli, aztán a diszkóról kezdte kérdezgetni. Hányan járnak ide? Szoktak-e gondok adódni?

Zak leroskadt egy székbe, és színtelen hangon válaszolgatott: szombat esténként akár nyolcvan fő is összeverődik, és nem, még sose volt semmilyen probléma. Néha egy-egy bunyó, de semmi több.

– Most biztosan úgy érzi, képtelen visszatérni a normális kerékvágásba addig, amíg elő nem kerül Kylie gyilkosa – mondta Agatha.

– Csak kapjam a kezem közé a rohadékot, és megölöm – acsarkodott Zak. – Olyan gyönyörű volt, az én Kylie-m… gyönyörűséges. És akkor egyszerűen kicsinálják, pedig még olyan fiatal volt. Ezt nem lehet kibírni. – Remegett a keze és patakzott a könnye. – Kikészít, hogy egyfolytában azon töprengek, vajon ki tehette.

Nyílt az iroda ajtaja, és Zak papája, Terry sétált be. Tekintete Agatháról Royra, majd a fiára vándorolt.

– Idehallgassanak – mondta vérmesen –, Zaknek így is épp elég baja van. Tőlem nyugodtan filmezhetnek, de ha Kylie Stokesról van kérdésük, azt a jövőben inkább nekem tegyék fel. Menj le, Zak, és ügyelj, hogy ne járjanak rá nekem a piára.

Zak kiment. Szemlátomást örült, hogy leléphet.

Agatha hálás volt Roynak a segítségéért. Roy kérdezgetni kezdte Terryt a diszkóról, a fiatalokról, a magánéletéről, és Agatha látta Terryn, hogy lassan felenged, sőt újra tűzbe jön a gondolattól, hogy benne lesz a klubjával a tévében.

Aztán Roy berekesztette a beszélgetést. Épp indulni készültek, amikor Terry így szólt: – Várjanak egy percet. Adjanak egy névjegyet, és telefonálok, ha eszembe jut valami.

Agatha meglepődve látta, hogy Roy névjegykártya-tartót vesz elő, és átnyújt egy kártyát a férfinak. Terry alaposan megnézte, majd elégedett mormogással az ingzsebébe rejtette a kártyát.

– Milyen számot adott meg neki? – kérdezte Agatha már kint az utcán.

– A munkahelyi privát vonalamét. Számítottam rá, hogy valaki esetleg elkéri a névjegyünket, úgyhogy nyomtattam párat a pályaudvaron levő automatával. – Felmutatott egyet. Csinos betűkkel az állt rajta: „Roy Silver ügyvezető, Pelman TV”, és alatta a szám.

– És mi van, ha maga épp nincs bent, és a titkárnő veszi fel a telefont? – kérdezte Agatha.

– Őt előre kiokosítottam. Megmondtam neki, hogy úgy vegye fel: „Mr. Silver titkárnője beszél”, és találja fel magát, ha a hívó a tévések felől érdeklődik.

– Ravasz.

– Most pedig mindenekelőtt el kéne ugrani Redditchbe, hátha Joanna már magához tért.

– Előbb telefonáljunk oda. Na és ha egy rendőr strázsál a lány szobája előtt?

– Akkor mi van? Majd azt mondjuk, hozzátartozók vagyunk.

Nyolc

AGATHA HALLGATOTT a Redditch felé vezető úton. Rendszerint igencsak tunya lelkiismerete kezdett ébredezni. Felelősnek érezte magát Mrs. Anstruther-Jones halála miatt, és a Joannát ért támadás is nyomasztotta. Amint kiértek Eveshamből, letépte és a hátsó ülésre dobta a parókát, a szemüveget meg bedugta a kesztyűtartóba.

Ha csakugyan rendőr strázsál Joanna szobája előtt, nem kell hogy jelentést tegyen a kapitányságon egy szőke parókás nőről.

– A legtöbb kórházban nem veszik szigorúan a látogatási időt – mondta Roy. – Reménykedjünk, hogy itt sem, vagy hogy pont jókor érkezünk.

– Érdeklődjünk előbb a recepción? Vagy csak úgy besétálunk? – kérdezte Agatha.

– Majd kitaláljuk, ha odaértünk – felelte Roy. – Ej, ej – jegyezte meg aztán, amikor behajtottak a parkolóba.

– Mi az?

– Nézze csak, ki száll ki ott abból a BMW-ből. John Armitage. Egy óriási csokor virággal.

– Menjünk oda hozzá – javasolta Agatha.

– Ne, inkább kövessük. Fogadok, hogy ő tudja az utat.

Kipattantak a kocsiból, és John nyomába eredtek. Nagy volt a nyüzsgés odabent, látogatók jöttek-mentek. Követték Johnt folyosóról folyosóra, mígnem egy ajtónál megállt, és mondott valamit az odakint ücsörgő rendőrnek. A rendőr behaladt a szobába. Agatha és Roy egy szennyessel megpakolt kézikocsi mögött húzódott fedezékbe. Kijött a rendőr, és szólt valamit Johnnak. Ő pedig bement.

– Gyerünk – mondta Roy serényen.

De Agatha visszahúzta. – Nem.

– Miért nem?

– Mert felírnák a nevünket. Ha megmondjuk az igazi nevünket, Brudge majd jól lehordana. Ha meg azt mondom, hogy Joanna nénikéje vagyok, a lány esetleg kiveri a hisztit, hogy nincs is nénikéje.

– Mindenkinek van nénikéje.

– Meghaltak a szülei. Talán soha nem tartotta a kapcsolatot a rokonsággal. Nem, inkább menjünk vissza a parkolóba, és faggassuk ki Johnt, ha kijött.

Ahogy John kocsija mellett ácsorogtak, Roy megkérdezte: – Lehet, hogy belezúgott a csajba?

– Ne legyen nevetséges. Hisz’ a nagyapja lehetne.

– Na és akkor mi van? Az egy bazi nagy virágcsokor volt.

Agatha fejében összevissza kavargott minden: ott volt először is a bűntudat, melybe baljós előérzet vegyült, no meg az irigy féltékenység, amiért John Armitage méregdrága bukétát visz ajándékba Joannának, miközben Agathára rá se hederít.

Egy teljes órán át várakoztak, mire John előkerült végre. – Joannához jöttek? – lépdelt oda hozzájuk.

– Arra jutottunk, hogy inkább magát vallatjuk ki. Pillanatnyilag nem vagyok a rendőrség liblingje – mondta Agatha. – Bár ha jobban belegondolok, maga se az.

– Az most édes mindegy. Joanna hívott ide.

– Miért? – pikírtkedett Agatha. – Eszébe jutott valami?

– Semmi. A fején csattanó ütés az utolsó emléke.

– Ezek szerint tartoztunk az ördögnek egy úttal – mondta Roy. – Mit szólna hozzá, Agatha édes, ha visszamennénk Eveshambe, és kikérdeznénk a lányokat?

– Nem tehetik – mondta John. – A rendőrök elkobozták Agatha maskaráját, és megtiltották neki, hogy folytassa a ténykedését.

– Majd a kocsiban maradok, és Roy fog kérdezni helyettem – vágta rá Agatha. – Egy óráig volt odabent. Miről csacsogtak ennyit?

– Könyvekről, filmekről meg ilyesmikről.

– Gyerünk, Roy. Maga vezet. – Azzal Agatha sarkon fordult, és minden további nélkül már indult is a kocsijához.

John végig a nyomukban volt az Eveshambe vezető úton. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a városhoz közeledve Agatha felmarkolt a hátsó ülésről egy szőke parókát, amit aztán gondosan eligazgatott a fején. Miben mesterkedik? Mikor a rendőrök megmondták, hogy hagyja ezt abba.

Mindenesetre John kirekesztettnek érezte magát. Lehet, hogy Agathának mégis viszonya van ezzel a mókussal? Roy valami ilyesmire célozgatott. Roy dolgozó ember, vasárnap este haza kell utaznia. Szóval csak ki kell várni a vasárnapot.

– KI LEGYEN A KÖVETKEZŐ? – kérdezte Roy.

– Fogalmam sincs – mondta Agatha törődötten. Csak haza szeretett volna menni, hogy megfeledkezhessen végre a külvilágról, ahol a jóképű urak, ha mégoly idősek is, törvényszerűen a csinos, fiatal tyúkocskákra utaznak.

– Fel a fejjel, Aggie. Nem kaphat meg mindenkit.

– A maga hibája. Mert elhitette vele, hogy viszonyunk van.

– Ha magát ez megnyugtatja… De bárhogy is, koncentráljon az itt és mostra. Kik is vannak még?

– Azt hiszem – mondta Agatha kelletlenül –, azzal a szörnyella Phylisszel kéne folytatni. Gyűlölte Kylie-t, mert Kylie elszerette tőle a fiúját. Hátha elszólja magát.

– Tudjuk a telefonszámát?

Agatha hátranyúlt a csíptetős írótáblájáért. – Itt van az összes telefonszám és cím.

– Akkor hívjuk fel. Mondja, hogy találkozni szeretnénk vele. Hol legyen?

– Van egy jó kis kocsma a parkoló mellett a sarkon. Enni is adnak.

– Jó. Na rajta, hívja a lányt.

– Majd maga. Ki nem állhatom Phyllist, és időre van szükségem, hogy lélekben felkészüljek.

Roy beütötte Phyllis számát. Agatha gondolatai megint John körül jártak, miközben csak fél füllel hallgatta, hogy Roy ebédelni hívja a szörnyellát. Annyira aszexuális ez a John. Tényleg beindult volna Joannára? És tényleg szörnyeteg volt az exneje, vagy Johnnal van a bibi?

Roy szavai szakították ki a merengésből: – Ne ábrándozzon! Találkánk van Phyllisszel.

Noha a kocsma kőhajításra esett Phyllis lakásától, jó félórába telt, mire a lány méltóztatott megérkezni. Agatha már az első pillantásra megállapította, Phyllis arra fordította az időt, hogy kimázolja magát. Húsos arcát vastag rétegben fehéres alapozó és pirosító fedte. Pilláin csomókban állt a szempillaspirál, és a skarlátpiros rúzstól még nagyobbnak tűnt amúgy sem elhanyagolható szája.

Miután Phyllis ételt-italt rendelt magának, Roy így szólt: – Csodálom a bátorságát.

– Hogyhogy? – Phyllis megnyalta az ajkát, és azon tűnődött, vajon milyen esélyekkel indulna az ügyvezető úrnál.

– Úgy értem, még mindig a Barrington’snál dolgozik. Nem fél, hogy maga lesz a következő?

– Nem én – mondta Phyllis. – Hadd világosítsam fel önöket a kis Kylie-val kapcsolatban. Egy undorító kis kurva volt, mindenkire kivetette a hálóját, aki nadrágot visel. A főnök is kefélte.

– Honnét tud maga erről? – kérdezte Agatha.

Phyllis rejtélyes képet vágott. – A madarak csiripelték.

– De ki akarhatta megölni? – kérdezte Roy.

Phyllis előredőlt, melle ráterült az asztal lapjára. – Sersalom.

– Hogy mondja? – nézett rá Agatha értetlenül.

Phyllis fölényes kacajra fakadt. – Azt jelenti: „keresd a férfit”.

– Á, vagyis cherchez l’homme?

– Én is ezt mondom. Lényeg, hogy egy ilyen Kylie-féle lotyó nyilván nem csak Mr. Barringtonnal futott.

– Hanem kivel még?

– Azt nem tudom, de a rendőrség majd kideríti. Kylie csak azt kapta, amit megérdemelt.

– Maga intelligens lány, most sokat segített nekünk – mondta Roy.

Phyllis megpróbálkozott egy szempillaverdeséssel, de a felső pillái hozzáragadtak az alsó sorhoz, és támadt egy kis csönd, míg újból ki bírta nyitni a szemét.

– Térjünk rá arra az estére, amikor Joannát megtámadták – mondta Agatha. – Sharon visszaszaladt a sáljáért. Utána csatlakozott magukhoz? Egyáltalán volt sálja?

– Nem figyeltem. – Phyllis feltartotta kiürült poharát. – Még egy kört? Maguk úgyis cégköltségen isznak.

Roy a bárpulthoz ment italokért.

– Jó kis popsija van – jegyezte meg Phyllis Roy hátsó felét tanulmányozva.

Agatha magában megállapította, hogy Roy egyfelől csont és bőr, másrészt rálóg a zakója a nadrágjára, egyszóval Phyllis a levegőbe beszél. Valószínűleg azt majmolja, amit a női magazinok sugalltak neki. Valóban tetszik a nőknek a férfifenék, vagy ez is csak amolyan feminista próbálkozás, hogy egyenlőségjel kerüljön a nemek közé?

Közben megjött Roy. – Kösz. Egészség – így Phyllis. – Hol is tartottunk? Hja, Joannánál. A fekete ló. A stréber. Nem tudom, hogy keveredhetett bele. Talán attól félt, hogy van valami Kylie gépén, ami kínos lehet neki. Jut eszembe! – csillant fel a szeme. – Harry McCoy mondta, hogy egyik este Mr. Barrington hajtott el mellette az eveshami High Streeten, és esküdni mert volna rá, hogy Joanna ül vele a kocsiban.

Remélem, igazat beszélsz, és kíváncsi vagyok, John mit fog kihámozni ebből, gondolta Agatha.

Unom már Szent Joannát.

Meghozták az ételt. Agatha elámulva meredt Phyllisre. Soha senkit nem látott még így zabálni.

Az egyik percben még a tányér fölé hajolt azzal a nagy szájával, a következő percben meg már üres volt a tányér. Mintha porszívó szippantotta volna fel róla az ételt.

Phyllis a továbbiakban azt az álmát ecsetelte nekik, hogy tévésztár szeretne lenni. Rámutatott, hogy a lányok közül egyedül ő rendelkezik olyan külsővel, amely alkalmassá teszi rá, hogy sztárrá váljon.

Agatha és Roy tántoríthatatlanul eddegélt, s közben igyekezett kirekeszteni Phyllis éles hangját, ahogy egyre csak mondta és mondta. Ők már mentek volna, de Phyllis még több italt, na meg desszertet követelt, így kénytelenek voltak megvárni, míg bekebelez egy jó nagy szelet almás pitét tejszínhabbal, amit dupla vodka Red Bull-lal öblített le. Az ital és az étel együttes hatásától kipirulva mondta a magáét, míg Agatháék a távozás boldogságos mezejére nem léptek.

– Piha! És most? – kérdezte Roy, mikor végre megszabadultak Phyllistől.

– Meguntam hallgatni ezeknek a libáknak az álmait, hogy egyszer ők is csillagocskák lesznek – mondta Agatha. – Kérjük meg Johnt, hogy faggassa ki Joannát Barringtonról.

– Az is lehet, hogy Harry McCoy tévedett. És maga különben is féltékeny erre a Joannára.

– Nem igaz! Nem tekinthetünk el egy ilyen remek nyomtól.

Johnt otthon találták. Figyelmesen végighallgatta őket, majd azt mondta: – Feltehetően csak hazavitte a lányt.

– A High Streeten? – gúnyolódott Agatha. – Akkor rossz irányba mentek.

– Nos, úgysincs jobb dolgom. Máris indulok Redditchbe, aztán majd szólok, hogy mit tudtam meg Joannától.

– Nem látogatjuk meg a barátnéját, Mrs. Bloxbyt? – vetette fel Roy, miután John elhajtott. – Ismertetjük vele a tényállást, és meglátjuk, mit mond. Olyan eszes asszony.

– Nem biztos, hogy ráér – hárított Agatha, akit a feltételezés is sértett, hogy Mrs. Bloxbynak esetlegesen jobban vág az esze, mint neki.

– Próba szerencse.

Mrs. Bloxby otthon volt, és nagyon örült nekik. Agatha tüntetően hallgatott, mialatt Roy vázolta a legfrissebb fejleményeket.

– Biztos, hogy kábítószer van a dologban – mondta Mrs. Bloxby.

– Miért? – tromfolta le Agatha. – Szerintem ez zsarolási ügy egy csipet féltékenységgel.

– Ez csak megérzés. Tegyük fel, hogy valaki tudta, mennyire elégedetlen Kylie a menyasszonyi ruhájával. És ez a valaki felhívja őt, vagy ha valamelyik kolléganője az, akkor meg egyszerűen megkéri, szaladjon haza a ruháért, hogy ő is megnézhesse. Kylie feltehetően elég sokat ivott a lánybúcsún, így aztán semmi furcsát nem látott abban, hogy az éjszaka közepén kell kóricálnia vele.

