M. C. Beaton

Agatha Raisin

és

a feddhetetlen feleség

Ulpius-ház Könyvkiadó

Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

M. C. Beaton: Agatha Raisin and the Perfect Paragon

Fordította:

BORBÉLY JUDIT BERNADETT

Copyright © 2005 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2014

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-383-351-3

Felelős kiadó Kepets András

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Epilógus

Szeretettel ajánlom ezt a könyvet

Dawn és Clive Simonsnak,

valamint lányaiknak,

Keriann-nek és Kimberlee-nek

Egy

Egész Carsely egyetértett abban, hogy ilyen szépséges tavaszra nem volt még példa. Mrs. Bloxby, a lelkész neje kilépett a kertjébe, és mélyet szippantott az illatos levegőből. Micsoda burjánzás! Orgonafák görnyedeztek virágdíszük súlya alatt. A galagonyasövények esküvői fehérbe öltöztették a vidék útjait. Iszalag bukott rá a kőfalakra, és pompázatos lilaakác nőtte be az aranyos színben fürdő házakat. Csak úgy zöldelltek a fák. Mintha levelekből és virágokból szőtt, dús prém borulna a tájra.

A falu vészmadarai fejcsóválva hajtogatták, hogy alighanem kemény tél várható. A természet kifürkészhetetlenül védekezik.

Csengettek, Mrs. Bloxby indult ajtót nyitni. A dohogó Agatha Raisin állt a küszöbön, arcán ideges kifejezés.

– Kerülj beljebb − invitálta Mrs. Bloxby. − Hogyhogy nem az irodában dolgozol valami új ügyön?

Agatha önálló nyomozóirodát működtetett Mircesterben. Újabban rendre makulátlanul öltözött, most is elegáns nadrágkosztüm volt rajta, fényesen barnálló haja divatos rövidre vágva. Barna gombszeme azonban aggodalmat tükrözött.

Mrs. Bloxby kivezette a kertbe.

– Kávét?

– Nem kérek − mondta Agatha. − Ittam eleget. Csak beszélgetni szeretnék.

– Beszélj hát!

Hallatlan nyugalom szállta meg Agathát. A szelíd tekintetű, őszes hajú Mrs. Bloxby többnyire ilyen hatást gyakorolt rá.

– Jól jönne egy komolyabb megbízás a sok csip csup ügy után. Folyton elkódorgott házi-kedvenceket hajkurászok. Nem szeretném becsukni a boltot. A titkárnőm, Miss Simms lelécelt a nyomozómmal, Patrick Mulligannel. Nyugdíjasként dolgozott nekem a fickó, de elege lett. Sammy Allen és Douglas Ballantine a műszaki feladatokat intézte, aztán olyan kevés munka jött be, hogy el kellett küldenem őket. A Patricket felváltó Sally Fleming átigazolt egy londoni nyomozóirodához, kincset érő titkárnőm, Mrs. Edie Frint meg fogta magát, és férjhez ment. Talán hiba volt leállnom a hűtlenségi ügyekkel. Azok legalább jó pénzt hoztak a konyhára.

Mrs. Bloxby tudta, mi áll ennek a hátterében: Agatha is elvált élete szerelmétől, James Lacey ezredestől, azért ódzkodik annyira a házastársi perpatvaroktól.

– Hát akkor vállalj el pár hűtlenségi ügyet − mondta −, csak amíg egyenesbe nem jössz. Az is jobb, mint a gyilkosságok.

– Én inkább a gyilkosságra szavazok − mormogta Agatha.

– Túlhajszoltad magad az utóbbi időben. Vegyél ki néhány napot. Olyan csodás időnk van!

– Tényleg? − Agatha a tősgyökeres városi ember szemével tekintett körbe a pompás kerten. Azelőtt jól menő reklámcéget irányított Londonban, aztán túladott rajta, hogy visszavonulhasson. Habár gyermekkori álma volt a Cotswoldsban élni, azóta is magában hordozta a várost annak pezsgő, lázas tempójával egyetemben.

– Kit tudtál felvenni Patrick és Miss Simms helyére? Biztos nem kérsz semmit? Van házi süteményem.

Erős volt a kísértés, de Agathát így is szorította a nadrágja. Megrázta a fejét.

– Ami a személyi állományt illeti… Az új titkárnőm bizonyos Mrs. Helen Freedman Eveshamből. Középkorú, rátermett, valódi gyöngyszem. A nyomozást egymagam végzem.

– Na és a műszaki rész, a fényképezés?

– Arra még nincs emberem. A profik egy vagyonba kerülnek.

– Ajánlom figyelmedbe a falunkbeli Mr. Witherspoont. Kiválóan fényképez, és a számítógéphez is konyít.

– Ismerem Mr. Witherspoont. Megvan vagy százéves.

– De hiszen csak hetvenhat, és az manapság még fiatalnak számít.

– Ne bomolj! A hetvenhat, az aggastyánkor.

– Keresd csak fel! Rózsalak, az iskola mellett.

– Nem!

Mrs. Bloxby nyájas tekintete szemernyit megkeményedett, mire Agatha sietősen rávágta:

– Mindazonáltal nem halok bele, ha váltok vele két szót. − Agatha Raisin kész lett volna megharcolni a világgal, de a lelkészné legenyhébb szemöldökráncolására menten meghunyászkodott.

A Rózsalaknál az elnevezés dacára hírmondóba sem akadt rózsa. Az előkertet leaszfaltozták, hogy Mr. Witherspoon beállhasson a rozoga Fordjával. Maga a ház azon kevés carselyi épület közé tartozott, amely modern volt, csúf, vöröstéglás, emeletes.

Agatha csupán látásból ismerte Mr. Witherspoont, de az ízlésficama miatt előre utálta. Mielőtt becsöngethetett volna, nyílt az ajtó, és Mr. Witherspoon tűnt fel mögötte.

– Jött, hogy munkát kínáljon nekem, nemde? − kérdezte kedélyesen.

Bármennyire szerette is Agatha Mrs. Bloxbyt, az adott pillanatban meg tudta volna fojtani. Nem szívelte, ha manipulálják, márpedig a lelkészné a jelek szerint éppen ezt tette.

– Még nem tudom − felelte Agatha morcosan. − Beenged?

– Hogyne. Most főtt le a kávé.

Mrs. Bloxby rögtön felhívta, amint kitettem tőle a lábam. „Csakis így történhetett”, gondolta Agatha, miközben követte a férfit egy irodának kialakított helyiségbe. Makulátlan tisztaság és rend honolt odabent. Irattartószekrények fogták közre az ablakhoz tolt számítógépasztalt. A szoba közepét kerek asztalka uralta két székkel. Az ablakkal átellenes falnál fényképezőgépek meg mindenféle lencsék sorjáztak polcokon.

– Foglaljon helyet − szólt Mr. Witherspoon. − Hozom a kávét.

Átlagos testalkatú, tömött, ősz hajú férfi. Az arca nem is annyira ráncos volt, hanem inkább gyűrött, mintha vasalóval játszva kisimítható és megfiatalítható lenne. Vézna alkat. Pocakja sincs, állapította meg magában Agatha. Tehát nem iszik, az is valami.

A férfi kisvártatva visszajött a kávéval meg egy tányér teasüteménnyel.

– Feketén iszom − jelentette ki Agatha. − Rá szabad gyújtani?

– Tessék csak.

„Az első jó pont”, gondolta Agatha.

– Hozok hamutartót − mondta Mr. Witherspoon. − Vegyen süteményt.

Ahogy kiment a szobából, Agatha hirtelen támadt gyanakvással górcső alá vette a teasüteményt. Elvett egyet, beleharapott. Ezt bizony Mrs. Bloxby sütötte. Ettől újfent úgy érezte, hogy dróton rángatják, és kaján elégedettség töltötte el a gondolatra, hogy csak azért is el fogja utasítani a pasast.

A férfi közben visszajött, s nagy, üveg hamutartót tett le Agatha mellé. Majd leült vele szemben, és megkérdezte:

– Mit tehetek önért?

– Csak úgy beugrottam − mondta Agatha.

Mr. Witherspoon fakó, zöld szemét csalódottság felhőzte.

– Kedves magától. Hogy megy a nyomozósdi?

– Momentán nem szakadok bele a munkába.

– Érthetetlen. Amilyen méreteket a hűtlenkedés itt, Cotswoldsban ölt, az ember azt gondolná, egy életre el van látva munkával.

– Már nem foglalkozom hűtlenségi ügyekkel.

– Pedig van benne pénz. Ott az ancombe-i illetőségű Robert Smedley. Jól menő műszergyára van. És betegesen féltékeny a feleségére. Azt hiszi, felszarvazzák. Bármi pénzt megadna a bizonyosságért.

Egy hosszú pillanatig méregették egymást. „A pénz tényleg jól jönne”, gondolta Agatha.

– Csakhogy eddig még nem keresett fel − mondta végül.

– Bízza csak rám!

Agathának volt egy kövér bankszámlája, no meg részvényei, de nem akart azok közé a szerencsétlenek közé tartozni, akiknek a megtakarítását felzabálja egy meddő vállalkozás.

Óvatosan mondta:

– Kéne valaki, aki intézi a lehallgatást meg a fotózást.

– Itt vagyok én.

– Ez időnként többórás robotolást jelent.

– Állok elébe.

– Lássuk csak, ma vasárnap van. Ha beszélne Mr. Smedleyvel, és holnap behozná hozzám az irodába, a titkárnőm elkészíti a szerződést. Állapodjunk meg egy hónapos próbaidőben.

– Remek! Meglátja, nem fogja megbánni.

Agatha felállt, de távozóban még odaszúrt egyet:

– El ne feledje megköszönni Mrs. Bloxbynak a süteményt.

Odakint, amikor rájött, hogy elfelejtett rágyújtani, hamar pótolta a mulasztást. Ez a baj az antinikotinistákkal: rosszallásuk már már megmérgezi a levegőt, ami rászorítja az embert, hogy olyankor pöfékeljen, amikor semmi kedve hozzá.

A carselyi hölgyegylet hagyományához híven a falubeli asszonyok a vezetéknevükön szólították egymást. Így aztán Mrs. Freedman még az irodában is mindig Mrs. Freedman volt, Mr. Witherspoon azonban felajánlotta, hogy szólítsa csak Philnek.

Agatha bosszús volt, amikor Phil egyedül toppant be azzal, hogy Robert Smedley is jön hamarosan. Mivel a férfinak esze ágában sem volt tiltakozni a felajánlott nevetséges bér miatt, Agatha bűntudatosan felvillantotta előtte a fizetésemelés reményét, amennyiben kielégítő munkát végez.

Egyetlen alacsony gerendás szobából állt az iroda, mely egy bolt fölött található Mircester óvárosi részében, nem messze az apátságtól. Agathának és Mrs. Freedmannek ablak melletti íróasztala volt, míg Phil Patrick falnál álló, régi asztalát kapta meg. Volt ott még egy kretonhuzatú szófa meg egy alacsony dohányzóasztalka két karosszékkel a látogatóknak. Iratszekrények, valamint egy tálca egészítette ki a berendezést, rajta kancsó, egy doboz filteres tea, instant kávé, tej és kockacukor.

Mr. Robert Smedley végre valahára megjelent, és Agatha le volt lombozva. Szívből utálta ezt a típust. Először is majd’ szétrepedt rajta az öltöny. Látszott, hogy drága darab, és látszott az is, hogy Mr. Smedley konokul szemet huny az elhízása fölött, de meg azt a pénzt is sajnálná, amibe az öltöny átszabatása kerülne. Busa szemöldökkel ernyőzött apró, fekete szempár ült tésztaképe közepén. Haja hollófeketén lappadt feje búbjára.

„Manapság egyre jobb hajszínezők vannak forgalomban”, gondolta Agatha. A férfinak ezenkívül kicsi, csücsöri szája volt, pont olyan, mint egy segglyuk, ahogy Agatha később Mrs. Bloxbynak megfogalmazta, aztán elnézést kért a trágár szóhasználatért.

– Üljön le, kérem − mondta Agatha, és gondolatban már készülődött is egy pofátlanul nagy összeg megnevezésére, amivel majd elhajtja a tagot. − Mit tehetek önért?

– Roppant kínos ez nekem − pillantott körbe Mr. Smedley a szűk kis irodában. Na, jó. – Azt hiszem, Mabel megcsal.

– A kedves felesége?

– Igen.

– Miből gondolja, hogy viszonya van?

– Apróságokból. A minap előbb értem haza, és azon kaptam, hogy énekelget.

– Miért olyan furcsa ez?

– Sose csinálja, ha én is ott vagyok.

„Amiért aligha hibáztatható”, gondolta Agatha.

– Más egyéb?

– A múlt héten új ruhát vásárolt a megkérdezésem nélkül.

– Mint minden nő − jegyezte meg Agatha türelmesen. − Tán engedélyt kellett volna kérnie?

– Magam szoktam kiválasztani a ruháit. Fontos ember vagyok, elvárom, hogy a nejem is ennek megfelelően öltözködjék.

– Még valami?

– Ennyi nem elég? Ha tényleg megcsal, bizonyítékot akarok a váláshoz.

E pillanatban Agatha Philt és Mrs. Bloxbyt is meg tudta volna fojtani. Csakis ennek az ügynek az ígéretével tudták rábírni, hogy alkalmazza a vén trottyot, erre kisül, hogy Smedley nem több féltékeny zsarnoknál.

Hogy lerázza, nagyon magas árat szabott. De Smedley már húzta is elő a csekkfüzetét.

– Adok önnek ezer fontot, a költségeiről számlát kérek, a többit utólag fizetem, ha eredményes munkát végzett.

Agatha sűrű pislogások közepette a rezsire gondolt, és elfogadta a csekket.

Miután Robert Smedley távozott, Agatha morózusan odavetette Philnek:

– Marhaság az egész, de azért munkára fel. Átugrunk Ancombe ba, és megfigyeljük a házat. Itt a fényképezőgépe?

– A kocsimban több is van − felelte Phil vidáman.

– Akkor gyerünk.

Ancombe csupán néhány kilométerre volt Carselytól. Gyorsan megtalálták Smedley házát. A falu határában tornyosult erdős dombháton. A kisebbik része a tizennyolcadik században épült aranysárga cotswoldi kőből, aztán hátrafelé jócskán kibővítették. Phil az úttól kissé távolabb, egy facsoport takarásában állt meg a kocsival. Hosszú, teleszkópos lencsével ellátott fényképezőgépet szedett elő.

– De sok eszem van − kesergett Agatha. − Kérnem kellett volna a nőről egy fotót.

Phil az utat fürkészte.

– Most hajt ki egy kocsi. Vegye át a kormányt. Követjük.

Agatha vezetett, diszkrét távolságot tartva, Phil meg fotózta a kocsit és a rendszámtáblát.

– Moretonba tart − állapította meg Agatha. − Csak valami gaztettre készülhet, mondjuk, új ruhát vesz.

– A pályaudvar felé hajt − mondta Phil. − Találkája lehet.

– Vagy vonatra akar szállni.

Alacsony, slamposan öltözött nő pattant ki a kocsiból.

– Remélem, nem a takarítónőt követtük − mondta Agatha. − Ha ezt a ruhát is a férj választotta, istenuccse, le kéne puffantani a nyomorultat.

A hölgy, akiről csak remélték, hogy ő Mabel Smedley, szembántó színben pompázó ruhát viselt, amely egészen a bokájáig ért, lábán bőr trottőrcipő. Seszínű haját kontyba fogta. Szemlátomást sokkal fiatalabb a férjénél, akit Agatha késő negyvenesnek saccolt.

Ha ez valóban Mrs. Smedley, úgy ő kora harmincas lehet. Semmi smink, ránctalan arc, a vonásai jellegtelenek. Bágyadt, kicsi szempár, szabályos száj, csapott áll.

Betért a jegyirodába, ahol szokás szerint sorállás volt, így Agatháék feltűnés nélkül mögötte tudtak maradni. Hallották, amint retúrjegyet kér Oxfordba.

Amikor sorra kerültek, ők is retúrjegyet kértek, azután átkeltek a hídon a peronra. Phil lecsavarta a teleszkópos lencsét, és több lopott felvételt is készített a vonatra váró Mrs. Smedleyről.

A vonat tízperces késéssel futott be, ami legalább olyan bosszantó, mint mikor egyes főnökök elfoglaltságuk és fontosságuk érzékeltetése végett tíz percig váratják az embert az ajtó előtt.

A nő Oxfordban leszállt, és gyalog ment tovább. Követték. Agatha felhívta Mrs. Bloxbyt a mobilján.

– Nem tudod, hogy néz ki Mrs. Smedley?

– Bizonyára te is láttad már, Mrs. Raisin, legfeljebb nem jegyezted meg. Sokat segédkezik az ancombe-i hölgyegyletnek. Alacsony, soványka, a haja homokszínű. Úgy tizennégy évvel lehet fiatalabb az uránál. Eléggé szűkszavú. Miért kérded?

– Később elmondom − bontotta a vonalat Agatha. − Ő az, ez biztos − fordult Philhez. − Vajon miért kel útra?

A nyomában maradtak a Worcester Streeten, majd a Walton Streeten. Mrs. Smedley végül betért a Phoenix moziba.

– Ne élje bele magát a filmbe − sziszegte Agatha.

Megvették a jegyeket, és a nő mögötti harmadik sorban ültek le a csaknem üres nézőtéren. Orosz filmet vetítettek, a címe: A szabadság sztyeppéje. A fényképezés lélegzetelállító volt, Agatha kritikus szeme ellenben mindössze annyit látott az egészből, hogy az égvilágon semmi sem történik azon kívül, hogy a hősnő időnként könnyekre fakad, vagy mélán bámulja a sztyeppét. Mrs. Smedley is unatkozhatott, mert a film vége előtt elhagyta a helyét. Adtak neki pár perc előnyt, mielőtt utána indultak. Vissza a Walton Streeten a pályaudvarra.

Vonattal vissza Moretonig, s onnét hazáig követték a nőt.

– Talán nem jött el, akire várt − vetette fel Phil. − Másképp miért utazott volna ennyit, hogy végigüljön egy rossz filmet?

– Lefotózta, ahogy bemegy a moziba?

– Természetesen.

– Van egy ötletem − mondta Agatha. − Ugorjunk át Mrs. Bloxbyhoz. Ő biztosan többet tud Mrs. Smedleyről.

Kocsival mentek a paplakig. A lelkész, Alf Bloxby nyitotta ki az ajtót, és utálkozva nézett Agathára.

– Ha a nejemhez jöttek, ő most nem ér rá − közölte.

Mrs. Bloxby bukkant fel a háta mögött.

– Miket beszélsz, Alf! Bújj csak be, Mrs. Raisin. Üdvözlöm, Mr. Witherspoon.

A lelkész egy fojtott „bah!” kíséretében becsörtetett a dolgozószobájába.

– Menjünk a kertbe − mondta Mrs. Bloxby. − Gyönyörű időnk van. Persze nem lesz tartós. A wimbledoni bajnokság rendre esőt hoz.

A kerti asztal köré telepedtek.

– Látom, felvetted Mr. Witherspoont − mondta Mrs. Bloxby derűsen.

– Egyelőre csak próbaidőre − vágott vissza Agatha. − Éppen Mrs. Mabel Smedley után nyomozunk. A férje szerint rendszeresen félrelép.

– Alig hiszem. Egy olyan parányi településen, mint Ancombe, hamar kipattanna az ilyesmi.

– Milyen a nő?

– Nehéz megmondani. Remélem, nem felejtetted el, Mrs. Raisin: az ancombe-i hölgyegylet holnapután kirakodóvásárt tart, s néhányan besegítünk nekik. Ha eljössz, megnézheted a saját szemeddel. Mrs. Smedley imád jótékonykodni, de csöndes és visszahúzódó. Alig két éve házasodtak össze.

– Gyerek?

– Nincs. Mr. Smedley előző házasságából sincs.

– Mi lett az első Mrs. Smedleyvel?

– Szegény pára. Depresszióban szenvedett, és öngyilkos lett.

– Nem is csodálom ilyen szörnyeteg férjjel. − Agatha szemléletesen lefestette Mr. Smedleyt, a szája ominózus jellemzésével fejezve be.

– Na de Mrs. Raisin!

– Bocs − dünnyögte Agatha.

Phil tüsszögő rohammal álcázta a hahotáját.

– Mr. Smedley túlzásba viszi a féltékenykedést − mondta Mrs. Bloxby.

– Istenkém − sóhajtott fel Agatha. − Úgy érzem, csak az időmet vesztegetem. Mára ennyi, Phil. Vigyen vissza az irodába! Holnap találkozunk, addig van még pár elintéznivalóm.

Aznap este Agatha éppen letelepedett a mikrohullámon készült sült krumpli és lasagne mellé, amikor megcsörrent a telefon.

– Eltakarodtok a vacsorámtól − figyelmeztette a cicáit, Hodge-ot és Boswellt.

A telefonból korábbi asszisztense, Roy Silver affektálása hallatszott.

– Ezer éve nem hallottam magáról − mondta a férfi. − Semmi új gyilkosság a nap alatt?

– Semmi. Csak egy hűtlenségi ügy, azokat meg utálom.

– Tiszta sor, mucikám. Maga se ugrált érte, hogy elválhasson.

– Nem azért! Egyszerűen borsódzik a hátam a műfajtól.

– Pedig ez a nyomozóirodák vajas kenyere. Azért hívom, hogy leruccanhatnék-e a hétvégén.

– Jövő hétvégén? Nekem oké. Csak mondja meg, melyik vonattal jön, és Moretonban felveszem.

Agatha azzal az örömteli tudattal tette le a kagylót, hogy hamarosan társasága lesz.

James Laceyvel kötött kérészéletű házassága merő boldogtalanság volt. Még csak nem is éltek egy fedél alatt. Miután véget ért, mégis egyedül érezte magát, ha nem dolgozott teljes gőzzel. Ráeszmélt, hogy nem is szúrta le Mrs. Bloxbyt, amiért fondorlatosan felvetette vele Philt. Tárcsázta a lelkészné számát.

– Mrs. Bloxby − kezdte −, az az érzésem, hogy Philt te erőszakoltad rám.

– Mr. Witherspoonra célzol. Meglehet.

– De miért? Te nem szoktál nyomulni.

Mrs. Bloxby sóhajtott.

– Megtudtam, hogy kevés a nyugdíja. Rosszul fektette be a vagyonkáját. Nagy szüksége van pénzre, még az értékes fényképezőgépeit is kész lett volna elkótyavetyélni. Neked fotós kellett, neki munka. Én meg nem bírtam türtőztetni magam.

– Értem − dünnyögte Agatha némiképp megengesztelődve. − Majd meglátjuk, beválik-e.

– Jössz Ancombe-ba?

– Hát hogyne. Mikor is kezdődik?

– Kettőkor.

– Ott leszek.

Agatha arra ért vissza a konyhába, hogy a macskái az asztalon két pofára zabálják a vacsoráját.

– A nyavalya törjön ki benneteket! − ordította, és a konyhaajtón át kipaterolta őket a kertbe. Aztán belapátolta az ételt a szemetesbe, és váratlanul sírva fakadt.

A konyharuhával törölte meg a szemét, és reszkető kézzel rágyújtott. Agatha az ötvenes évei elején járt, de újabban egyre gyakrabban rohanta meg az öregedéstől s az egyedülléttől való félelem. Nedvesebb napokon szúró fájást érzett a csípőjében, de csak legyintett rá.

Nem lehet artritisze. Fiatal ő még ahhoz!

– Szedd már össze magad! − mondta fennhangon. Csak nem a változókor közeledtét érzi? Titkon roppant büszke volt rá, hogy odáig azért még nem süllyedt.

Újból megszólalt a telefon. Agatha törődötten vette fel.

– Itt Charles.

Agatha barátja, Sir Charles Fraith.

– Halihó, Charles. Hogy van mindig? − hüppögte Agatha.

– Maga sír, Aggie?

– Ne hívjon Aggie-nek. Csak kijött az allergiám.

– Evett már?

– Akartam, de a macskák megelőztek.

– Azonnal ott vagyok. Az ígéretes leányzó, akivel piknikeztem volna, nem jött el.

Átviszem a kaját, és csapunk egy pikniket a kertjében.

– Hálás köszönet, Charles.

– Itassa fel a könnyecskéit.

– Nem sírtam! − De Charles addigra már letette.

Fél órával később érkezett, így Agathának volt ideje hideg vízzel arcot mosni, és felfrissíteni a sminkjét. Örült Charlesnak, még ha olykor idegesítőnek találta is. A férfinak világos haja és megnyerő arca volt, s éppoly önhitten viselkedett, mint a macskák.

Nagyobbfajta kosarat cipelt be a kertbe, és kezdett kipakolni az asztalra.

– Kacsamell aszpikban, spárga, pezsgő… látom, nagy reményeket fűzött a babához.

– Dekoratív példány − mondta Charles −, amivel, sajna, ő is tisztában van.

Kellemes hangulatban eddegéltek, s közben Agatha beszámolt a Smedley-ügyről.

– Szívesen betársulnék − mondta Charles. − Itt tölthetem az éjszakát?

– Tudja, merre van a vendégszoba.

– A táskámat a kocsiban hagytam. Majd később behozom.

A kert végében álló fák mögött lassan lebukott a nap. Agatha frusztráltan gondolt a sírógörcsére. Tiszta őrület, hogy bőgött!

Kettő

Charles még ágyban volt másnap reggel, amikor Agatha a két szál cigarettából és egy csésze feketéből álló reggelivel felvértezve elindult az irodába.

– Mi van mára? − kérdezte Mrs. Freedmantől.

– Továbbra sincs meg az eltűnt kamasz lány, és van egy eltűnt kutya, meg egy eltűnt macska.

– Aprópénz − borongott Agatha. − Szabad a reggelem, megpróbálom mindhármat előkeríteni. Mabel Smedleyt egyelőre hanyagoljuk.

– Magával tartok − kockáztatta meg Phil.

– Nem bánom − felelte Agatha. − Kezdjük a kamasz lánnyal, Jessica Bradleyvel.

– Minden újság lehozta: éjjel egykor hagyta el a Happy Night Clubot, és azóta nyoma veszett. A rendőrség tehetetlen.

– Már kikérdeztem a klub üzemeltetőit meg a lány barátait − mondta Agatha. − Egyedül távozott. Fiúja nincs. Nem hinném, hogy többre jutnánk, mint a rendőrség.

– Ráhangolódásképpen esetleg elsétálhatnánk a klubtól a lány otthonáig − javasolta Phil.

– Én már megtettem − csattant fel Agatha.

– Előfordul, hogy az ember csak néz, de nem lát − így Phil. − Nem ártana még egyszer bejárni az útvonalat.

– Hát, jó − sóhajtott Agatha. − Inkább, mint hogy csak itt malmozzunk. Mrs. Freedman, kérem a lány fotóját, meg a macska-és a kutyafotót. Sosem lehet tudni.

Útnak eredtek a Happy Night Club felé, amely egy félreeső, sivár utcában volt.

– Nincs közel − jegyezte meg Agatha.

– Ha nem csal az emlékezetem, a lány az Old Brewery Roadon lakik az elkerülő út mellett − mondta Phil.

– Úgy van. Nem tudom, mit remél ettől a gyalogtúrától, de most már nem fogok visszakozni.

Egyre melegebb lett, és Agathának fájni kezdett a lába magas sarkú szandáljában. Az elkerülő úthoz közeledve megritkultak a házak.

– Átmegyünk a felüljárón − mondta Agatha.

Amikor a felüljáró közepére értek, Phil felkiáltott:

– Állj!

– Mi az?

– Mikor is tűnt el a lány?

– Már három napja.

– Hány éves?

– Tizenhat.

Phil letérdelt, és előszedte a gépét a nála lévő fotóstáskából.

– Csak nem az elkerülő utat fogja lefényképezni?

– Ezzel a lencsével olyasmit is látni, ami elkerüli mások figyelmét.

Normál esetben Agatha lehurrogta volna, most azonban nagy örömére szolgált, hogy félbeszakították a gyaloglást, és pihentetheti kicsit a lábát.

– Ide fel kell kaptatni − szólalt meg Phil egy örökkévalóság elteltével −, és az éjszaka közepén csupán gyér forgalom lehetett az úton. Jessica helyében nem bajlódtam volna a felüljáróval, inkább átszaladok a gyorsforgalmin. Tegyük fel, hogy megáll az út szélén, átkelésre készen, és lefékez mellette egy kocsi.

– Szerintem egy kamasz lány nem ülne be egy vadidegen kocsijába az éjszaka közepén.

– Na és, ha ismerte a sofőrt?

– Akkor pácban vagyunk, Sherlock. A lány beszáll az autóba, elhajtanak, és most Anglián belül bárhol lehet.

– Mit tudunk a szülőkről?

– Előbb keveredjünk le innét, mindjárt megsülök. A túloldalon látok egy árnyékos szakaszt.

Meneteltek tovább, fel a fűvel benőtt árokpartra.

– Az apa, Frank Bradley fagylaltgyárban dolgozik. Negyvenes, és majd’ beleőrül a bánatba, hogy nincs meg a lánya. A felesége nagyjából vele egykorú. Nyúzott külsejű, sírós.

– Hogy engedhették el Jessicát ilyen későig? Hiszen csak tizenhat éves.

– A lelkére kötötték, hogy tizenegyre érjen haza. Amikor nem került elő, az apja a keresésére indult.

– Na és, ha megtalálta? Elborul az agya, mert a lánya beült valami idegen kocsiba, ráadásul vissza is beszélt neki, és túl erősre sikeredett az atyai pofon. A rendőrség utánanézett a családnak?

– Első dolguk volt.

– Jó, jó. − Phil szeme szokatlan virgoncsággal villogott arcának barázdái között. − De feltehetően nemigen presszionálták a gyászoló szülőket.

– Én is egyből az apára gyanakodtam − mondta Agatha. − Mégis meg mernék rá esküdni, hogy ártatlan.

– Lehetett egy rokon vagy szomszéd?

Agatha válasza dühödt „tudja a fene!” volt.

– Menjünk vissza a kocsihoz, és guruljunk végig a gyorsforgalmin, hátha megpillantunk valahol egy hulla elrejtésére alkalmas helyet. A rendőrség se nézhet be minden kő alá.

– Nem maga a detektív, hanem én − förmedt rá Agatha. Phil fancsali képet vágott.

– A meleg − mondta Agatha mintegy bocsánatkérésképpen. − Nézze, mindjárt leszakad a lábam. Legyen olyan tündér, és jöjjön értem a kocsival.

– Oké-zsoké − felelte Phil boldogan. − Vigyázzon a felszerelésemre, azonnal itt vagyok.

Agatha arra gondolt, hogy ez a Phil vénember létére jobb formában van nála. Aztán dörgölt egyet hirtelen megsajduló csípőjén.

Phil nemsokára vissza is jött. Agatha újból átkelt a hídon, és beszállt mellé a kocsiba.

– Nincs légkondija − nyögött fel.

– Engedje le az ablakot − mondta Phil.

Agatha leengedte az ablakot, haja az arcába csapott a betóduló forró szélben. Ablak fel.

– Meddig megyünk? − Phil lassan, ide-oda pásztázó tekintettel cirkált.

– Gondolkozom. Gondolkozzon maga is, Mrs. Raisin. Nagybácsi vagyok, mondjuk, vagy szomszéd. Jessica nyafogni kezd, hogy nem erre kell hazamenni. A fickónak mihamarabb el kell hallgattatnia. Legfeljebb tíz mérföldet tudnak megtenni.

Agatha behunyt szemmel képzelte maga elé a jelenetet. Ha a sofőr Jessica közeli ismerőse, akkor vígan diskuráltak. Mivel a gyorsforgalmi másik oldalán hajtottak, a lánynak eleinte nem tűnhetett fel a turpisság, csak amikor elérték az első körforgalmat, és ő látta, hogy a fickó nem fordul vissza.

Kinyitotta a szemét.

– Az első körforgalom után menjen még három mérföldet.

Phil a körforgalom után szinte már csak lépésben hajtott, a többi kocsi süvítve hagyta le őket. Végül lehúzódott, és így szólt:

– Idáig gondolta?

Leállította a motort. Az autóban maradva körbekémleltek.

– Ott egy mély árok − mondta Agatha bal felé mutatva. − Nem vonszolhatta be a lányt a fák közé, hiszen az útról megláthatták volna. Arra tippelek, hogy legurította az árokparton.

– Nézzünk utána.

– Magas sarkúban?

– Elkértem Mrs. Freedmantől a lapos sarkúját, amit az irodában szokott viselni. A táskámban van. Kávét is hoztam, meg pár szendvicset.

Agatha kezdte megkedvelni a pasast, miközben kibújt a magas sarkújából, és felvette a kényelmesebb cipőt. A kocsiból kiszállva leereszkedtek az árokparton, hogy átfésüljék az alant sorakozó bokrokat. Úgy egy mérföldre távolodhattak el a kocsitól, amikor Agatha fújtatni kezdett: – Ennek nincs semmi értelme.

– Üljünk le, és igyunk egy kis kávét.

A két csésze feketétől, egy csirkés szendvicstől meg a cigarettázástól erőre kapott Agatha körbenézett. Hátuk mögött élénk forgalom zajlott a gyorsforgalmin. Körülöttük mindenütt az autókból kidobált szemét hevert. Unottan nézett el balra, majd jobbra, és így kiáltott fel: – Az áldóját!

– Tényleg nagyon fülledt a levegő − mondta Phil nyájasan.

– Nem! Mintha egy bugyit látnék ott, balra.

Közelebb ment, és lehajolt, hogy megszemlélje. Megtépázott, csipkés bugyi akadt fenn az egyik satnya bokor ágán.

– Bárkié lehet − dünnyögte Agatha. − Nézzünk körül.

– Ez egy fél pár cipő! − kurjantotta Phil. − Mi volt a lányon az eltűnése idején?

– Hadd gondolkozzam. Rózsaszín, flitteres top meg farmernadrág, fekete, magas sarkú szandál. A fülledtség miatt kabátot nem viselt, viszont volt egy övtáskája.

– Ez egy fekete szandál a kezemben. Ne értesítsük a rendőrséget?

– Kutassunk tovább. Ha letépték a bugyiját, s ha ez tényleg Jessicáé, a nadrágjának is itt kell lennie valahol.

Phil felszökdelt az árokparton.

– Hová, hová? − kiáltott utána Agatha.

– Fentről jobb a rálátás.

Agatha folytatta a bokrok átfésülését, mit sem törődve a harisnyáját cincáló tüskékkel.

– Ott egy régi hűtő − kajabálta Phil.

Agatha előrenyomult: a jelzett helyen termetes frizsider hevert az oldalára borulva.

Zsebkendővel nyitotta ki az ajtaját.

– Semmi! − jelentette.

– Nem baj, nem adjuk fel.

– Lehet, hogy a rendőrség már mindent átnézett itt.

– Mégsem vették észre sem a cipőt, sem a bugyit.

Agatha elfojtott egy morgást. Aztán úgy döntött, ahelyett, hogy egyre távolabb keresgélne az árok mentén, visszamegy oda, ahol a cipőt találták, s a gyorsforgalmi úttól távolodva halad tovább, amerre ismét emelkedik a talaj az erdős rész irányában.

Ahogy behatolt az árnyas fák közé, rátört a fáradtság. Értelmetlen, amit művelnek. Ugyan mit találhat ő, amit keresők egész csapata nem lelt meg? Sarkon fordult, a szemébe tűző nap egy pillanatra elvakította, megbotlott valamiben, és orra bukott.

– Ördög és pokol − mormogta Agatha a könyökére támaszkodva, és hátracsavarta a fejét, hogy lássa, miben botlott el. Ijedten hőkölt vissza, amikor megpillantotta a hulla merev, üveges tekintetét.

Jessica Bradley kiterítve feküdt, akár egy rongybaba, deréktól lefelé meztelenül, faágakkal részben betakarva. Agatha a rózsaszín flitteres topról ismerte fel, amelyen most óriási vérfolt éktelenkedett. A tetemet valószínűleg gondosan elrejtették, de a ragadozók tették a dolgukat: a fél lábát tövig lerágták.

– Phil! − visította Agatha. Kibotorkált az erdőből, s a földre rogyva a térde közé lógatta a fejét.

Phil rohanvást érkezett.

– Ott a lány − hebegte Agatha. − Rémséges, iszonyatos.

– Azonnal hívom a rendőrséget. Csak előbb lefotózom. Merre van?

– Bent a sűrűben − mutatta Agatha.

Phil behatolt az erdőbe, és Agatha elámulva fülelt a fényképezőgép szorgos kattogására.

A férfi visszatért, s azt mondta:

– Most felhívom a rendőrséget.

Agatha kurázsija éledezett.

– Szólok a sajtónak. Nehogy már a rendőrök arassák le a babért.

Hamarosan már hallották is a távolban a szirénavijjogást. A rendőrök érkeztek elsőnek, aztán a nyomozók, köztük Agatha barátja, Bill Wong, majd a helyszínelők.

Agatha és Phil újra meg újra elismételték a sztorijukat, aztán felszólították őket, hogy kövessék az egyik járőrkocsit a mircesteri főkapitányságra, ahol vallomást kell tenniük.

Agathát Wilkes detektívfelügyelő és Bill Wong hallgatta ki.

– Na, vegyük csak át még egyszer − mondta Wilkes.

Agatha pedig engedelmeskedett. Így fejezte be:

– Most én szeretnék kérdezni.

– Nincs idő − hárított Wilkes. − Wong, kísérje ki a hölgyet.

– Átugrom magához, amint tudok − súgta oda Bill a nőnek, amikor kivezette.

– Ohó, Mrs. Raisin! − zengte be mögöttük a folyosót Wilkes hangja.

– Igen?

– Ne kotyogjon az újságíróknak.

– Ha kérdeznek, én válaszolok − felelte Agatha.

– Fogadok, hogy már fel is hívta őket − dünnyögte Bill.

Agatha a recepción csatlakozott Philhez, aki már várt rá, és amikor kiléptek az épületből, egy falkányi újságíró, fotós meg tévés közé csöppentek.

– Megígértem, hogy nem locsogunk a sajtónak − suttogta gyorsan Phil.

– Tojok rá − fortyant fel Agatha. − Valamiből nekem is élnem kell.

Azzal szembefordult a firkászokkal.

– Nyilatkozom önöknek, és már itt se vagyok. Sokkoló élményben volt részem.

Hencegni szeretett volna, hogy csakis az ő zseniális meglátásának köszönhető a felfedezés, de rájött, hogy Phil ott áll mellette. Lelki szeme előtt felderengett Mrs. Bloxby nyájas arca.

– Az új fotósom, izé, nyomozóm adta az ötletet − mondta Agatha. Így ismerte be, hogy Philtől eredt a dolog, aztán csak elbüszkélkedett, hogy az ő, Agatha Raisin ötlete volt az erdőben kutatni.

– Ennyi volt, emberek − fejezte be.

Miközben igyekeztek átverekedni magukat a sajtósokon Phil kocsijához, az egyik újságíró elbődült:

– Hány éves, Mr. Witherspoon?

– Hetvenhat − jött a vidám válasz.

– Jaj, szálljunk már be, és húzzunk innen − reccsent rá Agatha a társára.

Nem először került kapcsolatba a sajtóval, ezért pontosan tudta, hogy Phil, aki kettőig se tud számolni, most halászta el előle a dicsőséget. A bulvárlapok tele lesznek olyan szalagcímekkel, hogy A szupernagypapi. Meg Sherlock apó. Hogy a rosseb egye meg!

Sir Charles Fraith ezenközben hozott még néhány holmit hazulról. Azzal a kulccsal jutott vissza a házba, amelyet évekkel korábban Agatha adott neki. Miután ledobta a pakkját az előszobában, kizavarta a cicákat a kertbe. Majd a nappaliban töltött magának egy italt, és bekapcsolta a televíziót a hírekre.

Mielőtt kortyintott volna, a bemondó szavaira megdermedt:

– Hetvenhat éves nagypapa, Phil Witherspoon fedezte fel az eltűnt kamasz lány, Jessica Bradley holttestét. − Agathát és Philt mutatta a kamera, amint elhagyják a rendőr főkapitányságot, aztán Phil carselyi házára ugrott a kép. A fickó zavarodottnak látszott.

– Az érdem teljes egészében Mrs. Raisiné. Én csupán néhány javaslatot tettem.

– Mióta áll a nyomozóiroda alkalmazásában?

– Ma kezdtem. Én javasoltam, hogy járjuk végig a lány útvonalát, és az is az én gondolatom volt, hogy gyalogszerrel akarhatott átkelni az úton. Aztán Mrs. Raisin vette kezébe az irányítást, és nagyszerű érzékkel rá is lelt a tetemre.

Agathához hasonlóan Charles is tudta, hogy a reggeli lapokban Phil lesz a nap hőse. Hetvenhat éves, és ez volt az első munkanapja. Szegény Agatha!

Ekkor kivágódott a bejárati ajtó, mire Charles sietve kikapcsolta a tévét. Agatha viharzott be ádáz szemeket meresztve.

– Rossz napja volt, drága? − érdeklődött Charles.

Agatha a zsúrkocsihoz masírozott, emberes adag gin tonikot-töltött magának, cigarettára gyújtott, és leroskadt a szófára a férfi mellé.

– Felvettem a vénembert a vajszívem miatt − dühöngött. − Én találok rá a hullára, a rendőröket is lekörözöm, mégis övé lesz a dicsőség. Ahogy jöttem hazafelé, Miss Simms leintette a kocsimat, és mondta, hogy a kamerások elözönlötték Phil házát. Itt nem jártak?

– Nem tudom, én is csak most érkeztem. De mintha motorzajt hallanék. Lehet, hogy ők azok.

Agatha a tükörhöz szökkent, rúzst és púdert túrt elő a retiküljéből, és sebtében rendbe hozta a sminkjét.

Csöngettek.

– Majd adok én nektek − dünnyögte.

– Ne legyen hárpia, Aggie, ne akarja meghazudtolni Philt.

– Törődjön a maga dolgával.

Újból csöngettek.

Hanem Agatha csalafinta nőszemély. Charles jól hallotta, ahogy ódákat zeng Philről.

– Soha ne ítéljünk az életkor alapján − mondta éppen Agatha. − Az ész és a tehetség az, ami számít, nem a kor. − Elismerte, Philé volt az ötlet, hogy kövessék végig Jessica útvonalát, azután viszont már azt ecsetelte, hogy az ő briliáns elméjének és intuíciójának milyen jelentős szerepe volt a holttest felfedezésében.

Amint végére ért a mondókájának, visszament a házba, és újból leült a szófára Charles mellé.

– Legyen igazságos − mondta Charles. − Phil nélkül sosem találta volna meg a hullát.

– Elképzelhető. Az ügyet a magam részéről lezártnak tekintem. Csak egy szerény összeget számoltam fel a szülőknek. Elég szűkösek a lehetőségeik, úgyhogy a többit már intézze a rendőrség.

– Mi ütött magába? Ajánlja fel nekik, hogy ingyen is felkutatja a lányuk gyilkosát. Jó reklám lenne. Tudom ám, hogy érző lélek bujkál a kőkemény páncélja alatt, és az emberi oldala igenis meg akarja találni a leányzó gyilkosát.

Agatha előtt felködlött Jessica holttestének képe.

– Bocsásson meg − kapkodott levegő után. Azzal felrohant a fürdőszobába hányni.

Arcmosás és a sminkje rendbe szedése után remegve battyogott le a lépcsőn.

– Igaza van − mondta. − Reklám ide vagy oda, belevágok.

– Helyes. Sétáljunk át Philhez. Jót fog tenni magának a friss levegő.

Útközben összefutottak Patrick Mulligannel, a nyugalmazott nyomozóval, aki azért hagyta ott Agatha cégét, hogy Miss Simmsszel éljen. Mind ez idáig Miss Simms volt a carselyi leányanya, akinek a nős férfiakhoz fűződő botrányos viszonyai egyszerre mulattatták és megbotránkoztatták a falut, így a népek szinte csalódottan fogadták, hogy végül megállapodott.

– Láttam a hírekben − mondta Patrick. − Vicces, mert épp kezdtem unatkozni, és arra gondoltam, visszamennék magához a régi állásomba.

– Nos, ezzel elkésett − mondta Agatha. Aztán átgondolta, hogy a hírverés bizonyosan újabb megbízásokat fog eredményezni, Patricknek pedig még megvannak a kapcsolatai a rendőrségnél, amelyeket remekül fel is tud használni. − Üsse kő, holnap kezdhet, Patrick.

Kísérjen el minket Philhez, haditanácsot tartunk.

Amikor Phil beengedte őket, Agatha örült, hogy visszavette Patricket. Phil öregebbnek és reszketegnek tűnt.

– A sokk miatt − mondta megtört hangon. − Idő kell, amíg leülepedik az emberben.

Évekig vezettem a saját tulajdonú fényképészüzletemet Eveshamben, ami csendes megélhetést biztosított, és most ez…

– Majd kiheveri − mondta Agatha. − Az imént én is rosszul lettem. Egyébként tényleg nagypapa?

– Soha nem nősültem meg.

– A lapoknak az egyre megy. Tudja, Patrick, Phil vetette fel, hogy Jessica át akarhatott kelni a gyorsforgalmin, ugyanis a felüljáróra viszonylag meredek emelkedő vezet.

Elképzelhető, hogy a lány beült egy ismerős kocsijába. Ez a kiindulópontunk.

– Phillel holnap Ancombe ba megyünk, mert egy másik ügyünk is folyamatban van, addig is maga, Patrick, érdeklődhetne a rokonok, barátok, fiúk, illetve mindazok felől, akikben vélhetően megbízott az a szerencsétlen lány. − Egy pillantás az órára. − Még időben vagyunk a reggeli kiadáshoz. Charles, végighívná, kérem, az újságokat, és megmondaná nekik, hogy ingyen és bérmentve fogom leleplezni a gyilkost?

– Tud adni telefonszámokat?

– Fogja − húzta elő Agatha vaskos noteszét az öblös retikülből. − Ebben benne van az összes.

Charles a mobiljával meg a notesszal visszavonult a kertbe.

– Én is megtudtam ezt azt − mondta Patrick. − Semmi lényegeset. Az ilyen esetekben a rendőrség előbb a családra meg a rokonokra fókuszál. Aztán a fiúbarátokra. Ennek a lánynak nem volt fiúja.

– Kizárt dolog.

– Tudják már, hogy kikkel járt szórakozni? − kérdezte Patrick. − Ebben az életkorban a lányok nem szeretnek egyedül diszkózni.

– Két barátnőjével, Fairy Tennanttel és Trixie Sommersszel. Már beszéltem velük. Kissé sunyinak tűntek, de a szülők folyton megzavartak.

– Értem, akkor én is teszek velük egy próbát. Miért mennek Ancombe-ba?

– Mert egy üzletember arra gyanakszik, hogy a neje megcsalja. A nő ott lesz holnap az ancombe-i kirakodóvásáron, és szeretném szemügyre venni.

Agatha késő délelőtt ért be az irodába, miután megvette a lapokat. Amint az várható volt, Phil szerepét agyonrészletezték, de minden újság szentelt egy bekezdést annak, hogy Agatha ingyen vállalta el az ügy felgöngyölítését.

– Sorra érkeznek a megbízások, Mrs. Raisin − mondta Mrs. Freedman. − Eltűnt egy férj, egy kiskamasz meg két macska.

– Maradnék az embereknél. Kéne mellém egy állatkereső.

– Fiatal, agilis személyre lenne szüksége, aki nem kér sokat.

– Maga forgat valamit a fejében.

– Az unokaöcsémről, Harry Beamről van szó. Dolgozik egy évet az egyetem megkezdése előtt. Szerintem vállalná.

– Kipróbálom. Szóljon neki, hogy holnap várom. Na, én elmentem. Majd adja oda Patricknek a két új eltűnt személy aktáját.

– Felhívjam előtte?

– Nem elérhető, éppen Jessica barátait hallgatja ki. Az iskolában próbálkozik, mert amikor a szülők jelenlétében kérdeztem ki őket, az nem volt az igazi. Be fog jönni, ha végzett.

Agatha visszavezetett Carselyba Charlesért.

– Hol van Phil? − kérdezte a férfi.

– A helyszínen találkozunk vele.

Arra értek oda az ancombe-i közösségi házhoz, hogy női rajongók hada veszi körbe Philt. Agatha mérgesen ráncolta a szemöldökét, és megcélozta Mrs. Bloxbyt.

– Itt a nő?

– Lekvárt árul ott, a sarokban. Phil fotózzon csak, ahogy szokta, most már egyébként is helyi híresség.

– Ráadásul agglegény − jegyezte meg Agatha epésen. − Nézd, hogy rácsimpaszkodott a sok özvegy.

– Olyan rendes tőled, hogy felvetted, Agatha. Tényleg szüksége van a pénzre.

Mrs. Bloxby Agathára függesztette tiszta tekintetét. Agatha feszengett, ha Phil alacsony bérezésére gondolt. Kénytelen lesz fizetésemelést adni neki, méghozzá sürgősen, különben súlyos lelkifurdalása támad.

Felmerült benne, hogy nem kéne csak úgy odasétálnia Mabel Smedleyhez. Mindenki tudja róla, hogy detektív, habár a hallgatag Mabel nyilván egy percig sem feltételezné, hogy a férje magánnyomozóval figyelteti. A lekvárok standjához ment, és rámosolygott Mabelre.

– Azt hiszem, mi még nem találkoztunk − mondta.

Charles lépett oda mellé.

– Agatha Raisin vagyok, ő pedig a barátom, Sir Charles Fraith.

Mabel Smedley rém ronda, nyomott mintás ruhát viselt, semmi sminket, és a haját is hátranyalta, de kiderült, hogy elbűvölően tud mosolyogni − mármint Charlesra.

– Ezt a rengeteg lekvárt mind maga készítette? − kérdezte Charles.

– Igen, ajánlom figyelmükbe az epret.

– Vennék pár üveggel. Hát ön, Agatha?

– He? Hja, tudna ajánlani valami mást?

– A birsalmasajt is jó lett. Vadakhoz kiváló.

– Kérek egyet.

Charles állítólag otthon felejtette a tárcáját, Agatha csúnyán nézett rá, de azért kifizette a lekvárját.

– Biztosan fáj a lába az egész napos ácsorgástól − mondta Charles.

– Pont szünetet készültem tartani. Addig Mrs. Henderson áll be a helyemre. Már jön is.

– Hű, de meleg van − pihegett Charles. − Nem inna velem egyet? Agatha nem jöhet, sajnos segítenie kell a többieknek.

Agatha kinyitotta, majd becsukta a száját.

Kivörösödött képű, dundi, verítékező asszonyság, Mrs. Henderson totyogott oda hozzájuk.

– Borzasztóan sajnálom, de muszáj bemennem az iskolába. Dwayne megint rossz fát tett a tűzre, bár ha engem kérdeznek, szerintem pikkel rá a tanára, és ezt meg is fogom neki mondani.

– Semmi gond − mondta Charles. − Mrs. Raisin majd beáll ön helyett. Nem igaz, Agatha?

– Ez minden vágyam − duzzogott Agatha.

– Ó, de kedves − hálálkodott Mrs. Smedley. − Mindegyik üvegen rajta van az ára.

Agatha borúsan nézett a Mabellel elandalgó Charles után. Charles húsz fontot kért tőle kölcsönbe.

− Hát nem frissítőért indultunk? − kérdezte Mabel.

– Láttam egy helyes kiskocsmát a túloldalon − felelte Charles a nőt terelgetve.

– Ilyenkor én még nem iszom.

– Biztos van üdítőjük vagy kávéjuk.

Átkeltek az úton a kocsmába. Mabel tonikot rendelt magának, Charles whiskyt.

Sarokasztalhoz telepedtek. Charles rámosolygott Mabelre.

– Meséljen magáról.

– Nem lesz hosszú mese − felelte Mabel. − Időm javát az ancombe-i nőegylet tölti ki. Süteményeket és lekvárokat készítek. Adományt gyűjtök a mircesteri hajléktalanoknak.

Kirándulni viszem az időseket a kocsimon.

– Férjnél van?

– Igen, és rendkívül szerencsésnek vallhatom magam. Manapság kevés asszony engedheti meg magának, hogy otthon maradjon. A modern férjek elvárják a nőtől, hogy ő is keressen. Na és ön, Sir Charles?

– Csak Charles. A családi birtok ügyeit intézem. Aztán ott vannak a krikettmeccsek, vásárok, koncertek. Az egész falu abban a meggyőződésben él, hogy szabadon rendelkezhetnek a házammal és a földemmel. Sokat kertészkedem − füllentette Charles, aki a nő átható tekintetétől kezdte úgy érezni, hogy dilettánsan hangzik a dumája.

– Imádok kertészkedni. Meséljen még.

Szerencsére Charlesnak volt egy szószátyár skót kertésze, aki rendszeresen okította őt a virágokról, zöldségekről, fákról, meg a talajtakarásról. Így aztán buzgón hadovált a kertjéről, a nő meg hallgatta, és olyan kis félmosoly ült az arcán, mint amilyen a klasszikus szobrokon látható.

Majd hirtelen felugrott.

– Vissza kell mennem. Maga maradjon csak, még nem végzett az italával.

Felnyalábolta a táskáját, és megindult a kijárat felé. Az ajtóban hátrafordult, és bűbájosan annyit mondott:

– Üzenem a barátjának, Mrs. Raisinnek, hogy nekem sem tetszett a film. Pedig jó kritikákat kapott.

Három

Agatha hüledezve hallotta Charlestól Mabel búcsúszavait, és tombolt a dühtől:

– Az ember sose kezdjen egy olyan amatőrrel, mint Phil!

– Ne legyen igazságtalan, Agatha. Elvégre maga is amatőr! Philnek köszönheti, hogy megtalálta Jessica holttestét. Mrs. Bloxby integet.

Agatha észlelte, hogy Mabel közben visszatért a lekvárjai mellé, és ugyanaz a halvány mosoly ül a képén.

– Jaj, Mrs. Raisin, rossz hírt hozok! − mondta Mrs. Bloxby. − Mabel bizalmasan elmondta nekem, tudja, hogy követted. Aranyosnak tart.

– Aranyosnak!

– Hízelgőnek találja a férje megveszekedett féltékenységét.

– Honnét a csudából jött rá? Végig mögötte voltunk.

– Talán elővette a moziban a kistükrét, hogy bepúderezze az orrát, és akkor látott meg.

– Hiszen nem is sminkeli magát. Most mitévő legyek?

– Nem tudnád lepasszolni az ügyet?

– Nemrég vettem vissza Patrick Mulligant, momentán a Jessica Bradley ügyön dolgozik. Őt nem ismeri a nő, szóval akár cserélhetnénk is.

– Visszavetted Patricket? Azt hittem, spórolsz a kiadásokkal.

– Az üzleti élet aranyszabálya, hogy ha nem adsz ki pénzt, akkor bevételed se lesz.

Mindenesetre Mabel Smedley eszesebb, mint hittük.

Charlesnak megcsörrent a mobilja, exkuzálta magát, és elinalt.

Phil ment oda Agathához, hogy ő is elújságolja: Mabel kiszúrta őket.

– Dunsztom sincs, hogyan − mondta. − Nem gyanakvó típus, és az itteni hölgyek szerint a feddhetetlenség mintapéldája. Minden nemes ügy mellett kiáll…

– És sose káromkodik − vágott közbe Agatha. − Menjünk vissza az irodába, Phil. Jobb lesz, ha Patricket állítjuk rá az ügyre.

– Na és a fotózás?

– Tovább dolgozunk a Jessica ügyön. Ha Patrick előás valami fényképezésre méltót, majd szól.

Visszatért Charles.

– Muszáj mennem − mondta. − Emlékszik a randipartneremre, aki a múltkor felültetett?

Most telefonált, és bocsánatot kért. Kimúlt a kutyája, nem bírt emberek közé menni.

– Elviszem magát a házamig − mondta Agatha −, a kocsijához.

Úton Carsely felé kis híján Charles torkának ugrott. Nem mintha féltékeny lennék arra a lányra, emlékeztette magát. Csak éppen roppantul bőszítő, ahogy Charles ki be járkál az életemben, mintha az otthonom holmi szálloda volna.

Miután Charles összerámolt és elment, Agathát azonnal beburkolta az egyedüllét. Aztán eszébe jutott, hogy Royt várja a hétvégére, és valamicskét vidámabb hangulatban az iroda felé vette az irányt.

Elindulás előtt telefonon tájékoztatta Patricket a módosult helyzetről. A férfi megvárta az irodában, és feszülten figyelt, miközben Agatha vázolta előtte a tényállást.

– Senki sem ennyire tökéletes − mondta aztán. − Vagyis a nő valahogyan rájött, hogy a férje felfogadta önt. Azt is tudom, hogyan. − Tekintete a számítógép billentyűzetén kopácsoló Mrs. Freedmanre vándorolt.

Agatha döbbenten nézett a titkárnőre.

– Mrs. Freedman! Abbahagyná a munkát egy pillanatra? Megemlítette valakinek, hogy Robert Smedley felbérelt engem a neje megfigyelésére?

Mrs. Freedman kövérkés, jó kedélyű hölgy volt ősz, bodros hajjal, kedves arccal, vastag pápaszemmel. Élénk pír kúszott felfelé a nyakán, és az egész arcát beborította.

– Emlékszik még a Boggles házaspárra?

– Hogy is feledhetném el őket! − így Agatha. A vén Bogglesék valaha Carselyban laktak, és törhetetlen rámenősséggel követelték meg a hölgyegylet tagjaitól, hogy azok furikázzák őket, és mindenféle szívességet tegyenek nekik. Agatha hallatlanul megkönnyebbült, amikor beköltöztek a broadwayi idősotthonba.

– Meglátogattam őket, kérdezgettek erről arról, én meg nem gondoltam, hogy gond lehet belőle.

– Gond?! − tombolt Agatha. − Amint kitette onnét a lábát, már a telefonon lógtak. Ami itt zajlik, arról soha senkivel nem beszélhet!

– Igazán sajnálom. Olyan öregnek és megviseltnek tűntek. Egy pillanatig se merült fel bennem, hogy ki fogják kotyogni. Azt mondták, sosincs látogatójuk.

– Erről ennyit − jelentette ki Patrick. − Most már óvatos lesz a nő, hiszen tudja, hogy rajta vagyunk. Tájékoztassuk Smedleyt.

– Várjunk még vele − mondta Agatha megfontoltan. − A lényeges dolgoknak korábban kellett történniük, és ez az, amit ki kell nyomozni.

– El vagyok bocsátva? − rebegte Mrs. Freedman.

– Folytassa a munkáját − felelte Agatha.

Nyílt az ajtó, s egy fiatalember slattyogott be. Tar kopasz legény, orrpírszinget és fülbevalót viselt, és tiszta feketében volt: fekete póló, fekete bőrdzseki, fekete bőrnadrág.

Arcán harcos gúnymosoly. A szeme kék, orra hegyes, szája keskeny.

– Üdv − közölte a szófára lehuppanva.

– Az unokaöcsém, Harry Beam − mutatta be Mrs. Freedman.

Agatha az első pillanatban mukkanni se bírt. Rendes, ápolt fiatalembernek képzelte titkárnője unokaöccsét.

– Tehát dolgozni szeretne, mielőtt megkezdi az egyetemet? − szegezte neki a kérdést a fiúnak.

– Ja.

– Mit fog tanulni?

– Fizikát.

– Hol?

– Londonban.

Hogy a csudába kerülhetett be egy londoni egyetemre? Ezen merengett Agatha. Megfenyegette talán a bizottságot, hogy pozdorjává töri a csontjaikat? Nos, egy nap elég is lesz, hogy megszabaduljunk tőle.

– Mrs. Freedman, adja oda Harrynek az elveszett állatok aktáit, lássuk, mire jut vele.

Patrick, sikerült meginterjúvolnia Fairy Tennantet vagy Trixie Sommerst?

– Tanítás utánra terveztem. Eddig a szomszédoknál kérdezősködtem.

– Rendben. Akkor majd Phil meg én.

– Én ismerem azt a két kis lotyót − mondta Harry felnézve.

– Honnan ismeri őket?

– Egy évvel alattam jártak iskolába.

– És Jessica Bradley?

– Ő a csendesebbek közé tartozott.

Agatha habozott. Ha az eszére hallgat, akkor magával viszi Harryt. De nem járathatja le magát egy ilyen fajankóval!

– Gyerünk, Phil. Harry, ha egyetlen jószágot is megtalál, fel van véve.

A fiú morogva vizsgálgatta az eltűnt háziállatok fotóit. Agatha sóhajtott, és Phillel a nyomában kiment. Már az autóban ültek, amikor megszólalt: – Nem ezt vártam Mrs. Freedmantől. Először pletykál, aztán meg a nyakamba varrja a szörnyszülött unokaöccsét.

– Még beválhat a srác − mondta Phil. − Mostanság mind ilyen furcsán néznek ki.

A mircesteri középiskolához hajtottak, és az utcán parkoltak. Néhány szülő már ott várakozott a kocsijában, ugyanis a diákok egy része távoli falvakból származott, s odáig nem ment el az iskolabusz.