– Ez nyilván a rendőrségnek is eszébe jutott. Gondolom, folyamatosan keresik a szemtanúkat, hátha látott valaki akkor éjjel egy lányt ruhával a kezében az eveshami utcákon.

Agatha rágyújtott, vágott egy grimaszt, és már el is oltotta a cigarettát. Minek is erőlködik?

Ráadásul eddig még nem fordult elő vele, hogy rágyújtott volna a parókián.

– Egyházközségi ügyekről szólva – mondta Mrs. Bloxby. – Egy hét múlva pénteken egy úr régi cotswoldi fotográfiákból tart kiállítást az iskola nagytermében. Csak húsz penny a belépődíj. De hogy több pénz gyűljön össze, tea és sütemény is lesz majd. Számíthatok rád, Mrs. Raisin?

– Ilyet ne is kérdezzen – vijjogta Roy. – Csórikám nem tud sütni.

Agatha ádázul ráncolta a homlokát.

– Akarom mondani, segítenél a teatöltögetésben? Mrs. Anstruther-Jones lett volna az egyik segítőnk, szegény pára.

A Mrs. Anstruther-Jones halála miatti bűntudat nyűgös behódolásra késztette Agathát.

– Pompás – mondta Mrs. Bloxby.

Agatha meg közben azon töprengett, hogy mi lehet Johnnal.

JOHN CSENDESEN LÉPETT BE Joanna kórházi szobájába. A lány éppen aludt; borzasztóan fiatalkának és törékenynek látszott. A férfi letette a doboz bonbont az ágy melletti asztalkára. Joanna kinyitotta a szemét és ránézett.

– John! – kiáltott fel enyhén elpirulva. – Két látogatás egy napon. De nekem is jó híreim vannak ám. Holnap hazaengednek.

– Ez biztos?

– Igen, már teljesen felépültem. – Felült a párnái közt, és rávillantotta szikrázó mosolyát.

– Joanna, van itt egy apróság, ami nem hagy nyugodni. Kylie Stokesszal kapcsolatos.

A lány kacéran pillogott. – Én meg azt hittem, azért rohant vissza, hogy lásson.

– Szóval, egyik este valaki látta magát Barrington kocsijában a High Streeten.

– Igen, egyik este hazavitt. – Joanna lesütötte a szemét, és a takarót kezdte babrálni. A férfi felfigyelt rá, hogy vörösre van lakkozva a körme, pedig nem úgy néz ki, mint ahogy az ilyen vörös körműek szoktak. Igazán?, hallotta a fejében Agatha Raisin csúfondáros hangját. Miért, maga hogyan jellemezné a vörös körműeket?

– Joanna – ütötte tovább John a vasat –, ha haza akarta volna vinni magát, akkor nem a High Street felé mennek.

Sokáig csönd volt. Aztán a lány halk hangon megkérdezte: – Most beárul a rendőröknek?

– Agatha és én momentán nem örvendünk túlzott népszerűségnek rendőri körökben. Beszéljen nyugodtan.

– Mr. Barrington nem jó ember – motyogta Joanna.

– Tudom. Más is mondta. – Mély levegő. – Viszonya volt vele?

A lány olyan vörös lett, mint a körmei.

– Igen – suttogta.

John lelki szeme előtt felködlött Barrington pirospozsgás képe, gyérülő haja, szőrös mancsa. – Az isten szerelmére, de miért?

– Akkor kezdődött, amikor aznap este hazavitt, csak előtte még hazaugrott valami iratokért.

Mondta, hogy nyílt egy új étterem Cirencesterben, jó drága, és megkérdezte, nem lenne-e kedvem megnézni? Sose jártam még drága étteremben, gondoltam, remek mulatság lesz. Jól éreztem magam. Azt mondta, el akar válni a feleségétől. Meg hogy a házassága hiba volt. Azt mondta, olyan jól megy az üzlet, hogy hamarosan meg is fogja jutalmazni magát egy külföldi kiruccanással, mondjuk, a Karib-tengerre, és szívesen magával vinne. Nem jártam még külföldön. Becsvágyó vagyok. Világot akarok látni. Gondoltam, miért is ne? Azt mondta, ha vele megyek, akkor elválik, és feleségül vesz, így nem követnénk el házasságtörést.

– Viszonyt kezdtünk. Bár nem tudom, lehet-e annak nevezni. Három este nálam, ennyi volt az egész. Kicsit se élveztem, de végig arra gondoltam, mit nyerek, ha hozzámegyek. Puccos helyekre járhatnék, és káprázatos utazásokon vehetnék részt. Aztán egyszerűen ejtett engem. Egy héttel később bementem hozzá az irodájába. Tajtékzott, és azzal takarózott, hogy rengeteg dolga volt. Az üzlet mégse megy olyan jól, mint hitte, és a feleségének a pénze van benne. Tiszta hülyének éreztem magam. De nem voltam szerelmes belé, úgyhogy nem is volt olyan vészes, amíg rá nem jöttem, hogy a főnök Kylie-val is kavar. Eltökéltem, hogy figyelmeztetem Kylie-t. De ő a képembe nevetett, azt mondta, nézzek tükörbe. Érthető, hogy Barrington csak játszadozott velem, vele viszont halálosan komolyan gondolja, ezt mondta. Gyűlöltem azt a szemét kis ringyót.

John elkámpicsorodott, mert Joanna különbnek képzelte magát a többieknél, ő meg felült a látszatnak. Joanna olvasta és imádta a könyveit, és az írói hiúság elhitette a férfival, hogy intelligens lánnyal van dolga.

– Maga ölte meg Kylie-t? – kérdezte.

– Dehogy öltem. Miket feltételez rólam? Kár lett volna a gőzért.

Joanna hátradőlt a párnákra, és becsukta a szemét.

– Akkor én most megyek – mondta John.

Joanna szeme felpattant. – De hamarosan találkozunk. Visszamegyünk az étterembe, és dumcsizunk egy jót.

– Nagyon elfoglalt leszek mostanában. Az új könyvemen dolgozom. Egy ideig biztos nem mozdulok ki.

A lány megkeményedett tekintettel fürkészte. – A rendőrség nem tudja, ki bujtott fel, hogy kutassak Kylie e-mailjei között. Lehet, hogy felvilágosítom őket.

– Magának lesz kínos, hogy eddig nem szólt erről. Fel fognak keresni engem, én pedig kénytelen leszek elmondani nekik mindazt, amit az imént előadott nekem Barringtonról.

Azzal John sarkon fordult és kisétált.

MIALATT HAZAFELÉ HAJTOTT, nem szívesen gondolt bele, hogy most majd el kell mondania Agathának Joanna sztoriját. Szomorú igazság, hogy nincsenek új sebek, csak a régi sebek tépődnek fel újra meg újra; a Joannával lezajlott gusztustalan incidens a saját házassága kudarcára emlékeztette. Oly szép volt a felesége, és ő oly büszke volt rá. Az írókonferenciákon tartott beszédein jóleső izgalom fogta el, valahányszor letekintett a pódiumról és megpillantotta bájos szőkeségét, ahogy elragadtatottan néz fel rá. John teljesen kikészült, amikor kiderült, hogy a felesége megcsalja. Az asszony zokogott, és esküdözött, hogy soha többé nem fog előfordulni. Mégis megtörtént, számtalanszor, míg a megaláztatás lassacskán kiölte a férfiból az egykori szerelmet. Nem mintha beleszeretett volna Joannába, nem szerepelt a tervei között, hogy elmélyítse ezt a barátságot. De hízelgőnek találta, hogy a lány szinte csüng minden egyes szaván. Csak most fogta fel, hogy korábban, a vacsora alatt végig ő volt az, aki könyvekről, színházról meg filmről beszélt, miközben Joanna egyebet sem tett, mint lélegzet-visszafojtva bólogatott.

Úgy döntött, meg se áll Londonig, és a barátainál tölt egy kis időt. De ha nem tér vissza a faluba, Agatha értesíteni fogja a rendőrséget. És még be is kell csomagolnia.

Nem muszáj beavatnia Agathát, hogy mi volt Barrington és Joanna között. Biztos, hogy ennek semmi köze az ügyhöz. Bárhogy is, okosabban tette volna, ha nem piszkál bele a rendőrség munkájába.

– ITT VALAMI NEM STIMMEL – mondta Agatha Roynak, miután John elmagyarázta nekik, hogy Barrington csak hazavitte Joannát, de előtte még haza kellett ugrania valami papírokért.

– Bizony – értett egyet Roy. – Ennyire még sose volt faarcú a pasas. Nem egy érzelgős típus, ugye? Most meg elpucol Londonba.

– Láttam valamit a tekintetében – mondta Agatha. – Fájdalmat. Fogadok, hogy ráhajtott a lányra az idiótája, az meg visszautasította. Bohóc!

– Na, igen – vihorászott Roy. – Magánál több sikere lett volna, nemde?

– Kimerültem – mondta Agatha, oda se bagózva az élcre. – Nincs kedvem több kérdést feltenni.

– Nem is akarja tudni, mit beszélt igazából a fickó Joannával? Ne már, Aggie. Engem megöl a kíváncsiság, és holnap kiengedik a lányt. Szerintem ugorjunk át hozzá. Ugye, nem kajálta meg a mesét, hogy Barrington előbb hazament valami papírokért? Miért nem Joannát vitte haza előbb?

– Rendben van – mondta Agatha. – Felőlem meglátogathatjuk. – És ha John Armitage valóban kikezdett egy ilyen hamvas leányzóval, gondolta magában, akkor végérvényesen kiverem őt a fejemből.

JOANNA FRISSEN ÉS ÜDÉN nyitott nekik ajtót másnap délelőtt, mintha nem is ő esett volna át nemrégiben egy megpróbáltatáson. De amint meglátta Agathát, lekonyult, és az érkezők háta mögé nézegetett. Johnt keresi, gondolta Agatha. – Ez itt egy barátom, Roy Silver – mutatta be a férfit. – Bemehetnénk?

– Hogyne, persze. John hol van?

– Londonban.

Joanna alig láthatóan megvonta a vállát, és mutatta nekik az utat a nappaliba.

– Szóval – fogott bele Agatha, miközben elhelyezkedett a szófán Roy mellett –, emlékszik valamire a támadásról?

– Semmire – felelte Joanna. – Az egyik percben még Kylie gépénél ültem, a másikban leütöttek, és ez az utolsó emlékem, mielőtt a kórházban feleszméltem.

Agatha eltökélte, hogy úgy fog tenni, mintha John nem mondott volna nekik semmit. – Azt hallottam, hogy egyik este Barrington kocsijában látták magát, a High Streeten furikáztak.

Joanna felállt, kihúzkodta a hervadt virágszálakat egy vázából, és a szemétkosárba dobta őket.

Aztán visszaült a helyére. – Elnézést. Rend a lelke mindennek. Mi is volt a kérdés?

Agatha megismételte. – Ezt már John is kérdezte tőlem – mondta Joanna. – Nem is említette?

– Egy szóval se – így Agatha.

– Pofonegyszerű: Mr. Barringtonnak szüksége volt néhány iratra az otthonából, mielőtt továbbment Birminghambe. Azt mondta, beugrik értük, aztán hazavisz.

– Ez váratlanul jött? – kérdezte Agatha. – Úgy értem, korábban is megesett, hogy hazafuvarozta magát?

– Soha.

– Akkor ezúttal miért?

– Miért, miért, miért? – szajkózta Joanna bosszúsan. – Történetesen pont akkor indultam haza, amikor ő is. Ennyi az egész.

Joanna lángba borult arccal bámulta a padlót.

– Szerintem meg ez még nem minden – mondta Agatha. – Nem mi vagyunk a rendőrség. Rajta, könnyítsen a lelkén!

Joanna dühödten nézett oda rá. – Az a mocsok mégiscsak elmondta.

Az a mocsok, vagyis John, mosolygott Agatha titokzatosan.

– Jó, volt egy futó kalandom Barringtonnal, aztán dobott Kylie miatt – köpte a szavakat Joanna.

– És maga gyűlölte Kylie-t.

– Telhetetlen, rohadt ribanc volt.

– Ribanc és zsaroló – mondta Agatha. – Maga nem próbálta megzsarolni Barringtont?

– Minek néz engem?

– Nem is tudom. Nem feltételeztem volna magáról, hogy képes összeszűrni a levet egy ilyen Barringtonnal.

– Házasságot ígért nekem. Azt mondta, elvisz külföldre. Könnyű egy magafajta gazdag vén szatyornak…

– Vigyázzon a szájára!

– Akárhogy is – mondta Joanna búval bélelten –, maga nem tudja, mit jelent, ha az ember még soha nem utazott, ha sosincs pénze jó éttermekbe járni, és turkálóban veszi a gönceit. Ezek az öreg pasik mind egyformák. Gyűlölöm az öregeket. – Tekintetében gyilkos harag villant.

– John Armitage se különb. Azt akarta, hogy költözzem hozzá. El tudják ezt képzelni? De én tudtam, hogy a lelke mélyén ő is csak egy Barrington, ezért kikosaraztam. Őt hiába kérdeznék, úgyis le fogja tagadni.

– Ebben biztos vagyok – mondta Roy. – Nem gondolja, hogy Barringtonnak köze lehet Kylie halálához? Talán nem ő maga tette, de lefizethetett valakit.

– Valószínű. Én mindent kinézek belőle.

– De nem, mégse – vágott a lány szavába Roy. – Hiszen megfizette Kylie hallgatását, és a pénz már a lány számláján volt.

– Lehet, hogy Kylie még többet követelt.

– Azt hiszem, egyelőre végeztünk – állt fel Agatha.

– Nem egyelőre, hanem örökre – jelentette ki Joanna. – Tűnjenek el, és ide ne tolják még egyszer a képüket.

– EJHA – MONDTA ROY, miközben behúzódtak az első kocsmába. – Mi a véleménye? Én egy percig se hittem el, hogy Armitage kikezdett vele.

– Ó, igazán? Akkor miért nem szólt nekünk egy szót se?

– Valószínűleg tetszett neki a lány, és kínosan érezte magát, amikor rájött, hogy az csak a pénzre hajt. Meg kell mondjam, rémesek ezek a leányzók.

– Egy orosz mondás szerint fejétől bűzlik a hal. Ha a főnök körül valami bűzlik, akkor az alkalmazottak se illatoznak.

– Mit gondol, Agatha, vajon tényleg sikeres a cég? Állítólag a feleség pénze van benne.

– Fáradt vagyok.

– Nem szabad feladnunk. Nincs a kolleginák között egy rendes, becsületes, hétköznapi lány?

– Ott van Ann Trump. A szüleivel él. Ő egész normálisnak tűnik.

– Akkor gyerünk hozzá!

JÓ TÍZ PERCCEL KÉSŐBB már Ann Trumppal ücsörögtek, és Agatha – ismét maskarába bújva – azon tűnődött, hogyan hozhatná szóba Kylie Stokes és Joanna Field esetét. Ann szemlátomást rettentően fel volt dobódva attól, hogy megint eljöttek hozzá a „tévések”.

Végül, miután Agatha megjátszott műgonddal kikérdezte Annt az életéről, feltette neki a következő kérdést: – Hogy jön ki a kolléganőivel?

– Tűrhetően.

– Gondolom, mind félnek azok után, ami Joannával történt.

– Igen, hát nem rémisztő? De végül is nem hiszem, hogy a tettes újra próbálkozna. És egyértelmű, hogy Joanna Kylie e-mailjei között kutakodott.

– Lenne egy személyes jellegű kérdésem. Kikezdett magával valaha a főnöke?

Ann szeme kikerekedett a döbbenettől. – Úgy érti, Mr. Barrington? Nem, dehogy. Amíg nem hallottam, hogy mi volt közte meg Kylie közt, nem is gondoltam volna, hogy ilyesmire képes.

Agatha habozott. Legyen lojális Joannához? Nem, nem tartozik neki semmivel. – Tudta, hogy Barringtonnak Joannával is volt egy eléggé kérészéletű kalandja?

– Micsoda mocskos vénember! És pont Joannával? Pedig ő olyan kis prűd. Velünk tart, ha iszunk egyet, mert valamelyikünknek szülinapja van. De igazából sose vette ki a részét a bulizásból, és mindig elsőnek megy haza.

– Na és a lánybúcsú éjszakáján?

– Akkor végig velünk volt, egészen addig, amíg elsétáltunk Eveshambe, s ott szétváltunk. Phyllis nem jött el, de ő ugyebár faséban volt Kylie-val Zak miatt. Hékás, nem lehet, hogy Phyllis ütötte le Joannát?