Négy órakor kiviharzottak a diákok. Agatha megállapította, hogy a legtöbben igyekeztek személyre szabni az egyenruhát. Sok lány volt magas sarkúban és miniszoknyában. A fiúk inkább lazára vették a figurát. Nadrágjuk harmonikaszerűen lötyögött a bokájuk körül, az ingük nem volt betűrve.

Agatha felismerte Trixie-t meg Fairyt, és odament hozzájuk.

Harry Beam betért egy üzletbe, ahol névjegykártyát is lehetett nyomtatni. Bepötyögte a nevét az automatába, alá meg azt, hogy „magánnyomozó”, az iroda nevét, valamint a telefonszámokat és az ügynökség e-mailcímét.

Aztán bepattant a rozzant, fehér, bérelt Ford furgonba, és a külvárosba indult, az állatmenhely felé. Csak egy hónapja, hogy megnyitottak.

A recepciós végigmérte, és udvariatlanul megkérdezte:

– Mit óhajt?

Harry rámosolygott a lányra. Mosolya átformálta, és Agatha rá se ismert volna a hangjára, amikor a névjegyét átnyújtva előzékenyen megszólalt: – Vethetnék esetleg egy pillantást az állatokra? Tudja, a gazdik egészen odavannak, és mi mindent elkövetünk, hogy segítsünk a házi kedvenceik megtalálásában.

A lány szemrevételezte a névjegyet.

– Ugyanez az ügynökség nyomoz szegény Jessica meggyilkolásának ügyében.

– Így igaz.

– Itt várjon.

A leányzó eltűnt, Harry várt türelmesen. A lány hamarosan egy férfi társaságában tért vissza, akit Mr. Blenkinsopként mutatott be.

Mr. Blenkinsop előzőleg felhívta az ügynökséget, hogy Harry csakugyan az e, akinek mondja magát.

– Kövessen, fiatalember − mondta. − És tartsa nyitva a szemét.

Harry a mappájába kapaszkodva követte. Ketrectől ketrecig jártak, Harry időnként megkérdezte, mikor került hozzájuk az adott macska vagy kutya. Végül vidáman közölte: – Azt hiszem, megvan mind. Átböngészné velem a fotókat?

Fairyn és Trixie n épp csak falatnyi volt a szoknya. Mindketten meglazították a nyakkendőjüket, és kigombolták a blúzt, hogy kilátszódjék a melltartójuk.

Mindkettőjüknek magas sarkúban végződött a hosszú lába. Az iskola nem engedte meg nekik a tűsarkút, így kompromisszumos megoldásként vastag talpú, otromba sarkú, fekete lábbelit viseltek. Mindkét lánynak rakoncátlanra tupírozott barna haja volt, szőke melírozott csíkokkal.

– Felhívás keringőre − dünnyögte Phil. − Hogy engedhetik meg a szüleik, hogy így járjanak?

Agatha megszólította a lányokat.

– Fairy és Trixie, ugye? Emlékeztek rám?

– Biztos − felelte Fairy. − Én ugyan nem. Kene?

– A Jessica Bradley halálának ügyében nyomozó magándetektív vagyok.

– A rendőrök már kihallgattak − mondta Trixie. − Amúgy se néz ki detektívnek. Túl öreg.

– Hagyjuk a rizsát! − vette fel a kesztyűt Agatha. − Több mint gyanús, hogy nem vagytok kíváncsiak, ki ölhette meg a barátnőtöket.

A lányok csökönyösen fixírozták. Mindkettő rágógumizott. Aztán Trixie megvonta a vállát, és Fairyhez fordult:

– Lépjünk!

Agatha felpaprikázva nézett utánuk, ahogy ellejtettek.

– Sikerült lekapnom őket. Még hasznát vehetjük a fotóknak − mondta Phil.

– Menjünk be a suliba − javasolta Agatha. − Újabban annyi papírmunkát sóznak a tanárokra, hogy valószínűleg még az íróasztaluk fölött görnyednek.

– Kijegyzeteltem a helyi lapokban megjelent tudósításokat. Az angoltanárnőjüket Miss Rooknak hívják.

Bementek az iskolába, és a folyosókon tébláboltak, amíg nem találtak egy oktatót, aki eligazította őket a tanáriba, Miss Rookhoz.

Öten voltak a szobában.

– Miss Rook? − szólalt meg Agatha.

– Én vagyok az − állt fel egy alacsony nő.

Agatha megejtette a bemutatkozást.

– Jessicáról van szó?

– Igen.

– Mi nem is zavarnánk, Alice − mondta a négy másik tanár egyike, azzal távoztak.

– Üljenek le − kínálta őket hellyel Alice Rook. − Kérnek az ihatatlan tanári kávéból?

– Nem, köszönjük. Meséljen nekünk Jessicáról.

– Fél éve még kiváló diák volt. Sose nevezett volna lenézően pakisztáninak, mint néhányan a többiek közül, holott felerészben indiai vagyok.

– Tehát ezért van angol neve.

– Igen, ezért.

Kávébarna bőrével, hatalmas, sötét szemével és dúsan hullámzó, fekete hajával Alice Rook igazán csinoska volt.

– No és mitől változott meg Jessica?

– Fairy Tennant és Trixie Sommers rossz hatása miatt. Tudják, Jessica félénk természetű volt, s mint a félénk lányok általában, népszerűségre vágyott a fiúk körében. Elkezdett együtt lógni azzal a két bestiával. Figyelmeztettem, hogy romlottak a jegyei, és ha nem javít, sosem jut be az egyetemre. De ő csak nézett rám nagy szemmel. Kíváncsiak a véleményemre? Szerintem belezúgott valakibe. És mindenáron magába akarta bolondítani az illetőt.

– Van elképzelése, hogy ki lehet ez a valaki?

Fejrázás.

– Esküdni mernék rá, hogy nem az osztályából és nem is az évfolyamból. Tudom, milyen fiúk tetszenek a lányoknak, szerintem csak külsős lehetett.

– Miből gondolja?

– Angolt tanítok, és Jessica csoportjában az angol az utolsó óra. Jessica az óra vége felé rendre kinézegetett az ablakon, mint aki tűkön ül. És csillogott a szeme. Pont úgy nézett ki, mint egy szerelmes lány.

– Látta együtt fiúval?

– Attól tartok, nem. Kár egy ilyen okos lányért.

– Van iskolapszichológus, akinek esetleg kikérhette a tanácsát?

– Mrs. Aynton az iskolapszichológusunk, de ha Jessica hozzá fordult, nem adhatja ki maguknak a részleteket. Minden, amit a diákok mondanak neki, bizalmas.

– De hiszen Jessica halott!

– Itt várjanak. Megnézem, egyáltalán bent van-e még.

„Én is efféle iskolába jártam”, gondolta Agatha. Egy salaktéglás, omladozó épületbe.

Még a szagok is ugyanazok: a fertőtlenítő meg a menza fémes bűze.

Visszatért Alice Rook, és a fejét rázta.

– Jessica soha nem beszélt a pszichológusunkkal.

– Melyik volt a kedvenc tantárgya? − kérdezte Phil.

– Egyértelműen a matematika. Abból végig kitűnő volt.

– Ki tanította?

– Mr. Owen Trump. Miért kérdi?

– Mert a gyerekek mindig keményebben hajtanak, ha rajonganak a tanárjukért, és Jessica talán mondott neki valamit − magyarázta Phil. − Ő bent van még?

– Megnézem.

Agatha két érzés között őrlődött: egyfelől sajnálta, hogy ez nem neki jutott eszébe, másrészt úgy vélte, most már igazán illene hátba veregetnie Philt. Ehelyett azt mondta: – Az irodában majd megbeszéljük a bérezését. Itt van vége a próbaidőnek.

Phil arca felderült.

– Köszönöm szépen.

– Rászolgált − felelte Agatha mérgesen.

Nyílt a tanári szoba ajtaja, és egy fiatalember érkezett.

– Owen Trump vagyok. Alice elment haza.

Agatha szíve majd’ kiugrott a helyéről. A félhomályos helyiségben a fiatalember szakasztott mása volt James Laceynek, csak ifjabb kiadásban. Dús, fekete sörény, égszínkék szempár.

– Felgyújtom a villanyt − mondta Owen Trump. − Azt hiszem, hamarosan elered végre az eső.

A felgyulladó fényben már cseppet sem emlékeztetett az ezredesre. Jóképű ugyan, de nem elég markánsak a vonásai, és kontaktlencsét hord. S míg James Lacey szája keskeny és szigorú, addig ezé a fiatalemberé érzékien telt.

– Miben segíthetek? − kérdezte. Letette magát a hősugárzó melletti ütött kopott karosszékbe, és Agatháék is visszaültek a székeikre.

– Miss Rook bizonyára mondta − fogott bele Agatha −, hogy magándetektív vagyok, Jessica Bradley halálának ügyében nyomozok.

– Iszonyú veszteség. A legígéretesebb tanítványom volt.

– Az összes többi tantárgyból rontott − mondta Agatha. − Szerelmes volt magába?

– Hát, igen − válaszolta a fiatalember bicskanyitogató önelégültséggel −, időről időre mind belém bolondulnak.

– Megosztotta önnel a titkait?

– Nem. Néha bent maradt óra után, de csak matematikáról beszélgettünk.

– Az iskolán kívül is találkoztak?

– Hová akar kilyukadni?

Agatha visszavett.

– Úgy értem, látta őt másokkal iskolaidőn kívül?

– Csak azzal a két csitrivel, Fairyvel és Trixie vel a plázában. Alig ismertem rá Jessicára. Mindhárman az iskolai egyenruhájukat viselték, és Jessica felhajtotta a szoknyáját, meg erősen ki volt sminkelve.

– Mit csináltak?

– Az óra alatt álldogáltak a pláza kellős közepén. Kedvelt találkahely. Feltételeztem, hogy fiúkra várnak.

– Az iskolában tetszett Jessicának valamelyik fiú?

– Tudtommal nem. Mindig is halk szavú, szorgalmas tanuló volt, egészen fél évvel ezelőttig. Nálam stabilan teljesített, a többi tanára viszont értetlenül állt a változás előtt. Végeztünk?

Agatha átnyújtotta a névjegyét.

– Értesítsen, ha megtud valamit, ami fontos lehet.

– Inkább a rendőrséget. Ez az ő asztaluk. − Azzal Owen Trump kiment.

– Pökhendi barom − mormogta Agatha. − És még hiú is. Észrevette a kontaktlencséjét?

– Nem én. Elég sokan hordanak kontaktlencsét. Hogy tudja ránézésre megmondani a különbséget?

– A természetesség hiányából. Nos, szerintem most menjünk át a plázába. Hoztam fényképet Jessicáról. Meglátjuk, felismerik-e az eladók az óra közelében levő boltokban, bár ezen a fotón ártatlan diáklánynak látszik, és ha tényleg erős sminket viselt, nem biztos, hogy emlékezni fognak rá. Próba szerencse.

Ám az eladók nem emlékeztek Jessicára.

– Előhívom a két lányról készített fotóimat − mondta Phil −, és, ha gondolja, holnap újra próbálkozunk. Ha Fairyt és Trixie-t felismerik, talán a harmadik lányra is emlékezni fognak. Most hová?

– Vissza az irodába, majd holnap folytatjuk. Előbb le kell ráznom Harry Beamet.

Harry Beam a kanapén terpeszkedett. Előtte a padlón három cicaketrec, ölében pöttöm Jack Russell terrier.

– Szent ég! − sopánkodott Agatha. − Mindet megtalálta. Hogy csinálta?

Harry előre megmondta Mrs. Freedmannek: egy szót se arról, hogy a menhelyen bukkant rá az állatokra.

– Lejártam értük a lábam.

Agatha gyanúsan méregette.

– Biztos, hogy ezek azok? Hadd lássam a fotókat.

Összevetette a fényképeket az állatokkal.

– Akkor fel vagyok véve? − kérdezte Harry.

– Attól tartok − undokoskodott Agatha. Aztán eszébe villant valami. − Van kedve ma este egy kis akcióhoz?

– Persze. Megint egy eltűnt macska?

– Szeretném, ha ellátogatna abba a diszkóba, amelyikben Jessica töltötte az időt a meggyilkolása éjjelén. A megjelenése ugyebár adott. Haverkodjon kicsit a fiatalokkal, hátha kiderít valamit. Felhívta már a cicák meg a kutyus gazdiját?

– Gondoltam, nem fosztom meg magát az örömtől, hátha fel akarja hívni a helyi pletykalapot, hogy lefotózhassák a könnyfakasztó találkozást.

– Helyes. − Agatha megbeszélte Mrs. Freedmannel Harry bérezését, illetve Phil fizetésemelését, majd telefonált a gazdiknak, és odarendelte őket hat órára, aztán hívta a helyi lapot.

Miután fogadta a vidám gazdikat, és pózolt velük a fotózkodáshoz, megjött Patrick.

– Van valami? − kérdezte tőle Agatha.

– Jártam a helyi kocsmában. Smedley közutálatnak örvend, a nejét ellenben valóságos szentnek tartják. Rossz nyelvek szerint a férfi veri. Műszergyára van kint az ipartelepen.

Bemutatóteremmel, úgyhogy kimentem körbeszaglászni. Elbeszélgettem az eladási részleg dolgozóival, és ők sem kedvelik a főnököt. Hanem amint az asszonyról kérdeztem őket, kivirultak. Azt mondják, az a nő egy kincs. A férj olyan fukar, hogy a feleségével készíttette a kaját a karácsonyi ünnepségre. Állítólag pazar lakoma kerekedett belőle, a nő meg maga a tömör gyönyör. Egyelőre ennyi.

Phil megszólalt:

– Harry hazajöhetne velem, előhívom neki Trixie és Fairy fotóit. Ha ma este is ott lesznek a klubban, leszólíthatná őket.

– Már ismeri őket. Nem emlékszik? De azért csak hívja elő a fotókat.

Aznap este Agatha vacsorája már a mikróban melegedett, amikor csöngettek. Bill Wong toporgott a küszöbön.

– Előbb nem jöhettem − mentegetőzött.

– Bújjon be – tessékelte beljebb Agatha. − Éppen vacsorázni készültem.

Megkínálhatom?

– Már bekaptam valamit a kantinban. Mi újság?

Agatha beszámolt Owen Trumpról.

– Szép munka − mondta Bill. − A tanárára én biztos nem gondoltam volna.

Agatha enyhe bűntudatot érzett. Hiszen Phil ötlete volt a dolog.

– Az angoltanára szerint Jessica alighanem szerelmes volt. Az angol volt az utolsó óra, és Jessica folyton kinézegetett az ablakon.

– Akkor nem lehetett valamelyik iskolatársa.

– Meg azt is mondta, hogy Jessica az elmúlt hat hónap során a matek kivételével mindenben rontott.

– Megnézzük majd azt a matektanárt. Egyébként hogy van? Jött hír James Laceytől?

– Nem − felelte Agatha kurtán-furcsán.

– Sehol egy jóvágású szomszéd?

– Megint árulják a házat. Nyilván középkorú vagy idős vevője lesz. A fiataloknak drága ez a környék.

– És hogy megy a nyomozóiroda?

– Sokasodik a munka. Elvállaltam egy hűtlenségi ügyet, bár szó sincs hűtlenségről, csak a neurotikus férj vitte túlzásba a féltékenykedést. A nejét egyenesen szentnek tartják.

– Szentek nincsenek, Agatha.

– Ott van Mrs. Bloxby.

– Ugyan már, ő is éppoly esendő, mint mi, többiek. Hallga csak! Végre esik.

Agatha szeretettel nézte a felerészben kínai, felerészben angol Billt, élete első barátját.

Középmagas, fekete hajú férfi, a szeme barna és mandulavágású.

– Nem inna valamit?

– Kösz, nem − mondta Bill, miközben azzal volt elfoglalva, hogy lehámozza a nyakáról Hodge-ot. − Mennem kell. Valamikor átugorhatna hozzánk vacsorára.

Agatha beleborzongott a gondolatba. Bármennyire szerette Billt, a szüleit elviselhetetlennek találta. Ráadásul az anyja pocsék szakács, márpedig Agathát még a gyorsfagyasztott koszt sem tudta hozzáedzeni Mrs. Wong kedvenc ételkölteményeihez, a túlfőzött húsokhoz meg a lottyadt zöldségekhez.

– Örömmel − hazudta. − Csak legyen egy szusszanásnyi időm.

Amint újra egyedül maradt, kitárta a konyhaajtót, és megállt az eresz alatt. Nemrégiben felfogadott egy női kertészt, s most csupa virág volt a kertje. Bárcsak Bill ne hozta volna szóba James Laceyt! Mostanában egész napok teltek el anélkül, hogy Agatha gondolt volna a férfira, vagy azon merengett volna, hogy ő vajon gondol-e rá.

Újra bekebelezte a magányosság, s amikor megfordult, hogy visszamenjen a házba, megint érezte azt a bosszantó szúrást a csípőjében. Roy látogatása után bejelentkezik Richard Rasdallhez, a stowi masszőrhöz. Egy kis dögönyözés csodát fog tenni.

Négy

Harry Beam belépett a diszkóba, és körülhordozta a tekintetét. Járt már itt korábban, de kizárólag szombat esténként, ezért meglepve tapasztalta, hogy hétköznap is nagy a nyüzsi.

Azon tűnődött, vajon volt-e már itt razzia, ugyanis kiskorúak, köztük lányok vedelték a Bacardi Breezert a bárpultnál, miközben a tömeg a fülsiketítő zene ritmusára vonaglott a stroboszkóp villódzásában. Sört rendelt, s a pultnak dőlve tanulmányozta a táncparkettot. Akkor pillantotta meg őket. Baromira ki voltak festve.

Harry felhajtotta a sörét. Trixie és Fairy ekkor még mindig együtt táncolt.

– Nem baj? − stírölte a fiú Trixie t. Fairy egy vállvonással megindult a bárpult felé. Trixie hevesen dobálta magát, mint aki tudomást se vesz senkiről. A fiú ráébredt, hogy a zajszint lehetetlenné teszi a benti csevegést. Vagyis kénytelen lesz döglesztően hosszan udvarolni a csajnak, mielőtt hazakíséri. Táncoltak, Harry egymás után szállította neki az italokat, aztán a lány végre ránézett az órájára, és megállapította, hogy mennie kell.

– Hazaviszlek − üvöltötte feléje Harry.

– Kocsival?

– Ma este mocival vagyok.

– Oltári.

A diszkó előtt Harry odanyújtotta a lánynak a pótbukósisakot.

– Hová lesz a fuvar? − Trixie bemondta neki a címét, amely kétháznyira esett Jessica lakóhelyétől. A fiú épp azon morfondírozott, milyen ürüggyel tudna megállni, hogy elbeszélgessen a csajjal, amikor Trixie megszólalt: – Elvinnél oda, ahol Jessicát megtalálták?

– Hogyne − mondta Harry. A lány felült mögé, azzal elrepesztettek.

A gyorsforgalmin száguldó Harry tudta, hogy a rendőrségi felvételek alapján rá fog ismerni a helyre, csak azt remélte, hogy nem lesznek ott rendőrök, mert akkor tovább kellene haladniuk.

A rendőrségi szalaghoz érve lassított, és megállt. Közben elállt az eső, nyirkos köd gomolygott a tájon.

Harry leállította a motort, Trixie lepattant a nyeregből. A sisakot levéve izgatottan csillogott a szeme a sötétben.

– Csináljuk itt − mondta. − A fűben.

– Nem fogom összesarazni a bőrgatyámat − mondta Harry.

– Mi van, te buzi vagy?

– Ide figyelj, szivi. Reggel vissza fognak jönni ide a helyszínelők, és nem szeretném szétfröcskölni a DNS-emet. Te tiszta beteg vagy.

– Szóval nem tetszem? − duzzogott a lány.

– Tetszettél, de már elmúlt − felelte Harry. − Hogy barátkozhatott veled egy olyan rendes lány, mint Jessica Bradley?

– Ő se volt ám földre szállt angyal. Tudnék mesélni.

– Csak rajta. Fogadok, hogy hantázol.

– Kapcsolata volt egy férfival, aki az apja lehetne.

– Kivel?

– Adj egy csókot, és megtudod.

Harry sóhajtani szeretett volna, de szolgaian rányomta ajkát a lányéra. Trixie olyan mélyen ledugta a nyelvét a torkán, hogy a fiú attól félt, öklendezni fog.

Mikor végre levegőhöz jutott, újból megkérdezte:

– Ki a pasas?

– Eladó abban a műszergyárban, a Smedley Elektronikában. A neve Burt Haviland.

– Sosem gondoltam volna. És most hazaviszlek.

Agathát éjfélkor verte fel Harry telefonja. A fiú beszámolt neki Burt Havilandről.

– Ügyes − mondta Agatha.

– Elkísérjem, amikor kikérdezi?

– Ezt még átgondolom. Sajnos attól tartok, be kell vonnunk a rendőrséget.

– De miért?

– A gyárban bármikor összefuthatunk Smedleyvel, és ki fog akadni, ha rájön, hogy nem egyedül neki dolgozunk. Burt meg simán letagadhatja az egészet. A rendőrség viszont kérhet tőle DNS mintát, hogy összevessék a boncolási eredményekkel. Kikérdezem Patricket, addig is viszlát reggel.

Agatha felhívta Patricket, de a korábbi Miss Simms vette föl a kagylót.

– Hogy képzeli, hogy éjnek idején idetelefonál, Mrs. Raisin?!

– Patricket kérem.

– Hagyja őt békén. Sosincs idehaza, én meg vigyázhatok egyedül a gyerekekre. Kinek jó ez? Azt hiszem, túl öreg hozzám. Amíg csak udvarolnak az embernek, nem baj, ha öregek, érti, ugye? Azonkívül csak a nyugdíja van, mehettem el részmunkaidőben a szupermarketbe.

– Nem is tudtam magáról, hogy ennyire kalmárszellemű − mondta Agatha átmenetileg kizökkenve.

– Kalmár?

– Pénzsóvár.

– Manapság ki nem az? Maga könnyen beszél! Hívom Patricket.

Agatha hallotta, ahogy keltegeti a férfit:

– Mrs. Raisin van a vonalban.

– Mit akar? − morogta Patrick.

– Kérdezd meg tőle te. Én visszafekszem.

Agatha elmondta Patricknek, amit Harrytől megtudott, végül megkérdezte:

– Maga szerint szóljak a rendőröknek?

– Az lenne a legjobb.

– Megvannak a boncolási eredmények? Megerőszakolták a lányt?

– Korai lenne megmondani.

– Hívom Bill Wongot.

Agatha előkereste Bill mobilszámát, és imádkozott, hogy be legyen kapcsolva, másképp kénytelen lesz a vonalason odacsörögni, és esetleg az egyik rettentő szülő veszi fel.

Nagy megkönnyebbülésére Bill felvette a mobilt. Agatha ismertette vele a fejleményeket.

– Remek munka − dicsérte Bill. − Mindjárt holnap behozzuk a fickót kihallgatásra.

– Jön nekem eggyel − mondta Agatha. − Úgyhogy legyen szíves, tájékoztasson majd az eredményről.

A következő két sűrű nap után − befutott két hűtlenségi ügy és három eltűnt háziállat esete − Agatha örömmel pillantotta meg az esti járatról leszálló Royt a moreton-in-marshi vasútállomáson. A férfi ritkás haját tüskékbe zselézte, s ahogy a csomagtartó fölé hajolt, hogy betegye az utazótáskáját, jól látszottak a nyakára tetovált, egymásba tekeredő kígyók.

– Csak nem valami popbandának dolgozik? − kérdezte Agatha.

– Szorgos Kígyóknak nevezik magukat. Menőmanók, és imádják a vagányságomat.

– Roy, maga kész kaméleon. Aszerint változik, hogy éppen ki a megbízója. Én sosem csináltam ezt.

– Rámenősebb is nálam, mucikám.

– Tetoválás? Belegondolt már, milyen vesződség lesz eltávolíttatni, ha egyszer kimegy a divatból?

– Ne mondja el senkinek. Ez lemosható.

– Szerettem volna megbeszélni magával az aktuális ügyeket, de nem jöhet velem nyomozni, amíg így néz ki.

Roy beszállt az anyósülésre.

– Ne szekáljon! Majd hajat mosok, és lesikálom a műtetkót. Remélem, étteremben eszünk.

– Nem.

– Én igazán szeretem magát, Aggie, de nincs gusztusom a készételeihez.

– Nyugi, házhoz rendelünk egy remek stowi kínaiból.

Az aznapi vacsora közben Agatha mesélt Roynak a Smedley házaspárról, és Jessica holttestének felfedezéséről.

– Hihetetlen, hogy még a rendőrséget is lekörözte − álmélkodott Roy.

Agatha némi bűntudattal tette hozzá:

– Valójában Phil ötlete volt.

– Az ki?

– Egy hetvenhat éves, helybeli fotográfus.

– Lám, lám, a bölcsesség csakugyan a korral jár.

– Nem feltétlenül − mondta Agatha. − Az ostoba fiatalokból ugyanolyan ostoba öregemberek lesznek.

– Milyen kemény még mindig! Néha azon tűnődöm, hagynia kéne az egészet, hogy emelt fővel vonuljon le a pályáról. Én azt tenném.

– Lárifári! Nem bírna lemondani a London nyújtotta trendi izgalmakról.

– Tudja, hogy van ez. A PR kiszívja az ember erejét. A legförtelmesebb alakokkal kell kedveskednünk. A Szorgos Kígyóknak mindössze egy slágerük van, de máris elszálltak maguktól. Pedig csak szerencséjük volt. Jövő ilyenkorrra eltűnnek a süllyesztőben, nem lesz pénzük drogra, és idős néniket fognak kirabolni az utcán.

– Ezt nevezem borúlátásnak.

– Egy hónappal ezelőtt az autópályán hajtottam. Szeles nap volt, és észrevettem, hogy cirkuszi sátor áll az út menti mezőn. Megszaladt a fantáziám, elképzeltem, ahogy a szél felkapja a sátrat, s az beteríti a kocsimat. Vészfékezek. A cirkuszosok futva jönnek oda, hogy leszedjék a ponyvát a kocsimról, kérdezgetik, jól vagyok e. Aztán meghívnak teára, én meg elszegődöm a cirkuszhoz, és soha többé nem kell popsztárokkal foglalkoznom.

Rövid csönd után Agatha szólalt meg:

– Nyilván a fellépőruhájukban képzelte el a cirkuszosokat.

– Naná! A lovasok skarlátvörösben, tollas kalpaggal a fejükön, az akrobatanő flitteres ruhában. Hosszú, fekete haja az arcomat cirógatja, amikor behajol a kocsim ablakán.

– Mikor vakációzott utoljára, Roy?

– Nem is emlékszem. Tervezgeti az ember, de valami mindig közbejön.

– Amint hazaér, foglaljon magának szállást valahová a tenger mellé − mondta Agatha biztatóan −, ahol egész nap csak fekszik az ember a parton, és nem gondol semmire.

– Nem tehetem. A Szorgos Kígyók a Wembleybe hivatalosak.

– Ennyire nagyágyúk?

– Á, dehogy. Elton John előzenekaraként lépnek fel.

– Akkor utána…

– Talán. Na, nyomozunk a hétvégén?

– Azok után, amiket mondott, azt hiszem, mindkettőnkre ráférne a pihenés. Tudja, mit?

Vasárnap átruccanunk Bathba, tejes teát iszunk, befalunk mellé egy rakás fánkot, aztán elüldögélünk a fák alatt, és hallgatjuk a rezesbandát.

– Pompásan hangzik. Feledkezzünk el egy időre a rémségekről!

Másnap gyönyörű idő volt, fehér felhőpamacsok tarkították a széles, kék égboltot.

A világ legkiadósabb teázása után − Roy még bevert mellé két tányér fánkot eperlekvárral és tejszínnel − kivonultak a kerthelyiségbe a nyugágyakban ejtőzni, és a gyerekes családok andalító zsivajával körbeölelve hallgatták a rezesbandát.

Roy a szemébe húzta panamakalapját. Agathának nem volt fejfedője, így ő egy fa árnyékába húzódott a székével.

Néhány perccel később Roy már horkolt. „Talán neki van igaza”, gondolta Agatha. Talán tényleg sutba kéne dobni a detektívesdit, ámde maga is tisztában volt vele, hogy ha túl sok időt tölt egyedül, megint James Laceyn fogja jártatni az agyát. Azonkívül őszintén sajnálta szegény Jessicát, és eltökélte, hogy leleplezi a gyilkosát. Robert Smedley más tészta.

Hoppá, az ott mintha ő lenne! Próbálta kipislogni szeméből a jelenést, aztán rájött, hogy tényleg Robert Smedley az: éppen felállt az egyik nyugszékből, közel a rezesbandához, és felsegített egy fiatal nőt. A nő a maga semmilyen módján egészen mutatós volt. Haja vörös zuhatag, arca keskeny és sápatag, szája szív alakú.

– Roy!

Nem szűnő horkolás.

Agatha oldalba bökte.

– Mi van?

– Az ott Smedley – sziszegte Agatha. – Egy másik nővel.

– Hol?

– Erre jönnek. Fedezékbe!

Agatha felkapott egyet az ölében fekvő három újságból, Roy fogott egy másikat, és szétnyitotta, hogy elbújjon mögé. Agatha ugyanezt tette. Aztán óvatosan lejjebb engedték az újságot.

Robert Smedley fehér flanelnadrágban volt szűk blézerrel, fényes címer virított a mellényzsebénél. Hölgypartnere tűsarkút viselt, és a férfi karjába kapaszkodott.

Megvárták, míg a párocska eltűnik.

– És most utánuk! – sziszegte Agatha.

Ám a sok egészségtelen étel megtette hatását: Agatha beleszorult a nyugszékébe. Hiába állt fel, a szék akkor is ott maradt a fenekén.

– Segítsen, Roy!

Nevetés hullámzott végig a nyugszékekben pihenőkön, míg Roy kiszabadította Agathát fogságából. Agatha tekintete körbecikázott, de Smedley és partnernője már elment.

Fogyhatna egy kicsit – jegyezte meg Roy.

– Alig van rajtam fölösleg. A tejes tea tehet róla. Úgy láttam, a hegyoldal felé mennek.

Elloholtak a Pierrepoint Streetig.

– Felszívódtak – zihálta Agatha. – Én jobbra megyek, maga menjen balra.

– Azt sem tudom, hogy néznek ki! Elmentek, mire odanéztem.

– A férfi pocakos és kopaszodik, szűk blézer, fehér nadrág. A nőcske vörös, rengeteg haja van, kék fehér kockás ruhát visel tűsarkúval. Nem juthatott messzire abban a cipőben. Itt találkozunk.

Szétváltak. Agatha elment egészen a Grand Parade ig, Roy a Manvers Street, Dorchester Street, St. James’s Parade útvonalon haladt.

Mire visszacaplattak a megbeszélt találkozási pontra, addigra mindketten megizzadtak és kitikkadtak.

– Tudom már – mondta Agatha. – Szállodába mentek.

– De hát annyi szálloda van erre! – siránkozott Roy.

– Hadd gondolkozzam. A pasas aggályos viselkedéséből ítélve nemrég jöhettek össze, biztos puccos helyre viszi.

– Például?

– Például a Granton Crescent Hotelba. Fogjunk taxit, nincs kedvem hegyet mászni.

De nem akadt szabad taxi. Mire feltalpaltak a Royal Crescenthez, a szállodához, Roy céklavörös volt a melegtől, és haragudott Agathára.

A hotel hűs előcsarnokába lépve egyenesen a recepcióra mentek.

– Igen, hölgyem?

A recepciós hölgy szenvtelen volt, karcsú és külföldi.

– Azt szeretném megtudni, hogy megszállt-e önöknél egy barátom – mondta Agatha – Mr. Smedley.

A recepciós szakavatottan végigjártatta hosszú, lakkozott körmeit a számítógép billentyűzetén, azután feltekintett.

– Nincs ilyen nevű vendégünk.

– Láthatnám a könyvet? Nagy zsivány, talán más nevet adott meg.

– Miféle könyvet?

– Amibe a vendégek beírják a nevüket – magyarázta Agatha türelmét vesztve.

– Az már rég kiment a divatból. Számítógépen vezetjük a szobafoglalásokat.

– Ki tudná nyomtatni nekem?

– Az adatokat bizalmasan kezeljük. Kérem, távozzanak. – A recepciós odafordult egy túlöltözött nőhöz, aki már egy ideje várakozott. – Örülök, hogy újra látom, Mrs. Bentinck.

Agatha ekkor vette észre a bárt az előcsarnok sarkában.

– Iszom valami hideget.

– Ne feledje, hogy még vezetnie kell – intette Roy.

– Egyetlen gin-tonik nem oszt, nem szoroz. Gyerünk!

A félhomályos bárban hűvös volt. Agatha megkönnyebbült sóhajjal ereszkedett bele egy karosszékbe, és megmocorogtatta szandálba zárt lábujjait.

Ott termett a pincér, hogy felvegye a rendelésüket. Miután kiszolgálták őket, Roy így szólt:

– Tudom, hogy kedveli a merész húzásokat, de ezzel most csúnyán mellélőtt.

– Tudom – hagyta rá Agatha. – De legalább fogytam egy kicsit a kutyagolástól.

Tájékoztatom Patricket – vette elő a mobilját. – Övé a Smedley ügy, miközben nekem Jessica gyilkosát kellene megtalálnom. Már bánom, hogy elszúrtuk az időt.

Beszélt Patrickkel, aztán azt mondta:

– Visszamegyünk a kocsiért, és leparkolunk valahol a városból kivezető út mentén.

Hátha pont elcsípjük őket. Elvégre vasárnap van. Smedley nyilván időben haza akar érni, nehogy a felesége gyanakodni kezdjen. Lehet, hogy nem is szállodában vannak.

– Talán el se mennek – nyűgösködött Roy, ahogy a Bathból kivezető egyik út mellett főttek a kocsiban a tűző napon.

– Erre kell jönniük a Cotswolds felé.

– Hacsak nem maradnak még egy szenvedélyes éjszakára. Nincs légkondi ebben a batárban?

– Nincs.

– Mi lett a Saabbal? Mi lett az Audival? Miért egy háromajtós Roverben szorongunk, amiről lerí, hogy több száz gazdája volt?

– Nem akartam feltűnő kocsit. Az olcsó járgányokra senki sem figyel fel. Nagyon jó kis Rover ez, még ha használt is. Inkább az utat figyelje mögöttünk.

– Könnyű magának. Magának ott a visszapillantó. Megfájdult a nyakam a forgolódástól.

– Philnél megvan a feleség kocsijának a rendszáma – mondta Agatha félig magának. – De Smedley biztosan nem azt a kocsit használja. Kérdés, hogy Phil a férj rendszámát is tudja-e.

Felhívta, és rákérdezett.

– Igen, megvan a rendszáma – mondta Phil. – Sötétedés után kimentem a házhoz, és mind a két kocsit lefényképeztem. Sötétzöld BMW. – Bediktálta a rendszámot is.

Agatha köszönettel letette, majd megosztotta Royjal a részleteket. Türelmesen vártak.

– Ez reménytelen… – kezdett volna lamentálni Roy, mikor Agatha így kiáltott fel:

– Ott jönnek!

A BMW Smedleyvel a volán mögött nagy iramban elsüvített mellettük. Agatha a nyomába eredt.

– Ne ragadjon rá ennyire – kiabálta túl Roy a motordübörgést. – Hadd előzzön meg minket valaki.

Agatha azonban szívósan rátapadt, és őszintén örvendett, hogy Smedley nem lépi át a hatvanmérföldes sebességhatárt.

Aztán Smedley lehajtott az A4-esről az A365-ösre.

– Hova a francba megy? dünnyögte Agatha. Tovább robogtak a BMW mögött előbb az A365-ösön, aztán az A361-esen, az A360 -ason, majd az A344-esen. – Csak nem Amesburybe igyekszik? – tűnődött Agatha.

– Inkább Stonehenge-be – mondta Roy.

Igaza lett. Egy parkolásirányító jobb felé terelte Smedleyt, Agathát meg jó messzire tőle balra.

– Hamar! – mondta Agatha a motort leállítva. – Most már ne veszítsük el.

Kikászálódtak a Roverből, és épp időben szaladtak át a túloldalra ahhoz, hogy lássák, amint a BMW nagy sebességgel kihúz a parkolóból.

– Megmondtam, hogy ne tapadjon rá – morogta Roy. – Nyilván észrevettek minket, és csak azért hajtottak be ide, hogy lerázzanak.

Vissza a kocsihoz, Agatha kilőtt, de a BMW nyomtalanul eltűnt.

Elhajtottak Ancombe ba. Roy Agatha parancsát követve kiszállt, és odasettenkedett Smedleyék felhajtójához. Azzal a hírrel ment vissza, hogy a BMW már ott van.

– Ezek szerint útközben kitette a csajt, vagy az is lehet, hogy családi rokon, és Smedley a felesége tudtával vitte kocsikázni.

Aznap este Agatha kivitte Royt az állomásra a londoni vonathoz, és arra ért vissza, hogy Bill Wong várja.

– Na, mi van Havilanddel? – kérdezte Agatha lelkesülten.

– Engedjen be, kérek egy kávét, és elmondom.

A konyhában, a kávé mellett, Bill így szólt:

– Haviland együtt járt Jessicával. Harmincas fickó. A korkülönbség miatt a szülők előtt titokban tartották a kapcsolatukat. Van alibije.

– Éspedig?

– Üzletkötő a Smedley Elektronikánál. Egy hétig Exeterben volt, akkor kaptuk el, amikor visszatért. Egy konferenciára ment. Ellenőriztük, és végig Exeterben tartózkodott.

– Attól még lehet ő a tettes – mondta Agatha. – Ezeken a konferenciákon elég sokat vedelnek, a kutya se vette volna észre, ha kislisszol. Egy DNS-minta birtokában…

– Ez a bökkenő. Jessicát nem erőszakolták meg.

– Hiszen deréktól lefelé meztelen volt! A letépett bugyiját is megtaláltam.

Jessica Bradley még szűz volt.

– Micsoda! A mai erkölcsök mellett?! Miközben diszkóba járt, és egy idősebb férfival randevúzott?

– Annyit mondhatok, hogy Burt Haviland szerelmes volt belé. Nagyon lesújtották a történtek.

– A lány mondott neki valamit? Beszélt róla, hogy fél valakitől?

Bill a fejét rázta.

– Haviland azt mondta, meg akarták várni, míg a lány kijárja az iskolát, aztán bejelentették volna az eljegyzésüket.

– Szeretnék beszélni vele. Hol lakik?

– Ilyen információt nem adhatok ki, Agatha.

– Tudja, hogy amúgy is kiderítem. Senkinek nem kell tudnia, hogy magától kaptam a címet.

– Hát jó. Mircesterben keresse a lakótelepen, a Bascombe Way 10-es szám alatt.

– Minden szál a Smedley Elektronikához vezet – mondta Agatha. Elmesélte Billnek, hogy látták Smedleyt Bathban egy nővel, és azzal fejezte be: – Lehet, hogy csak hanta volt az egész a feleségéről. Talán még akarta is, hogy a nő rájöjjön a nyomozásra, és ezzel félrevezesse.

– Ha Smedley kiszúrta, hogy követi, holnap be fog menni magához az irodába, hogy lemondja a megbízást.

Ám másnap reggel Robert Smedley nem egyedül jelent meg Agatha irodájában, a felesége, Mabel is vele volt.

Öt

Kézen fogva, szélesen mosolyogva léptek be. Abban a pillanatban Agatha a pokolba kívánta Harry Beamet. A fiatalember a szófán hentergett diétás kólával a kezében. Farmerdzseki volt rajta, hozzá szakadt térdű farmernadrág.

– Jó hírt hoztam újságolta Smedley. Nincs már szükségem magára. Tévedés történt. – Attól tartok, annyira szeretem Mabelt, hogy ok nélkül féltékenykedtem.

Mintha észrevette volna az Agatha ajkán ragadt kérdést: „Akkor mégis mit keresett Bathban azzal az ifjú hölggyel?”, Smedley gyorsan hozzátette: – Természetesen eszemben sincs visszakövetelni a pénzt, és a költségeit is megtérítem.

– Köszönöm – mondta Agatha, és felmerült benne, hogy a bathi utat is megfizetteti a pasassal, aztán ezt elvetette. Fizetett eleget így is. Agathának pedig nem a férfi, hanem a neje után kellett volna kémkednie. Aztán azon kezdett tűnődni, vajon miért mond le Smedley a pénzéről.

– Örülök, hogy rendeződött a helyzet kettejük között, Mr. és Mrs. Smedley.

Megkínálhatom önöket egy kávéval?

– Sietünk − mondta joviálisan a férfi.

Harry Beam felrázta magát a tompultságból.

– Csúnya az a zúzódás ott a karján, Mrs. Smedley.

Mire a nő gyorsan magára kapta a kezében hozott kabátkát. Ahogy Harryt méregette, Smedley tekintetén egy pillanatra átsuhant valami gonosz.

– Megkérdezhetem, kicsoda maga?

– Harry Beam nyomozó, fedett ügynök.

– Az öltözetéből ítélve utálatos feladatot kaphatott. Megyünk, Mabel.

Amikor elmentek, Agatha megkérdezte:

– Tényleg volt rajta zúzódás? Én nem figyeltem.

– Egy bazi nagy, mintha hátracsavarták volna a karját.

– Ha a férje bántalmazza, a rendőrséghez kellene fordulnia. − Patrick lépett be, és Agatha felvilágosította, hogy a Smedley ügyet ünnepélyesen lezárták. Phil is befutott, remek fotókat hozott Trixie-ről és Fairyről.

– Jól van, Phil − mondta Agatha. − Gyerünk a plázába! Patrick, a legújabb fejlemények szerint Jessicát nem erőszakolták meg, de azt a látszatot keltették. A fiúja tiszta, ettől függetlenül nem ártana, ha elbeszélgetne vele. Talán maradt még benne valami említésre érdemes Jessicáról.

– A gyilkos amatőr − mondta Patrick. − Ma már köztudott, hogy egy DNS vizsgálattal rögtön kiderül, történte erőszak vagy sem.

– Hacsak nem használ óvszert az elkövető. Akinek esetünkben fogalma sem volt róla, hogy a lány még szűz.

– Velem mi lesz? − kérdezett közbe Harry.

– Két hűtlenségi ügyünk is van, mind vagyonos emberek, úgyhogy lesz szíves átvedleni, és szabaduljon meg az ékszereitől.

Agatha hőbörgésre számított, de a fiú velősen csupán annyit mondott:

– Jó.

– Mrs. Freedman majd odaadja az aktákat.

– A fotós önnel lesz − mondta Harry. − Ne vigyek fényképezőgépet?

Agatha nem szívesen vált volna meg Philtől, akinek kiváló meglátásai voltak.

– Jöjjön velem a kocsimhoz − mondta Phil. − Adok egy tisztességes gépet, teleszkópos lencsével.

– Klafa.

– Nekem milyen feladatot szán? − kérdezte Patrick.

– Kapja el egy szóra Burt Havilandet.

Agatha és Phil elindult a plázához. Nemrég esett, ami szürkére festette az eget, a levegő fülledt volt és párás.

Visszamentek az óra alá, s a három grácia, Trixie, Fairy és Jessica fotójával körbejárták a boltokat, de jóllehet négy eladó is felismerni vélte a lányokat, mind ugyanazt mondta: látták a lányokat várakozni, de semmi egyebet nem vettek észre.

– Azt hiszem, ideje újból elcsevegni a szülőkkel − mondta Agatha. − Valószínűleg még nem adták ki a holttestet a temetéshez, vagyis lesz számunkra egy kis idejük. Érdekelne, mit tudnak Burt Havilandről. Lányregénybe illő név. Vajon ez az eredeti neve, vagy megváltoztatta?

Az ajtót nyitó Mrs. Bradley úgy festett, akár egy zombi. Agatha gyanította, hogy nyugtatókat szed.

– Ó, Mrs. Raisin. Olyan kedves öntől, hogy ingyen is hajlandó felkutatni Jessica gyilkosát.

Kerüljenek beljebb.

Lágy gloucestershire-i akcentussal ejtette a szavakat.

Beléptek a hangulatos nappaliba. Egy komódon nagyméretű fénykép Jessicáról, aki a képen tisztes angol iskolás lány benyomását keltette. Csinos csipkefüggöny lengedezett a kitárt ablakokban, és tele volt a szoba otthonos vicik vacakokkal: voltak ott könyvek és magazinok, videokazetták, meg egy félbehagyott kötés.

– A férje itthon van? − kérdezte Agatha.

– Visszament a fagylaltgyárba. Hogy elterelje a gondolatait a rettenetről.

– Próbálkoztak már a gyásztanácsadással? − kérdezte Agatha tapintatosan. − A nyugtatók csak elkendőzik a bánatot, ami aztán bármikor eluralkodhat az emberen. Utána fogok nézni, hol van az önökhöz legközelebb eső tanácsadóhely.

– Köszönöm − buggyantak elő Mrs. Bradley szeméből a néma könnyek, egyik a másik után.

– Főzök teát − mondta Phil.

Mrs. Bradley felitatta könnyeit a zsebkendőjével.

– Tudott róla, hogy a lánya együtt járt valakivel?

Az asszony elképedve nézett Agathára.

– Nem. Valamelyik iskolatársával?

– Egy harmincöt éves illetővel, a neve Burt Haviland. A Smedley Elektronika eladási részlegén dolgozik.

– Nekünk nem mondta.

– A jelek szerint Jessica attól félt, hogy a nagy korkülönbség miatt önök eltiltanák tőle.

Burt rettenetesen szerette. Van alibije. Mrs. Bradley, a lányát nem erőszakolta meg senki.

A rendőrség majd tájékoztatja. Jessica szűz volt.

– Édes kislányom. − Mrs. Bradley újfent sírva fakadt.

Agatha szíve szerint odament volna hozzá, hogy megölelje, de őt más fából faragták, így inkább részvevőn dünnyögött.

Phil meghozta a teát.

– Az önét jól megédesítettem − mondta Mrs. Bradleynek. − Idegkimerültségre remek.

Az asszony erőtlenül mosolyogva kortyolgatta a teát.

Amint Agatha látta rajta, hogy megnyugodott, megkérdezte:

– Megnézhetnénk Jessica szobáját?

– Menjenek fel nyugodtan. Balra van a szobája. Nem kísérem fel magukat. Nem bírnám ki.

Agatha és Phil felment a lépcsőn, benyitottak Jessica szobájába. Mindketten vékony gumikesztyűt húztak. Szokványos kamaszbarlang popsztárok plakátjaival a falakon, de a szokásosnál több könyvvel. A falnál számítógépasztal számítógép nélkül. Feltételezhetően a rendőrök vitték el, hogy megnézzék, kommunikált-e valakivel a lány az interneten.

Agatha kihúzta az íróasztalfiókot.

– Ha volt naplója, a rendőrök bizonyára azt is lefoglalták. De az is lehet, hogy a lány eldugta. Hová dugná egy kamasz lány a naplóját?

– Gőzöm sincs − mondta Phil. − Keressük meg.

Átkutatták a szobát. Volt ott egy fiókos szekrény, Agatha sorra húzogatta ki a fiókokat, a feneküket is megtapogatta, de nem talált semmit.

– Lássuk az íróasztalt. − Három fiók. Agatha azokat is kinyitogatta. A legalsó nehezen járt, rántott rajta egyet, a fiók kiesett a padlóra, és egy köteg levél szóródott szét a földön, amelyeket a fiók aljára ragasztószalagoztak.

Összeszedték a leveleket. Mindet Jessicának küldték, Sommers címre.

– Ez Trixie neve és címe − mondta Agatha. − Ő lehetett a közvetítő a párocska között. − Szétterítette a borítékokat az íróasztalon.

– Megosztozunk. Tizenkettő van összesen. Hat a magáé, a többi az enyém.

Szerelmes levélnek bizonyult valamennyi, Burt küldte őket. Komolyan el akarta venni a lányt, amint az befejezi az iskolát.

– Találtam valamit − mondta Phil. − Itt azt írja, aggódik, amiért Jessica hagyja, hogy a barátnői zsarolják, csak hogy szórakozni járjon velük. „Ha Trixie és Fairy azzal fenyegetőzik, hogy beárulnak a tanároknak, csinálják csak. Nem tetszik nekem, hogy velük járkálsz. A másik dolog meg csak vicc, semmiség.”

– Ez érdekes. Vajon mi lehet az a másik dolog? Ideje elbeszélgetnünk a kisasszonyokkal.

– Mi legyen a levelekkel? Szolgáltassuk be a rendőrségnek?

– Ne. Nincs bennük semmi, ami segítené a nyomozati munkát.

– Hogyne volna − vetette ellene Phil. − A levelek más megvilágításba helyezik, miért lógott annyit Jessica a két lánnyal. A „másik dolog” meg nem tudom, mi lehet.

– Ne törjünk be a kelleténél jobban szerencsétlen Jessica magánszférájába. Tegyünk vissza mindent. Olyan romantikus, hogy kézzel írott leveleket küldött neki SMS vagy e-mail helyett.

Odalent Agatha megkérdezte Mrs. Bradleyt, nem aggasztotta-e Jessica diszkóba járása.

– Dehogynem. Sokat változott. Azt mondta, minden lány jár diszkóba. Mindig időben hazaért, kivéve az utolsó éjszakán.

– A számítógépet a rendőrök vitték el?

– Igen, hogy ellenőrizzék, beszélgetett-e valakivel az interneten, de én megmondtam nekik, hogy a férjem féltette a lányomat azoktól a chatoldalaktól, ahol mindenféle perverz alakok jelennek meg, ezért az összes e-mailjét elolvasta.

Bradleyék szigorúbbak, mint Agatha feltételezte.

– Volt Jessicának mobilja?

– Frank, a férjem nem engedte meg. Jessica rimánkodott ugyan érte, de az uram nem akarta, hogy perverzek üzengessenek neki. Egyedül azért engedtük el diszkóba heti egyszer, mert nem állt szándékunkban túl keményen fogni, és manapság olyan hamar érnek a gyerekek.

Azzal az ígérettel távoztak Mrs. Bradleytől, hogy értesítik, amint megtudtak valamit.

– Vajon miért zsarolta a két lány, hogy velük diszkózzon? − töprengett Agatha, miközben beszállt Phil öreg Fordjának az anyósülésére.

– Irigységből − mondta Phil. − Jessica jó tanuló volt. Le akarták húzni az ő szintjükre.

– Farkaséhes vagyok − mondta Agatha. − Együnk valamit.

Az utolsó falatoknál jártak, amikor Agathának megszólalt a mobilja. Bill Wong volt a vonalban.

– Merre kószál? − kérdezte.

– Most jöttem el Mrs. Bradleytől. Miért?

– Smedleyék ma reggel felkeresték magát, így van?

– Igen, mind a ketten. A turbékoló galambpár. Smedley felmondta a megbízásomat. Miért?

– A férfit az imént holtan találták az irodájában. Mérgezésre gyanakszunk. Legjobb lesz, ha befárad hozzánk a főkapitányságra vallomást tenni.

Bill Wong és Wilkes felügyelő hallgatta ki Agatháékat.

Agatha beszámolt nekik Smedleyék látogatásáról. Aztán eszébe jutott a zúzódás, amelyet Harry vett észre a nő karján.

– Lehet, hogy verte a pasas. Ó, és van itt még valami. − Elmesélte, hogy amikor Bathban járt Royjal, látták Smedleyt egy fiatal nő társaságában.

– Írja le nekünk a nőt − csattant Wilkes hangja.

– Vörös hajzuhatag, csinos, de sápadtka, kicsike szájjal. Jó alakja van.

– Utánanézünk. Talán csak egy alkalmazott. Mondjuk, a titkárnő. Rendben, kezdjük elölről. Ma reggel bementek magához az irodába…

– Mi van, elsőre nem fogták fel? − háborgott Agatha. Ám ekkor Bill Wong intő pillantást vetett felé, és Agatha zokszó nélkül megismételte a vallomását. Végül szabadon távozhattak.

– Szerintem a nő kiborult, és megmérgezte − mondta Agatha már az épület előtt.

– Ezt nehéz lesz bizonyítani, ha az asszony nem tartózkodott az irodában a férjével − mondta Phil. − Talán a vöröske volt. Bárhogy is, ez most már rendőrségi ügy.

Visszamentek az irodába. Patrick Mullen telefonált.

– Nyomoztam Burt után, egy oxfordi üzletben dolgozik. Meghívtam kávéra. Merem állítani, hogy igazat beszél, és mély gyászba borult.

– Lenne itt két dolog, Patrick. Beszéljen vele újra, és kérdezze meg, ismer-e egy vörös nőcskét a Smedley Elektronikánál. Egy ilyen nővel láttam Smedleyt vasárnap Bathban.

Smedleyt közben megmérgezték. Innentől semmi közünk az egészhez, mégis szeretném tudni, ki a nő. És kérdezze ki Fairyről meg Trixie ről. Úgy néz ki, megfenyegették Jessicát, hogy ha nem jár el velük diszkózni, akkor beköpik a suliban, hogy Burt a fiúja. Meg volt még egy dolog, ami összekötötte a három lányt. Nem tudjuk, micsoda.

– Vettem.

Agatha letette a telefont, azután megkérdezte:

– És most?

– Mi lenne, ha beszélnénk Trixie szüleivel, míg a tanítás végére várunk? − vetette fel Phil.

– Remek ötlet. Gyerünk! Mrs. Freedman, utánakeresne, kérem, a gyásztanácsadóknak, és tájékoztatná Mrs. Bradleyt telefonon? Harry nem jelentkezett?

– Még nem. A gyásztanácsadót máris intézem.

Agatha rideg arcú, lompos nőnek képzelte Mrs. Sommerst, de kiderült, hogy alacsony, nyájas, és űzött kinézetű, a szeme halványkék, a frizurája rendes.

– Jessica halálának ügyében nyomozunk − fogott bele Agatha −, és szeretnénk feltenni pár kérdést.

– Fáradjanak be. Szegény kislány.

A nappali a Bradley házaspár nappalijának majdnem a tökéletes mása volt: háromrészes ülőgarnitúra, dohányzóasztal, semmi könyv.

Miután helyet foglaltak, Mrs. Sommers aggodalmasan kérdezte:

– Miben segíthetek?

– Jessicának volt egy nálánál jóval idősebb barátja − mondta Agatha. − A férfitól kapott egyik levelében az áll, hogy Trixie és Fairy azt mondta Jessicának, hogy ha nem barátkozik velük, akkor beárulják a tanároknak a barátja miatt.

Agatha heves ellenkezésre számított, valami olyasmire, hogy „az én lányom sosem vetemedne ilyesmire”, Mrs. Sommers azonban szomorúnak tűnt.

– Az az igazság, hogy képtelen vagyok kezelni a lányomat. A férjem meg se hallja, amit mondok neki. Túl sok zsebpénzt ad Trixie nek, és kinevet, ha helytelenítem a lányunk diszkózását, meg hogy festi magát. Szerinte középkori a mentalitásom, Trixie nek meg addig kell szórakoznia, amíg fiatal.

– Akkor igaz lehet, hogy a lánya zsarolta Jessicát?

– Én nem ezt a kifejezést használnám. Inkább csak heccelte.

Becsapódott a bejárati ajtó.

– Trixie? − kiáltott ki az anya. Trixie és Fairy slattyogott be a szobába, de Agatháék láttán megtorpantak.

– Hogyhogy ilyen hamar megjöttél a suliból? − kérdezte Mrs. Sommers.

– Tornaóra van. Utálunk tornázni − közölte Trixie.

– Tényleg zsaroltátok Jessicát, hogy ha nem megy veletek szórakozni, akkor elmondjátok a tanároknak, hogy egy idősebb férfival jár? − kérdezte Agatha.

– Nem. Legfeljebb viccelődtünk. Barátnők voltunk. Nem igaz, Fairy?

Fairy áttolta a rágógumiját a szája egyik feléből a másikba, és egyetértően hümmögött.

– Volt bármilyen közös elfoglaltságotok Jessicával tanítás után?

A lányok üres tekintettel bámultak.

– Tudtok olyasvalakiről, aki bántani akarta Jessicát? − folytatta a kérdezősködést Agatha.

– Talán a pasija.

– Neki megdönthetetlen alibije van. Másvalaki? Mondjuk, egy fiú az iskolából?

– Nem. Tökre odavolt a fickójáért. Azt mondta, össze fognak házasodni. Felmehetünk a szobámba, anya? Ez olyan uncsi.

„Milyen öregnek tűnnek a kifejezéstelen tekintetükkel”, gondolta Agatha. Vajon kábítószereznek? Majd meg kell kérdeznem Billt, volt-e már razzia a diszkóban.

– Sipirc − mondta Mrs. Sommers. Csüggedten Agathára mosolygott. − Ez csak egy fázis.

Trixie hamar ki fogja nőni.

– Várjatok csak − szólt Agatha a lányok után. − Láttátok Jessicát a diszkóban a meggyilkolása éjjelén?

– Aha − felelte Fairy. − Ott volt, de azon izélt, hogy haza kell mennie, mi meg nem marasztaltuk.

Ezekkel a szavakkal a két lány kisétált a szobából.

− Nem jutottunk előbbre − mondta Agatha odakint. − És most?

– Szalajtsuk el a kis Harryt este a diszkóba − javasolta Phil. − Hátha ő többre jut.

Agatha még aznap kora estére bejelentkezett Richard Rasdallhez, a stow-on-the-woldi masszőrhöz. Nincs semmi baja a csípőjének, csak jól meg kell dögönyözni. A masszázsszoba voltaképpen fürdőszoba volt a Mézesbödön nevezetű édességbolt fölött.

Lyn Rasdall, Richard helyre asszonykája feltekintett a csokoládé kiméréséből, és melegen üdvözölte:

– Ismeri a járást. Richard már várja.

Agatha felkaptatott a meredek grádicssoron az üzlet hátulsó fertályába. Richard a lépcsőpihenőn állt. Visszavonult, amíg a vendég levetkőzött bugyira, magára terítette a fürdőlepedőt, és felfeküdt az asztalra.

Agatha azzal kezdte, hogy egy kicsit fájdogál a csípője.

– Reuma?

– Dehogyis! Fiatal vagyok én még ahhoz!

– Ebben nem a kor határoz. Az ön helyében megröntgeneztetném. De lássuk, mit tudok tenni.

Míg masszírozták, Agatha Jessica gyilkosáról mesélt.

– Az is lehet, hogy egy idegen szedte fel az úton − mondta Richard.

– Nem hiszem, hogy beült volna egy idegen mellé. Főleg manapság.

– Leszúrták, nem? Kényszeríthették is, hogy beszálljon.

– Pisztollyal esetleg. Na de késsel?

– Az a valaki talán meglátta a lányt az út szélén ácsorogni. Abból indulok ki, amit ön mondott, hogy át akart szaladni. Lehet, hogy a fickó bizalmat ébresztett benne. Középkorú férfiember. Kiszáll a kocsijából, és a lány jólléte felől érdeklődik. Ő azt feleli, hogy hazafelé tart. „Hova haza?”, kérdi a férfi. A lány megmondja neki. „Nahát, én is pont arra megyek”, így a pasas. „Pattanjon be!” A kocsiban ölték meg a lányt?

– Nem tudom.

– Hát tudakolja meg.

Agatha, amikor távozott, immáron csípőfájdalom nélkül − még hogy reuma! −, mobilon felhívta Bill Wongot.

– Mit mondanak a helyszínelők? Nem egy kocsiban ölték meg Jessicát?

– De, nagyon úgy néz ki. Tudniillik a helyszínen nem volt elég vér. Bárhol megölhették, aztán kidobták. Este újabb felhívást teszünk közzé a tévében, hogy minden sofőr jelentkezzen, aki netalán látta a lányt.

– Még valami. Mrs. Smedleyt gyanúsítják a férje megölésével?

– Az irodájában mérgezték meg. A nő egész délelőtt az ancombe-i templomban volt, tisztította a rezeket, rendezgette a virágokat. Egyelőre tiszta.

– Mi van a nővel, akit Smedleyvel láttam?

– Az a titkárnője volt. A főnök állítólag felajánlotta neki, hogy elviszi a beteg édesanyjához Bathba.

– Ne bolondozzon! Akkor minek hallgatták a rezesbandát?

– Utánanéztünk. A nő anyja egy bathi idősotthonban él. Valóban felkeresték. Talán csak élvezni akarták a napsütést. Csigavér, Agatha, ez nem a maga ügye.

Agatha bontotta a vonalat, és hazament macskát etetni. Doris Simpson, a bejárónő alighanem adott már nekik enni, de az etetés csökkentette Agatha lelkifurdalását, amit amiatt érzett, hogy oly gyakran magukra hagyja a cicáit.

Feltette melegedni a saját vacsoráját is. Aztán megdermedt. Odafentről neszezés hallatszott. Riadtan nézett körül valami fegyvert keresve, és egy növényvédőszeres flakon akadt a kezébe. Megállt vele a lépcső aljában, és elordította magát: – Ki van ott?

– Én, Charles − jött a válasz. − Rögtön lemegyek.