– Mi oka lett volna rá?

– Gőzöm sincs. Kezdem azt hinni, hogy semmit se lehet tudni. Úgy értem, ha Mr. Barrington ráhajtott Joannára meg Kylie-ra, talán Phyllisnél is bepróbálkozott. Alig várom, hogy Joanna visszajöjjön dolgozni. Majd én leszállítom a magas lóról.

Agatha nyugtalanul mondta: – Kérem, ne tegye! Kezelje bizalmasan, amit tőlünk hallott. Nagyon fontos, hogy ha benne akar lenni a tévében, akkor néha tudnia kell tartani a száját.

– Meg se fogok mukkanni. – Ann szeme csak úgy ragyogott a televíziós szereplés gondolatától.

És Agathát újfent furdalni kezdte a lelkiismeret.

– NEM LETTÜNK BÖLCSEBBEK – jegyezte meg Roy, miután távoztak.

– Legszívesebben ejteném az ügyet – mondta Agatha. – Remélem, Ann tényleg nem szól majd semmit Joannának.

– Miért?

– Tartok Joannától. Ismeri a valódi kilétem, és azt is tudja, hogy hol lakom.

– Csak nem dőlt be neki, ahogy nyilvánvalóan John is?

– Na igen, elhittem, hogy különb a többi lánynál. Igen, határozottan átvert a palánkon. Azt hiszem, beszélnünk kéne Freda Stokesszal. Ő talán tudja, hogy jutott-e már valamire a rendőrség.

Freda otthon volt, és nagyon megörült nekik. Figyelmesen végighallgatta Agathát, aki mindenről beszámolt, amit megtudtak.

– A rendőrség nem tud Joanna és Barrington viszonyáról. Ne szóljak nekik? – kérdezte Freda.

– Egyelőre ne, mert megkérdeznék, hogy honnét szerezte az értesüléseit, és máris pácba kerülnénk. Mondták magának, hogy melyik szálon dolgoznak?

– Nem. Egyszer visszajöttek, és feltúrták a lányom szobáját. Pedig már egy csomó mindent elvittek.

– Például?

– Aszpirines dobozokat, kozmetikumokat meg ilyeneket. Kábítószert kerestek. Még a babáit meg a plüssállatkáit is lefoglalták.

– Akkor nincs értelme benéznünk a szobájába – mondta Agatha. – Kylie beszélt magának valaha Joannáról?

– Nem rémlik. Inkább Phyllis miatt nyafogott szüntelen.

– Volt barátnője a lányok között? Valakinek meg akarta mutatni a menyasszonyi ruháját.

– Ide mindenesetre sose hívott senkit. Harry McCoy talán többet tud mondani.

Agatha előkapta a mobilját. – Itt az ideje, hogy újból elbeszélgessünk a fickóval. – Megnézte a telefonszámot a kapcsos írótábláján, és már hívta is. Majd: – Harry? Még mindig a műsoron dolgozunk, és megint lenne önhöz egypár kérdésünk. Találkozhatnánk abban a kávézóban, ahol a múltkor? Jó. Akkor negyedóra múlva.

Agatha letette, és azt mondta: – Próbálkozik az ember.

BÁRCSAK LEDOBHATNÁM magamról a tévés álcát, gondolta Agatha, és mindjárt a közepébe vághatnék, ahelyett hogy érdeklődést színlelek ennek a fiatalembernek a végtelenül érdektelen társadalmi élete iránt. De türelmesen jegyzetelt, aztán végül megkérdezte: – Mit szólt hozzá, hogy valaki megtámadta Joanna Fieldet?

– Nem tudom, mit higgyek – mondta Harry. – Kylie számítógépénél ült, és valaki nyilvánvalóan nem akarta, hogy elolvassa, ami a gépen van.

Agatha azon tűnődött, beszéljen-e neki Joannáról, de tartott Phyllis reakciójától. Ugyanakkor miért védje Joannát? Mégis azt kérdezte: – Úgy véljük, hogy Kylie elégedetlen volt a menyasszonyi ruhájával. Szerintünk meg akarta mutatni valakinek. Volt valaki a lányok között, akihez Kylie közel állt?

– Nem úgy tűnt. Kikacagta őket, Joannát felvágósnak, Phyllist meg csunyusnak hívta, és előszeretettel hangoztatta, hogy ő nem fog élete végéig a cégnél robotolni. Néhanapján mindannyian együtt elmentek egyet inni. Ez minden. Különleges ember lehet az a valaki, ha Kylie az éjszaka közepén szaladt el hazulról a kedvéért. Mi van Zakkel?

– Kylie nem akarhatta, hogy a vőlegény még az esküvő előtt meglássa a ruhát – mondta Agatha.

– Találkoztak Joannával? – kérdezte Harry.

– Igen, már kiengedték a kórházból, és teljesen jól van.

– És talált valamit Kylie számítógépén?

– Nem, mert rögtön leütötték, amint bekapcsolta a gépet.

– Ez az egész cécó Kylie-val mind benne lesz a tévében?

Roy ekkor szólalt meg először. – Szükség van egy kis háttérkutatásra, mivel nem készíthetünk műsort az eveshami fiatalokról, ha nem teszünk benne említést Kylie haláláról. Minden újság a gyilkosságtól volt hangos.

Harry nevetett. – Phyllis ki fog bukni. Kylie még holtában is elorozza előle a reflektorfényt.

Agatha ránézett a nevető fiúra. – Maga nem gyászolja Kylie-t?

– Tessék? Hja, dehogynem. Mértékkel. Elvégre már nem az én csajom volt, amikor meghalt.

– De valamikor intim kapcsolatban voltak.

– Hogyne.

Ez a Harry egyáltalán nem ismerte Kylie-t, gondolta Agatha. Dekoratívnak találta, és beérte ennyivel.

AZNAP ESTE AGATHA kikísérte Royt az állomásra. Úgy határoztak, hogy Harry után már nem keresnek fel mást. Hazatértek hát Agathához, és begépelték az új értesüléseiket, ám egy lépéssel sem jutottak előbbre.

Agatha most játszott egy sort a cicákkal, azután felment lefeküdni, és egyszerre borzasztóan egyedül érezte magát. Lezuhanyozott, s ágyba bújt. Belelapozott egy könnyed romantikus regénybe, de a szavak nem tudták elterelni a figyelmét az ügyről. Volt egy apróság, egy parányi, ámde annál veszélyesebb ténymorzsa, amire nem gondolt.

Hirtelen felült az ágyban. Vajon Joanna talált-e valamit Kylie gépén az e-mailek között, mielőtt leütötték? S ha igen, vajon van-e olyan ostoba, hogy megpróbálja zsarolni a gyilkost? Ha Joanna képes volt összeállni egy ilyen Barringtonnal, s mindezt a pénzért, akkor úgyszólván magától értetődik, hogy menten lecsapna a terhelő bizonyítékra.

Agatha kikászálódott az ágyból, és elkezdett fel s alá járkálni. Csak tudatni kéne a rendőrséggel valamilyen úton-módon, hogy Joanna a szeretője volt Barringtonnak. Az az ostoba lány akár most is életveszélyben lehet. Ha felhívja őket, azonnal felismernék a hangját, akcentusmímelésben meg Agatha Raisin valóságos antitalentum volt. Aztán eszébe jutott, hogy mégiscsak van egy beszédmód, amely már nem a sajátja, mert mélyen eltemette magában: ahogyan a birminghami munkásnegyedekben beszélnek.

Lement a telefonhoz, és már éppen tárcsázni akarta a worcesteri rendőrség számát, amikor ráeszmélt, hogy lenyomozhatják a hívást. Hosszú kabátot kanyarított a hálóinge fölé, vékony kesztyűt húzott, azzal már indult is a kocsijához. Kényelmes tempóban vezetett a sötétségen át Evesham meg a vasúti pályaudvar felé. Az utcai nyilvános telefonfülkéből felhívta a worcesteri rendőrséget. – Eztet hallgassa meg – szólt bele rekedtes hangon a kagylóba, amikor egy rendőrnő felvette. – Volt ottan az a Kylie Stokes-gyilkosság. Az a másik, akit kupán vágtak, az a Joanna Field a Barringtonnak a szeretője volt. Talált valamit az e-mailek között, és most zsarolni fog valakit.

– Ki beszél? – akarták tudni a vonal túlsó végéről.

Agatha lecsapta a kagylót, bepattant a kocsiba, és a körgyűrűn hajtott ki a városból, mert pontosan tudta, hogy a rendőrség ripsz-ropsz le fogja nyomozni a hívást, és mielőbb kiküld valakit a fülkéhez. Egy pillanatra megállt benne az ütő, mert eszébe jutott egy tudományos ismeretterjesztő műsor, amit a tévében látott, s amelyben az hangzott el, hogy a DNS alapján hamarosan már azt is meg tudják majd állapítani, ki használta a telefont. Tudniillik minden telefonáló után marad némi DNS a kagylón. Vajon mikor készülhetett a műsor? Ez ma már valóság?

Aztán elernyedt a kormányt markoló keze. Ujjlenyomatot ugyan vettek már tőle, DNS-t viszont még nem, és most sincs rá semmi okuk.

Mire hazaért, elálmosodott, elringatta a megnyugtató érzés, hogy minden tőle telhetőt elkövetett.

A KÖVETKEZŐ NAPOKBAN Agatha félretette a Kylie Stokes-ügyet. Mintha mázsás tehertől szabadult volna meg. Volt egy kis bűntudata, ha Freda Stokesra gondolt, de meggyőzte magát, hogy mindent megtett, amit lehetett. John Armitage még mindig Londonban volt. Követni kéne a példáját, akár egyedül is, csak el innen.

Ám a hét vége felé arra jutott, mégiscsak tisztességesebb lenne, ha személyesen mondaná el Freda Stokesnak, hogy mit döntött.

Következésképpen kiment az eveshami piacra, és megkereste Freda standját. – Ne itt beszéljünk – mondta Freda, és átkiáltott a szemközti stand mögött álló asszonynak. – Figyelsz kicsit a portékámra, Gladys? Elszaladok meginni egy teát.

– Persze – mondta Gladys. – Úgyis elég lassúkás napunk van.

A fedett piac végében lévő kávézóba mentek. Agatha rendelt két csésze teát, és odavitte az egyik asztalhoz. Ugyancsak meghökkent Freda legelső szavain: – Most főhet a feje Joanna miatt.

– Miért, mi van vele? – Agatha szíve kihagyott egy ütemet.

– Eltűnt. Nemrég nálam jártak a rendőrök. Joanna nem ment be dolgozni, de nem emiatt nyugtalankodtak. Volt egy rejtélyes telefonhívásuk, a névtelen telefonáló azt állította, hogy Joannának viszonya volt Barringtonnal, és most meg fog zsarolni valakit. Többször is kimentek a lakására, de mivel nem kaptak választ, végül betörték az ajtót. Joannának se híre, se hamva. A ruhái egytől egyig a helyükön. Nem hiányzik semmi. Csak Joanna nincs sehol.

A fenébe is, gondolta Agatha. Későn léptem.

– Ez egy rémálom – mondta Freda. – A gyilkos szabadon garázdálkodik. Miért nem csinál már valamit a rendőrség?

Talán mert a kelleténél tovább őrizgettem egy lényeges információt, gondolta Agatha búbánatosan.

– Nem vagyok valami nagy segítség, Freda – szólalt meg. – Hiába töröm magam, csak a szemetet kavarom fel, és soha nem fogom megtalálni a gyilkost.

– Amíg nem tudjuk, ki volt az – mondta Freda panaszos hangon –, addig nem nyugodhat békében az én kicsikém.

– Kiadták már a holttestét a temetéshez?

– Igen, holnap tesszük sírba szegénykémet. De ez titok. Nem akarunk újságírókat a temetésen.

– Hol lesz?

– A Saint Edmund’sban fent a Greenhillen délelőtt tizenegykor. Eljön?

– Igen, ott leszek.

KYLIE STOKES TEMETÉSÉRE egy meleg, napsütéses vasárnapon került sor. Ott volt Zak a papájával, meg a lányok az irodából az egy Joanna kivételével. A szertartás rövid volt és sallangmentes. Freda vörös szeme könnytelen maradt, talán mert már minden csepp könnyét elhullajtotta. Zaket az apjának kellett támogatni. Időközben még soványabb lett, arcát hófehérre meszelte a gyász. Agatha széles karimájú kalapot meg sötét szemüveget viselt, nehogy valamelyik leányzó felismerje őt az álcája nélkül. Már megbánta, hogy eljött.

Meglehet, Kylie nem az a kisangyal volt, akinek az anyja hitte, de gyönyörű volt, és rettentően fiatal – túlontúl szép és túlontúl fiatal ahhoz, hogy ily hamar magába fogadja az anyaföld ezen a napsütéses napon.

Rá kell jönnöm, ki tette, gondolta Agatha. De hogyan?

Kilenc

ODAHAZA AGATHA leült a számítógépe elé, hogy átnézze a jegyzeteit. Sikerült reptében elkapnia Boswellt, mielőtt még őkelme rávetette volna magát a billentyűzetre. Kivitte a protestáló macskát a kertbe, és Hodge is utánuk sündörgött. – Itt maradtok – parancsolt rájuk Agatha. A cicák egymás mellett ültek a fűben, és úgy néztek a gazdájukra, mintha felháborító gazemberséget követett volna el. Agatha kicsukta őket, és visszament a számítógéphez.

Kinyomtatta, amit addig írt, és kivonult a papírköteggel a konyhába. Főzött egy csésze feketét, és rágyújtott. Nagyot sóhajtott, mert a cigarettának még mindig olyan volt az íze, mintha égő gumit szívna. Égve hagyta a hamutartóban, hanem ekkor meg olyan szag kezdett terjengeni a konyhában, mint egy használtgumiabroncs-telepen. Agatha újból sóhajtott, és eloltotta a cigarettát. Aztán kinyitotta a konyhaajtót, hogy szellőztessen. – Most már bejöhettek – mondta a macskáknak. De azok hátat fordítottak neki, és elegánsan távoztak.

Agatha megrántotta a vállát, és visszament a jegyzeteihez. Lássuk csak, nem feledkezett-e meg valamiről.

Mary Webster mintha mondott volna valami érdekeset. Hol is, hol is? Á, megvan! Mary Webster azt állította, hogy rajtakapta Kylie-t a női mosdóban, amint éppen füvezik. Na már most, mivel a marihuána továbbra is illegális, aki be akarja szerezni, ezt csak törvénytelen forrásból teheti, és az efféle források többnyire keményebb drogokban is utaznak. Ezen sem szabad átsiklani. De volt ott még valami, ami piszkálta Agathát.

Lehunyta a szemét, és felidézte magában azt a pillanatot, ahogy lenéz a hídról a megáradt folyóra, és ott lebeg alatta Kylie teteme, haja a vízben örvénylik, fehér esküvői ruhája akár egy halotti lepel, hullamerev kezében bokréta. Agatha szeme felpattant. A csokor! Igen, azt még csak-csak el lehet képzelni, hogy Kylie megmutatta valakinek az esküvői ruhát. Na de a csokrot is!

Odapillantott az órára. Fredának már haza kellett érnie. A temetésre való tekintettel biztosan kivette magának a napot.

Agatha felhívta Fredát, s amikor a nő felvette, megkérdezte tőle: – Freda, Kylie-nak menyasszonyi csokor volt a kezében, amikor megtalálták. Honnét szerezte? Otthonról vitte magával?

– Nem. Ezt már a rendőrök is kérdezték. A piac mellett levő virágosnál rendeltem meg a csokrot.

Úgy volt, hogy vörös rózsa, liliom meg pár szál árvalányhaj lesz benne. Még nem mentünk el érte.

Kész se volt még. Az esküvő napjának reggelén küldték volna ki.

– És ezt Kylie választotta?

– Hát, nem. Az esküvői előkészületeket teljes egészében rám és Terryre hagyta. Terry fizette az esküvőt, én a ruhát, a csokrot meg a koszorúslányok holmiját.

– Kik voltak a koszorúslányok? Kylie kolléganői?

– Nem, Iris lett volna az egyik koszorúslány, a másik meg Frank bátyám lánya, Ruby. És Iris kislánya, Haley lett volna a virágszóró leányka.

– Kylie a csokrot is leszólta ugyanúgy, ahogy a ruhát?

– Hát, igen. Ő fehér rózsát akart.

– A rendőrök nem mondták, milyen volt a csokor?