El fogom kobozni tőle a kulcsokat, fogadkozott Agatha. Igazán felhívhatott volna, hogy figyelmeztessen a jövetelére.

Ezt hangosan is kimondta, amikor Charles leért a lépcsőn.

A férfi cuppanós puszit nyomott az arcára.

– Bocs. Legközelebb telefonálok.

– Mi lett a csodálatos barátnőjével?

– Nem fogja elhinni.

– Tegyen próbára.

– Épp a lényegre tértem volna, de ő eltaszított, hogy nem lehet, mert időközben megtért.

– Pompás − ironizált Agatha. − Ezt nekem is ki kell próbálnom. Minő hidegzuhany! Hiszen erre nem lehet mit mondani.

– Nem vettem észre, hogy tömegek kígyóznának az ágya előtt.

Gyilkosan méregették egymást, ám ekkor valaki csöngetett. Agatha ajtót nyitott Mrs. Mabel Smedleynek.

– Jöjjön be − invitálta, és a konyhába vezette Mabelt. Charles átballagott a nappaliba.

– Kávét?

– Nem, köszönöm.

– Foglaljon helyet. Biztosan zaklatott.

Ami azt illeti, nem tűnt zaklatottnak. Nyugodt volt, a szeme könnytelen. Agatha leült vele szemben, nyúlt a cigarettájáért, aztán meggondolta magát.

– A helyzet úgy fest − kezdte Mabel −, hogy a férjemet megmérgezték a munkahelyén.

Egész álló nap faggattak a rendőrök, mintha lehetne bármiféle közöm a dologhoz!

Szeretném, ha kiderítené, ki ölte meg a férjemet.

– Értem. Mrs. Freedman majd megírja a szerződést. Voltak a férjének rosszakarói?

– Nem, Robertet mindenki szerette.

Agatha aprót sóhajtott.

– Nézze, nem szeretném tetézni a bánatát, de nem hinném, hogy bárki is szerette volna Mr. Smedleyt. Sőt valaki oly mértékben gyűlölte, hogy mérget adott neki. Tudják már, miben volt a méreg?

– A reggeli kávéjában.

– Ki vitte be neki?

– Joyce Wilson, a titkárnője.

– Vörös nő?

– Igen.

– Akkor vele láttam a férjét múlt vasárnap Bathban.

Mabel szeme mintha megvillant volna. De fahangon mondta:

– Robert említette nekem, hogy leviszi szegény Joyce-t az édesanyjához.

– Tehát nem szeretők voltak?

– Ne legyen nevetséges. A férjem imádott engem, hiszen felbérelte magát, hogy kémkedjen utánam.

– Önt ez nem dühítette?

– Bűbájosnak találtam. Tud róla, hogy füstöl a sütője?

– A rossebbe! − ugrott fel Agatha, kikapcsolta a sütőt, és kitárta a hátsó ajtót, hogy kimenjen a füst. Rendszerint a mikróban melegítette meg az ételeket, de a vacsorára vásárolt lasagne sütőért kiáltott.

– Mrs. Smedley…

– Szólítson Mabelnek.

– Rendben, köszönöm. A kollégám felfigyelt egy csúnya zúzódásra a karján.

Az asszony gurgulázó kacaján Agatha pontosan érezte, hogy művi.

– Irtó suta vagyok. Folyton nekiütközöm valaminek.

– Akkor ezt egyelőre hagyjuk. Hogy kívánja, mivel kezdjem?

– Én vagyok a cég tulajdonosa. Természetesen azt tervezem, hogy eladom. Már szóltam az alkalmazottaknak, hogy ki fogja kérdezni őket.

– Joyce-szal kezdeném. A leggyanúsabbal, aki bevitte a kávét.

– Állítása szerint új üveg instant kávét bontott fel. A férjem mindig négy cukorral itta a kávéját, bizonyára az fedte el a méreg ízét.

– Megpróbálok már holnap nekikezdeni, bár a rendőrök nyilván elözönlötték önöket.

Mabel felállt.

– Az ön kezében vagyok. Tegye meg, amit lehet. Robert gyilkosa nem úszhatja meg büntetlenül.

– Megvan önnek Joyce címe?

Mabel jegyzetfüzetet vett elő a táskájából.

– Leírom. − Agatha adott neki tollat, papírt.

– Lehet, hogy holnap meg is látogatom − mondta Agatha. − Előfordulhat, hogy nem megy majd dolgozni.

Kikísérte Mabelt, aztán besétált a nappaliba a tévé előtt lébecoló Charleshoz.

– Nem vall magára, hogy nem is kíváncsi.

– Elfogult vagyok, mert hoppon maradtam. Hallgatóztam az ajtónál. Ő tette. Az, hogy magával akarja megkerestetni a férje gyilkosát, csak elterelés.

– Nem tudom. Mindenesetre érdekelne, mit tud felhozni mentségére ez a Joyce.

– Magával tartok, különben elunom az agyam.

– Fotósra most nem lesz szükségem. Felhívom Philt, hogy csatlakozzon Harryhez.

Agatha tárcsázta Phil mobilszámát. Kalapáló zene hallatszott a háttérből, amikor a férfi felvette.

– Merre van?

– A diszkóban Harryvel.

– Maga nem illik abba a környezetbe!

– Nem tudják, hogy vele vagyok. Azt mondtam, a helyi lapnak fotózom. Még hasznát vehetjük a képeknek.

– Kimenne? Egy szavát se hallom.

– Már megyek is.

Agatha beszámolt Philnek Mrs. Smedley vizitjéről, és így fejezte be:

– Maga meg Harry a többi ügyön dolgozik, és szóljanak Patricknek, hogy övé a Jessica ügy, aztán majd holnap beszélünk.

– Mi ez a fertelmes bűz? − kérdezte Charles.

– A vacsora volt.

– Rendeljünk pizzát. Nincs kedvem kimozdulni.

– Nekem sincs − mondta Agatha. − Repesve várom Joyce magyarázkodását.

Hat

Másnap reggel Agatha és Charles elindult a bevetésre.

– Miféle kocsi ez? − zsémbelt Charles. − Nyakunkon a globális felmelegedés, és maga képes volt egy klíma nélküli roncsot venni.

– Szívós kis járgány. Legalább nem fogják ellopni vagy összekarcolni. Még CD lejátszó sincs benne, úgyhogy nincs értelme feltörni.

– Joyce vajon egyedül él vagy más lányokkal? − merengett Agatha.

– Fiatal?

– Nem, harminc felé járhat.

– Olyan vén? − sandított oda Charles Agathára. Az volt az érzése, hogy barátnője kezd eligénytelenedni, s bár szerelemről szó sem lehetett közöttük, egy kicsikét igazán kirittyenthette volna magát. Úszógumi lötyögött a derekán, és elfelejtett sminkelni.

Márpedig Charles nem emlékezett olyanra korábbról, hogy Agatha elmulasztotta volna a sminkelést.

– Megjöttünk − jelentette be Agatha. − Cherry Road. Jessica is itt nem messze lakik. Nem értem, miből van pénze egy titkárnőnek önálló házra, még ezen a szerény környéken is. A francba! Biztosan vannak lakótársai.

A ház előtt megállt.

– Na, lássuk.

Felmentek a bejárati ajtóhoz, és becsengettek. Az ajtót nyitó Joyce Wilson szeme csaknem ugyanolyan vörös volt a sírástól, mint a haja.

Túlestek a bemutatkozáson, és Agatha megkérdezte:

– Válthatnánk pár szót önnel?

Joyce betessékelte őket. A nappali tiszta volt és rendes, de furcsamód teljességgel személytelen. Vadonatúj háromrészes garnitúra, alacsony dohányzóasztal, televízió, gombaszínű szőnyeg, gombaszínű függönyök, ez volt minden.

– Régóta lakik itt? − kérdezte Agatha, miközben mindnyájan helyet foglaltak.

– Nem régóta − felelte Joyce vékony ujjait tördelve. − Csak bérlem.

„Kérdés, hogy az a rémes Smedley fizette-e a lakbért”, gondolta Agatha.

– Van elképzelése arról, hogyan kerülhetett a méreg Mr. Smedley kávéjába? − kérdezte Charles.

Joyce a fejét rázta.

– Új üveget bontottam, személyesen téptem le róla a fóliát.

– Feketén itta?

– Nem, tejjel és töméntelen cukorral.

– Kockacukorral?

– Igen. Méghozzá néggyel.

– Nem lehet, hogy a cukorban volt a méreg?

– A rendőrség szerint nem. Hatalmas adag volt, kockacukorba képtelenség lett volna beletenni.

– Mi a helyzet a tejjel?

– Csak az üveg alján maradt egy kevéske. Egy tele üveggel is volt a hűtőben. Én a maradékot használtam, aztán kiöblítettem az üveget forró vízzel, és kidobtam a szemétbe.

A rendőrség azzal jött nekem, hogy a tejben lehetett a méreg, és azért mostam el az üveget, hogy megsemmisítsem a bizonyítékot. De nem én öltem meg!

Agatha kockáztatott:

– Hogy tudja majd fenntartani a házat most, hogy Mr. Smedley már nem fizetheti a lakbért?

– Én nem… nem is ő… − Joyce levegő után kapkodott, aztán könnyekben tört ki.

Charles odanyújtotta neki a dohányzóasztalon levő papír zsebkendős dobozt. A nő fuldokolva zokogott, azután kifújta az orrát.

– Láttam magát Bathban Mr. Smedleyvel − mondta Agatha. − Maguknak viszonyuk volt.

– Csak a válásig titkolóztunk volna − mondta halk hangon a nő.

– Elméletileg rajongott a feleségéért − mutatott rá Charles.

– Gyűlölte − fröcsögte Joyce. − Én is gyűlöltem. Folyton felbukkant az irodában, és utálatos megjegyzéseket tett azon a mézesmázos hangján. „Maga még mindig hajadon, Joyce? Kerítenünk kell magának egy férjet. Nincs igazam, Robert?”, meg ilyenek. Mindenki tökéletesnek tartja, pedig a lelke rohadt.

– Mióta volt viszonya a főnökével? − kérdezte Agatha.

– Hat hónapja.

– És miért épp egy ilyen nagyképű, középkorú pacákkal kezdett?

– Édes volt hozzám. Törődött velem!

– A nejét leszámítva tud olyanról, aki holtan akarta látni?

– Nem. Nem volt népszerű, de jó fizetést adott, így inkább megbékéltek vele. Most már elmennének? Elegem volt. Még a kapitányságra is be kell mennem, újból ki akarnak hallgatni.

Agatha adott neki egy névjegyet, és arra kérte, hívja fel, ha eszébe jutna valami.

Carselyba megérkezvén Bill Wongot találták a ház előtt.

– Most hallottam Mrs. Smedleytől, hogy felfogadta magát a férje gyilkosának előkerítésére. Figyelmeztetem, Agatha, ne titkoljon el semmit a rendőrség elől. Erre már több ízben is majdnem ráfázott.

– Jaj, ne nyaggasson, inkább jöjjön be − mondta Agatha. − Rémesen meleg van. Már megrendeltem a mobil klímát, ma délután hozzák ki.

– Az majd lehűti egy kicsit − jegyezte meg Bill, és utánament a konyhába, ahol a cicák kitörő lelkesedéssel fogadták.

– Üljünk ki a kertbe − javasolta Agatha.

Miközben kávéztak, Agatha megkérdezte, milyen mérget használt a tettes.

– Gyomirtót. A nagyját kihányta, és ha nem olyan gyönge a szíve, talán túl is éli. Nem itta meg az összes kávét, csak egy kortyot, de annyi is elég volt. Keserű íze lehetett.

– A számítógépén nem találtak valamit? − kérdezte Charles. − Például az e-mailek között.

– Ez a legfurább a dologban − mondta Bill. − A céges gépén csak üzleti tárgyú leveleket találtunk, az otthoni gépéről viszont minden le lett törölve. Kivettük a merevlemezt, átnézettük a műszakiakkal, és kisült, hogy valaki felülírta. Van erre egy külön program.

– Ez a feleség bűnösségét igazolja − mondta Agatha.

– Mrs. Smedley nem ért a számítógépekhez, a felülíró programot tartalmazó lemezen pedig csak Smedley ujjlenyomatai voltak. Elképzelhető, hogy gyerekpornót nézett a gépen, és azért törölt ki mindent.

−Van gyomirtója Mrs. Smedleynek?

– Nem, nincs.

– Azt hittem, mindenkinek van.

– Ő kivétel. Az organikus módszerek elkötelezett híve. Semmi kemikália. A nő az, aminek mutatja magát: végtelenül szimpatikus asszony. Sütött egy tepsi tündértortát az egész kapitányságnak. Azt mondja, a sütögetés eltereli a gondolatait a gyászáról.

– Micsoda bizalom − élcelődött Agatha. − Meg is mérgezhette volna az egész bandát.

– Most Joyce Wilson után nyomozunk − mondta Bill. − De nem látom be, hogyan tehette volna. Hiszen ő vitte be a kávét. Egy gyilkos nem tenne ennyire egyértelmű lépést.

– Nemrég beszéltünk vele − mondta Agatha. − Viszonya volt Smedleyvel hat teljes hónapja, a fickó fizette a lakbérét. Állítólag házassági ígéretet is tett neki.

– Ez talán csak blöff. Az is lehet, hogy Smedley kirúgta.

– Mi van a gyárral?

– Folyik az alkalmazottak kihallgatása. És akkor ott van még a Jessica lány meggyilkolása. A sajtó eredményeket követel tőlünk. De most már mennem kell. Még egyszer: ne titkolózzon előttünk.

Már indult volna, de a küszöbön hezitálni kezdett.

– Jól van, Agatha?

– Remekül. Miért?

– Nem olyan, mint általában.

– Ez meg mit jelentsen?

– Nem olyan ápolt. És ki sincs sminkelve. Eddig ez nem fordulhatott elő.

– Csak pihentetem az arcbőröm. Viszlát, Bill.

Amint kitette a nyomozót, Agatha felinalt a fürdőszobába, belebámult a nagyítós tükörbe, és felsikoltott. A haja lóg, a bőre fénylik, és pattanás nőtt az orra hegyére. S ami a legszörnyűbb, kiserkent a bajusza.

Lement egyenest a kertbe, ahol Charles a fűben elheverve szórakoztatta a macskákat.

– Be kell mennem Eveshambe − mondta Agatha. − Lenne olyan drága, hogy itt marad, és beengedi a klímaszerelőt?

– Eveshambe? Minek?

– A fodrászomhoz.

Agathának ráment a délutánja a hínáros pakolással megspékelt arckezelésre meg a frizuraigazításra.

Miközben Carsely felé hajtott, remélte, hogy megjött már a klíma. Pállott volt a levegő, akár egy mosókonyhában.

A nappaliba lépve mellbe vágta a hideg.

– Hát nem szuper? − kérdezte a kanapén heverésző Charles. Azzal hátrafordult, hogy megnézze magának. − Így mindjárt más. Mi lett volna, ha James visszatér az életébe, és itt találja magát talpig elhanyagoltan?

– Ne személyeskedjünk. Arra gondoltam, holnap meglátogathatnánk Burt Havilandet.

– Kicsoda is az?

– Jessica fiúja. Szalmaszálakba kapaszkodom, de meglehet, hogy éppen ő fog segíteni nekünk.

– Azt hittem, azt az ügyet Patrickék intézik.

– Igen, de hátha tud valakiről a gyárban, aki Smedley rosszakarója lehetett.

Aznap este Agatha Charles segítségével felcipelte a mobil klímát a hálószobájába.

– Majd nyitva hagyom az ajtómat, hogy magának is jusson a jóból − mondta Agatha, azzal levetkőzött, és ágyba bújt. Azonnal elaludt, s az éjszaka közepén égzengésre ébredt.

Visszaaludt, és arról álmodott, hogy Robert Smedley a jeges Antarktiszon üldözi. Álmában megcsúszott, elesett, és sikítva riadt fel.

Odakint szakadt az eső, a szobája meg akár a jégverem. A nádtetőn doboló eső vízesésszerűen ömlött alá a kertbe. Kikapcsolta a klímát, visszamászott az ágyba, és fejére húzta a paplant.

Arra ébredt, hogy még mindig hideg van.

– Fene a vacak brit időjárásba − mormogta Agatha, és felcsavarta a fűtést. − Minek is vettem meg a klímát!

Miután felhívta Patricket, és megtudta tőle, hogy Burt Haviland néhány napos szabadságát tölti otthon, felkerekedtek, hogy kihallgassák. Permetező eső szitált, és ugyancsak hideg volt.

– Ilyenkor azt kívánom, bárcsak sose nyitottam volna meg a nyomozóirodát − lamentált Agatha. − Meleg helyre, strandolni vágyom.

– Azt hittem, tele van a hócipője a hőséggel.

– Más dolog a hőség a tengerparton, és más a szárazföld belsejében.

A továbbiakban néma csendben hajtottak, míg meg nem érkeztek Burt címére.

– Gyerünk hát! − sóhajtotta Agatha.

Burt Haviland roppantul jóképű férfi volt rengeteg hullámos, fekete hajjal, napbarnított arccal. „Jól megfizetik”, gondolta Agatha, akinek nem kerülte el a figyelmét a ház előtt parkoló méregdrága motor, ahogy a nappaliban található lapos képernyős tévé meg a hiper-szuper számítógép sem.

Agatha kifejtette, hogy Robert Smedley meggyilkolásának ügyében nyomoznak, és megkérdezte, ismer-e valakit Burt, aki nem szívelte a főnöküket.

– Mind utáltuk − válaszolta a férfi. − De legalább tisztességesen fizetett minket.

– Miért utálták?

– Mert zsarnok volt. Szerette kikutatni az ember gyenge pontját, hogy nyomást gyakoroljon rá.

– Mégse hagyták ott a céget.

– Így igaz. Bár én még csak két éve dolgozom náluk. Várjunk csak, Eddie Gibbs kilépett.

– Miért?

– A feleségének izomsorvadása van, tolószékes. Smedley elsütötte neki azt a rossz poént, hogy biztos nehezen éli meg a szexhiányt, mire Eddie képen törölte.

– Ez mikor történt?

– Úgy két hónapja.

– Tudja, hol lakik ez az Eddie?

– Joyce biztosan tudja − mondta Charles. − Felírtam a telefonszámát.

Megcsörrent Agatha mobilja. Patrick hívta.

– Jöjjön mielőbb, Agatha. Harry beletenyerelt valamibe.

– Most mennünk kell − mondta Agatha, de az ajtóból még visszafordult. − A Burt Haviland az igazi neve?

A férfi pironkodva felelte:

– Évekkel ezelőtt változtattam meg.

– Előtte hogy hívták?

– Bert Smellie. Meguntam, hogy mindenki a nevemen élcelődik, és az akkori barátnőm egy szerelmes regényből választott nekem új nevet.

Odakint Agatha így szólt:

– Azonnal vissza kell mennünk az irodába. Harry talált valamit.

– A fülbevalós troglodita?

– Okos fiú az.

Agatha Charlesszal a sarkában berobbant az irodába.

– Miről van szó? Mit derítettek ki?

Harry odalépett a számítógéphez.

– Mutatom. Lent voltam az internetkávézóban e-mailezni, és kiszúrtam egy iskolás srácot, aki meredt szemmel bámulta a képernyőt. Átkukucskáltam a válla fölött, és ezt láttam.

Ráment az internetre, és begépelte: hotsugar babes.com. A képernyőre beúszó kép láttán Agatha kis híján felkiáltott. Jessica, Trixie és Fairy az iskolai egyenruhájukban!

– Ha többre kíváncsi, ahhoz be kell írni a bankkártyája számát. Diktálná nekem?

Agatha elővette a kártyáját, és beolvasta róla a számot. Újabb fotó ugrott fel. Jobban mondva film Fairyről, Trixie ről és Jessicáról, amint egy ágyon elnyúlva, valamennyien csipkés bugyiban és neccharisnyában vihognak, meg a szájukat biggyesztik a kamera felé. Időnként meg is csókolták egymást, és egymás mellét simogatták.

– Mehet még? − kérdezte Harry.

– Ne, egyelőre eleget láttam. Lesz még ennél durvább is?

– Nem igazán. Kislányok iskolai egyenruhában, derékig kigombolt blúzban, combfixben.

– Agyő, ártatlanság kora − mondta Charles.

– Nem hiszem, hogy van weblapkészítői tapasztalatuk − jegyezte meg Harry.

Agathának eszébe jutott a Burt Havilandnél látott csúcsfelszerelés.

– Erről szólnunk kell a rendőrségnek − mondta. − Felhívom Billt.

Bill azt mondta, azonnal jön. Agatha Harrytől kérdezte:

– Hogy működik ez?

– Bizonyos férfiak szeretnek szexi iskolás lányokról készült fotókat nézegetni. Fizetnek érte. A lányok többnyire védve vannak, hiszen nem kell kapcsolatba lépniük a kliensekkel.

Meglehet, hogy egyikük felismerte az út szélén ácsorgó Jessicát, és elszaladt vele a ló.

– Csakhogy nem szexuális bűntény volt − mutatott rá Charles.

Nyílt az ajtó, és Bill Wong lépett be.

– Remélem, nem jöttem hiába. Miről van szó?

Agatha a számítógépre mutatott.

Harry végiggörgette a fotókat Billnek.

– Itt álljunk meg! − mondta egyszer csak Bill. Agatha átkukucskált Harry válla fölött. A három grácia bikiniben kergette egymást a kertben. Jessica tiltakozni látszott, a másik kettő azonban a hajánál fogva lerántotta a földre.

– Hogy találták ezt? − kérdezte Bill.

Agatha nagyon szívesen besöpörte volna az elismerést.

– Harry − szólalt meg −, mondja el neki.

Harry elmondta. Azután Agatha így folytatta:

– Burt Haviland lakása tele van spéci elektronikával. Nem a Burt Haviland az igazi neve.

Korábban Bert Smellie-nek hívták.

– Majd átfuttatjuk a nevét a komputeren. És kérek hozzá házkutatási parancsot.

– Ne feledje, Bill, hogy segítettünk magának, cserébe tájékoztasson a fejleményekről.

– Majd este megpróbálok átugrani. Harry, maga jöjjön velem. Fel kell vennem a vallomását.

Röviddel Bill és Harry távozása után Phil lépett az irodába Patrickkel. Nekik is beszámoltak a videofelvételekről.

– Nos − szólalt meg Phil −, eddig nem értettem, miért akarhattak ilyen csúf módon végezni egy olyan aranyos lánnyal, mint Jessica. Most már tudjuk. Bárki lehetett.

– Vissza kell mennünk oda − mondta Patrick. − Elővesszük Trixie-t és Fairyt, és megmondjuk nekik, hogy lebuktak. Ha a rendőrök már bevitték őket, beszélünk a szülőkkel.

Miután elmentek, Charles megszólalt:

– Délután nem érek rá, Agatha. Várnak az otthoni elintéznivalók. Viszlát később.

Agatha leroskadt a szófára. Úgy érezte magát, mint akin úthengerrel mentek át.

– Mrs. Freedman, maga nem sminkel, ugye? A férje nem szokta kifogásolni ezt?

– Ugyan, kedveském. Fel se tűnik neki.

– Billnek feltűnt, amikor nem volt rajtam smink.

– Talán csak arra próbált célozni, hogy mostanában nem a szokásos, tündöklő önmaga.

Evett egyáltalán?

– Nem volt rá időm.

– Menjen, és harapjon valamit. Addig tartom a frontot.

– Maga kész kincs.

Agatha kiszaladt a közeli kávézóba, és kolbászt rendelt sült krumplival, amiről nem sajnálta a ketchupot. Szerette volna lerázni magáról a hiábavalóság súlyos érzését, amely lassan eluralkodott rajta.

Nem fogta fel, hogy a probléma gyökere a férfiakhoz való viszonyában keresendő.

Agatha a szerelem megszállottja. Amikor szerelmes, akkor legalább ábrándozhat. De most, szerelem híján, amikor álomra hajtotta a fejét, mintha egy fekete lyuk tátongott volna az agyában, mely körül kicsinyes, ámde annál bosszantóbb aggodalmak pörögtek.

Charles az íróasztalánál ült, és épp a számlákon rágta át magát, amikor megjelent az inasa, Gustav.

– Egy Freddy Champion nevű illető keresi.

Charles arca felderült.

– Freddy! Ezer éve nem láttam. Vezesse be!

Daliás, bronzbarnára sült, vakító fehér hajú, sötétbarna szemű férfiember lépett a szobába.

– Távol Afrikától? − tréfálkozott Charles.

– Kisöpörtek Zimbabwéból.

– Mihez fogsz most kezdeni?

– Nigéria földet ad a gazdáknak. Lehet, hogy megpróbálom.

– Sosem adod fel, nem igaz?

Régi barátokról meg a régi időkről beszélgettek, aztán Charles témát váltott, és Agatháról meg a gyilkosságokról kezdett beszélni.

– Fantasztikus nő lehet. Szívesen találkoznék vele.

– Ha nincs más teendőd, este átviszlek hozzá. A kedves nejed hol van?

– Dél-Afrikában pihenget.

Aznap este Agatha odahaza dolgozgatott: összeírta mindazt, amit a Smedley ügyről tudni lehet. Hideg, nyirkos este volt, szívta is a fogát, hogy pénzt dobott ki a klímára. Kikapcsolta a számítógépet. Elnyűtt nadrág volt rajta szvetterrel. Bill és Charles kedvéért nem volt érdemes kiöltözni.

Megetette a macskákat, de a saját vacsorájával nem akaródzott bíbelődnie. Majd kiugranak a kocsmába Charlesszal, miután Bill elment.

Csöngettek. Agatha ajtót nyitott, de Charles nem egyedül jött, egy magas, jóvágású férfi volt vele, akit Freddyként mutatott be. Agatha egyszerre hallatlanul kínosnak érezte elaggott gönceit.

„Most mindjárt közli, hogy fel kell szaladnia a fürdőbe”, gondolta Charles cinikusan, és amikor lejön, ki lesz festve. Agatha pontosan ezt tette.

A zimbabwei életéről faggatta Freddyt, s a lelkes arca, csillogó szeme láttán Charlesnak moroghatnékja támadt. Éppen Freddy feleségéről akart elejteni valami megjegyzést, amikor megszólalt az ajtócsengő Bill érkeztét jelezve.

– Nos? − szegezte a nyomozónak a kérdést Agatha.

Bill leült a konyhaasztalhoz, és kérdő pillantást vetett Freddyre. Agatha hamar bemutatta.

– Rákerestünk a Bert illetve Albert Smellie névre a számítógépes adatbázisban. Meglep, hogy elárulta önnek az igazi nevét. Hogy szedte ki belőle?

– Gondoljon bele − felelte Agatha. − Burt Haviland: ilyen nevek csak lányregényekben fordulnak elő.

– Bárhogy is, fegyveres rablás van a rovásán. A börtönben érettségizett le. Amikor kiengedték, elektroműszerész oklevelet szerzett. Jó agya van. A pártfogója elismerését is kivívta. A házkutatás során megtaláltuk nála a kamerát a kerti fészerben. A hálószobája meg a kert is ugyanaz, mint a felvételeken. Kiakadt, és azt hangoztatta, hogy ez csak vicc, nem pornográfia, viszont könnyű pénzt jelentett a lányoknak. Éjszakára bent tartjuk további kihallgatás céljából, s közben ellenőrizzük az alibijét.

– A szülők tudtak róla?

– Őszintén elszörnyedtek a hírre − mondta Bill.

– Mikor volt ideje három iskolás lánynak minderre?

– Hétvégeken, esténként, tanítási szünetben. Most keresünk utána azoknak a férfiaknak, akik fizettek a megtekintésekért.

– Van egy ötletem − buzgólkodott Agatha. − Lehet, hogy összefüggés van a két gyilkosság között. Robert Smedley otthoni gépét formatálták, hogy ne lehessen tudni, milyen oldalakat böngészett.

– Okos gondolat. Utána fogunk nézni a bankszámlájának. Nem hiszem, hogy szükségünk lenne házkutatási engedélyre. Mrs. Smedley nagyon segítőkész. Ami azt illeti, hosszú ideje nem találkoztam hozzá hasonlóan elbűvölő teremtéssel.

– Eh! − dünnyögte Agatha. − Na és Burt még most is azt állítja, hogy halálosan szerelmes volt Jessicába?

– Igen. A filmeket csak brahiból csinálta. Világraszóló esküvőre gyűjtögette a pénzt.

– És maga ezt elhiszi?

– Igazából nem tudom, mit higgyek. Kösz az infót, Agatha. Vacsorázzunk együtt valamikor, amint vége lesz ennek az egésznek… ha egyáltalán vége lesz.

Miután Bill elment, Charles azt javasolta, vacsorázzanak étteremben. Haragosan fixírozta a sziporkázó Agathát, amint gazdagon feldíszített sztorikat ad elő az ügyeiről. Épp itt volt az ideje, hogy Charles utalást tegyen Freddy feleségére, ugyanakkor öröm volt nézni a csivitelő Agathát. Majd Freddy elmondja neki.

De Freddy nem mondta el, és Charles azzal nyugtatta magát, hogy ezek ketten alighanem most látták egymást utoljára.

Hanem amikor Charles a számla megérkezésekor szokásához híven elspurizott a vécére, a fizetést magára vállaló Freddy így szólt:

– Jól éreztem magam. Elég sűrűk a napjaim, de mit szólna egy vacsorához szombaton, édes kettesben?

Agatha felragyogott.

– Örülnék neki.

– Pompás. Nyolckor ott vagyok önért.

Freddy nem kötötte Charles orrára, hogy randevút beszélt meg Agathával, és Agatha sem szólt neki, nehogy Charles is jönni akarjon.

Aznap éjjel rózsás álmai voltak.

Reggel az irodában Agatha így szólt:

– A rendőrség már kihallgatta a szülőket, de hátha maga többet derít ki az ominózus filmfelvételekről, Patrick, és vigye magával Philt is. Találkozott a lányokkal?

– Nem, a rendőrök elhajtottak.

– Harry − szólt Agatha −, maga folytassa a lány osztálytársainak kikérdezését. Ha egy fiú az internetkávézóban rá tudott találni a weboldalra, ebből az következik, hogy mások is tudhattak a lányok viselt dolgairól. Mi, Charlesszal Eddie Gibbs nyomába szegődünk.

– Az meg ki? − kérdezte Patrick.

– Egy fickó, aki kilépett a Smedley Elektronikától. Minden oka megvolt, hogy gyűlölje Smedleyt. Előtte még beugrunk Joyce-hoz. Vajon otthon van?

Igen, otthon volt. Arca holtsápadtan virított a vörös hajkorona alatt, és remegett a keze.

– Jöjjenek csak − mondta. − A rendőrök szörnyűségeket kérdeztek tőlem.