– Nem, mert sose került elő. Kicsúszhatott a kezéből. Azt mondták, hogy a sok hordalék miatt, meg mert a víz a házakba, üzletekbe, pincékbe is befolyt, a csokor gyakorlatilag bárhova elsodródhatott.

Agatha veszettül törte a fejét. A vízbe fúlt Kylie ott szorongatta a kezében azt a bokrétát. Abban a zűrzavarban bajos lett volna megmondani, milyen virágokból áll a csokor. Agatha egy dologban biztos volt: fehér rózsa is volt benne.

– Nem tudja, Kylie elmondta esetleg valakinek, hogy nem tetszik neki a csokor, amit maga választott a számára?

– Mérges volt a virág meg a ruha miatt is. Általában engedtem neki, de ebben most nem. Mint már mondtam, nem tellett rá, hogy új ruhát vegyek neki, és nem is láttam értelmét. Iris ruhája is gyönyörű volt, és majdnem teljesen új. A virágrendelést még módosíthattam volna, de őszintén megmondva annyira haragudtam, amiért Kylie magasról tojik az előkészületekre, hogy a sarkamra álltam, és megmondtam neki, eszemben sincs bármin is változtatni. – Freda zokogásban tört ki. – Bárcsak élne, mindent megadnék neki, amit csak akar!

Agatha vigasztalni próbálta, Freda azonban a nagy megrázkódtatástól képtelen volt a beszélgetést folytatni. Agatha elbúcsúzott tőle, aztán csak ült és körömrágással védekezett a nikotinéhség ellen. A virágok. Ha benne lettek volna a fagyasztóban Kylie tetemével együtt, akkor összefonnyadnak és megfeketednek. Tehát valaki utána tette bele a csokrot a halott lány kezébe, aztán bedobta őt a folyóba. Agathának a hideg futkosott a hátán. A csokor volt a leghátborzongatóbb az egészben, mert arra utalt, hogy a tettest a legelvetemültebb gyűlölet fűtötte.

Legszívesebben újból felhívta volna Fredát, hogy megkérdezze tőle, beszélte a rendőröknek a virágcsokor miatt kerekedett vitáról. Vajon a rendőrség utánanézett már, hogy nem rendeltek-e valamelyik virágboltban egy fehér rózsacsokrot?

A következő gondolata az volt, hogy ő is felhívhatná a rendőrséget. Hiszen nem viselt álcát, mikor fényt derített a bokrétás sztorira. Fel is hívta a worcesteri rendőrséget, és bekapcsolták Brudge-hoz. A felügyelő figyelmesen végighallgatta, majd így szólt: – Apró, ezek szerint tövisektől eredő sebek voltak a lány kezén. Köszönjük, Mrs. Raisin; utána fogunk nézni.

Agatha megkönnyebbülve tette le a telefont. A rendőrségnek megvannak a lehetőségei, hogy közel s távol az összes virágboltot leellenőrizzék.

Visszatért a jegyzeteihez. Kylie biztos jóban volt valamelyik kolléganőjével. Tegyük fel, hogy a lánybúcsún egyikük rábeszélte, osonjon ki, miután hazaért, és vigye magával a ruhát. Agatha hátradőlt, és a homlokát ráncolta. Nászajándékok. Elfelejtett utánakérdezni a nászajándékoknak.

Márpedig ha valaki a lányok közül drága ajándékot adott, az már barátság, nem igaz?

Agatha vonakodott újból feltelefonálni Fredát, de a kíváncsisága erősebb volt.

– Nem szeretném még jobban felzaklatni – mondta Agatha. – De mi lett a nászajándékokkal?

– Mindet visszaküldtem – mondta Freda megfáradt hangon.

– Nem emlékszik véletlenül, hogy a kolléganői mit ajándékoztak Kylie-nak?

– Közösen adtak neki egy teáskészletet.

– Semmi mást?

– Készítettem egy listát. Talán még megvan. Tartsa.

Agatha türelmetlenül várta, hogy Freda újból beleszóljon a kagylóba. – Megtaláltam. Joanna Field… istenem, azóta is keresi a rendőrség. Ő még pluszban egy üveg parfümöt is adott. És Marilyn Josh meg egy olyan illetlen, tangabugyis bikinit ajándékozott a lányomnak. Emlékszem, Kylie teljesen ki volt kelve magából.

Agatha, miután letette a kagylót, áttanulmányozta a Marilyn Joshsal foglalkozó jegyzeteit.

Marilyn ott lakik Harry McCoy fölött, vagyis láthatta Agathát a ház előtt aznap este, amikor megpróbálták elgázolni. Csakhogy Marilynnek nem állt volna módjában, hogy beinjekciózza Kylie-t heroinnal, aztán egy fagyasztóládába rejtse a hullát. Hacsak nem segített neki valaki. Vagy mégis Joanna lenne a hunyó, és most lelécelt valahová, ahol biztosan nem keresné a rendőrség?

Ekkor csöngettek. Agatha ajtót nyitott Mrs. Bloxbynak. – Ugye nem felejtkeztél meg a fotókiállításról? – kérdezte a lelkészné aggódón.

– De igen – röstelkedett Agatha.

– Holnap délután háromkor. Semmi mást nem kell tenned, csak segítesz a büfénél.

– Hát jó. Ott leszek. Diavetítés lesz?

– Nem, csak bekeretezett képek körbe a falakon. Kellemes, könnyed kikapcsolódásnak ígérkezik.

– Már akinek – mormogta Agatha. – Kerülj beljebb. Főzök egy kávét.

– Mennem kell. John Armitage visszajött már? Nem látom a kocsiját.

– Nem tudom, de nem is érdekel – felelte Agatha hűvösen.

– Jaj, Mrs. Raisin!

– Most meg mit jajongsz? – De a lelkészné már elfelé ment szapora léptekkel.

Agatha úgy döntött, megnézi az e-mailjeit. Jött egy Marie Hernandeztől. „Augusztusban visszamegyünk a Robinson Crusoe-szigetre, és arra gondoltunk, esetleg ön is csatlakozhatna.

Pompásan éreztük magunkat, önnek pedig kifejezetten jót tett a környezetváltozás. Tudassa velünk, ha jön.”

Agatha visszagondolt a hosszú-hosszú repülőútra Santiagóig, ahonnét még három óra volt az út a szigetre kisgéppel. Bepötyögte, hogy: „Ez most nem fog összejönni. Talán majd jövőre.”

Habozott. Nem tudta eldönteni, beavassa-e Marie-t az ügybe, amin dolgozik. De úgyis bonyolult lenne leírni. Így aztán jó brithez illően még odabiggyesztett egypár sort az időjárásról, és elküldte a levelet.

Megint csöngettek. Ezúttal Bill Wong volt az. Agatha boldogan terelte be a házba, és elmesélte neki, hogyan hívta fel Brudge-ot a virágok miatt.

– Szép munka – mondta Bill. – A worcesteri rendőrségnél dolgozó barátom nemrég mondta, hogy hiába kérdezősködnek a csokorról, mert azok, akik ott álltak magával együtt a hídon, amikor Kylie teteme felbukkant, mind annyira sokkos állapotban voltak, hogy nem figyelték, friss-e a csokor vagy sem. Van még más is?

– Azt mondtam már, hogy Mary Webster egyszer rajtacsípte Kylie-t füvezés közben?

– Nem, ezt most hallom először. Érdekes. Ha kipróbálta a füvet, talán a keményebb szerekbe is belekóstolt. Elmondta Marynek, hogy hol szerezte?

– Nem. Illetőleg elfelejtettem rákérdezni.

– A hírekben meg azt hallom, hogy Joanna Fieldet még mindig nem találták meg.

– Azon tűnődöm, Bill, hogy talán vaj van a leányzó füle mögött. Talán megijedt, hogy erre a rendőrség is rá fog jönni, s még időben olajra lépett.

– Bárcsak igaza lenne. De tényleg elment volna úgy, hogy semmi ruhát nem visz magával?

Nagyon kevés pénz van a bankszámláján, és ahhoz se nyúlt hozzá. Mizújs John Armitage-dzsel?

Agatha rámeresztette a szemét. – Hoppá-hoppá!

– Mi az?

– Johnnak tetszett a kicsike. Aztán rájött, hogy Joanna együtt hált Barringtonnal; micsoda eufemizmus! Bárhogy is, John jól kiábrándult belőle. De attól még tetszett neki. Mi van akkor, ha Joanna azt a szívszorító mesét adta be neki, hogy mindent maga mögött akar hagyni?

– Szinte biztos vagyok benne, hogy John Armitage indulás előtt tájékoztatta a worcesteri rendőrséget a tartózkodási helyéről. Majd felhívom őket, és rákérdezek. Kár, hogy nem Zak a tettes.

Általában a legközelebbi hozzátartozó az.

– De hát teljesen kiborult. És mi lett volna az indítéka?

– Ha kábítószer is lett volna a klubban, és Kylie valahogy rájön, és azzal fenyegetőzik, hogy felnyomja őket a rendőrségen, ez pompás indíték lett volna. De már átfésülték a klubot, és nem találtak semmi gyanúsat. A féltékenység is szóba jöhet valamelyik lány részéről. De vesződött volna ennyit bármelyikük is, hogy előbb megpróbál végezni önnel, aztán meg sikeresen elgázolja Mrs. Anstruther-Jonest?

Agatha cigarettára gyújtott, de alig szívott bele, máris fintorogva elnyomta. – Nem tudom, Bill. Tényleg nem tudom.

– Nyugalom, Agatha – mosolygott Bill. – Most okosan járt el. A rendőrség az összes virágárust ellenőrizni fogja. Jó tippet adott nekik. A többit már bízza rájuk.

AGATHA VISSZATÉRT a kertbe, hogy újból nekiveselkedjen a gyomlálásnak. Nagyon meleg, párás idő lett. Észrevette, hogy jó pár centit nőtt a fű. Ismét felmerült benne, hogy szól a kertésznek, aztán azzal hessegette el a gondolatot, hogy legalább lesz mit csinálnia, meg aztán minek fizessen olyan munkáért, amit maga is el tud végezni?

Előszedte a fűnyírót a kert végében levő fészerből, bevitte a kábelt a konyhába, s ott bedugta.

Aztán bekapcsolta a gépet, és boldogan tologatta le-föl a gyepen, miközben hét ágra sütött a nap, és arról álmodozott, hogy megváltozik, s egy új Agatha Raisin születik majd a világra.

Főzőleckéket fog venni Mrs. Bloxbytól. Megtanul sütni. Ő lesz a falu mintapolgára. Pénzt gyűjt a templom javára. Aztán borús irányt vettek a gondolatai. Igen, tökéletes vidéki hölgy lesz belőle, és a temetésén zsúfolásig megtelik majd a templom a vigasztalan falubeliekkel. Alf, a lelkész könnyek között fogja elrebegni a népes gyülekezet előtt, hogy el sem tudja képzelni, mihez kezd most majd Agatha Raisin nélkül a közösség. Talán James Lacey is ott lesz a sírnál lehajtott fejjel. Azt mondja majd: „Ő volt életem szerelme, és azért jöttem vissza, hogy ezt elmondjam neki, de már késő.” Egy könnycsepp gördült Agatha orcájára, s ő ingerülten törölte le.

Miután végzett a fűnyírással és bezsákolta a levágott füvet, Agatha azzal az elszánással ment be a házba, hogy megcsinálja az egyik legkeményebb Pilates-gyakorlatot, amikor háton fekve mindig az ellentétes kart és lábat kell emelgetni rogyásig.

Na és utána? Vásárolgasson? De hol? Stow-on-the-Wold meg Chipping Camden tele van turistával. Szeretett Eveshamje pedig nemigen büszkélkedhet elegáns butikokkal.

Felvisított a csengő. Agatha örvendett, hogy kizökkentik egy kicsit, és szaladt ajtót nyitni, aztán gyilkosan nézett Sir Charles Fraithre. Charles kétségkívül visszanyerte régi karcsúságát, s az öltözködése is újra makulátlan volt, habár a haja még mindig ritkult. – Menjen a fenébe! – reccsent rá Agatha.

Charles az ajtó útjába tette a lábát. – Kell egy váll, amin kisírhatom magam – mondta.

Agatha egy darabig tétovázott, aztán kitárta az ajtót. – Nem bánom, de fogja rövidre. Épp indulni készültem.

Charles utánament a konyhába. – Van kilátásom egy kávéra?

– Mindjárt elkészítem, és kivisszük a csészéket a kertbe. Csodás napunk van. Ne rontsa el nekem azzal, hogy sokáig marad.

– Ahogy óhajtja – mondta Charles szomorkásan.

Agatha készített két bögre instant kávét, aztán kivitték a bögréket a kertbe, és leültek a napsütésben fürdő asztalnál.

– Szóval – kezdte Agatha –, mi van?

– Elhagytak.

– Micsoda! A neje? A francia tyúk? Miért?

– Mert állítólag fösvény vagyok. Most mondja meg! Visszament Párizsba, és látni se akar többé.

– Hát, Charles, maga mindig is szűkmarkú volt. Amikor fizetni kell az étteremben, valahogy mindig otthon felejti a tárcáját.

– Csupán takarékos vagyok – mentegetődzött a férfi. – Neki meg a bőre alatt is pénz van, de azt mondja, nem látja be, miért kellene a sajátját költenie.

– Két bolond egy pár – jegyezte meg Agatha szárazon. Aztán megkordult a gyomra. – Ennem kéne valamit.

– Akkor most bebizonyítom, hogy jó útra tértem. Elviszem vacsorázni. Mit enne?

Agatha először el akarta hajtani. Charles gyalázatosan viselkedett vele az utóbbi időben. De persze soha nem volt ő szent.

– Na jó. Kínait ennék. Tudok egy jó éttermet Eveshamben. Megyek átöltözni.

– NO ÉS MI VAN MAGÁVAL MOSTANSÁG? – kérdezte Charles, miközben a palacsintatésztába töltött ropogós kacsasültön rágódtak.

– Fura dolgok történtek – mondta Agatha. – Olvasott az Eveshamben folyóba fúlt lányról?

– Láttam erről valamit a tévében. Meséljen. Akárcsak a régi szép időkben.

Így igaz, gondolta Agatha. Ő azon se lepődött volna meg, ha James besétál az ajtón. Volt férje menetrendszerűen bukkant fel olyankor, amikor Agatha éppen Charles társaságában időzött.

Ott kezdte a beszámolóját, amikor a szépségszalonban először látta Kylie-t. Charles csupa fül volt.

– Ej, de összetett ügy! – kiáltott fel aztán, amikor Agatha elhallgatott. – Én Marilyn Joshra fókuszálnék. Ugyanabban a házban lakik, mint Harry McCoy. Valaki meglátta magát, és úgy döntött, megöli, de legalábbis telefonon értesítette a gyilkost. Kylie zsarolta Barringtont. Ki tudja?

Talán valaki mást is zsarolt.

– Na de kit? Ismerjük egyáltalán?

– Aztán ott van Joanna Field. A szomszédjai miért nem vettek észre semmit?

– Nem tudom, vannak-e szomszédjai. Egy üzlet fölött lakik a Port Streeten. Sok ház arrafelé még most is az árvíz utáni képet mutatja, senki nem tesz semmit, amíg a biztosító nem fizet, ami rengeteg idő, mert sok a kárigény. Bárhogy is, a rendőrség nyilván mindenkit kihallgatott, akit érdemes. Van egy olyan érzésem, hogy valami szörnyűség történt Joannával.

– Nem olyan biztos. Talán csak nem akart nyilatkozni a zsaruknak Barringtonról, így inkább lelépett.

– Ruha és pénz nélkül?

– Nagyon meg lehetett ijedve.

– Nem úgy tűnt, amikor legutóbb találkoztam vele. Haragos volt, pimasz és pökhendi. De nem ijedt.

– Lássuk csak, ha kábítószer is van a dologban, akkor a szervezettséggel is számolnunk kell.

– És ezzel máris visszakanyarodtunk a klubhoz, de az teljesen tiszta.

– Nem csak a klub jöhet szóba. Na és a Barrington’s vállalat? Az elmondása alapján Barrington nem egy földre szállt angyal, és akkor ott van még az a másik zsivány, az a George, a recepciós.

– Ugyan már, Charles. Ezek vízvezetékekkel foglalkoznak.

– Minden lehetséges. Vajon van fagyasztóládájuk?

– Nem hinném. Mindenesetre amikor kipattant a zsarolási ügy, a rendőrök nyilván fenekestül felforgattak ott mindent. Bárcsak Phyllis lenne a bűnös.

– Miért pont ő?

– Mert önimádó és agresszív. Majd’ megőrül a féltékenységtől. Gyűlölte Kylie-t. Egyszóval undok dög.