– Kifejtené? − kérdezte Agatha.

– Nem fogja elhinni. Arra voltak kíváncsiak, hogy Mr. Smedley bukott-e a kislányokra. Irtó dühös lettem. Robert nem olyan fajta volt.

– Meg tudná nekünk adni egy korábbi alkalmazott, Eddie Gibbs címét?

– Őrá emlékszem. Hallgatag kis ember. Iszonyú, hogy a felesége tolószékbe kényszerült.

Az irodában utána tudok nézni az adatainak. Jó lesz kimozdulni, mielőtt még visszajönnének a rendőrök. Butaság így bezárkózni, újra dolgozni fogok. Felteszem, Mrs. Smedley el fogja adni a céget, de az új tulaj talán megtart engem. Veszem a kabátomat.

Kiautóztak a gyárhoz. Joyce az iroda küszöbénél megtorpant.

– Ujjlenyomatpor mindenütt − mondta Agatha. − Azt hittem, ma már fénycsövet használnak.

– Nem lesz baj belőle, ha megbolygatjuk a helyszínt? − kérdezte Joyce.

– Dehogy − felelte Agatha. − Hiszen már levették a szalagot az ajtóról.

Joyce felakasztotta a kabátját, és leült a számítógéphez. Szorgalmasan járatta kezét a billentyűkön, majd így szólt:

– Meg is van. Mr. Edward Gibbs, Malwern Way 78.

– Hol van ez a Malwern Way? − kérdezte Charles.

– Mircester túlsó végében, az eveshami út mentén. Az autópályán elmennek a második körforgalomig, a Cherry Walknál hajtanak ki, és a harmadik utca lesz jobbra.

– Honnét tudja ilyen pontosan?

– Eddie egyszer leitta magát egy hivatali bulin, én vittem haza.

– Hallotta valaha veszekedni Mr. Smedleyvel?

– Éppenséggel igen − felelte Joyce félénken. − De Robert nagyon talpraesetten kezelte.

Szerinte Eddie csak a neje állapota miatt volt úgy felhúzva.

Hátrahagyták Joyce t,- akinek még össze kellett szednie valami papírokat, és továbbindultak Eddie Gibbshez.

– Ilyenkor még munkában lesz, nem? − kérdezte Charles.

– Váltunk egy szót a feleségével, majd ő megmondja, hol a pasas. Ebédszünetben még elcsíphetjük.

A Malwern Wayen található házról kiderült, hogy kisebbfajta bungaló takaros kerttel.

Agatha megnyomta a csengőt, amely a westminsteri apátság harangzúgását imitálta. A kitáruló ajtó mögött kerekesszékes nőt pillantottak meg. Szép, ovális arca volt, mint egy Modigliani-festmény nőalakjának.

– Igen? − kérdezte.

Agatha megmondta a nevüket, és elmagyarázta, hogy Robert Smedley gyilkosa után nyomoznak. Nagyon fontos lenne beszélniük Mr. Gibbsszel.

– Miért? − kérdezte Mrs. Gibbs.

– Mert nem kedvelte Mr. Smedleyt, és betekintést nyújthat nekünk az áldozat jellemébe.

Minél többet tudunk az áldozatról, annál közelebb kerülünk a gyilkos kilétéhez.

– Hát, az én Eddie m ebben nem fog tudni segíteni. Túlságosan is egyenes ember. De azért csak jöjjenek be. Este hat előtt nem ér haza.

Hátrébb gurult, ők pedig követték a fényárban úszó nappaliba.

– Üljenek le. − Agatha és Charles egymás mellé telepedett a vidám kretonhuzatú szófára.

– Undorító alaknak tartottam Smedleyt − mondta az asszony. − Többször is gúnyos megjegyzéseket tett rám Eddie előtt az állapotom miatt. De a felesége egy angyal.

– Ismeri Mrs. Smedleyt? − kérdezte Agatha.

– Rengeteget köszönhetek neki. Sosem mondott volna rosszat az urára, de egyik nap felkeresett. Eddie meghúzta a hátát, amikor megpróbált beemelni az ágyba. Mrs. Smedley megszervezte, hogy reggelente kijöjjenek hozzám az ápolók, nedves szivaccsal lemosdassanak, felöltöztessenek, és este megint eljönnek, hogy ágyba tegyenek. Házhoz rendeli nekem az ebédet meg a vacsorát, így már csak Eddie nek kell bekapnia valamit hazafelé. Az a rohadék Smedley nem volt hajlandó referenciát adni az uramnak, de az asszony ezt is elintézte: aláhamisította a férje szignóját.

– Hol dolgozik most az ura?

– A Baxford Műveknél kint a Harley Ipartelepen. Jó munkája van, boldog vele. Peg Falatozójában szokott ebédelni egy és két óra között. Nem fogják eltéveszteni, az az egyetlen étkezde a telepen. Nem is tudom, miért segítek maguknak, hiszen örülök Smedley halálának.

– Nem is zavarjuk tovább − mondta Charles.

– Van már valami hír arról a szegény megölt lányról, Jessicáról?

– Még dolgozunk az ügyön − mondta Agatha.

Kirobogtak az ipartelepre, és megvárták az ebédidőt, csak akkor mentek be Peg Falatozójába.

– Kérhettünk volna egy fényképet − kesergett Agatha. − Azt se tudjuk, hogy néz ki.

– Én tudom − vágta rá diadalmasan Charles. − Mialatt maguk a szájukat tépték, alaposan megnéztem a férfi fotóját, ott volt mellettem a komódon.

– Gratulálok.

– Mitől lett hirtelen ilyen feszült?

Agatha igazság szerint azon morfondírozott, hogyan tudná lerázni Charlest szombat este. Helyette azt mondta:

– Mrs. Gibbsen jár az agyam. Úgy tartja a mondás, hogy ha magad alatt vagy, keress valakit, akinek még nálad is rosszabb. De én ebből azt szűröm le, hogy az élet végtelenül igazságtalan. Azok, akik örvendeznek, ha másokat szenvedni látnak, a régmúlt időkben az első sorban tolongtak volna az akasztásokon.

– Itt a fickó − mondta Charles.

Alacsony, gyér hajú kis ember lépett az étkezdébe. Kockás inget, elhordott tweedzakót és pengeélesre vasalt farmert viselt.

Charles felállt, és odament hozzá. Beszéltek egy darabig, aztán Charles az asztalukhoz kísérte Eddie-t.

Bemutatta Agathát, majd így szólt – Az a legkevesebb, hogy fizetjük az ebédjét. Mit kér?

– Kolbászos tojást babbal, rósejbnivel. Kávét.

Charles intett a pincérnőnek, és mindhármuknak ugyanazt rendelte.

– Mit akarnak tudni arról a szemét Smedleyről?

– Úgy véljük, volt oka gyűlölni a főnökét − mondta Agatha −, amivel nem azt akarom mondani, hogy maga gyilkolta meg. Arra lennénk kíváncsiak, hogy tud-e valakiről, aki megtehette.

Eddie a fejét rázta.

– Sokan utáltuk. Én gyűlöltem. De hogy valaki mérget tegyen a kávéjába… A legtöbben, akik utálták, inkább ököllel mentek volna neki. A méreg a nők fegyvere, nem igaz?

– Csak a regényekben. Megjött az ebédünk.

Eddie és Charles néma csöndben falt, Agatha viszont csak turkálta az ételt. Szerette ugyan a zsírosat, de nem óhajtott pattanásokat a képére szombat előtt.

– Szóval nem tudom, miben segíthetnék − mondta Eddie. − A felesége egészen más. Az a nő egy földre szállt angyal.

– A neje már mesélte, mennyi mindent tett önökért − mondta Agatha.

– Csodálatos asszony. Minden kaját ő csinált a hivatali bulikra. Mindenkihez volt egy kedves szava.

– Szerette a férjét?

– Ó, igen. Odáig volt a vén szarosért.

– Tudta, hogy Robert Smedley viszonyt folytatott a titkárnőjével? − kérdezte Charles.

– Joyce a főnökkel? Na ne! Mi haszna lett volna belőle?

– A kifizetett lakbér és egyéb figyelmességek. Mellesleg Smedley házasságot ígért neki a válása után.

– Akkor Joyce mérgezte meg. Ki másnak lett volna alkalma rá?

– Ezt szeretnénk kideríteni.

Agatha kiegyenlítette a számlát, majd köszönetet mondtak Eddie-nek, és távoztak.

– Lehet, hogy naivak vagyunk − szólalt meg Agatha, amikor elhajtottak. − Végtére is tényleg Joyce a leggyanúsabb. Talán rájött, hogy a főnök mégsem akarja elvenni.

– S talán Mabel Smedley nyitotta fel a szemét − mondta Charles.

– Igaz. Menjünk vissza, és kérdezzük ki.

Joyce az irodát takarította, amikor megérkeztek a gyárba.

– Milyen nagy itt a csend − jegyezte meg Agatha.

– Mrs. Smedley mindenkit hazaküldött. A fizetésüket persze megkapják.

– Mikor volt ez?

– Rögtön, miután maguk elmentek.

– Joyce, Mrs. Smedley tudott önről és Mr. Smedleyről?

– Robert a bathi hétvégénk után akarta elmondani neki.

Charles megszólalt:

– Tegyük fel, hogy valaki az éjszaka folyamán behatolt az épületbe, és megmérgezte a tejet. Vannak kamerák, nemde?

– A kamerákról a biztonságis Mr. Berry tudna nyilatkozni.

– Őt hol találjuk?

Joyce kikereste a számítógépes nyilvántartásból.

– Eveshamben lakik, a Terry Road 4 es szám alatt, nem messze az adóhivataltól. Tudják, az merre van?

Agatha gondolatban összerándult. Nem panaszkodhatott a könyvelőjére, ellenben zavarba ejtőnek találta a túlbonyolított áfa-és bérszámfejtési szabályokat.

Mr. Berry a kis előkertjében ásogatott, amikor odaértek. Agatha feje tele volt a közelgő szombat estével, így inkább Charlesra hagyta a beszédet.

Berry tagbaszakadt ember volt kék overallban, kerek céklaképpel, ritkás, ősz haját ráfésülte kopasz feje búbjára.

– Nem találtak valamit a rendőrök a biztonsági kamerák felvételein? − kezdte Charles.

– Semmi sincs a szalagokon, csak érkező és távozó alkalmazottak. Éjjel meg csak az éjszakás őr.

– Ki az éjszakás őr?

– Wayne Jones. Worcesteri.

– Azon belül?

– Megnézem a telefonkönyvben.

– Belefáradtam a lótás-futásba − zsörtölődött Agatha várakozás közben.

– Ki kell tartanunk, Aggie.

– Ne hívjon Aggie nek. − Agatha kezdett ingerült lenni. Charles túlságosan be van sózva, és ebben a felpörgött állapotában nyilván a szombat estét is nála akarja majd tölteni.

Mr. Berry egy sajtcédulával jött vissza, arra írta fel a címet.

– Ez lesz az. A teljes nevén szerepel a telefonkönyvben, és csak egy Wayne Jones van.

Visszamentek a kocsihoz, Agatha felnyitotta a csomagtartót.

– Van itt nekem egy egész doboznyi térképem. Biztos, hogy worcesteri is akad köztük.

A megfelelő térképen kikereste az utcát.

– Ez az, nézze csak. Maga fog navigálni!

– Bizonyára fiatal ember − mondta Charles. − A Wayne viszonylag modern név.

– Nem olyan modern az. Nagyjából a Kylie-val egy időben jöhetett divatba.

Wayne a valóságban a húszas évei végét taposta. Magas volt és goromba, hullaszínű arcában mélyen ült a szeme, és kopaszra volt borotválva a feje.

Az elmaradhatatlan prológus után Agatha megkérdezte:

– Nem látott gyanús alakot a Mr. Smedley meggyilkolása előtti éjjelen?

– Senkit se láttam. A rendőrség ugyanezt kérdezte. De mit izélnek? Maguk nem rendőrök.

– Az előbb mondtam − emelte fel a hangját Agatha −, Mrs. Smedley bérelt fel minket, hogy találjuk meg a férje gyilkosát.

– Én meg azt mondom, hogy csak egy szokásos éjszaka volt. És most hordják el magukat.

– Titkol valamit − állapította meg Agatha, amikor elhajtottak.

– Talán elnyomta a buzgóság szolgálat közben.

– Hogy bizonyíthatnánk be?

– Neki is rajta kell lennie a felvételeken, ahogy körbejárja az épületet. Gyerünk vissza Berryhez!

Agatha felnyögött.

− Mi van már megint? − kérdezte Berry az ásójára támaszkodva még mindig az előkertben.

– Nem tudja, átnézték a rendőrök a kamerák felvételeit a Mr. Smedley meggyilkolása előtti éjjelről?

– Át hát.

– Akkor Wayne-t is látniuk kellett.

Berry vigyorgott.

– A baromarcú nincs rajta a felvételeken. Biztos szunyált. Ezt az előbb elfelejtettem mondani.

– Vagyis bárki elsétálhatott mellette?

– Éjszakára bezárják a kapukat, és riasztó is van. Tele van kamerázva a telep. Nem jött be senki.

Megköszönték neki, azzal távoztak.

– Szerintem mára ennyi − mondta Agatha. − Menjünk vissza az irodába, nézzük meg, mire jutottak a többiek. − De mindeközben egyre azon járt az agya, hogyan tudná lerázni Charlest. Másnap szombat.

Freddy Champion aznap este egy idős baráti házaspárral, Mr. és Mrs. Burkington Tarryvel vacsorázott, színes sztorikkal traktálta őket Charles és Agatha nyomozásáról.

– Ezer éve nem láttuk Charlest − mondta Mrs. Burkington Tarry. - − Egyszer meghívhatnánk vacsorára.

– Mit szólnak a holnaphoz? − kapott a szón Freddy. − Történetesen tudom, hogy az az egyetlen szabad estéje.

– Na és Agatha?

– Ő hétvégén is dolgozik.

Agatha a kádban heverészve azt latolgatta, hogy bevallja-e az igazat Charlesnak a randijáról, amikor megcsörrent a telefon.

Hallotta, hogy Charles felveszi a kagylót, de hogy mit beszél, azt már nem értette.

Kiszállt a kádból, megszárítkozott, felöltözött, és lement.

– Ki telefonált?

– Régi barátaim. Meghívtak magukhoz holnap estére vacsorázni. Ugye nem haragszik?

– Nem!

– Ez azt jelenti, hogy ne menjek?

– De, de − dadogta Agatha. − Menjen csak, menjen!

– Nyugi. − Charles gyanakodva méregette. − Csak nem valami rosszaságra készül?

– Én?! Ugyan dehogy.

Hét

Agatha végigizgulta a szombatot, alig várta, hogy Charles elhúzza a csíkot, ő pedig nekiállhasson készülődni.

Amikor a férfi végül este hat órakor elment, Agatha feliramodott a hálószobába, és elkezdte kidobálni a ruhákat a szekrényből. Néhány próba után rémülten konstatálta, hogy a legcsinosabb darabok szorítják a derekát. Fél óra kínszenvedés után egy elasztikus derekú, fekete sifonszoknya mellett döntött fehér, elegánsan csillogó felsőrésszel.

Röviddel nyolc óra előtt azon kezdett aggódni, hogy nincs-e túlzottan kiöltözve. Ám a hajszálpontosan nyolckor érkező Freddy is formális öltözéket viselt: sötét öltönyt és selyeminget csíkos nyakkendővel.

– Nem inna egyet indulás előtt? − kérdezte Agatha.

– Egy whisky-szódát. Jég nélkül.

Bementek a nappaliba, és Agatha az italokkal foglalatoskodott, amikor csöngettek.

– Nem kellene kinyitnom − sopánkodott. − De lehet, hogy Bill Wong az.

Ajtót nyitott, méghozzá Mabel Smedleynek.

– Jöttem, hogy érdeklődjem.

– Fáradjon be − invitálta Agatha kelletlenül. Bemutatta Mabelt Freddynek. − Nem sok előrehaladás történt − kezdte Agatha, de Freddy a szavába vágott.

– Hallottam a veszteségéről − mondta. − Vacsorázni indultunk. Esetleg csatlakozhatna, és az asztal mellett Agatha minden részletet elmondhat majd.

– Ez kedves.

– Helyes, az én kocsimmal megyünk.

Agatha magában szitkozódott. Freddy megkönnyebbült, tudniillik felébredt szunnyadó lelkiismerete. Agatha nem az a kimondott szépség, mégis erős érzékiséget sugároz, ami felizgatta. Szeretett volna viszonyt kezdeni Agathával, ugyanakkor biztosra vette, Charles az első percben beköpné a nőnél, hogy házas. Talán már meg is tette. Bárhogy is, Mabel pont jó lesz gardedámnak.

Broadway egyik éttermében elköltött vacsorájuk közben Agatha úrrá lett a Mabel iránti megvetésén − akinek volt képe Freddy mellé ülni a kocsiban, míg Agatha a hátsó ülésre szorult! −, és az asszony elé tárta felfedezéseiket, egyedül arról hallgatott, hogy Robert Smedleynek viszonya volt Joyce-szal. Ezt az információt inkább majd négyszemközt osztja meg vele.

Aztán áttértek az általánosabb témákra − mármint hogy Mabel és Freddy. A tengerészkék gyapjúruhájában villogó Mabel széles körű ismeretekkel bírt Zimbabwéról s az ottani állapotokról, és okosabbnál okosabb kérdéseket tett fel, amelyekre Freddy lelkesen válaszolgatott. Agatháról gyakorlatilag tudomást sem vettek. Át is futott a fején a gondolat, hogy Mabel szándékosan mellőzi.

A vacsora után Freddy visszafuvarozta őket Agathához, és egészen a kocsijáig kísérte Mabelt. Agatha jó éjt kívánt Mabelnek, majd bement a házba, és bevágta az ajtót. Pár perccel ezután csöngettek. Freddy állt ott mosolyogva.

– El sem búcsúzhattam öntől.

– Jó éjszakát − mondta Agatha velősen, és már csukta volna be az ajtót.

– Nézze, én magának akartam jót azzal, hogy kedves voltam Mabellel − mondta Freddy. − Töltsünk valamikor együtt egy estét csak mi ketten. − Heves vágy ébredt benne, hogy megcsókolja a durcás Agathát.

– Egye fene. Csak mi ketten. Mikor?

– Szerda este?

– Charles is jöjjön?

– Inkább ne.

– Mit mondjak neki?

– Mondja, hogy az ügyön dolgozik.

– Nem értené, miért nem viszem magammal. Megvan! Aznap este ülésezik a hölgyegylet. Majd azt mondom, oda megyek.

– Jó. − Freddy előrehajolt, hogy szájon csókolja, de Agatha elhúzta az arcát, és még egyszer jó éjszakát kívánt neki. Még mindig neheztelt rá, amiért egész este Mabellel fecsegett.

Agatha éjféltájban hallotta megjönni Charlest, de alvást színlelt.

Másnap reggel Bill Wong telefonált, és meghívta őket Charlesszal vasárnapi ebédre.

– Csakis Bill miatt fogadtam el a meghívást − mondta Agatha. − Hogy lehet ilyen tüneményes gyereke annak a két szörnynek? Bill imádja őket. A világért észre nem venné az otrombaságukat.

Bill apja hongkongi kínai, anyja Gloucestershire-ben született.

A töpörödött, hajlott hátú, savanyú képű Mrs. Wong nyitott ajtót. Kurta fejmozdulattal üdvözölte a vendégeket, ők pedig követték a nappaliba. Bill felállt a jöttükre.

A nappalit újrabútorozták, mióta Agatha utoljára látta. Védőfólia borította az új háromrészes garnitúrát, volt egy alacsony üveg dohányzóasztal, kitömött papagáj ülőrúdon az ablaknál, meg egy ormótlan televízió, a padlón lehetetlenül rózsaszín, bolyhos szőnyeg.

– Hol szerezték azt a papagájt? − kérdezte Agatha.

– Mutatós, nem? Apám bukkant rá a zsibvásárban.

Mrs. Wong lépett be három pohárka édes sherryt hozva ezüstutánzatú tálcán, amelyet olyan hévvel csapott le a dohányzóasztalra, hogy a szirupos lé kilöttyent.

Bill kiment az anyja után, és a konyhai papírtörlővel meg a sherrys üveggel tért vissza.

Letörölgette a tálcát, újratöltötte a poharakat.

Azután koccintottak.

Az ajtó kivágódott, és Mrs. Wong közölte, hogy igyanak gyorsabban, mert kész az ebéd.

Sietve letették a poharaikat, és kisoroltak az étkezőbe. Rózsaszín, horgolt terítő fedte az asztalt. Az evőeszköz műarany. Mr. Wong trónolt az asztalfőn a vacak szürke kardigánjában. Mindig azt hordta. Morgással üdvözölte őket. Arca szürkés volt, és lelógó bajszot viselt. Egyedül a vastag pápaszem mögül pislogó szeme emlékeztetett Billre.

Konzervlevest kaptak, méghozzá paradicsomlevest, amit Agatha utált. De nem merte megsérteni Bill rémületes anyját, ezért az utolsó cseppig megette. Próbálta felhozni a nyomozást, de Bill udvariasan lepisszegte: – Később, Agatha. Anyám nem szereti, ha fecsegünk az asztalnál.

– Úgy is van − értett egyet Mr. Wong.

A második fogás cipőtalp keménységűre sütött marhaszelet volt szottyos krumplival, szétfőtt kelbimbóval meg konzerv zöldborsóval. Az utóbbi leve eláztatta az ételt.

Agatha nehézkesen kérődzött rajta, és elámulva nézett Charlesra, akinek rekordsebességgel ürült ki a tányérja.

Agatha fejezte be az evést utolsónak, és mindvégig magán érezte Mrs. Wong árgus tekintetét.

Az asszony összeszedte a tányérokat.

– A mama most ugrálhat maguk miatt − jegyezte meg Mr. Wong.

Agatha még emlékezett az első alkalomra, amikor finom kínai kosztban reménykedve meglátogatta Bill családját.

Mrs. Wong most felrántotta a konyhából nyíló tolóablakot, és elüvöltötte magát:

– Desszert! Add körbe a tányérokat, Bill.

A desszert trutymós sodóval leöntött piskótaszeletnek bizonyult. Agatha az első falatok után feladta.

– Sajnálom, Mrs. Wong. Tele vagyok.

– Afrikában éheznek − mondta Mrs. Wong.

Agatha fejében azt üvöltötte egy hang: „akkor küldd el nekik ezt a szart!”, de csak ült a helyén némán, fejét leszegve, akár egy ledorongolt kisgyerek.

Amikor végre valahára túlestek a megpróbáltatáson, Bill kiküldte őket a kertbe azzal, hogy a kávét majd utánuk viszi.

– Esik − jött meg Agatha hangja.

– Tákoltam egy télikertet − büszkélkedett Bill. − Jöjjenek, megmutatom.

Kimentek a konyhán át, és amint Bill betette az étkező ajtaját, a Wong pár élénk tereferébe kezdett odabent. Ezek szerint az asztali hallgatás csak a vendégeknek kötelező.

Miről diskurálhatnak? „Nyilván engem szidnak”, gondolta Agatha.

A parányi télikertben cserepes növények sorakoztak, és volt ott egy székekkel körberakott vasasztal is.

– Ezt mind egyedül csinálta? − kérdezte Charles.

– Én ástam ki az alapot, és húztam fel a falakat, a többit mesteremberekre bíztam.

Hozom a kávét. Ott a hamutartó az asztalon, Agatha. Gyújtson rá bátran.

Ahogy Bill kitette a lábát, Charles nejlonzacskót varázsolt elő a zakója belső zsebéből, majd a kertre nyíló ajtót kitárva meglengette a zacskót a feje fölött, és átlódította a szomszédba.

– Ez az ebéd volt? − kérdezte tőle Agatha.

– Ühüm.

– Hogy csinálta?

– Az asszony végig magán tartotta a szemét, a férfiak meg fel sem emelték a tekintetüket a tányérjukról. Amikor nem figyeltek, elővettem a zacskót, szétnyitottam a lábam között, és gyorsan beleborítottam a tányérom tartalmát. Csak a piskótát nem sikerült a hülye, ragacsos sodó miatt. De csitt! Jön Bill.

Bill meghozta a kávét. Agatha rágyújtott.

– Na, mi a helyzet? − kérdezte aztán.

– Most ellenőrizzük azokat a személyeket, akik fizettek, hogy megtekinthessék a lányok honlapját. Robert Smedleynek is utánanéztünk, de semmi nyoma annak, hogy a főnök-beosztott kapcsolaton kívül más szálak is összekötötték volna Burttel.

– Nehéz elhinnem, hogy a lányok szüleinek fogalmuk sem volt semmiről.

– Elég lazán veszik ezek a gyereknevelést. Megkérdeztük az iskolát, a szülők többsége nem nagyon fegyelmez.

– Az egyik képen a két másik lány Jessica haját ráncigálja, és nem úgy tűnik, mintha játszadoznának. Szerintem kényszerítették.

– Valószínűleg a Burt iránti szerelme vitte bele, félt, hogy elveszíti a fiút, ha nem engedelmeskedik neki. Hogy áll a Smedley-üggyel?

– Sehogy. Minden Joyce ra mutat. Hiszen a tejesüvegben volt a gyomirtó. Habár más is hozzáférhetett az üveghez, mielőtt pénteken befejezték a munkát. Tudom, hogy Joyce kiöblítette, de a laborosok nem tudnának mégis kezdeni vele valamit?

– Az üveget még keressük.

– Hogyhogy? Hát nem a szemétben volt?

– Joyce forró vízzel szokta kimosni az üreseket.

– Várjunk csak egy kicsit − szólt közbe Charles. − Ez nem áll össze. A nő kitölti a kávét, tejet önt bele, és beviszi neki. Senki ne mondja, hogy ezek után békésen mosogatta az üveget a teakonyhán, miközben a főnöke egy ajtóval arrébb éppen zajosan kiokádta a belét.

– Azt mondja, a vízforralóban maradt forró vízzel öblítette ki az üveget, és csak utána vitte be a kávét. Az üveget fejjel lefelé az edényszárítóra tette.

– Eddig miért nem szólt nekem az eltűnt tejesüvegről? − kérdezte Agatha.

– Mert mi se tudtuk, hogy nincs meg. Előző pénteken Smedley értekezletet tartott, ahol kávét és kekszet szervíroztak. Majdnem két üveg tej fogyott el, ugyanis a kollégák közül ketten is egy pohár tejet kértek kávé helyett. Joyce visszatette a hűtőbe a második üveget, amelynek csak az alján maradt egy kevéske, az üreset meg kimosta, és kidobta a szemetesbe. Persze hazudhat is. De nincs rá bizonyíték. Átkutattuk az összes szemeteskukát. Némelyikben voltak tejesüvegek. Mindet megvizsgáltuk. Az összes dolgozótól ujjlenyomatot vettünk. Ám azt a bizonyos üveget csak nem sikerült megtalálnunk.

– De hát ki vihette volna el?

– Joyce azt állítja, hogy amikor meghallotta Smedley halálhörgését, fejvesztett sikoltozásba kezdett, amire mindenki odacsődült. Alighanem ez az egyetlen hely a városban, ahol még mindig üvegben kapják a tejet. Egy gloucestershire-i tejüzemből szállítják.

– Megmondta Mrs. Smedleynek, hogy a férjének viszonya volt Joyce-szal?

– Igen, nem sejtett semmit.

Dörömbölés, majd dühödt vitatkozás hallatszott a ház bejárati ajtaja felől.

– Megnézem, mi van − mondta Bill.

– Az étel, amit átdobott a szomszéd kertbe − mondta Agatha. − Tuti!

– Pucoljunk!

– Nem lehet.

– Gondoljon Mrs. Wong haragjára.

Elrohantak a kert végébe, mely mögött szántó terült el.

– Az út mellett álltam meg a kocsival − fújtatott Agatha. − Azt hiszem, el tudunk szaladni odáig úgy, hogy Bill ne lásson meg.

Átmásztak a szántót oldalról határoló kerítésen a házak frontjához vezető utacskára.

– Oké! − így Agatha. − Kocsikulcs a kezemben. Futás!

Ám amikor odaértek, Bill Wong lépett ki a kocsi mögül keresztbe font karral.

– Szégyellje magát! − mondta.

Agatha sohasem látta még ennyire dühösnek.

– Az én hibám − mondta Charles. − Félek, gyomorfekélyem van. Nem akartam megbántani az édesanyját.

– Nemcsak hogy megbántotta, meg is alázta.

– Visszamegyünk, és bocsánatot kérünk − vetette fel Agatha.

– Nem! Takarodjanak innen. Látni se bírom a képüket.

Agatha potyogó könnyekkel hajtott el.

– Hékás! − szólalt meg Charles. − Álljon meg, majd én vezetek.

Helyet cseréltek, most Charles ült a kormánynál.

– Az első barátom − zokogta Agatha.

– Mircesterben megállunk, és küldünk a vén banyának egy csokor békítő virágot.

– Hiába. − Agatha hirtelen felderült. − De van egy mentő ötletem. Álljon meg a főtéren, a rendőrkapitányság előtt. Tudok arrafelé egy üzletet, ahol megvan, amit keresünk.

– Vasárnap biztosan zárva vannak.

– Nem mindegyik bolt tart zárva.

− Ezt komolyan gondolja? − kérdezte Charles negyed óra múlva, ahogy a kirakat előtt álltak.

– A vén boszorkány imádni fogja − mondta Agatha. − Bízzon bennem.

Charles döbbenetét egy hengeres, műanyag állólámpa okozta, melyben arany buborékok meg tündöklő színű tengeri csikók lebegtek le s föl.

Agatha azonnali kiszállítást kért az eladótól.

– Ma nem tudjuk kivinni − hangzott a lesújtó válasz.

– Akkor csak csomagolja be, és adjon egy üdvözlőkártyát. Fogunk egy taxit.

Mialatt Agatha fizetett, Charles a bocsánatkérést fogalmazta. Aztán a drosztnál megfizettek egy taxist, hogy szállítsa ki Bill címére.

– Remélem, tudja, mit csinál − mondta Charles. − Lehet, hogy ezzel a lámpával csak olajat öntünk a tűzre.

– Nézzünk be Mrs. Bloxbyhoz. Rég nem láttam.

Amikor megpillantották Mrs. Bloxbyt a főutcán, megálltak a kocsival, és odakiáltottak neki.

– Mizújs? − kérdezte a lelkészné. − Hazafelé indultam teázni. Volna kedvük csatlakozni?

– Szálljon be − felelte Charles vidáman.