– Vajon szed valami drogot?

– Én ezt nem tudom megállapítani, csak ha tűnyomokat látok a csupasz karon.

– Van egy javaslatom. Mi lenne, ha itt éjszakáznék, és holnap együtt végiglátogatnánk az érintetteket?

– Nem, Charles. Holnap büfés leszek valami helyi fotókiállításon. – Agatha hezitált. Nehezére esett tartósan haragudni erre a léha Charlesra. Furcsa módon James Lacey-hez érezte magát közelebb attól, hogy megtárgyalta az ügyet Charlesszal, mint a régi szép időkben. – De tudja, mit?

Jöjjön át szombaton, akkor ráérek.

– Remek. Reggel ott leszek magáért.

– Mi a szándéka a házasságával?

– Hogyhogy?

– Elrepülhetne Párizsba, hogy kibékítse az asszonyt.

– Semmi értelme. Tudniillik nem csak őt kéne lerendeznem, hanem apját, anyját, a két fivérét, bácsikákat meg nénikéket, és hallgathatnám a szövegelésüket.

– De Charles. A nő ikreket vár!

Halvány pír kúszott fel Charles ábrázatára. Agatha döbbenten bámult rá. – Maga most elvörösödött! Nem gondoltam volna, hogy képes rá.

– Az a nagy helyzet – mondta Charles a borospoharát forgatva –, hogy alaposan behúztak a csőbe.

– Nem értem.

– Akkor ismertem meg a nőt, amikor Saint Tropez-ban üdültem. Féltve őrizték a rokonok, a barátok meg a család, s bár szörnyen csinos volt, és most is az, ha ő nem kezdeményez, én bizony nem mertem volna lépni. Az étteremben egyfolytában engem nézett. Küldözgette felém a jeleket, tudja, hogy van ez. Aztán egyik nap egyedül volt. Megálltam az asztalánál, és megkérdeztem tőle, hogy érzi magát. Ő hellyel kínált, és kedélyesen elcsevegtünk. Aztán meglátta, hogy a szülei belépnek az étterembe, és hamar megkérdezte, hol szálltam meg. Megmondtam neki a hotel nevét.

Mire ő, hogy találkozzunk az előcsarnokban pontban éjfélkor. És tényleg eljött. Együtt töltöttük az éjszakát, bár reggel hatkor lopva kellett távoznia. Nekem azt mondta, fogamzásgátlót szed. Nem, nem volt nálam óvszer. Az igazat megvallva, nem gondoltam, hogy szükségem lesz rá. Utána nem láttam őt többé, úgyhogy elkönyveltem a dolgot pikáns kis kalandnak. A címemet meg a telefonszámomat azt tudta. Egy hónapra rá felhívott Párizsból, hisztérikus volt, azt mondta, késik a menzesze, meg hogy hazudott nekem, és nem is szed tablettát. Mondtam, hogy derítse ki, terhes-e vagy sem, aztán hívjon vissza. Másnap már hívott is, hogy igen, terhes. Nos, úgy döntöttem, tisztességes leszek. A család vagyonos, a nő csinos, meg az apaság, ugyebár. Odautaztam háztűznézőbe, és megkértem a kezét. Az esküvő előtt inamba szállt a bátorságom a nagy készülődés meg a jogi hercehurca miatt, ezért megkérdeztem tőle, hogy biztosan terhes-e, mire fátyolosan rám mosolygott, és azt mondta, hogy az orvos szerint ikrei lesznek.

– Ezzel végleg megfogott magának. Láttam magamat apukaként, ahogy horgászni meg biciklizni tanítom a srácokat. Gőzerővel folytatódtak az esküvő előkészületei. Csak így utólag eszmélek rá, hogy egy csomó mindent meséltem neki magamról, miközben ő jóformán semmit nem árult el a múltjáról. Bárhogy is, mire összeházasodtunk, addigra úgy négy hónapos terhesnek kellett volna lennie, de egyáltalán nem tűnt állapotosnak, igaz, hogy diétára fogta magát, nehogy elhízzon. Szóval egybekeltünk, és Warwickshire-be mentünk, ahol teljesen elunta azt a mákszemnyi agyát. Emlékszik még a nénikémre? Na, ő volt az, aki rágni kezdte a fülem, hogy semmi jele az asszonyon a várandósságnak. Felébredt a gyanakvásom, időpontot kértem egy londoni nőgyógyásztól, és megmondtam a nejemnek, hogy el kell mennie kontrollra. Nekiállt rikácsolni, hogy smucig vagyok, és ő nem fog élve eltemetkezni vidéken. Ez volt az a pillanat, amikor kimondtam, hogy szerintem becsapott, és nem is terhes.

– Rögtön bevágta a durcit, és váltig állította, hogy ő igenis azt hitte. Mondom neki, na és az ikrek? Mire ő, hogy biztos tévedett az orvos. Meg hogy azonnal hazautazik Párizsba, és válni akar.

Mondom neki, felőlem nyugodtan, de neki kell elvinnie a balhét. Istenem, hogy félreismertem!

Rámutatott, egyébként jogosan, hogy sehol sincs leírva, hogy terhes lenne. És milyen igaza volt!

Előre megesketett, hogy nem szólok róla a szüleinek. Aztán az esküvő után felvetettem neki, hogy most már avassuk be őket, mire ő: „jaj, ne, csak felizgatnánk vele a maman-t meg a papát”. Én barom meg belementem a játékba!

– Világos, hogy nem volt már szűz, amikor először ágyba bújtunk. Kelepcében éreztem magam, és benne is maradtam volna a csávában, ha nincs az én Gustavom.

– Csak nem, Gustav visszatért magához? – Agatha jól emlékezett Charles rémisztő komornyikjára.

– Igen, és a jó öreg Gustav a szerkentyűk megszállottja. Folyton megfeledkeztem a találkozókról, vacsorákról meg mindenféle programról, ahová telefonon kaptam meghívást. Ezért aztán Gustav beszerzett egy olyan micsodát, amit csatlakoztatni lehet a telefonhoz, és rögzíti a beszélgetéseket.

Lehallgatta a kazettákat, és hála istennek, két olyan hívás is volt, amikor a nő a terhességéről beszél, meg egy harmadik, amikor azt mondta, hogy az orvos megerősítette a gyanúját.

– Bárhogy is, most már az ügyvédeim kezében van a dolog, és látni se akarom a spinét, meg úgy általában a franciákat.

– Miért épp magát pécézte ki?

– Itt kezd érdekessé válni a dolog.

– Szerintem eddig is érdekes volt – jegyezte meg Agatha.

– Pratt-Rogers alias Izomagy egy régi iskolatársam, aki a párizsi brit nagykövetségen dolgozik, a következő értesülések birtokába jutott: Anne-Marie Duchenne, vagyis a feleségem korábban belebonyolódott egy szen vedélyes viszonyba valami francia gróffal. A neve most nem ugrik be.

Úgy volt, hogy összeházasodnak, már az eljegyzésen is túl voltak, aztán a gróf az utolsó pillanatban meglógott, és valaki mást vett el feleségül. Anne-Marie romokban, és tele haraggal, hogy majd ő megmutatja neki. A családja Saint Tropez-ba viszi töltekezni, és valaki megsúgja neki, hogy gazdag angol lord vagyok. Persze csak baronet vagyok, de mit ért ehhez egy békazabáló? – így Charles a xenofób keserűség hirtelen jött rohamában.

– Mrs. Bloxby most azt mondaná, hogy a Jóisten megbüntette a nőbolondítót – mondta Agatha.

– Mrs. Bloxby soha nem mondana nekem ilyet. Indulhatunk?

– Majd ha kifizette a számlát – mondta Agatha.

Charles az étteremtől kőhajításra parkolt a High Streeten. Agathával épp a kocsi felé sétáltak, amikor egyszer csak Marilyn Josh jött velük szembe. Agatha gyorsan leszegte a fejét, és a kocsihoz sietett. Nyissa már ki az ajtót, Charles, igyekezzen, rimánkodott gondolatban, mialatt a férfi a kulcsával babrált. Agatha, mielőtt bepattant volna az anyósülésre, még egyszer hátrapillantott.

Marilyn megállt az utca közepén, és őt figyelte.

– Keres valamit? – kérdezte Charles az összekucorodó Agathától.

– Nem, csak az imént a kocsihoz menet Marilyn Josht láttam. Belenézett a szemembe, aztán mikor beültem a kocsiba, hátrapillantottam, ő meg csak állt ott, és engem nézett.

– Azt hittem, álruhában volt, amikor meginterjúvolta.

– Igen, szőke paróka meg szemüveg volt rajtam. Mintha nem is én lettem volna, tényleg.

– Nem lehet, hogy akkor is ezt a ruhát viselte?

Agatha lepillantott a kekszszínű nadrágkosztümjére. – Uram atyám, ugyanez a cucc volt rajtam, amikor legutóbb látott.

– Üsse kő. Valószínűleg csak ismerősnek találta magát, de nem jött rá, honnét ismeri.

– Reméljük – mondta Agatha.

CHARLES MÁR ELMENT, s ő lefekvéshez készülődött, amikor megszólalt a telefon. Bill Wong hívta. – Felettébb különös dolog történt, Agatha – mondta. – Az előbb vettünk őrizetbe két ifjú, bekábítózott díszpintyet, akik halálra rémítettek egy mircesteri nőt, mikor megpróbáltak kocsival nekihajtani. A nő félreugrott, és szerencsére tudott nekünk leírást adni a kocsiról, még a rendszámot is megjegyezte. Szívós nénike kötélidegekkel. Szóval a srácokat elkaptuk. Lopták a kocsit. Ezenkívül kábítószer-birtoklásért is eljárást indítottunk ellenük. Kénytelenek leszünk bevonni a worcesterieket, akik nyilván tudni akarják majd, hogy ezek ölték-e meg Mrs. Anstruther-Jonest.

Lehet, hogy magát is ők próbálták elütni.

– Ne beszéljen rólam Brudge-nak – kérlelte Agatha.

– Most már sajnos nem tehetem – mondta Bill. – A srácok azt állítják, csak rá akartak ijeszteni a nénire, hogy csak hecc volt, az utolsó pillanatban padlóféket nyomtak volna. Nem ez az első ilyen eset. Ki kell csiholnunk belőlük a további részleteket, megkeresni a többi lopott kocsit, aztán majd meglátjuk, mire jutnak a törvényszékiek. Az is lehet, hogy amikor magát megtámadták, akkor is csak ezek a húgyagyúak szórakoztak.

– Na és Mrs. Anstruther-Jones?

– Talán akkor is ők voltak, csak balul sült el a tréfa. Majd még beszélünk.

Agatha, miután letette a telefont, azon kapta magát, hogy reménykedik a srácok bűnösségében.

De mielőtt álomba szenderült volna, Marilyn Josh arca úszott be a szeme elé. Csak remélte, hogy a lány nem ismerte fel.

MÁSNAP REKKENŐ HŐSÉG volt. A nap vékony felhőtakaró mögött bujkált. Levél se rezzent. Pompás lesz a büfépult mögött szobrozni egy kondér tűzforró tea meg egy másik kondér tűzforró kávé társaságában, mérgelődött magában Agatha.

Szellős nyári ruhát öltött, és az iskola felé vette az irányt. A nagyterem végében elhelyezett asztalok és székek képezték az ideiglenes teázószakaszt. Egy hosszú, kecskelábú asztal csak úgy roskadozott a házi süteményektől, szendvicsektől meg a két kondértól.

Délután három óra. Agatha idegesen izgett-mozgott, nagyon melege volt. Nem tolongtak az érdeklődők. Por-és krétaszag ülte meg a termet. A napfénypászmákban porszemcsék lebegtek.

Mrs. Bloxby, aki addig a bejáratnál jegyet árult, rábízta a posztját Miss Simmsre, és odament Agathához. – Ez elkeserítő – mondta. – Úgy sajnálom Mr. Parryt. Nézd csak, ott van.

Agatha hajlott hátú, korosodó úriembert látott az egyik fotográfia előtt álldogálni.

– Ki ez?

– Ő Mr. Parry. A gyűjtemény tulajdonosa. Szomorú, hogy ennyire kevesen jöttek el.

– Vedd át a helyem – mondta Agatha. – Egy órán belül telt házat csinálok neked.

Odalépett az egyik szekrényhez, ahol ujjal való festéshez szükséges holmikat tároltak; Agatha onnét tudott erről, hogy Mrs. Bloxby egyszer őt bízta meg, hogy vigyázzon az óvodásokra, míg az óvónő elszaladt az orvoshoz. Kiválasztott egy jókora darab kartonpapírt, és rámázolta:

INGYEN TEA, HÁZI SÜTEMÉNYEK AZ ISKOLA NAGYTERMÉBEN, MINDENKIT SZERETETTEL VÁRUNK. Kocsiba ült, és kihajtott a főútra, ahol felszögezte a táblát az egyik fára. Aztán visszament az iskolába.

– Grátisz adjuk a teát, miegymást – súgta oda Mrs. Bloxbynak. – Nyugi. Mindent én fizetek.

– Ez borzasztóan rendes tőled. De biztos vagy benne?

– Az az áldott jó szívem – mondta Agatha egy vállrándítással. – De valamit tenni kell, hogy ne legyen ilyen döglött a hangulat.

Először személyautók jöttek tömött sorban, aztán egy egész busznyi ember érkezett. Mrs. Bloxby újra az ajtónál állt, és mézesmázosan mondogatta: – Két font a belépődíj, de ebben az uzsonna is benne van. – Agatha somolyogva állapította meg, hogy a lelkészné szépen feltornázta az árat az eredeti húsz pennyről. Aztán a délután hátralevő részében annyira lefoglalta a kiszolgálás, hogy csak úgy repült az idő, míg az utolsó morzsa is el nem fogyott. A vén Mr. Parry ezenközben boldog elégedettséggel mutogatta fotográfiáit a látogatóknak.

– Megint kitettél magadért, Mrs. Raisin – sugárzott Mrs. Bloxby. – Mi majd elpakolunk a hölgyekkel.

– Kösz – mondta Agatha hálásan. – Úgy leizzadtam, hogy muszáj lesz beülnöm a kádba.

– Ó, mielőtt elmész, Mr. Parry szeretné megmutatni neked a fotográfiáit. Olyan serényen dolgoztál, hogy még egy pillantást se tudtál rájuk vetni.

– Muszáj?

– Megígértem neki.

– Francba!

Agatha kelletlenül odadöcögött Mr. Parryhez. – Á, Mrs. Raisin! – kurjantotta az öreg. – Talán kezdjük ezzel itt. Látkép Blockley főutcájáról cirka 1910-ből, ez pedig…

Agatha gondolatai elkalandoztak a nagy hőségben. Aztán szerencsére véget ért a tárlatvezetés. – Köszönöm szépen – mondta Agatha.

– Nem tettem ki az összeset – így az öreg. – Egy dossziéban még tartok néhány elázott vagy berepedezett darabot, amelyek mindazonáltal igen érdekesek.

Agatha rémületére az öreg felkapott egy dossziét az egyik székről, és kiteregette a tartalmát az asztalon. – Találkozóm van valakivel, szóval, nekem most mennem kell – hadarta Agatha.

Mr. Parry csalódottnak tűnt. – Biztos vagyok benne, hogy ezek is éppolyan gyönyörűek, mint a kiállított darabok – folytatta Agatha –, de…

A legfölülre került szépiakép egy ismerős utcarészletről készült. Agatha egy pillanat alatt rájött, hogy azt a sikátort látja, ahol a diszkó van. Ám a fotón még hentesüzlet állt a diszkó helyén kampóra akasztott húsokkal meg egy vigyori hentessel.

– Hentesbolt – mondta ki.

Az öreg furcsán nézett rá. – Igen, mint látja. Mióta az emberek inkább a szupermarketet választják, megfogyatkoztak a régi vágású hentesek. Ez Gringe boltja volt. Istenkém, jó régi a fotó, de öt évvel ezelőtt még létezett az üzlet, aztán eladták. A vevő két lakást szeretett volna kialakítani belőle, de csődbe ment, a házat meg eladták azoknak a diszkósoknak. Nagy kár érte.

Agatha szép lassan eloldalgott, fittyet hányva az öreg kiáltozására: – Hisz’ a többit még meg se nézte!

Egy hentesbolt, merengett Agatha. Vajon meddig jutott az átalakítással a csődbe ment pasas?

Tegyük fel, hogy egyáltalán semeddig, akkor maradt minden a régiben, vagyis még most is meg kell lennie a mélyhűtőkamrának.

– Mrs. Raisin!

Agatha vonakodva fordult hátra Mrs. Bloxbyhoz. – Mr. Parry szerint nem vagy jól.

– Nincs semmi baj, Mrs. Bloxby. Csak az egyik fotón tűnődöm. Régen hentesbolt volt az eveshami diszkó helyén, ami azt jelenti, hogy talán most is megvan még a mélyhűtőkamra.

– De hiszen a rendőrség már átfésülte a diszkót!

– Ők egy fagyasztóládát kerestek – mondta Agatha izgatottan. – Mi van, ha most is ott a mélyhűtőkamra egy függöny vagy álfal mögé rejtve?

– Ezt el kell mondanod a rendőröknek.

– A hentest Gringe-nek hívták. Megpróbálom előkeríteni az egykori tulajt, biztos tud nekem prezentálni egy alaprajzot a mélyhűtőkamra elhelyezkedéséről. Aztán holnap este elnézek a dizsibe, és kiderül, hogy tényleg ott van-e.

– Mrs. Raisin, ez túl veszélyes.

– Nem szólhatsz a rendőröknek! Ez az én ügyem – mondta Agatha harcosan. – Megígéred?

– Megígérem – felelte Mrs. Bloxby húzódozva.

AMINT HAZAÉRT, Agatha felütötte a telefonkönyvet. Két Gringe-et is talált, egy A. Gringe-et meg egy M. Gringe-et.

A. Gringe-et hívta először. Semmi. Megpróbálta M. Gringe-et, egy nő vette fel. Agatha megmondta neki, hogy annak a hentesboltnak az egykori tulajdonosával szeretne beszélni, amiből azóta diszkó lett. – Ó, akkor az apósomat keresi – mondta a nő.

– Nem tudja, mikor találom otthon? – kérdezte Agatha. – Hívtam, de nem vette fel.

– Nem szokott eljárni. Valószínűleg kint van a kertben.

– Látom, hogy Badsey-ben lakik – mondta Agatha.

– Igen, nem messze az iskolától. Tudja, merre van?

Agatha azt mondta, tudja, és letette.

Szélsebesen lezuhanyozott és átöltözött. Mielőtt elindult volna Badsey-be, még gyorsan felhívta Charlest, hogy lemondja a találkozójukat. Agatha magának akarta a dicsőséget. Gustav vette fel a telefont, és közölte, hogy Sir Charles házon kívül van, így Agatha üzenetet hagyott neki. Most pedig gyerünk Mr. Gringe-hez.

MR. GRINGE badsey-beli otthona takaros sarokház volt. Agatha látta, hogy oldalt kis ösvény vezet a hátsó kertbe, és úgy döntött, először a kertbe kukkant be.

Végigsétált az ösvényen. A kert szokatlanul növénymentes volt. Fából ácsolt, ponyvatetős teraszféleség indult ki a hátsó ajtótól, az előtte levő térség meg, ahol egy öregember görnyedezett valami gyomnövénnyel hadakozva, apró, fényes kavicsokkal volt beszórva.

– Mr. Gringe?

Az öregember felegyenesedett, tekintete végigbarangolt a kövecseken, mintha így figyelmeztetné a természetet, hogy az ő kertjében ne merészelje még egyszer felütni a fejét. – Igen?

– Agatha Raisin vagyok. A hentesboltjáról szeretnék kérdezni, arról, amelyik ma diszkó.

Mr. Gringe fokozatosan megfordult, és ránézett. Arca csupa barázda, válla előregörnyedt.

Beletörölte a kezét elnyűtt flanelnadrágjába, majd az egyiket előrenyújtotta, és ünnepélyesen kezet rázott Agathával.

– Mit szeretne tudni?

– Gondoltam, lerajzolhatná nekem a bolt elrendezését, amilyen régen volt, hogy lássam, hol helyezkedett el a hűtőkamra.

– Minek?

– Könyvet írok – füllentette Agatha –, és van benne egy hentesbolt. Kellene valamiféle alaprajz.

– Miért nem megy be az első hentesüzletbe, mondjuk, Moretonban, és kéri meg őket, hogy vezessék körbe?

– Mert a múltba helyeztem a cselekményt – mondta Agatha mindenre elszántan. – Nekem régimódi hentesbolt kell.

Az öreg a teraszon álló hófehér, műanyag asztal körül elrendezett szintén műanyag székekre mutatott. – Üljön le, mindjárt hozok egy darab papírt.

Agatha leült, az öreg meg becsoszogott a házba. Jó sokáig időzött odabent. Agatha már kezdett türelmetlenkedni.

Végre megjelent Mr. Gringe egy üres A4-es papírlappal meg egy golyóstollal a kezében.

Nehézkesen letelepedett Agatha mellé, majd így szólt: – Lássuk csak, a pult rögtön az ajtó mellett volt. Hidegpultnak kellett lennie, üvegezettnek. Istenverte EU-s szabályok! – Azzal körülményes precizitással rajzolni kezdett.

– A pult mögött ajtó nyílt egy rövid folyosóra a végében tágas raktárral. Az árut mindig hátul vettük át. Ebben a helyiségben daraboltuk fel a húst. Itt volt a vécé meg a konyha.

– Na és a hűtőkamra? – sürgette Agatha.

– Az meg itt volt, a raktár csücskében. Nem a legjobb helyen, de sokba lett volna áttenni. – A tolla tovább mozgott, mindent gondosan berajzolt a helyére. Agatha türelmesen várt, míg az emelet rajzát is elkészíti.

– A diszkósok bagóért kaparintották meg – morogta az öreg –, mert ugyebár teljesen át kellett alakítani. Hentesnek akartam volna eladni, de hol vannak ma már a hentesek? A legtöbbünket kicsinálták a szupermarketek. A kólibacilus-hisztéria volt az utolsó csepp a pohárban. Meg hogy csontos marhahúst nem lehet eladni. Csontozhattunk ki mindent, ami nem kevés időbe telt. Fene a kormányba. Ezt is írja bele a könyvébe. A kormánynak köszönhetjük, hogy tönkrementünk, mi is meg a gazdák is. Főbe kéne lőni az egész brigádot. Nem kér valamit inni?

Mivel Agatha a diszkóba úgyis csak másnap este szándékozott elmenni, úgy határozott, az a legkevesebb, hogy még egy kis időt rászán az öregre. – Az nagyszerű lenne. – De nem tudta elmondani, hogy gin-tonikot kér, mert az öreg még hozzátette: – Én készítem a Cotswolds legremekebb pitypangborát. – Agatha megadta magát a sorsának.

Az öreg újból bedöcögött a házba. A szomszéd kertekben álmosan csiripeltek a madarak, de Mr. Gringe kopár kertjében nem dalolt egy sem. Kinyújtózott az esti égbolt, halványzöldből a horizont közelében mélykékbe fordulva. Agatha lelkének legmélyén egy hang egyre azt szajkózta, hogy veszélyes ostobaságot művel, hogy haladéktalanul a rendőrséghez kellene fordulni.

Előcsoszogott Mr. Gringe, kezében tálca, azon egy üveg meg két pohár. Kitöltött két nagy pohár pitypangbort. – Egészségére – mondta. Agatha megemelintette a poharát. – Magának is.

– Na és milyen néven írogat? – kérdezte az öreg.

– Agatha Raisin.

– Sose hallottam magáról.

– Sokat olvas?

– Nem, van tévém.

– Akkor ezért nem hallott még rólam. – Agatha kinézett a kertre. – Nem szereti a növényeket?

– Időpocsékolás. Megszállják őket a tetvek meg a csigák, és állandóan hullajtják a leveleiket.

– Mások szerint a sok szép virág megéri a fáradságot.

– Másoknak gond van a fejivel. Maga férjnél van?

– Elváltam.

– Van pénze?

– Nem panaszkodom.

Az öreg sokat sejtetően méregette. – Nem való, hogy egy asszony egyedül éljen. Mondok magának valamit. Legyen a feleségem. Unom már a sok takarítást meg súrolást, ez női munka.

– Hát fogadjon fel bejárónőt.

– Hogy még fizessek is érte? Nem, itt jön maga a képbe.

– Nem jövök, hanem megyek – mondta Agatha kategorikusan, és levágta a poharát az asztalra. A bor édes és tömény volt, Agatha torkig volt vele.

– Nem tudja, mit hagy ki – kiáltotta utána az öreg, miközben Agatha a hentesüzlet alaprajzával a kezében már a kertkapu felé igyekezett. – A maga korában minden ajánlatnak örülni kell.

Tíz

MÁSNAP ESTE MRS. BLOXBY nézett be Agathához, mikor Agatha már éppen indulni akart. A lelkészné borúsan szemlélte teljes harci díszbe öltözött barátnéját. – Szóval tényleg odamész.

– Hogyne mennék – felelte Agatha higgadtan, holott egész álló nap a saját kételyeivel és félelmeivel viaskodott.

– Gondolom, hiába is mondanám, hogy veszélynek teszed ki magad.

– Hiába bizony. Bárhogy is, csak azt szeretném kideríteni, megvan-e még a hűtőkamra. Aztán már ott se vagyok, és hívom a rendőrséget.

Együtt hagyták el a házat. – Nem esik bántódásom – mondta Agatha, és beült a kocsijába. – De tudod, mit? Ha nem érek vissza éjfélre, akkor felhívhatod a rendőrséget.

Agatha a Merstow Green-i parkolóban állt meg a kocsival, és áttanulmányozta a Mr. Gringe-től kapott tervrajzot. Nem lesz könnyű. Terry Jensen nyilvánvalóan kivette az elülső és hátulsó traktust elválasztó falat, hogy helyet csináljon a tánctérnek. Vajon a tánctér egészen a hátsó ajtóig nyúlik?

Vagy maradt még egy helyiség arra hátul, ahová esetleg rejtekajtó vezet? Elképzelhető.

Feltehetően az áruátvétel is hátul történik.

Agatha kiszállt a kocsiból, és most már bánta, hogy nem szólt Charlesnak. Rettenetesen egyedül érezte magát.

Wayne, a kidobólegény a klub bejárata előtt állt. – A tévétől – mondta Agatha élénken. – Csak magamba szívom a hely hangulatát.

Wayne félreállt, hogy átengedje. Most nyugisabb volt odabent, mint Agatha legutóbbi vizitjekor.

Kevesebb párocska rángatódzott a parketten, habár a zene ugyanúgy dübörgött. Agatha reménykedett benne, hogy hamarosan tömeg lesz; nem szeretett volna feltűnést kelteni, ahogy a falat vizslatja. Odament a bárhoz, ahol éppen Terry volt a pultos. Agatha odaordította neki, hogy át akarja érezni a hely szellemét, és kért egy üveg sört. A sörét kortyolgatva feltűnésmentesen körbejártatta tekintetét. Aztán eszébe jutott, hogy vécének is kell lennie valahol. Talán a hátulsó régiókban. – Merre találom a mosdót? – kiabálta Terrynek.

Terry kinyitott egy ajtót a bár mellett, amelyet Agatha addig nem is vett észre, mert egy táncoló párt ábrázoló festmény részét képezte. Terry a fejével intett neki, Agatha besétált. – Balra lesz – kiabálta a férfi.

Két mosdó volt, az egyiken „Csajok”, a másikon „Pasik” felirat. Terry még mindig figyelte, ezért Agatha bement a „Csajok”-ba, és bezárkózott az egyik fülkébe. Letelepedett az ülőkére, és újból megnézte az alaprajzot. Odakint sötét volt, csak a vécéajtók fölött derengett valamicske világítás.

Terry biztosan felszívódott már. Nem kukkolhatja egyfolytában a pisilni járó nőket.

Agatha kilopódzott, és felmérte a terepet. A szemközti falnál sörös meg üdítőitalos rekeszek álltak halomban. Újból ránézett a rajzra. Ha megvan még a fagyasztókamra, akkor itt kell lennie a rekeszek mögött. Az erőfeszítéstől zihálva gyorsan félrelökdöste őket. A rekeszek mögötti falszakaszt mocskos függöny fedte. Agatha tartott egy kis szünetet, hogy ellenőrizze a hátsó ajtót.

Nem volt bezárva. Helyes, gondolta. Ha találok valamit, erre ki tudok szaladni. A rekeszkupac középső részéhez érve rájött, hogy mind üres. Kezdte a háta mögé dobálni a rekeszeket; biztosra vette, hogy a diszkózene elnyomja a zajt. Mi lesz, ha valaki használni akarja a vécét? De ezt a kockázatot vállalnia kell. Majd kitalál valamit. Elsikoltja magát, hogy juj, patkányt látott. Mikor már egy elég nagy szakaszt megtisztított, belesett a függöny alá. Túl sötét volt, nem látott semmit. Bekotort a táskájába egy ceruzalámpáért, és rávilágított vele a falra.

Aztán zakatolni kezdett a szíve. Egy fából készült ajtó volt ott fémkilinccsel. A hűtőkamra!

Agatha bebújt a függöny alá, megragadta a kilincset, s ahogy feltépte a súlyos ajtót, jeges fuvallat csapott az arcába. Bement, és addig tapogatózott, amíg meg nem találta a villanykapcsolót. Feje fölött neoncsövek vibrálták életre magukat.

Agatha felsikított.

Joanna Field ült a földön furcsa szögben kitekeredett fejjel. Agatha a szája elé kapta a kezét.

Mozogj már!, visította az esze. Kifelé! Hívd a rendőrséget! A lég a diszkózene dobhártyaszaggató dübögésétől volt terhes. Aztán jött egy még hangosabb döndülés. Agatha megpördült, és látta, hogy bezáródott mögötte az ajtó.

– AGGÓDOM, ALF – mondta Mrs. Bloxby.

– Miért, drágám? – kérdezte a lelkész.

– Agatha Raisin miatt.

– Jaj, mit művelt már megint az a szédült nő?

Mrs. Bloxby elbeszélte neki, hogy Agatha a diszkóba ment, s hogy mi oka volt rá.

– Ez esetben azonnal értesíteni kell a rendőrséget – mondta a lelkész.

– Megesketett, hogy nem szólok nekik.

Ekkor csöngettek. – Talán ő lesz az – mondta Mrs. Bloxby. Szaladt ajtót nyitni, de nem Agatha volt az, hanem John Armitage. – Most jövök Londonból – mondta. – Agatha merre van?

– Jöjjön csak – terelte be a férfit Mrs. Bloxby. – Jobb, ha mindent elmondok.

Elismételte ugyanazt, amit az előbb a férjének mondott. – Szóval, megesküdött, hogy nem szól a rendőröknek – mondta John, amikor a lelkészné befejezte. – Én viszont nem ígértem ilyet.

– Ott a telefon – mondta Mrs. Bloxby sürgetően.

John felhívta a worcesteri rendőrséget, s miután bekapcsolták Brudge-hoz, sebtében ismertette vele a helyzetet, és azzal fejezte be: – Azonnal küldje oda az embereit. Lehet, hogy Agatha veszélyben van.

Aztán letette a telefont. – Mennek, amint tudnak. Én is odamegyek.

– Magával tartunk – mondta Mrs. Bloxby, nem törődve a lelkész ellenvetésével, hogy az életmentést inkább a rendőrségre kellene hagyni. Bezsúfolódtak a lelkész vénséges Mini Morrisába, és Evesham felé vették az irányt.

– Nem tud gyorsabban menni ez a tragacs? – kérdezte John egy ponton.

– Eszemben sincs túlerőltetni a motort egy féleszű nőszemély miatt – jegyezte meg a lelkész.

AGATHA FEL-ALÁ JÁRKÁLT, karját kétségbeesetten az oldalához verdesve. Micsoda rút vég! Halálra fagyni. És szegény Joanna. Most már biztos, hogy terhelő bizonyítékot talált Kylie e-mailjei között, és zsarolásra használta az információt. Agatha rosszul volt a hidegtől és a keserűségtől. Meg fog halni, és ezt egyes-egyedül a hiúságának köszönheti. Egyedül akarta felgöngyölíteni az ügyet, hogy minden dicsőséget ő söpörjön be. Soha többé nem látja Jamest. A helyiségben dobozokkal telerámolt polcok sorakoztak. Elgémberedett ujjaival kinyitotta az egyiket, és fehér porral teli műanyag tasakokat lelt benne. Szóval itt tartják a drogot. Kylie-nak tudnia kellett erről. Valahogy rájött. Szegény szerencsétlen Kylie. Szegény szerencsétlen Joanna. És szegény szerencsétlen Agatha.