A paplak nappalijában, míg Mrs. Bloxby a teával foglalatoskodott, Agatha megbékélve nézett körbe. Nem fért a fejébe, miért árad Mrs. Bloxby lelakott nappalijából az a nyugalmas báj, amely az ő nappalijában ismeretlen. Itt minden elnyűtt, a szófa díszpárnái foszladoznak. Kerek kisasztal állt az ablaknál, rajta kék vázában vadvirágok, a sarkokban sérült antik bútorok. Mindez mégis harmonikus egységbe rendeződik.

Mrs. Bloxby meghozta a teát, hozzá egy tányér süteményt.

– Mi hír a Smedley-gyilkosságról? − kérdezte.

Agatha ismertette vele a tényeket. Amikor befejezte, Mrs. Bloxby így szólt:

– Az az érzésem, hogy a titkárnő nem tehette.

– Miért?

– Mert túl gyanús.

– Körbe-körbe járunk. A lányok videói nem is döbbentenek meg?

– Én már semmin se döbbenek meg − mondta szomorkásan Mrs. Bloxby. − Múltkor elfelejtettem könyvet vinni magammal a fodrászhoz. Volt ott egy halom magazin kamasz lányoknak. Mind a szex körül forgott. Undorító. Szerintem Burt vette rá őket, a lányok meg jó heccnek tartották.

– Ha nem Joyce a tettes, akkor Mrs. Smedley. Állítólag nem tudott Robert és Joyce viszonyáról, pedig sejtenie kellett valamit.

– Nem feltétlenül. Hogy s mint van a detektívbarátod?

Agatha kis híján elbőgte magát.

– Nem tudom, a barátom-e még.

– Miért? Mi történt?

– Charles tehet róla. − Azzal Agatha elbeszélte a borzadályos ebéd történetét.

Amikor befejezte, Mrs. Bloxby a szája elé kapta a zsebkendőjét.

– Elnézést kérek − söpört ki a szobából furcsa hangokat hallatva.

– Csak nem lett rosszul? − kérdezte Agatha. − Utánamenjek?

– Szerintem nevet.

– Nevet? Most vesztettem el az egyetlen barátomat, ő meg nevet?

Mrs. Bloxby visszajött a szobába. Agatha nem vette észre, milyen hideg lett egyszerre Charles tekintete.

– Bocsánat − szabadkozott Mrs. Bloxby. − De ez igazán vicces.

Agatha merőn nézett rá, aztán ő is kuncogni kezdett.

– Tényleg az.

Charles felállt.

– Bocsássanak meg, hölgyeim, most jutott eszembe, Agatha, hogy elhanyagoltam az otthoni teendőket. Ne, ne keljen fel. Majd lesétálok.

Kiment, és bevágta maga után az ajtót.

– Ebbe meg mi ütött? − mélázott Agatha.

– Mondtál valamit, amikor kimentem a szobából?

– Lássuk csak. Fura hangokat adtál ki, mire megkérdeztem, ne menjek-e utánad. Azt mondta, hogy szerinte nevetsz. Akkor még nem értettem, mi olyan vicces. Más nem volt.

Talán eszébe jutott valami halaszthatatlan. Elegem van a gyilkosságokból. Mesélj egyházközségi dolgokról.

– Miss Simms, aki nekem már csak Miss Simms marad, el fog válni Patricktől.

– Nekem nem is mondták!

– Nem kívánják nagydobra verni. Közös megegyezés született. Eleinte mindketten azt hitték, ideje megállapodniuk. Patrick meggondolta magát, Miss Simmsnek meg, véleményem szerint, hiányoznak a futó kalandok.

Aznap este Agatha érezte, hogy illene felhívnia Charlest, és rákérdezni a hirtelen távozás okára. Na de ha Charles nincs itt, akkor ez remélhetően szerda estéig így marad. Enni adott a cicáknak, azután bekapcsolta a számítógépet, hogy bővítse a Zimbabwét illető tudását.

Nagyban nyomtatott, amikor megszólalt a telefon.

Úgy vette fel, hogy biztosan Charles lesz az, de Bill Wong volt.

– Maga egy bestia, Agatha, de anyám teljesen odavan a csodás ajándéktól. Csak ülnek ott apámmal, és nézik.

– Hadd mondjam el még egyszer, mennyire sajnálom.

– Charles a bűnös. Van most egy barátnőm, a neve Harriet, és rendőrnő. Felhívtam, elmeséltem neki, mit műveltek. Szakadt a röhögéstől, és közölte, hogy anyám főztje ehetetlen. Én nem is tudtam. Tényleg az?

– Hozzá kell szokni, annyi biztos. Jaj, Bill, úgy örülök, hogy újra barátok vagyunk!

– Vigyázzon magára. És ha megtalálta a gyilkost, ne akarjon egyedül szembeszállni vele.

Agatha nehezen aludt el aznap éjjel. Ahelyett, hogy mindenki a gyilkosság reggelére koncentrál, inkább a péntektől hétfőig terjedő időszakkal kellene foglalkozniuk. Bárki bejuthatott, hogy megmérgezze a tejet. De hogy juthatott be észrevétlenül, ha kamerák vannak, a kapuk meg zárva?

Burt Haviland. A priuszos. Elhatározta, hogy másnap felkeresi, és Philt is magával viszi.

Talán van kapcsolat a két gyilkosság között.

Agatha hálás volt Mabel Smedleynek, hogy hazaküldte a dolgozókat, így ugyanis az otthonukban kereshette fel őket. Burt Havilandnél hiába csöngettek, ezért Phillel úgy döntöttek, hogy a kocsiban várják meg.

– Vicces ez az internet – merengett Phil. – Rendkívül hasznos, ha keres valamit az ember, de könnyű hozzáférést biztosít a pornóhoz. S bár az, amit a lányok műveltek, még soft pornónak tekinthető, ez is a fiatalok megrontásának egy módja. Újabban még a testalkatuk is megváltozott. Legénykoromban nádszálvékonyak voltak, szinte laposak egészen a munkába állásukig, most viszont már tizenegy évesen dudákat meg popsit növesztenek. Akkor aztán vagy nekiállnak diétázni, vagy istentelenül elhíznak. És a nemi úton terjedő betegségekről még nem beszéltünk.

Agathának megrándult az arca. Gondolatban Freddyvel romantikázott. Csakhogy nehéz időket élünk. Az ember ma már nem bújik első szóra ágyba a másikkal, hiszen megtörténhet, hogy szexuális partnerünk időzített betegségbomba.

– Á, már jön is – mondta Phil.

Burt Haviland gyalogosan közeledett, bevásárlótáskával a kezében. Kipattantak a kocsiból.

– Ó, megint maguk állapította meg a férfi. Nem elég, hogy a rendőrség egy pillanatra se száll le rólam?

– Csak pár kérdésünk lenne – mondta Agatha.

Burt nekidőlt a kocsinak.

– Essünk túl rajta. Nem fogom behívni magukat.

– Kinél vannak a gyár kulcsai?

– A biztonsági őrnél. Ő nyit ki, és ő is csuk be mindent. Smedleynél is kellett lennie egy kulcscsomónak.

– Nézze, mi nem vádoljuk magát semmivel – mondta Phil. – Be lehet jutni a gyárba kulcs nélkül, ha valaki az éjszaka közepén próbálkozik?

– Be lehet. Berry néha elsieti a kapuzárást. Egyik este valaki bent ragadt. Végül a vészkijáraton jutott ki, Berry meg nem volt sehol. A fickó körbejárta a kerítést, és talált is egy helyet, ahol át tudott bújni a meglazult drótkerítés alatt.

– Nincs benne áram? – kérdezte Agatha.

– Csak a főkapunál. Híre ment az esetnek, de senki sem szólt Smedleynek vagy Berrynek.

Jó volt tudni, hogy van kiút, ha az a vén marha megint bezárja valamelyikünket.

– Vajon hol volt Berry, amikor az az ember kereste? – kérdezte Phil.

– Nem tudom. De nem a főkapu melletti kuckójában.

– Meg tudná mutatni nekünk azt a kerítésszakaszt?

– Keressék meg egyedül – mordult fel Burt. – Elegem van magukból.

– Megpróbálhatnánk – mondta Agatha, miközben a gyár felé hajtottak. – Nem értem, Mabel hogy engedhette el Berryt a munkából. Most bárki kipakolhatja a gyárat.

– Talán már meg is szabadult a raktárkészlettől.

– Ilyen hamar? Alig hiszem.

A gyár közelében parkoltak, és elkezdték körbejárni a kerítést. Agatha simán elsétált volna a hely mellett, ugyanis megint Freddyről ábrándozott, Phil viszont résen volt: – Ez az! Nézze csak. Ahol le van lapulva a fű. – Megrázta és felhajtotta a drótkerítést. – Így történhetett! Menjünk be, nézzünk körül.

– Muszáj? – nyafogta Agatha. Sárga kosztümben volt, a fű meg nedves.

– Igen, ha már idáig eljöttünk. Szeretném megnézni, milyen zár van az iroda ajtaján.

Azzal lehasalt, és átgurult a túloldalra.

– Gyerünk, Agatha. Nem nehéz.

Agatha nagy igyekezetében félúton beragadt, Phil kénytelen volt feljebb feszíteni a dróthálót.

Agatha feltápászkodott, de hasztalan próbálta leporolni magát, a kosztümje átnedvesedett, és tele lett zöld fűmaszattal.

Az épületig se jutottak el, amikor beindult a riasztó, és két biztonsági őr futott feléjük pórázukat tépő, csaholó németjuhászokkal.

– Megállni! – üvöltötte az egyik őr. – Vagy elengedjük a kutyákat.

Meg sem mertek moccanni.

– Most velünk jönnek – mondta az őr –, és hívjuk a zsarukat.

– Mrs. Smedley bérelt fel minket, hogy nyomozzunk a férje megölésének ügyében – mondta Agatha egy névjegyet kotorva ki a táskájából. – Hívja csak fel.

A pasas jól megnézte a névjegyet, azután elővette a mobilját. Fekete egyenruhát viselt Mircesteri Őrző-védők feliratú kitűzővel.

Míg a társa szemmel tartotta őket, a másik odábbsétált telefonálni.

– Mrs. Smedley megerősítette, hogy felbérelte magukat mondta visszajőve , de azt is mondta, hogy nincs joguk betörni a telepre. Elmehetnek. Arra, amerre jöttek, hogy lássam, hol jutottak be.

Odavezették az őröket a kerítés gyenge pontjához.

– Ezt le kell szögelni. Na, lóduljanak.

– Nem engednének ki a főkapun?

– Indulás.

Átgurultak, Phil felsegítette Agathát, aki felszisszent a csípőjébe nyilalló fájdalomtól.

– Minden oké? – kérdezte Phil. – Reuma gyötri?

– Nem, csak görcsöt kaptam – mondta Agatha. – El kell mennünk Mabel Smedleyhez, hogy megtudjuk, miért küldte el Berryt. Talán őt gyanúsítja. Csak előtte hazaugrom átöltözni.

Mabel szívélyesen fogadta, és teával kínálta őket. Agatha gyanús nyomokat keresve nézelődött a nappaliban, de csupán egy ízlésesen berendezett, kellemes szobát látott, remekbe szabott festményekkel a falakon.

Miután kitöltötte nekik a mennyei kávét, és megkínálta őket házi süteménnyel, Mabel azt mondta:

– Csak szólniuk kellett volna, hogy kimennének a gyárhoz.

– Burt Havilandtől megtudtuk, hogy át lehet bújni a kerítés alatt. Arra voltunk kíváncsiak, könnyen feltörhető-e az irodai ajtó. Mivel az őrt is hazaküldte, nem számítottunk rá, hogy lesz ott valaki.

– Felfogadtam egy őrző-védő szolgálatot.

– Miért?

– Sosem bíztam Berryben. Azt hiszem, iszik. Biztonságosabbnak éreztem, ha mindenkit elküldök, aztán az új tulaj majd határoz a sorsuk felől.

– Meg is van az új tulaj?

– Az ügyvédeim még dolgoznak rajta. Ez kis gyár, de nyereséges. Hamar el fog kelni. Az új tulajdonosnak természetesen említést fogok tenni Burt Havilandről, meg hogy mit tett azokkal az iskolás lányokkal. A rendőrök mondták el nekem. Döbbenetes. Egyben sajnálatos is, Burt kiváló üzletkötő volt.

– Gondolom, nem ad referenciát Joyce Wilsonnak.

– Nehéz elhinnem, hogy Robertnek viszonya volt azzal a libával. Ezt is a rendőröktől tudom. Még egy kis kávét?

– Most bizonyára dühös.

– Robert halott – mondta a nő csendes méltósággal. – Gyászolom. A harag nem segít.

– Hát persze – vágta rá Phil együtt érzőn. – Nagyon finom a sütemény.

– Vegyen csak.

– Ön szerint könnyen feltörhető az irodai zár? – kérdezte Agatha.

– Az csak egy Yale zár. A raktárba már lényegesen nehezebb betörni.

– Talán nem is tört be senki – mondta Agatha. – Mr. Smedley pénteken értekezletet tartott. Pont annyi tej maradt, ami elég volt hétfőre. Bár nem kávézhatott meg rögtön reggel, hiszen akkor kerestek fel engem.

– Én utána hazamentem, ő meg be a gyárba. Nyilván első dolga volt, hogy kért egy kávét Joyce-tól.

– Ön Joyce Wilsont gyanúsítja?

– Korántsem. Túl gerinctelen.

Amikor elmentek, Phil azt mondta:

– Ha szabad megjegyeznem, szerintem Jessica gyilkosának megtalálására kellene koncentrálnunk. Az a lány nem érdemelte meg a halált. Smedley épp ellenkezőleg. Maga mondta, hogy verte a feleségét.

– Nincs kizárva. Jó lenne enni valamit. Az a keksz megfeküdte a gyomromat.

Agatha hazudott, hiszen csak egy süteményt evett, és az is nagyon finom volt, de elege volt már abból, ahogy a környezetében lévő férfiak bálványozzák Mabel Smedleyt.

Nyolc

Agatha a következő két napon Smedley alkalmazottainak kihallgatásával volt elfoglalva, miközben Patrick és Phil a Jessica ügyön dolgozott. Jó ötlet volt felvenni Harryt, aki remekül megoldott újabb két hűtlenségi esetet. Agatha már azon tűnődött, megpróbálja lebeszélni az egyetemről, hogy teljes munkaidőben neki dolgozzon.

Charles nem jelentkezett. Agatha igyekezett nem is gondolni rá, csak a Freddyvel elköltendő vacsora járt a fejében. Hanem amikor szerdán hazafelé hajtott, hirtelen eszébe villant: Mrs. Bloxbynál mintha mondott volna valami olyasmit, hogy Bill az egyetlen barátja. Charles már több ízben is a szemére vetette, hogy önzőn és fölényesen kezeli a barátait. Fel kell hívnia, hogy kiengesztelje. Majd holnap.

Szemtelenül kurta szoknyát vett föl fekete dzsörzé felsőrésszel, hozzá magas sarkút, és izgatottan várta Freddyt. Az ajtócsengő egyszerre szólalt meg a telefonnal. A telefonnal Agatha nem törődött.

Freddy forró csókot lehelt az orcájára.

– Nagyon csinos – mondta.

Ugyanabba az étterembe vitte, mint a múltkor, és a nyomozásról faggatta. Agatha hosszasan taglalta a legújabb fejleményeket, elfeledve, hogy ki akarta kérdezni Freddyt Zimbabwéról.

Amikor elhallgatott, a férfi belenézett a szemébe, és így szólt:

– Maga egyszerűen bámulatos, ugye tudja?

Agatha álszerényen sütötte le fekete spirállal vastagon kifestett pilláit, úgy dünnyögte:

– Ne mondjon nekem ilyeneket.

– De hát igaz! Gyilkosság gyilkosság hátán, maga bátor asszony.

Agathának ekkor eszébe jutott Zimbabwe, és megkérdezte:

– Nehéz élete volt Afrikában?

– Meglehetősen. Egy banda megtámadta a farmot, a legtöbb munkásomat kivégezték. Mi is az utolsó pillanatban szöktünk ki egy szál ruhában.

– Kivel? – kérdezte Agatha.

– Ó, hát az inasommal. Faramuci helyzet. Mióta Mugabe elűzte a farmereket, a termés a földeken rohad, a lakosság meg éhezik. Jut eszembe, holnap elutazom egy rövid időre.

Agatha elszontyolodott.

– Mennyi az a rövid idő?

– Csak pár hét.

– Remélem, sikerül felgöngyölítenem a folyó ügyeket, mire visszajön. Mi az úti cél?

Ugye nem megint Zimbabwe?

– Nem, most Dél Afrikába megyek… barátokhoz. Jelentkezem, amint megjöttem. De addig is élvezzük ezt az estét. Hosszan és áthatóan nézett Agatha szemébe, amelyben az a kimondatlan üzenet rejlett, hogy élvezzék ki az éjszakát is.

Agatha ekkor esett pánikba. Előző nap leborotválta ugyan a lábát, de mégis inkább gyantáztatnia kellett volna. Fülledt volt az este, s ő szinte érezte, ahogy a szőrszálkezdemények átütik a fekete harisnyáját. Már egy ideje nem volt mersze ahhoz, hogy ruhátlanul megnézze magát a nagytükörben. Na és ha nincs Freddynél óvszer?

De leküzdötte az aggodalmait. Rég nem akadt az útjába ilyen vonzó férfiú, még az is lehet, hogy összeházasodnak. De ha egybekelnek, és Freddy kiutazik Nigériába gazdálkodni, akkor neki is vele kell majd tartania.

Így aztán aggodalmát csillapítandó Agatha többet ivott a kelleténél, s utána kellemesen bódult állapotban szállt be a kocsiba.

Ha a sors nem akarja, hogy megtegyem, valami úgyis közbejön, győzködte magát.

– Bejön még egy italra? – kérdezte Freddytől.

– Hogyne.

Megkerülte a kocsit, hogy kinyissa Agathának az ajtót. Agatha belépett a házba, kiütötte a riasztót.

– Csak beengedem a kertből a macskákat − mondta Agatha, megint idegesen. − Addig töltsön magának italt, én gin-tonikot kérek.

Beeresztette és megsimogatta a cicákat.

Ijedten rándult össze, amikor Freddy megjelent a háta mögött.

– Szerintem nem iszogatni jöttünk.

Agatha szembefordult vele, és a férfi megérintette az arcát, és már majdnem megcsókolta…

Eme lélektani pillanatban kérlelhetetlenül felvisított az ajtócsengő.

– Majd elmegy − búgta Freddy.

Újból csöngettek.

– Rendőrség! Kinyitni! − kiabálta valaki.

Freddy rémült képpel hőkölt hátra.

Agatha kisprintelt, és feltépte az ajtót. Wilkes felügyelő állt a küszöbön Bill Wong meg egy rendőrnő társaságában.

– Jöjjenek be − mondta Agatha. − Mi történt? Sokáig fog tartani?

– Egész éjszaka, ha szükséges.

Freddy, aki követte Agathát az ajtóhoz, sietve közbeszólt:

– Én akkor talán megyek is.

– Kicsoda maga? − szegezte neki a kérdést Wilkes.

– Agatha egyik barátja. Vacsorázni voltunk, de már indulok.

– Nem megy sehová. Előbb megmondja a címét, és hogy mit csinált ma.

– Mi ez az egész? − kérdezte Agatha, miután körbeülték a konyhaasztalt.

– Mindent a maga idejében − felelte Wilkes jelentőségteljesen.

– Az ég szerelmére − csattant fel Agatha. − Maga túl sok zsarufilmet néz. Mi a franc történt?

– Burt Havilandet meggyilkolták.

– Mit beszél! Hogyan?

– Leszúrták a lakásán. Elég brutálisan. Kezdjük az ön barátjával. Ön Mrs. Raisin segítője?

– Nem − mondta Freddy. − Egyszerű barát vagyok.

– Hol lakik?

– Nemrég érkeztem Zimbabwéból. Momentán egy barátomnál szálltam meg Chipping Nortonban.

– Neve, lakcíme?

– John Harvey kapitány, Orchard birtok. Az Oxford felé eső részen.

– Házas?

– Nem − felelte Freddy.

– Egész nap együtt voltak Mrs. Raisinnel?

– Nem. Nyolcra jöttem érte, hogy vacsorázni vigyem. A Broadwaybe mentünk, a Lúdtollba. Nemrég értünk vissza. Most már elmehetek?

– Igen, egyelőre végeztünk.

Freddy bűntudatos pillantást vetett Agathára, és már ott sem volt.

– Mikor fedezték fel a holttestet? − kérdezte Agatha.

– Hatkor.

– És ki talált rá?

– Mi. Mielőtt meghalt, még tárcsázta a 999-et. Miért nem vette fel a telefonját?

– Mert a kertben voltam. Nyugalmas estére vágytam, a mobilomat is kikapcsoltam.

– Mikor látta utoljára Burt Havilandet?

– Hétfőn.

– Miről beszélgettek?

– Megkérdeztem, van-e mód arra, hogy valaki átjusson a kerítésen, és behatoljon a gyárba. Mondta, hogy egy helyütt gyenge a drótkerítés. Mr. Witherspoonnal megkerestük azt a helyet, és átbújtunk alatta. Az irodába akartunk menni, hogy ellenőrizzük az ajtózár erősségét. Mrs. Smedley időközben őrző védőket fogadott fel, akik fülön csíptek, és kihajítottak minket. Akkor beszéltem Burttel utoljára, és csak a kerítésről volt szó.

Remélem, nem engem gyanúsítanak. Hatkor én még javában dolgoztam.

– Gyanúsítom információ-visszatartással.

– Badarság − heveskedett Agatha. − Hiszen a lányok weboldaláról is én szóltam maguknak. A szomszédok nem láttak vagy hallottak valamit?

– Az egy kisebbfajta bérház. Senki nem volt otthon a legfelső emeleten lakó idős hölgyet leszámítva, aki meg süket, mint az ágyú.

– Márpedig én nem titkolok semmit, és most cseszték el a randimat.

– Nem valami lovagias a fickótól, hogy így faképnél hagyta magát − dünnyögte Bill Wong.

– Rendben van − mondta Wilkes. − Holnap reggel tízkor fáradjon be a kapitányságra, hogy felvehessük a vallomását. Mindent el fog nekünk mondani Burt Havilandről.

– De hát már elmondtam!

– Ne feleseljen. Csak legyen ott.

– Amikor Burt segítségért telefonált, nem mondta, ki szúrta le?

– Nem. „Megkéseltek. Burt Haviland. Segítsenek”: mindössze ennyit mondott, azután megszakadt a vonal.

Miután elmentek, Agatha csak ült magába roskadva. Még egy gyilkosság. Agatha Raisin hasznavehetetlen detektív, és nőnek is hasznavehetetlen. Aztán eszébe jutott Charles.

Tárcsázta a férfi számát, és amikor Gustav felvette, Agatha Charlest kérte a telefonhoz.

– Nem ér rá − közölte Gustav, és lecsapta a kagylót.

Agatha az órájára nézett: még csak tizenegy van. Bezárta a házat, és kocsiba ült.

Körültekintően vezetett, miközben azon imádkozott, csak nehogy megállítsák és megszondáztassák. Charles kúriájához érve bezörgetett az ajtón.

Fel volt készülve az újabb csatározásra Gustavval, de Charles maga nyitotta ki az ajtót.

– Kit látnak szemeim!?

– Úgy sajnálom, Charles − mondta Agatha. − Amikor tapintatlanul azt mondtam, hogy Bill a legjobb barátom, úgy értettem, hogy ő volt az első.

– Azt akarja mondani, hogy Londonban nem is voltak barátai?

– Nem így értettem − hazudta Agatha. − Bill volt az első cotswoldi barátom. Ne haragudjon rám!

– Bújjon be. A kutyafáját, néha igazán gyerekesen viselkedünk. De maga mindig is félvállról vette a barátait. Gyerünk a dolgozószobába!

– Burt Havilandet leszúrták. Meghalt.

– Mikor?

– Késő délután. Hat órakor.

– Honnét tudja a rendőrség ennyire pontosan?

– Hívta a 999-et, mielőtt elszállt belőle az élet.

– Megvan a gyilkos fegyver?

– A sokkhatástól el is felejtettem rákérdezni.

– Iszik?

– Ittam eleget. Nem is lenne szabad vezetnem. Alig értem haza, mikor rám törtek a rendőrök.

– Tehát ivott, és kicsípte magát. Mi folyik itt?

Agatha nem akarta elárulni neki Freddyt, mert akkor esetleg elveszíti Freddyt, vagyis szétpukkan egy álom, amiből Agatha életében amúgy sem volt sok.

– Ülésezett a hölgyegylet.

Charles cinikus képet vágott.

– És egy csapat tyúknak rittyentette ki magát?

– Le van maga maradva. A nők mindig a többi nőnek öltözködnek. Akárhogy is, pocsékul vagyok. Három gyilkosság, és semmi támpont. Reggel jelenésem van a kapitányságon.

Agatha elfojtott egy ásítást.

– Menjen szépen haza − mondta neki Charles. − Majd odamegyek magáért a kapitányságra. Mit gondol, hánykor tud eljönni?

– A módszereiket ismerve úgy dél körül. Tízre kell ott lennem, biztos megváratnak, aztán újra meg újra felteszik majd ugyanazokat a szamár kérdéseket.

– Nem kényszeríthetik, mivel nem áll letartóztatás alatt.

– Akkor is végig kell csinálnom. Nem szeretnék ujjat húzni a rendőrséggel.

– Jól van − mondta Charles. − Az előtérben fogom várni.

Agatha lassan és figyelmesen vezetett haza. Amikor kiszállt a kocsiból, és a ház kulcsai után kotorászott a táskájában, hirtelen megdermedt. Olyan érzése volt, hogy valaki figyeli.

Lassan megfordult.

A macskaköves úton egy árva lélek sem volt. Az orgonafák, amelyekről az utcát elnevezték, leveleiket susogtatták a lágy szélben.

Csak a fáradtság, győzködte magát Agatha. Becammogott a házba, ágyba bújt. A macskák is fölmentek a nyomában, és elnyúltak az ágyon. „Erről le kellene szoktatnom őket”, gondolta. Nyugtalanság kerítette hatalmába, ha arra gondolt, ahogy Freddy felszívódott. Charles sosem tett volna ilyet. De álmok nélkül nem élet az élet, így mire Agatha elaludt, addigra Freddy már ismét mint jövendőbeli férj töltötte be a gondolatait.

A kérdések pont olyan fárasztóak voltak, ahogy azt Agatha sejtette. A korábbi esetektől eltérően ezúttal kiterítette a kártyáit, elvégre nem is volt rejtegetnivalója, habár munkált benne némi bűntudat, ha a levelekre gondolt, amelyeket Burt írt Jessicának.

Megkönnyebbülve pillantotta meg a rá váró Charlest. „Drága, hűséges Charles”, gondolta Agatha, elfeledve, hogy Charles több ízben is szó nélkül ejtette, valahányszor egy csinos lány akadt az útjába.

– Felhívom az embereimet, hogy azonnal jöjjenek az irodába − mondta Agatha. Elővette a telefonját, Charles türelmesen várt. Agatha az utolsó hívást befejezve így szólt: – Stratégiát kell kialakítanunk. Hol parkol?

– Gustav szervizbe vitte a kocsimat. Rakoncátlankodik a kicsike. Eszembe jutott valami.

– Micsoda?

– Phil a kora ellenére is megnyerő, vonzó férfi.

– Nekem nem tűnt fel − mondta Agatha sértődötten, miközben azon tűnődött, hogy Charles ugye nem akarja összeboronálni azzal a vénemberrel!

– Pedig így van. Na és Joyce Wilson találkozott már az ifjú Harryvel?

– Nem, de mire akar kilyukadni?

– Mabel tudja, hogy Philt állította rá az ügyre, mi sem lenne hát természetesebb, mint hogy Phil felkeresi, ne adj’ isten, meg is kedvelteti magát vele. Elképzelhető, hogy Mabel többet tud a férje haragosairól annál, amit nekünk elmondott. Joyce nem találkozott még Harryvel, ugye?

– Szerintem nem.

– Ha eltávolítja az ékszereit, és egy kicsit kipofozza magát, randira hívhatná a csajt. Mert az a pipi biztosan tud valamit. Könnyedén eldughatta valahová az eltűnt tejesüveget, még mielőtt megérkeztek a helyszínelők, aztán kidobta.

– Maga szerint ő tette? Azt hittem, elsősorban Mabelt gyanúsítja.

– Túl kézenfekvő lenne.

– Na és Jessica megölése? Meg Burté? Ez a kettő nyilván összefügg.

– Nem gondolja, hogy célszerűbb lenne egyszerre egy gyilkossággal foglalkozni? Az újságok továbbra is a Jessica ügy miatt piszkálják a rendőrséget, így azok minden erejükkel a lány, na meg Burt gyilkosát fogják keresni.

– Legyen, kövessük a maga módszerét! Majd én ismertetem a tervet a többiekkel.

– És úgy tesz, mintha a saját ötlete lenne − mormogta Charles, de Agatha süketet tettetett.

Később ugyanezen a napon az ékszereitől megfosztott, s konzervatívan, vagyis világosbarna, szarvasbőr zakóba, ingbe és méretre készült nadrágba öltözött Harry a szülei Audijában üldögélt Joyce utcájának végében. Tehetős szülei nem sajnálták Harrytől a zsebpénzt, mivel ő volt az egyetlen porontyuk.

A fiú tudta, hogy van a közelben egy szupermarket, és azt remélte, hogy Joyce kisétál oda. Hanem a házból kilépő nő bepattant egy viharvert Minibe, és elhajtott.

Harry követte. Joyce Mircester centrumában parkolt le. Harry is ezt tette, és diszkrét távolból követte a nőt, aki egy teaházba tartott. Néhány perc múlva Harry is bement a süteményeiről híres teázóba. Tömeg volt odabent. Joyce magában ücsörgött egy sarokasztalnál. Harry áldotta a szerencséjét, ugyanis nem volt szabad asztal, így odamehetett Joyce-hoz.

– Megengedi, hogy leüljek? Nincs több szabad hely.

– Tessék csak − mondta Joyce, s már jött is a pincérnő. Joyce egy kancsó teát rendelt meg egy szelet répatortát, Harry kávét kért fánkkal. Tudta, hogy jól meg kell fontolnia a lépéseit. Joyce valami olcsó romantikus regénybe temetkezett, mire ő is szétnyitotta az újságot, amit álcázásnak vitt magával az utcai megfigyeléshez, és úgy tett, mintha olvasna.

A pincérnő meghozta a rendelésüket. És most? Harry először azt találta ki, hogy véletlenül leönti a csajt kávéval, hogy beszélgetést kezdeményezzen, ám ezt jóformán rögtön elvetette. Csak felmérgesítené vele Joyce-t.