Végül abbamaradt a didergés, lassan elálmosodott, s már-már kimelegedett. Paradox vágy ébredt benne, hogy letépje magáról a ruháit, de küzdött ellene.

A LELKÉSZ A DISZKÓ előtti járdaszélen parkolt le, és mindhárman kiszálltak. Amikor be akartak lépni a diszkóba, Wayne elállta az útjukat. – Ide csak fiatalok mehetnek be – közölte támadóan.

– Akkor haladéktalanul feljelentem magukat a rendőrségen diszkriminációért – vágott vissza fölényesen a lelkész.

Wayne űzött pillantást vetett felé, de a bűvös szó: „rendőrség”, megnyitotta előttük a kapukat.

Besoroltak a diszkóba. Fülhasogató zene, táncoló párok, látszólag minden a legnagyobb rendben volt attól eltekintve, hogy Agathát sehol se látták. John utat tört magának a bárhoz, Bloxbyék a sarkában. – Hol van a tévés hölgy? – szegezte neki a kérdést Terrynek, aki épp egy poharat törülgetett tisztára. – Elkerülték egymást – harsogta. – Tíz perce ment el.

John értetlenül nézett rá. Lehet, hogy Agatha az irodában van?

Hátrapenderedett, és odaordította Alfnak: – Most mit csináljunk?

– Én már imádkoztam – közölte nagy nyugodtan a lelkész. – Mindjárt itt lesz a rendőrség.

– Az imádkozással kitörölhetjük – kiabálta John, de alig ejtette ki száján a szavakat, hirtelen abbamaradt a zene, és rendőrök lepték el a diszkót, élükön Brudge-dzsal.

Terry arca szürkés színt öltött. John villámgyorsan átgondolta, hogy ha csakugyan megvan még az a bizonyos hűtőkamra, akkor a földszinten kell lennie.

– Hátra – mondta Brudge-nak. – Biztos hátra lehet jutni valahogy.

– Itt egy ajtó, uram – mondta az egyik rendőr, akinek élesebb volt a szeme, mint Agatha Raisinnek.

– Arra nincs semmi, csak a mosdók meg a raktár – mondta Terry.

– Tartsák szemmel az urat, nehogy meglógjon nekem – mondta Brudge, és belépett a bár mellett nyíló ajtón. Elemlámpát vett elő, hogy körbevilágítson: a fény végigszaladt az italosrekeszeken, aztán levágott a földre. Karcolásnyomok voltak a padlón, mintha valaki nemrégiben elhúzgálta volna a rekeszeket a helyükről. Brudge-nak erről eszébe jutott a diszkóban tartott razzia után készült jelentés, amelyben az állt, hogy a rekeszek mögött egy régi hűtőkamra található, de most tele van rámolva áruval meg mindenféle vacakkal, a mélyhűtő egységet pedig réges-rég kikapcsolták.

– Takarítsák el innen ezeket a rekeszeket – vakkantotta oda az embereinek. – És szedjék le azt a függönyt.

A hűtőkamrában didergő Agatha tudatára ébredt, hogy már nem hallani a zene tompa kalapálását. Hallotta, hogy odakint a rekeszeket tologatják. Emberi hangokat hallott. Meg se nyikkant, mert biztos volt benne, hogy most fognak végezni vele. A jelekből ítélve Joannának a nyakát törték el.

Agatha ijedten széjjeltekintett, de hiába keresett valami fegyverfélét.

Mindörökre beleégett az agyába a pillanat, ahogy kivágódik az ajtó, s ő döbbenten mereszti a szemét Brudge detektívfelügyelőre. – Ó, drága ember – zokogta Agatha, és azonmód a karjába vetette magát.

Brudge kibújt a szorításából, és elbődült: – Hívjanak mentőt, és kutassák át a helyiséget.

Atyaúristen, az eltűnt lány!

Agathát Mrs. Bloxby vette gondjaiba, bebugyolálta a lelkész kabátjába. – Ostoba szamár vagyok – hüppögte Agatha.

– Semmi baj – csitítgatta Mrs. Bloxby. – Most már vége.

Megjött a mentő, Agathát betakargatták és hordágyra fektették. Egy rendőrnő is vele tartott.

Mrs. Bloxby még gyorsan megkérdezte a mentőkocsiba visszaszálló sofőrtől: – Mondja, rendbe fog jönni?

– Szerintem igen – felelte a férfi. – Ez csak enyhe hipotermia.

S a mentő elsüvített.

AGATHA ROHAMOSAN GYÓGYULT, és két nappal később épp akkor ébredt fel pihentető álmából, amikor Brudge két nyomozótól kísérve a kórterembe lépett. – Elég erősnek érzi magát, hogy vallomást tegyen? – kérdezte Brudge.

Agatha csak egyvalamiben hazudott: hogy miért nem értesítette a rendőrséget. Azt mondta, túl merésznek tűnt az elmélete, ezért először bizonyosságot akart szerezni.

Végül a vallomástétel után Agatha feltette a kérdést: – De miért?

– Mit miért?

– Kylie-t vélhetően azért ölték meg, mert rájött a drogügyletre. De miért nem hagyták ott a tetemet, ahol volt, aztán egy sötét éjszaka suttyomban elföldelhették volna.

Brudge jelzett a társainak, hogy menjenek ki, majd kényelmesen elhelyezkedett az ágy mellé tolt székben. – Akár el is mondhatom magának. Zak kipakolt. A helyzet a következő: ő tényleg el akarta venni Kylie-t, és fülig szerelmes volt belé. De a hülyéje megsúgta a lánynak a dolgot a kábítószerről. Egyébként ő is meg az apja is büntetlen előéletű. De az egyik nagyobb birminghami galeri hírét vette, hogy diszkót akarnak nyitni Eveshamben, és megkörnyékezték Terry Jensent.

Egy valag pénzt ajánlottak, ha hajlandó tárolni nekik a drogot. A diszkóban nem árusíthatta, neki csak annyi volt a feladata, hogy tárolja az anyagot, amit aztán valahol másutt terítettek. Na most, lehet, hogy Zak szerelmes volt Kylie-ba, viszont nagyon úgy néz ki, hogy Kylie nem volt szerelmes Zakbe. A fiútól hallottak birtokában nekiállt mindenféléket követelni Terrytől, például egy Ferrarit nászajándékba.

– Terry megmondta Zaknek, hogy végezni kell a lánnyal. A fiú először le volt taglózva, de az alternatíva az lett volna, hogy az apjával együtt éveket töltenek a sitten. Kylie egyfolytában a menyasszonyi ruhája miatt nyafogott, és a fiú valahogy rábírta, hogy egyik este lopózzon ki otthonról, és vigye oda a ruhát a klubba. Előtte kikapcsolták a hűtést a fagyasztókamrában, és szabaddá tették a helyiséget, aztán beküldték oda Kylie-t, hogy próbálja fel a ruhát. Majd rázárták az ajtót és bekapcsolták a hűtést. Kylie elég sok alkoholt fogyasztott, ami felgyorsította a hipotermiát.

– De hát akkor zúzódások lettek volna a kezén a dörömböléstől, vagy nem? – kérdezte Agatha.

– Nem voltak sérülések a karján. Szerintem azt hitte, hogy csak viccelnek vele, aztán meg már túl késő volt. Amikor kellően legyengült, beadták neki a heroint.

– De hogy illik bele a képbe a folyó meg a virágcsokor?

– Zak belebetegedett a bánatba. Annyira szerette a lányt. Szertartásosabb temetést képzelt el a számára annál, amit az apja gondolt ki. Megvette a rózsákat; hogy hol, azt még mindig nem tudjuk. Valahogy odavitte a menyasszonyi ruhás Kylie-t a folyóhoz, és búcsúképpen beleszuszakolta a csokrot a lány fagyott kezébe. A gyász egy kicsit megzavarhatta a fejét, ugyanis meg volt róla győződve, hogy menyasszonyi ruha ide vagy oda, a nagy felfordulásban mindenki azt fogja gondolni, hogy Kylie is az árvíz áldozata.

– Na és Joanna? – kérdezte Agatha.

– Kaptak egy fülest, még dolgozunk rajta, hogy vajon kitől, és valaki leütötte Joannát, amikor az betört Kylie levelezőrendszerébe, aztán kitörölte az összes e-mailt. Csakhogy Joanna talált egy inkriminált üzenetet, mielőtt fejbe verték. Zak azt mondja, küldött Kylie-nak egy levelet, amiben könyörögve kéri, hogy hallgasson.

– Joanna tudta, hogy nála van az adu ász. Elment a diszkóba, és megmondta Terrynek, hogy olvasta az e-mailt, s ha nem fizet, akkor beköpi őket a rendőrségen. Az meg kitekerte a nyakát.

– Na és Mrs. Anstruther-Jones?

– Talán csak suhancok voltak, akik azzal szórakoznak, hogy bekábítózva kis híján elütik az embereket. Ez egyszer túllőttek a célon. Zak tagadja, hogy bármi közük lenne a dologhoz, de az is lehet, hogy Terry vagy az a Wayne azt hitte, maga az, és el akarta hallgattatni.

– Valamiről teljesen megfeledkeztem – mondta Agatha. – Kylie tagja volt valami egyházi ifjak körének. Ott is kérdezősködnöm kellett volna róla.

– Mi sem most jöttünk le a falvédőről – vágott vissza Brudge. – Természetesen kikérdeztük őket.

Egyetlenegyszer látták Kylie-t, utána soha többé, holott az anyja abban a hiszemben élt, hogy oszlopos tagja a csoportnak.

Agatha hátradőlt a párnáira, és a szemöldökét ráncolta. – Valami még hiányzik – mondta lassan.

– Illetőleg valaki.

– Mire gondol?

Agatha egy darabig hallgatott. Majd így szólt: – Megkérdeztem Freda Stokesot, hogy volt-e Kylie-nak barátnője a lányok között, és ő azt mondta, nem volt. Aztán a nászajándékokról kérdeztem. Marilyn Josh tangabugyis fürdőruhát ajándékozott Kylie-nak. Fredát bizonyára sokkolta egy ilyen merész ajándék, elvégre akkor még romlatlan szűznek hitte a lányát. De mi van, ha Kylie pont ilyen meglepetésre vágyott? Amikor először láttam, éppen a bikinivonalát gyantáztatta. Ő azt állította, hogy Zak akarja, de az is lehet, hogy Kylie a nászútjukon már az új fürdőruhájában akart parádézni. Érti már? – folytatta Agatha lelkesülten. – Lehet, hogy Marilyn is benne volt. Talán nagyon is jól ismerte Kylie-t. Szerintem vagy Zak, vagy Terry rávette Marilynt, hogy a lánybúcsún súgja meg Kylie-nak, vigye oda a menyasszonyi ruhát a diszkóhoz, hogy ő is megnézhesse.

– Zak semmit se mondott nekünk Marilyn Joshról – mondta Brudge –, de majd utánanézünk. Itt jön Mrs. Bloxby.

Brudge felállt, hogy távozzon.

– Meg se köszöni? – kérdezte tőle Agatha.

– Ugyan mit? Hogy hajszál híján megölette magát? Vagy hogy belekontárkodott a rendőrség munkájába? Örüljön neki, hogy megúszta a vádemelést. Már megint parókában volt, amikor magára találtunk.

– Ó, hogy rohadnál meg! – kiáltotta Agatha a férfi távolodó hátának.

– Na de Mrs. Raisin! – szörnyülködött Mrs. Bloxby.

– Megérdemelte – duzzogott Agatha.

– Látom, újra a régi formádban vagy – ült le a lelkészné az ágy mellé. – Minden újság lehozta a hírt, de a tévében is bemondták.

– Rólam mit mondanak?

– Attól tartok, semmit. Csak Kylie-t meg Joannát említik, meg hogy nagy mennyiségű kábítószert foglaltak le a diszkóban.

– Ez mindennek a teteje! Nélkülem sose jöttek volna rá – hőbörgött Agatha. – John merre van?

– Később ő is benéz majd.

– Tényleg? Odaadnád a táskámat a szekrényből? Benne van a sminkkészletem.

– Mikor engednek haza? – érdeklődött Mrs. Bloxby, miközben elővette és átnyújtotta Agathának az öblös retikült.

– Holnap – mondta Agatha, és megszemlélte magát a kis tükrében. – Szörnyen nézek ki.

Hamar alapozót mázolt a képére. – Csak nem pattanás növekszik a homlokomon?

– Én nem látok semmit – mondta Mrs. Bloxby. – Hoztam neked egy doboz bonbont.

– Kedves tőled. – Agatha mohón gusztálta a dobozt. Imádta a csokoládét, azt viszont ki nem állhatta, hogy a fantáziáját már egyetlen kocka is beindítja. Egy kocka csokoládé, és Agatha már érezte is, ahogy megnő a hasa és elterebélyesedik a csípője. Mindazonáltal annyi viszontagság volt a háta mögött, hogy most aztán igazán megérdemel egypár szemet.

Púdert és rúzst kent magára, azután kinyitotta a dobozt. – Vegyél egyet.

– Most reggeliztem.

– Jaj, ugyan már – noszogatta a lelkésznét Agatha. – Hájas disznó leszek, ha egyedül falom fel.

Mrs. Bloxby vett egy szem bonbont, Agatha is vett egyet, s alig nyelte le, már nyúlt is a következőért.

Falubeli ügyekről tereferéltek, és amikor Mrs. Bloxby indulásra készen felállt, Agatha döbbenten konstatálta, hogy a bonbonos doboz jóformán üres, és a lelkészné csak kettőt evett.

JOHN ARMITAGE délután érkezett egy hatalmas virágcsokorral, és Agatha beható vizsgálódást követően arra a megállapításra jutott, hogy a csokor valamivel drágább annál a másiknál, amelyet a férfi a múltkor Joannának vett.

– Hallotta a legfrissebbet? – kérdezte John.

– Nem, mi volna az?

– A rádióban hallottam. Lefülelték azt a birminghami bandát, azokat az ipséket, akik rávették Terry Jensent, hogy tárolja nekik az anyagot.

– És Brudge még csak meg se köszönte – mondta Agatha.

– Szerintem úgy ítélte meg, hogy maga kotnyeleskedik. De majd a bíróságon brillírozhat.

– Hogy én! Ha nem kotnyeleskedtem volna, ahogy maga mondja, Brudge még most is bambán nézne maga elé.

– Bonyolult egy ügy ez, azt meg kell hagyni. Hogy érzi magát?

– Jól. Holnap szabadulok.

– Ünneplésképpen elviszem vacsorázni.

Agatha felragyogott. – Az pompás lesz. Hova megyünk?

– Van egy francia étterem Oxfordban a Blue Boar Streeten, a Ma Belle. Kerthelyiség is van, úgyhogy reméljük, derűs marad az idő. Hétkor ott vagyok magáért.

JOHNT MELEGVÁLTÁSBAN Bill Wong követte még több virággal. – Agatha – mondta –, remélem, ez az utolsó alkalom, hogy a kórházban kell meglátogatnom egy bűneset után. A tűzzel játszott már megint.

– Nincs jobb dolga annak a Brudge-nak, mint hogy folyton énrám pikkel? – dúlt-fúlt Agatha.

– Tegnap benéztem a paplakba. Mrs. Bloxby aggódik. Ha John Armitage nem szól a rendőröknek, fagyasztott hús lett volna magából.

Ám Agatha szokásához híven nem volt hajlandó belátni a hibáját. Inkább kiselőadást tartott Billnek, hogy tudniillik a rendőrség csak és kizárólag az ő éles elméjének köszönheti, hogy sikeresen le tudták zárni az ügyet.

– Mutatós csokor – mondta Bill, aki csak fél füllel figyelt oda, és most John ajándékára mutatott.

– John Armitage hozta nekem – büszkélkedett Agatha. – Holnap este vacsorázni visz.

– Csak óvatosan.

– Nem vagyok már szűz.

– Viszont épp elég baja származott abból, hogy beleszerelmesedett az előző szomszédjába.

– Nem fogok beleszeretni John Armitage-ba – dühöngött Agatha.

DE MÁSNAP, mikor elhagyta a kórházat és Mrs. Bloxby az özönvíz előtti Mini Morrisszal hazafuvarozta, Agatha udvariasan elcsevegett vele, közben pedig egyfolytában azon járt az agya, hogy mit vegyen fel az esti vacsorához.

Odahaza legyűrte magában a késztetést, hogy azonnal elszáguldjon valami új hacukát vásárolni.

Van egy csomó ruhája. Csupán választás kérdése az egész. Miután teljesen kirámolta a ruhásszekrényt, végül is egy oldalt felvágott, bíborszínű selyem estélyi szoknya mellett döntött, és mélyen kivágott, fehér selyemblúzt vett hozzá.

Aznap este ízléses sminkben, illatosan, fényesre kikefélt frizurával Agatha úgy érezte, életében nem volt még ennyire gyönyörű. John hétkor érkezett, és elindultak Oxfordba. Langymeleg este volt, a nap aranyos pászmái átszüremlettek a továbbra is frissen zöldellő fák között; még nem köszöntött be az igazi, tikkasztó nyár.

Oxford kivételesen az álmodó tornyok városaként mutatkozott meg Agatha előtt, nem pedig a szokásos kaotikus masszaként pocsék közlekedésével, koldusaival és részeg tinédzsereivel.

John az étterem kerthelyiségében foglalt asztalt. Megrendelték az ételt meg egy üveg bort. Oda-vissza átbeszélték az ügyet, aztán John megkérdezte: – A múltkor azt mondta nekem az egyik könyvemről, hogy nem egészen hiteles. Mi ennek az oka?

Ekkor már a második üveg bornál tartottak. Agatha egy kicsit becsípett, és úgy feloldódott a férfi társaságában, hogy mesélni kezdett a birminghami neveltetéséről, John meg elmélyült figyelemmel hallgatta.

Agatha jóformán soha nem beszélt a múltjáról, hisz’ minden igyekezetével azon volt, hogy elhatárolódjon tőle.

Amikor befejezte, John rendelt két konyakot, s az asztalon áthajolva belenézett a szemébe.

– Nincs hozzá kedve, Agatha?

Agatha értetlenül pislogott.

– Mihez?

– Hát hogy megkoronázzuk az éjszakát.

Agathának még mindig nem esett le a tantusz. – Ezt most úgy érti, hogy még menjünk tovább valahová?

– Jaj, Agatha, ne adja nekem az értetlent. Az ágyába menjünk.

– Hogy nem sül le a bőr a képéről – hüledezett Agatha.

– Felnőtt emberek vagyunk.

Agatha híresen alacsony önbecsülése egy szempillantás alatt a béka feneke alá zuhant. Kár volt a neveltetéséről fecsegnie Johnnak, mert ez most azt hiszi, hogy nyugodtan ajtóstul ronthat a házba.

– Bocsásson meg – állt fel a helyéről.

Bevonult az étterembe, el a bár meg az étkező emberek mellett az épület oldalában nyíló ajtóig.

Az utca, ahová kilépett, a High Streetre vezetett. Agatha bepattant az első taxiba. – Carselyba kérem – mondta. – Moreton-in-Marsh mellett van.

– Nem lesz olcsó – közölte a sofőr.

– Indítson!

A zaklatottságtól és a megalázottságtól még sírni se tudott. John egyszer sem próbálta megcsókolni, nem adta jelét, hogy Agatha tetszene neki. Egyszerűen csak le akart feküdni valakivel, és Agatha könnyű prédának ígérkezett.

Amikor hazaért, leült a számítógépe elé, és küldött egy e-mailt Marie-nak, hogy meggondolta magát. Mégis velük tartana a Robinson Crusoe-szigetre. Mikor mennek?

Jóval később, de még ugyanaznap este csöngettek. Agatha biztos volt benne, hogy John az, és fejére húzta a takarót. Egy darabig még szólt a csengő. Aztán a telefon kezdte rá. Agatha felkelt, és kihúzta a dugót a falból.

Még megvárja Marie válaszát, aztán lefoglalja a repülőjegyet. Holnap összepakolja a számítógépét meg a poggyászt, és indulásig egy londoni hotelban fog megszállni. Csak a worcesteri rendőrséggel tudatja majd a tartózkodási helyét, és nem felejti el a lelkükre kötni, hogy senkinek se árulják el.

Elszomorodott a gondolatra, hogy ismét el kell hagynia a macskáit, de a bejárónője, Doris Simpson majd a gondjukat viseli, és a cicák imádják Dorist.

Agatha Raisin úgy érezte, fáj mindene.

Epilógus

ÚJRA A ROBINSON CRUSOE-SZIGETEN Agatha Marie-val és Carlosszal üldögélt a társalgóban, és nézte az esőfelhőkbe takaródzó öblöt. Hideg volt. Sejthette volna, hogy a Juan Fernàndez-szigeteken augusztusban köszönt be a tél.

De a békés nyugalom érzete így is megmaradt, az ember itt minden gondját-baját levetkezte.

Marie és Carlos kiváló hallgatóságnak bizonyult, újra meg újra elmondatták Agathával a történetét, s a végén már oly hihetetlennek tűnt az egész, mintha meg se történt volna.

– Gonosz hely lehet ez az Evesham – mondta Marie.

– Ellenkezőleg, az emberek nagyon kedvesek. Ezért is olyan furcsa – mondta Agatha.

– És letartóztatták már azt a Marilyn Josht?

– Igen, az elutazásom előtt az újságban olvastam. A rendőrség mélyen hallgat rólam. Gondolom, nem akarják szétkürtölni, hogy tévésnek adtam ki magam. Szóval nem most fogok megdicsőülni.

– Épp elég dicsőség a tudat, hogy bekasztnizták a gonosztevőket – mutatott rá Carlos.

– Igaz – értett egyet Agatha, habár ő el bírt volna viselni egy kis elismerést a fáradozásaiért.

Aztán Carlos elballagott, és Marie megkérdezte: – Mi van a volt férjével?

– Ó, végérvényesen befejeztem vele – mondta Agatha. – Életemnek az a fejezete lezárult.

– Na és az íróval nem volt alakulóban valami?

– Vérig sértett. Most már nem akarom, hogy közöm legyen hozzá.

– Hogyhogy?

– Elvitt vacsorázni. Nagyon vonzó férfi. Egy oxfordi étterembe mentünk. – Agatha elnémult, és beharapta az ajkát.

– Mi történt?

– Jó, elmondom. Az egyik regénye, amit én is olvastam, a birminghami munkásnegyedekben játszódik, csak ma már nem így nevezik őket. Mondtam neki, hogy a környezetábrázolás nem a legpontosabb, mire megkérdezte, honnét tudom.

– És honnét tudja?

Oly távol kerültem otthonról, hogy akár igazat is mondhatok, gondolta Agatha.

– Onnét, hogy én is ilyen környezetben nőttem fel, csak kimásztam belőle, és tíz körömmel kapaszkodtam fel a csúcsra, elegáns akcentusom meg pénzem lett, és sikeres lettem. De a múltammal nem szoktam felvágni.

– Nem értem, miért – mondta Marie. – Hisz’ ez is azt mutatja, milyen nagy utat járt be a saját erejéből.

– Manapság már nincs annyira jelen az osztályöntudat a britekben, de mikor felnőttem, ez még máshogyan volt. Állandóan az volt az érzésem, hogy kilógok a sorból, s innen egyenes út vezet a sznobizmushoz. Bárhogy is, egy kicsit sokat ittunk, és mindent kitálaltam neki. Ő meg erre ajánlatot tett nekem. Csak úgy. Egy szóval se dicsért, hogy milyen csinos vagyok, semmi gyengéd gesztus, de még csak annyi se, hogy kívánna. Levontam a következtetést, hogy a hányatott múltam miatt mentesítve érzi magát az udvarlás kényszere alól.

Marie úgy ült ott, akár egy kis pókhasú buddha, elmerült a gondolataiban, ahogy Agatha történetén merengett.

– Emlékszem – szólalt meg –, hogy az a fiatal barátja, Roy Silver úgy csinált, mintha viszonya lenne magával. Igaz?

– Igaz.

– Vagyis ön egy érett, nagyvilági nő, aki látszólag nem riad vissza a futó kalandoktól. Manapság nem sikk udvarolni, Agatha. A hetvenes években kezdődött a női magazinokkal. Belénk nevelték, hogy egyenlők vagyunk a férfiakkal, és ennek a viselkedésünkben is tükröződnie kell. „Mindent szabad.” Emlékszik erre a szlogenre? Meg arra a töméntelen cikkre az erogén zónákról meg a kurtizánok szexuális praktikáiról. A nők hirtelen még kaphatóbbak lettek a szexre, mint előtte bármikor, s ez eltüntette a nemek közti udvariasságot. Mikor látott utoljára olyat, hogy egy férfi átadta volna a helyét a nőnek a buszon? És ebben a nők is ugyanolyan hibásak. Egyesek még neki is mentek a férfiaknak, ha azok kinyitották előttük az ajtót. Odalett a háztartásbeliek és főállású anyák tekintélye. A nem dolgozó nőket megvetés övezte. Ma gyakran olcsó, nemtörődöm bébiszitter mellett nevelkednek a gyerekek, míg az anya a munkahelyén robotol. – Felsóhajtott. – Néha az az érzésem, mi, nők egyszerűen lecseréltük az egyik rabláncot egy másikra. Nem hiszem, hogy John a sanyarú múltja miatt tett magának ajánlatot, inkább azért, mert ő is spicces volt. Valószínűleg roppant naivan áll a nőkhöz. Ön pedig nyilván még sokkhatás alatt volt.

– Lehet – mondta Agatha kedvetlenül.

– Beleszeretett?

– Nem. Túl kimért, olyan, mint valami gépezet.

– És nem lehet, hogy rosszul ítélte meg? Egy boldogtalan házassággal a háta mögött…

– Ezt nem rajtam kéne levezetnie – zsörtölődött Agatha. – Különben szerintem már el is felejtette a dolgot.

– NEM TUD VALAMIT AGATHÁRÓL? – kérdezte John Armitage Mrs. Bloxbytól.

– Csak annyit, hogy elment, és a bejárónőre bízta a macskáit. Doris Simpsonnak talán megmondta, hova készül, de Doris rendkívül hűséges, és szerintem Agatha hallgatást fogadtatott vele. A halál közeli élménye boríthatta így ki. Vagy az is lehet – folytatta a lelkészné –, hogy valaki a lelkébe gázolt. Eddig is így volt: ha Agatha megalázva érzi magát, olyankor általában kereket old.

Szelíd, tiszta tekintetét Johnra szegezte. A férfi láthatóan feszengett, sőt el is pirult kissé.

Mrs. Bloxby halk sóhajt hallatott. – A maga műve, nem igaz?

John kényszeredetten nevetgélt. – Vacsorázni vittem Oxfordba. Felöntöttünk a garatra. És bedobtam, hogy együtt tölthetnénk az éjszakát.

– Csak így egyszerűen?

– Nem kislány már – hárított John –, egyébként is viszonyt folytat azzal a rémes fiatalemberrel…

– Agathának nincs és soha nem is volt viszonya Roy Silverrel. Hallatlanul érzékeny, és nincs túl sok önbizalma. Továbbá meglepően régimódi nézeteket vall a párkapcsolatokat illetően. Agatha gyengédségre és romantikára áhítozik, de maga csak egy egyéjszakás kalandot kínált neki.

Gondolom, még a kezét se fogta meg, és csók se volt.

– Manapság a nők már nem igénylik az ilyesmit.

– Dehogynem, mindig is igényelni fogják.

– Majd kárpótolom, ha visszajött.

– Mr. Armitage, miért nem hagy békét Agathának?

John megütközve nézett a lelkésznére.

– Valahogy csak meg kell követnem.

– Egy szimpla bocsánatkérés is megteszi. De ne járkáljon utána, ha nem szerelmes belé.

– Szerelem?

– Olyan is van – mondta Mrs. Bloxby fáradtan.

EZALATT WORCESTERI IRODÁJÁBAN Brudge detektívfelügyelőt nagyban furdalta a lelkiismeret. Rögtön a kezdet kezdetén el kellett volna vennie annak a Raisin nőszemélynek a kedvét a nyomozástól.

Büszke volt rá, hogy a worcesteri rendőrség kötelékébe tartozhat, amely személyes megítélése szerint az ország legjobbja. Most meg itt ez az eltussolandó mulasztás. Naná, hogy fény derült Agatha álarcosdijára, és Brudge annyiban igazat mondott a feletteseinek, hogy ő megpróbálta leállítani a dolgot, csak azt már nem tette hozzá, hogy nem mindjárt az elején. Miért nem törvényesen csinálja a nő? Nyisson saját nyomozóirodát. Szerezzen engedélyt. Igen, talán fel is veti majd neki az ötletet.

AGATHA AZZAL AZ ÉRZÉSSEL szállt fel a Santiagóba tartó kisgép fedélzetére, hogy teljesen kibeszélte magából a feszültséget. Úgy határozott, hogy az éjszakát Santiagóban tölti, mielőtt továbbrepülne Londonba.

Végre megszabadult a férfiaktól, lerázott minden beteges szenvedélyt. Ettől kezdve megint a maga ura lesz. Először is, kényelmes cipőt és lezser ruhákat fog hordani, ahelyett hogy tűsarkakon tipegne, meg a pluszkilók miatt főne a feje. Arca fénylett, nem volt rajta semmi smink.

A kapitány elhelyezkedett a pilótaülésben. Milyen jóképű! Agatha ösztönösen kotorászni kezdett a táskájában a sminkszettje után, aztán meggondolta magát. Adj esélyt a bőrödnek, hogy lélegzethez jusson, feddte meg magát.

Santiagóban bejelentkezett a csicsásan spanyolos enteriőrű Fundador szállóba. Nem akaródzott egyedül vacsoráznia a szálloda éttermében, ezért miután kipakolta az esti meg a másnap reggeli holmiját, útnak eredt az O’Higgins Avenue-n található kávézó és étterem felé. Felütötte a spanyol– angol szótárát, és megpróbálta lefordítani a menüt, amely színes plakátokon a falra volt kifüggesztve. Báránysültet rendelt avokádósalátával, hozzá sört.

Időnként aggasztóan kicsi, szép arcú gyerekek igyekeztek megrohamozni a kávézót, hogy kolduljanak, de elkergették őket. Hangosan dübögött a zene. Odakint az utcán ide-oda lődörgött a tömeg. Hideg és derűs volt az este.

Megérkezett Agatha étele. Legnagyobb örömére nem csak olcsó, de finom is volt a koszt.

Agatha boldog, kiegyensúlyozott és tökéletesen nyugodt volt.

Ajkához emelte a söröspoharat.

S akkor odakint a tömegben James Lacey-t pillantotta meg.

A pohár zajos csattanással kihullt Agatha kezéből. Ezer közül is felismerné ezt a ruganyos járást.

Felkapta a táskáját, és mit sem törődve a pincér kajabálásával, aki csak annyit látott, hogy az egyik vendég fizetés nélkül óhajt távozni, Agatha kiviharzott az ajtón, és a férfi nyomába eredt.

A tömegben csörtetett, néha elvesztette őt szem elől, aztán valamivel távolabb újból meglátta a férfi sötét haját. A tömeg megritkult, Agatha kilőtt.

Végre beérte a férfit, és elkapta a karját. – James! – zihálta.

Egy vadidegen fordult hátra felé, és értetlen arckifejezéssel tekintett le rá.

Agatha vörös fejjel hátrált el. – S-sajnálom – hebegte. – T-tévedés történt.

Sarkon fordult, és visszainalt a kávézóba, ahol az ajtóban álló pincér megkönnyebbülve konstatálta, hogy mégse lógott meg.

Agatha a számlát kérte. A pincér odamutatott az asztalon maradt félig elfogyasztott ételre, de Agatha a fejét rázta, borravalót adott a pincérnek, és kiegyenlítette a számláját.

Aztán lassan visszaballagott a szállóba.

Felment a szobájába, és arccal előre az ágyra zuhant.

– Jaj, James – nyögött fel. – Hol vagy?

REGGEL LEÜLT AZ ASZTALHOZ a szobájában, fogott egy ív szállodai levelezőpapírt, és írt Jamesnek a bencés rendi kolostorba. Előbb is eszembe juthatott volna, gondolta magában. Hát persze hogy James ott van. Marie kérdései ültették el benne a nyugtalanító gondolatot, hogy a férfi talán csak hazudott, és esze ágában sem volt szerzetesnek állni.

Rövid, jókedvű levelet írt, s azzal fejezte be, hogy James legyen olyan szíves és írja meg neki az otthoni címére, mi újság van vele. Azután összecsomagolt, lement a recepcióra, és megkérte őket, hogy adják postára a levelet.

Azzal a megkönnyebbült tudattal, hogy ő megtette, ami tőle tellett, és most már Jamesen a sor, Agatha Raisin elindult hosszú útjára hazafelé.

Copyright © 2002 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2013

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2013

ISBN 978-963-383-151-9

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Epilógus

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Epilógus