Elég kicsike volt az asztal. Joyce olyanfajta kancsóban kapta meg a teáját, amelyből csak éppen önteni nem lehet rendesen. Amikor a csészealj tele lett teával, Joyce csalódottan felsóhajtott.

Harry odaintette a pincérnőt.

– Az ifjú hölgy kancsójából nem lehet normálisan kitölteni a teát. Kérem, hozzon másikat.

– Köszönöm szépen − mondta Joyce. − De nem kellett volna fáradnia.

Harry mosolygott, amit csak ritkán tett, olyankor azonban szinte sugárzott.

– Állok a szép hölgy szolgálatára.

Aztán, hogy ne tűnjön tolakodónak, újból kezébe vette az újságot.

Amikor meghozták Joyce friss kancsó teáját meg egy tiszta csészét aljjal, Harry leengedte az újságot:

– Megengedi? − azzal hibátlanul töltött a csészébe.

– Köszönöm − mondta Joyce.

Harry nekilátott a kávénak meg a fánknak. Az első lépést tegye csak meg a csaj.

Aztán Joyce megszólalt:

– Ismeri Mircestert?

– Méghozzá igen jól. A szüleimmel élek a Bewdley Roadon.

Joyce le volt nyűgözve. Tudta, melyik a Bewdley Road, arra találhatók a város legpazarabb villái. Tekintete felmérte a drága szarvasbőr zakót.

– Furcsa dolog manapság, ha egy fiatalember a szüleivel él.

– Jövőre kezdem az egyetemet − mondta Harry. Úgy döntött, nem hazudik a korát illetően. Joyce alighanem hízelgőnek fogja találni, hogy tetszik egy ilyen fiatal fiúnak.

Nyúlt volna az újságja után, de Joyce kíváncsisága már felébredt. Észrevette Harry kezén a Rolex órát, és imádta a luxust.

– Mit csinál még egy évig? − kérdezte a fiútól.

– Számítógépes programokat írok szabadúszóként.

– Az egyetem után is ezt fogja csinálni?

– Lehetséges. Fizika szakra megyek.

Joyce nagyot sóhajtott.

– Bárcsak én is egyetemre mentem volna, ehelyett közönséges titkárnő vagyok.

– Hol?

– A Smedley Elektronikánál.

Harry kimeresztette a szemét.

– Jesszusom! Nem ott öltek meg valakit?

– A főnökömet − sírta el magát Joyce.

– Jaj, ne sírjon. − Harry odaoldalazott mellé a székével, és nagy, fehér vászon zsebkendőt nyomott a kezébe.

Gyengéden a sírdogáló nő vállára helyezte a karját.

– Bocsásson meg − suttogta Joyce. − Nagyon megviselt a dolog. − Vissza akarta adni a fiú zsebkendőjét, amit összekent szemfestékkel.

– Tartsa csak meg − mondta Harry, és látva, hogy a nő már jobban van, visszahúzta a székét.

Joyce lehorgasztott fejjel eszegette a répatortáját, s kortyolgatta mellé a teát.

– Bocsásson meg − ismételte.

– Nincs miért − vigasztalta Harry. − Borzasztó megpróbáltatás lehetett.

– És ez még nem minden. Megölték az egyik üzletkötőnket is.

– Komolyan?

– Nem írja az újság?

Harry némán szitkozódott. Az előbb csak színlelte az újságolvasást.

– Másik cikket olvastam. Lássuk csak… igaza van! Itt írják, a címlapon. Ó, szegénykém.

– Úgy félek − mondta Joyce. − Mi van, ha a gyilkos mindnyájunkkal végezni akar?

– Ettől ne féljen. Voltak Mr. Smedleynek ellenségei?

– Őt mindenki szerette − mondta Joyce ismét könnyek között.

Harry türelmesen megvárta, míg kisírja magát, majd így szólt:

– Ki kellene engednie kicsit a gőzt. Van két jegyem a ma esti Mikádóra. Csak a barátnőm közben szakított velem. Nincs kedve eljönni? Hátha jobb kedve lesz tőle.

Könnyes mosolyt kapott válaszul.

– Szívesen elmegyek. Utálok egyedül lenni a házban.

– Akkor ezt megbeszéltük. Kérem a számlát. Nem, ragaszkodom hozzá. − Harry teli bukszáját lobogtatva fizetett a pincérnőnek. A borravalónál sem garasoskodott.

– Hétkor ott leszek magáért.

– Nem is tudja a címem. Sem a nevem. Joyce Wilson vagyok.

– James Henderson.

Harry áthajolt az asztal fölött.

– Olyan érzésem van, mintha mindig is ismertem volna. Mi a címe?

− Még teát, Mr. Witherspoon?

– Igen, kérek. Szólítson Philnek. Ez a piskóta habkönnyű.

– Szeretem, ha egy férfi jó étvággyal eszik.

Phil készített egy igen előnyös fényképfelvételt Mabelről még az ancombe-i kirakodóvásáron. Mabel a lekvárosstand mögött áll a képen, a magasban elhelyezkedő ablakon beszűrődő napfény glóriát von a feje köré. Phil a fotó ürügyén kereste most fel.

Olyan pompásan érezte magát, hogy nem szívesen hozta szóba a gyilkosságot. Mabelnek rendkívül otthonos a nappalija, ráadásul kiválóan süt. Az ideális nőt testesítette meg a számára. Be kellett ismernie, hogy Agatha Raisin ellenben olykor kimondottan ijesztő.

De azért kötelességtudóan megkérdezte:

– Van elképzelése, hogy ki ölhette meg Burtöt?

– Folyton ezen töröm a fejem. Vannak azok a felháborító videofelvételek, amelyekről a rendőrök meséltek nekem. Aki ilyesmiket néz az interneten, az nemcsak beteg, de veszélyes is. Szerintem az egyik ilyen elmeháborodott vadászta le Burtöt.

– A rendőrség mindenkit kihallgat, aki belépett az oldalra. Talán eredményre jutnak.

– Persze egyszer egy hivatali összejövetelen azt rebesgették, hogy nagy nőcsábász. Egy elhagyott szerető is tehette.

– Azt hittem, forrón szerette Jessicát.

– Édes Phil. Ha az ember tényleg szeret valakit, nem kényszeríti rá, hogy valami mocskos weboldalon mutogassa magát.

– Először Burtre gyanakodtam, de az alibije megdönthetetlen.

– Megdönthetetlen alibi nem létezik. De beszéljünk másról. Meséljen valamit magáról.

Fél órával később Phil elvörösödve szabódott:

– Nézze el nekem. Általában nem vagyok ilyen szószátyár. De ön olyan jó hallgatóság.

– Ön pedig lebilincselő ember. Kedveli Gilbert és Sullivan műveit?

– Nagyon.

– Tagja vagyok a Mircesteri Operabarátok Társaságának.A Mikádó-t játsszák. Szeretné látni?

– Nagyon.

– Ha úgy fél hét tájban értem jön, én be tudom vinni. Mindig fenntartanak nekem pár jegyet.

Fárasztó nap állt Agatha és Charles mögött, az összes szomszédot kikérdezték Burt utcájában. Agatha öt óra harmincra kupaktanácsot hívott össze az irodába. Azt tervezték Charlesszal, hogy utána még visszamennek, amikor Burt közvetlen szomszédjai is hazaértek a munkából. Remélte, hogy a rendőrök már kihallgatták őket, nem lenne jó beléjük botlani.

– Mit végzett? − kérdezte Agatha Philtől.

Phil nem kívánta Agatha orrára kötni, hogy meghívták A Mikádóra. Az volt az érzése, hogy Agatha irigy Mabel feddhetetlen hírnevére, amit az otthonteremtés területén vívott ki magának. Így mindössze annyit mondott, hogy Mabelnek kételyei vannak Burt alibijét illetően.

– Igazán? − így Agatha. − Akkor ennek utána fogunk nézni. Na és ön, Harry?

Harry beszámolt nekik Joyce becserkészéséről, s hogy elviszi a nőt a A Mikádóra. Philt kitörte a frász, hiszen nem árulhatja el Agathának, hogy ő is oda készül. Átkozta magát.

Utóvégre Mabel meglátogatásával az volt a célja, hogy belopja magát a nő szívébe. De már késő. Agatha nem értené, miért titkolózott. Muszáj lesz bizalmasan szót váltania Harryvel.

– Reggel kilenckor itt találkozunk − zárta le a megbeszélést Agatha.

– Én késni fogok egy picit − mondta Patrick. − Megszereztem a weboldal látogatóinak nevét. Inkább ne kérdezzék, hogyan. Egy részükkel még az este megpróbálok összefutni, szóval hosszú éjszakám lesz.

– Rendben − mondta Agatha.

Phil lélegzetelállító fürgeséggel robogott le a lépcsőn sietve távozó Harry után. − Várjon, Harry! Nem mehetnek A Mikádóra.

– Miért?

– Mert mi is ott leszünk Mabellel, aki ismeri magát, Joyce-ról nem is beszélve.

– Odafönt ezt miért nem mondta?

– Nem is tudom − dünnyögte Phil.

– Franc, akkor most vihetem valahova máshová.

Kilenc

Harry becsengetett Joyce hoz. A nő kasmírstólában jelent meg, ami alatt fekete minit viselt harisnyával és tűsarkúval. Azonkívül túl sok olcsó parfümöt locsolt magára.

Harry, miközben besegítette a kocsiba, megjegyezte, milyen csinos, de egyre az járt a fejében, hogy az arca bizony csúnyácska.

– Remélem, nem lesz nagyon csalódott − mondta Harry. − A Mikádó ugrott.

– Ó, de miért?

– Én a hagyományos színházat favorizálom, és valakitől azt hallottam, hogy ezt az előadást egy gyárépületben tartják, és az egész kórus farmer overallt visel. Arra gondoltam, menjünk inkább moziba. A Retró Mozi a Késői találkozást vetíti. Látta már?

– Nem.

– Tekintsük meg a filmet, aztán megvacsorázhatnánk a Royalban.

Joyce dülledt szeme elkerekedett. A Royal a legmenőbb mircesteri szálloda, az éttermük méregdrága. Robert Smedleynek bezzeg hiába könyörgött, hogy vigye el oda.

– Nagyszerű lesz − ujjongott.

Harry előrelátóan két zsebkendővel felszerelkezve indult el hazulról. Joyce végigbőgte a fekete-fehér filmet.

– Most biztos butának tart − mentegetődzött utána. − Bús emlékeket idézett fel bennem a történet.

– Úgy érti, ön is volt már szerelmes nős férfiba? − kérdezte Harry könnyeden.

– Nem, dehogyis. Ha megérkeztünk a hotelbe, kimennék a mosdóba, hogy rendbe szedjem magam.

„Szóval tagadod, hogy viszonyod volt Smedleyvel”, gondolta Harry.

Joyce tipegve jött vissza, és kézbe vette a lepedőnyi méretű étlapot.

– Halimádó vagyok − jelentette ki. Előételnek garnélarákkal töltött avokadót kért, azután befalt egy egész grillezett homárt. Harrynek olyan érzése volt, hogy nem a szája íze, hanem inkább az ár szerint választott. Meglehet, hogy Smedleyben is csak a pénze vonzotta. A fiú pástétomot rendelt, utána burgundi marhát, meg egy fél üveg vörösbort magának, és egy fél üveg fehéret Joyce-nak.

A nő szemérmesen megjegyezte, milyen jól is tud esni evés előtt egy száraz Martini.

– Kérhetnék egy duplát? Olyan feszült vagyok.

Harry aránylag csendes vacsorára számított. Joyce szemlátomást nem óhajt Smedleyről beszélni, neki meg nem volt kedve összevissza hazudozni magáról, de a nő lepcses szájú társaságnak bizonyult. Először a szüleiről karattyolt: az apja már meghalt, anyja egy bathi otthonban él. Aztán egy korábbi munkahelyéről kezdett fecsegni, ahol valami szupermarket menedzserének volt a titkárnője: „még vásárlási kedvezményt se kaptam”, és Harrynek erőlködnie kellett, hogy ne üljön ki az arcára az unalom.

Próbálta visszakormányozni a társalgást a gyilkosságra, de Joyce csak locsogott tovább.

Crêpes Suzette tel, konyakkal és kávéval fejelte meg a lakomát. Harry készpénzben fizetett. A kártyát inkább hanyagolta, mert Joyce leolvashatta volna róla a nevét, amely nem egyezett azzal, amilyen néven bemutatkozott neki.

Amikor hazavitte a nőt, az behívta egy kávéra, és Harry húzódozva mondott igent.

Így talán alkalma nyílik egy kicsit kutakodni.

– Helyezze magát kényelembe − mondta Joyce −, felteszem a vizet. Rögtön jövök.

Harry hangtalanul járkált a szobában, benézett ide, benézett oda, keresett valami nyomot, ami fontos lehet az ügy szempontjából.

Phil estéje pazarul alakult. Időnként furdalta a lelkiismeret, hogy nem derített ki semmit, de azzal a gondolattal nyugtatta magát, hogy egy olyan derék asszonynak, mint Mabel, nem lehet takargatnivalója.

Mikor az asszony meghívta magához kávéra, addigra már a legnagyobb barátságban voltak, és Phil végül fájó szívvel állt fel, hogy hazainduljon. Az ajtóban tétovázni látszott, akár egy mafla kisfiú.

– Pompásan éreztem magam. Szeretném újra látni.

Mabel mosolygott.

– Mit szólna a szombathoz? Rendezhetnénk egy piknikkel egybekötött kocsikázást.

– Boldog lennék.

– Töltsük együtt az egész napot! Jöjjön értem délelőtt tízre.

– Csodás.

Ezalatt Harrynek feltűnt, hogy a másodpercek lassan percekké nőnek, és Joyce még mindig nincs sehol.

– Joyce! − kiáltotta.

– Itt vagyok, ragyogok − búgta a nő.

Harry megpördült. Joyce az ajtóban állt, egy áttetsző fekete hálóinget leszámítva meztelenül. Kinyújtotta kezét a fiú felé.

– Hagyjuk azt a kávét.

Ó, Agatha Raisin, nyögött fel gondolatban Harry, mit meg nem teszek magáért!

Hagyta magát felcipelni az emeleti hálószobába. Joyce kissé tántorgott; az a jó sok alkohol, amit ledöntött a torkán, kezdte éreztetni a hatását.

– Merre van a fürdőszoba? − húzta az időt Harry. − Lezuhanyoznék előtte.

– Kimész az ajtón, és jobbra. Itt várlak.

Harry bezárkózott a fürdőbe, engedett magának egy kád vizet, és próbált elernyedni.

Bárcsak ő is azok közé a fickók közé tartozna, akiket a szex puszta gondolata is felajz, mindegy, milyen nővel!

Sokáig áztatta magát, aztán kiszállt, és megszárítkozott. Fogta a ruháit, bement a hálóba.

Joyce mélyen aludt, sőt kéjesen horkolt hozzá. Harry megnyugodva, néma csendben öltözött fel.

Éppen el akart osonni, amikor az ágytól távolabb levő falnál észrevett egy komódot.

Lábujjhegyen odasettenkedett, és csendesen kihúzta a fiókokat. Nem gondolta, hogy levelekre fog bukkanni, hiszen a mai modern technika korában a kutya sem ír már igazi levelet.

Banki kimutatások, hitelkártyaszámlák. Már majdnem feladta, amikor a legalsó fiókban, egészen hátul észrevett egy borítékot. Kihúzta onnét. Joyce az ágya mindkét oldalán égve hagyta a lámpákat.

A Joyce-nak címzett boríték felső sarkában az állt: „Tőlem”.

Kivette a levelet; talált, süllyedt! Burt Havilandtől jött. Harry épp csak átfutotta, és zsebre vágta.

Lement a lépcsőn, s halkan kiosont a házból. Hazudott Joyce nak, amikor azt mondta, hogy a szüleinél lakik. Elővigyázatosságból még a lakcímükről is hazudott. Mircester szívében volt egy kis lakása.

Amint hazaért, alaposan átolvasta a levelet. „Drága Joyce”, írta Burt. „Nem folytathatjuk tovább, mert Smedley a főnököm, és ha rájön, hogy kavarunk, elveszítem az állásomat, te meg elveszíted a házadat. Kösz mindenért, szivi, de ezt itt és most be kell fejeznünk.

Szerettelek, Burt”

Harry füttyentett.

– Erre varrj gombot, Agatha Raisin!

Phil Harry előtt futott be másnap reggel.

– Tegnap este találkám volt Mabellel – újságolta. Arra jutott ugyanis, hogy veszélyes lenne titkolózni Agatha előtt.

– És? − kérdezte Agatha.

– Nem tudtam meg semmi újat − felelte Phil. − Állítom, hogy Mabel Smedley velejéig tisztességes asszony. Nincs benne semmi hamisság. Mindenesetre összebarátkoztunk, és szombaton is találkozunk. Akkor még kifecseghet valamit, már persze ha van mit.

– Ügyes. − Agatha szigorúan vizslatta Philt, aki boldognak látszott, s mintha éveket fiatalodott volna. − Csak nem tetszik magának a nő?

Phil fülig pirult.

– Ne butáskodjon. Az én koromban!?

– Helyes. Itt jön Harry.

Agatha izgatottan hallgatta Harry beszámolóját az elfuserált csábítási kísérletről meg a levél felfedezéséről. Majd így szólt:

– De miért nem találta meg a rendőrség? Bizonyára átkutatták a házat.

– Elkerülhette a figyelmüket.

– Kétlem. Talán eldugta valahová, és mikor a rendőrök elmentek, visszatette a helyére.

Habár fel nem foghatom, miért őriz meg valaki egy leléptető levelet. Tájékoztatnom kell a rendőrséget. A fenébe is, hol vannak már a régi szép napok! Nem akarom kihúzni náluk a gyufát. Szükségem van Bill Wongra, mert értékes információkkal szolgálhat. Vele kell beszélnem, úgyhogy irány a főkapitányság! Harry, maga velem jön. Felhívom Patricket, hogy vegye fel magával a kapcsolatot, Phil. Hacsak nem talált valami perdöntőt a weboldal látogatóiról, szeretném, ha végigkérdeznék Smedley beosztottjait, hátha Haviland másoknak is csapta a szelet.

Felhívta Patricket, ellátta utasításokkal, azután Philhez fordult:

– Negyed órán belül találkoznak a téren.

Agatha megtudta, hogy Bill Wong bevetésen van, így az előtérben vártak Harryvel.

Várakozás közben egy rendőr meg egy rendőrnő jelent meg, épp a sisakjukat vették föl.

– Hová mentek? − kérdezte tőlük az ügyeletes.

– A Bewdley Road lakói panaszkodnak, hogy valami hisztérikus nő molesztálja őket.

Megmondom őszintén, ha nem lenne olyan puccos környék, a fülünk botját se mozdítanánk.

Miután elmentek, Harry odasúgta Agathának:

– Kijönne velem egy percre?

Agatha követte.

– Mi van?

– Azt mondtam Joyce nak, hogy James Hendersonnak hívnak, és a szüleimmel lakom a Bewdley Roadon. Igazából egy kis vidéki házuk van. Joyce marha anyagias, és most biztos ki van akadva, hogy kicsúszott a karmai közül egy pénzes falat. Fogadok, hogy ő az.

– Úgy kell neki.

– Charles hol van?

– Ma sokáig alszik. De megjött Bill. Bill, sürgős beszélnivalónk van magával. Fontos információ került a birtokunkba.

A nyomozó beterelte őket a kihallgatószobába, és feszült figyelemmel követte Agatha beszámolóját a levélről. Aztán el is olvasta a tartalmát.

Hátradőlt a székében.

– Agatha, belegondolt már, mit fog szólni Wilkes, ha megtudja, miként jutottak hozzá ehhez a levélhez? Az ifjú Harry hazudott a nevéről meg a munkájáról, és ellopta a levelet, amíg a lány aludt. Le fogja kapni magát a tíz körméről.

– Nem mondhatná neki azt, hogy úgy találtuk a levelet, és nem szeretnénk felfedni a forrásainkat?

– Ne játssza az újságírót!

– Akkor mondja, hogy ismeretlen személy juttatta el hozzánk az irodába ma reggel − javasolta Harry.

– Ugyan már, Bill − unszolta a nyomozót Agatha. − Ilyen fontos információt nem szabad visszatartani. Ha megmondja az igazat, és bajba kever minket, mi lenne Harryvel?

– Tudom már − mondta Harry. − Legyen részigazság. Mondja azt, hogy Joyce egy teázóban csípett fel engem. Randit beszéltünk meg, mert nem tudja, kinek dolgozom, én meg arra gondoltam, hogy egy vacsora közben ki tudok szedni belőle valamit. Becsípett.

Hazavittem. Behívott kávéra, aztán eltűnt. A hálószobában találtam rá alva. Átkutattam a komódot, mert ez a munkám, és megtaláltam a levelet.

– Eddig rendben. De Wilkes akkor is dühös lesz, mert elvitték a levelet.

– Adjon nekem egy órát, és visszaviszem − mondta Harry.

– Hogyan?

– Megtalálom a módját. Kérem.

– Nem vagyok normális, hogy belemegyek ebbe. De ha elkapják, én nem tudtam semmiről.

– Kösz. − Harry a levelet felkapva távozott.

– És most, Bill − szólalt meg Agatha −, hullajthatna nekem pár hírmorzsát.

– De nem tőlem tudja.

– Tiszta sor.

– Burt Haviland számlájára kétszer húszezer font érkezett az elmúlt fél évben.

– Zsarolás?

– Lehet. Készpénzes befizetés volt. A műveletet bonyolító banktisztviselő épp Törökországban üdül. Már keressük.

– Azon morfondírozom, mi van, ha összefüggnek a gyilkosságok − mondta Agatha.

– Még az is lehet. De most már menjen. Majd azt mondom, baráti vizit volt. Igaz is, a szüleim azóta is fel vannak dobva a lámpától.

– Akkor jó.

– Csak azt sajnálják, hogy a másikra nincs pénzük.

– Melyik másikra?

– Árulnak most egyet kék színben, anyám szerint tökéletes párja lenne a miénknek.

Megvenném nekik, de így is mínuszban van a bankszámlám.

Agatha elfojtott egy sóhajtást.

– Majd én megveszem.

– Eszébe ne jusson!

Csak akkor jutott eszébe Agathának, amikor már kifizette a másik lámpát, és betette a taxiba, hogy Mr. Wong egy jól menő ruhatisztító üzlet tulajdonosaként simán megvehette volna a szobadíszt. De már attól is melegség töltötte el, ha Bill örömére gondolt.

Harry először is hazament a lakásába. Vékony gumikesztyűt húzva fogott egy ugyanolyan borítékot, mint amilyenben a levél volt, és ráhamisította a „Neked” szót. Ugyan az ő ujjlenyomatai nem szerepelnek a rendőrségi adatbázisban, Agatháé azonban esetleg igen.

Persze nyilván szöget fog ütni a fejükbe, hogy miért nincs egyáltalán semmilyen ujjnyom a borítékon, ám ez most mellékes. Aztán ráeszmélt, hogy a levél tele van mindkettőjük ujjlenyomataival. Tehát azt is ki kell cserélni. Beszkennelte, és kinyomtatta a levelet.

Aztán belebújt abba a munkásoverallba, amelyet még a lakásfestéshez vásárolt. Kitömte az arcát vattával, majd feltúrta az iskolai színjátszó szakkörből őrzött kellékesdobozát, talált benne egy dús álbajuszt, felragasztotta. Sötét napszemüveget tett föl meg baseballsapkát, amelyet mélyen a szemébe húzott, és első útja egy vasáru kereskedésbe vezetett, ahol szerszámosládát vásárolt. Joyce utcájának végében állt meg a motorjával.

Odabandukolt Joyce házának bejárati ajtajához, és becsöngetett. Egy pillanatra beléhasított a bűntudat, amikor a nő ajtót nyitott, mert vörös volt a szeme a sírástól.

– Mit óhajt?

Joyce sorházban lakott. Harry sebtében, hogy még véletlenül se lehessen látni, mi az, felvillantotta az igazolványát, és azt mondta:

– Karbantartó vagyok. A szomszédok jelentették, hogy gond van a falakkal. Azt szeretném ellenőrizni.

– Jöjjön. De ne tartson sokáig, mert el kell mennem.

Harry lázasan kopogtatta a falakat. A gond csak az volt, hogy Joyce minden lépését követte. Kérdéses volt, hogyan tudja Harry visszalopni a levelet a helyére, ám ekkor csöngettek.

Rigorózus hang csattant:

– Wilkes felügyelő. Házkutatási parancsot hoztunk.

Harry hallotta Joyce kifakadását:

– Nem engedem be magukat. Egyszer már fenekestül felforgatták a házamat.

– Hogyha nem enged bemenni, akkor kénytelenek leszünk bevinni az őrsre.

Harry felrobogott a lépcsőn. Visszacsúsztatta a levelet a fiókba, majd a hálószobaablakot felrántva kihajította a szerszámosládáját a hátsó kertbe, kimászott, lehúzta az ablakot, és az ereszcsatornán araszolt lefelé. Hálát adott a sorsnak, hogy a gondozatlan fák és bokrok valóságos dzsumbujától képtelenség rálátni a hátsó kertre a környező házakból. Kislisszolt a kiskapun, ahonnan már csak egyetlen utcácska választotta el a rendes úttól.

Hogy lehetett Wilkes ennyire gyors?

Az igazság az, hogy Bill nyomban tájékoztatta Wilkes felügyelőt, amint megtudta, hogy Joyce együtt járt Havilanddel, aminek a bizonyítékai a nyomozás kezdeti szakaszában esetleg elkerülhették a figyelmüket. Noha arra számított, hogy beletelik némi időbe, mire a házkutatási parancsot megkapják, Wilkes rámutatott, hogy még érvényes az eredeti engedély, és egy csapat élén a helyszínre sietett.

Bill remélte, hogy Harry észrevétlen marad, aki ez idő tájt alighanem az utcán áll lesben, arra várva, hogy Joyce elhagyja a házat.

Joyce fel akart menni az emberek után, de Wilkes egy rendőrnőt is vitt magával, aki beterelte Joyce-t a nappaliba, és ráparancsolt, hogy üljön le.

Amikor a komód került volna sorra, egyikük megjegyezte:

– Csupa banki kimutatás meg számla. A múltkor már megnéztem.

– Nézze meg újra − csattant Wilkes hangja.

A nyomozó kihúzta a legalsó fiókot. Harry a kupac tetejére dobta a levelet. A nyomozó kivette a borítékot, és átolvasta a levelet.

– Ezt nézze meg, uram − nyújtotta Wilkes felé.

Wilkes elolvasta.

– Furcsa. Másolatnak tűnik. Lássuk, Miss Wilsonnak mi mondanivalója van róla.

Joyce könnyekben tört ki, amikor az orra alá dugták a levelet. A rendőrnő odaadta neki a dohányzóasztalon lévő papír zsebkendős dobozt, azután flegmatikus csöndben várták, hogy a titkárnő beszüntesse a bőgést.

– Az csak futó viszony volt − mondta.

– Jobb, ha velünk jön a kapitányságra.

– Na és a karbantartó?

– Miféle karbantartó?

– Már itt volt, amikor maguk jöttek.

Átfésülték a házat, majd visszamentek Joyce-hoz.

– Senki. Mit keresett itt a fickó?

– A falakat jött ellenőrizni.

– Igazolta magát?

– Mutatott valami kártyaféleséget.

– Egy betörő terepszemlén, elillant a jöttünkre − mondta Wilkes. − Megkérdezzük a szomszédokat, aztán Miss Wilson lesz szíves velünk fáradni a kapitányságra.

Amikor Joyce-t bekísérték a főkapitányságra, az ügyeletes tiszt nagy szemeket meresztett rá, és Wilkes után eredt.

– Uram?

– Vigyék a hölgyet a kettes kihallgatóba − rendelkezett Wilkes. − Igen, Phelps, mi az?

– A nő, akit most hozott be. Megfelel a személyleírásnak, amit arról a nőről adtak, aki ma reggel a Bewdley Roadon zaklatta a lakókat, bizonyos James Hendersont keresve.

– Kösz, Phelps, rá fogok kérdezni.

Wilkes számára világos volt, hogy első kérdésével ámulatba ejtette Joyce-t.

– Mr. Robert Smedley említette magának, hogy zsarolják?

– Nem! Elmondta volna. Mindent megosztott velem.

– Beszéljen Burt Havilandről. Tudta, hogy eredetileg Bert Smellie nek hívták, és fegyveres rablásért ült?

A nő dülledt szeme majd’ kiesett gödréből.

– Ezt nem tudom elhinni. Jó üzletkötő volt. Szeretett engem.

– Hogy szerethette volna, ha tudta, hogy viszonyt folytat a főnökével?

– Nekem nem bírnak ellenállni a férfiak − mondta Joyce lehiggadva. Wilkes azon merengett, hogy vajon tud-e a nő parancsszóra sírni. Talán sokkal ördögibb, mint gondoltuk.

– Ez a levél másolat. Hol az eredeti?

Joyce őszintén meglepődött.

– Nem tudom.

A kihallgatás egész nap folytatódott, csak néha tartottak szünetet. Joyce az idő előrehaladtával egyre nyugodtabb lett. Kitartott a sztorija mellett, hogy csak azért kezdett viszonyt Burttel, mert nem hitte, hogy Smedley komolyan el akarja venni. Ám röviddel azután, hogy Burt szakított vele, Smedley azt mondta neki, hogy egy hónapon belül beadja a válókeresetet.

Joyce egyedül akkor billent ki az önuralmából, amikor Wilkes arról kérdezte, mit művelt a Bewdley Roadon, ahol a lakók szerint hisztérikusan viselkedett.

– Egy James Henderson nevű taggal randevúztam tegnap este. Ő csípett fel. Szerintem randidrogot pottyantott az italomba, mert reggel, ébredéskor sehol sem találtam. Ki voltam kelve magamból. Korábban azt mondta, hogy a Bewdley Roadon lakik a szüleivel.

Azért mentem oda, hogy megmondjam neki a magamét. Biztos ellopta és lemásolta a levelet.

– Megerőszakolta önt?

– Nem, szerintem betojt.

– Csinálunk magának egy drogtesztet.

– Arra semmi szükség.

– Miss Wilson, most mondta, hogy egy magát James Hendersonnak kiadó illető beletett valamit az italába, mégsem akarja a tesztet?

– Talán tévedtem − adta a sértődöttet Joyce. Most már tudta, hogy akkor a zsíros zsákmány elvesztése vette el az eszét.

Miután Agatha ráállította Harryt két új hűtlenségi ügyre, és a nap java részében a gyilkosságok közötti összefüggést kereste, de nem találta, Charles újra feltűnt a színen.

Úgy döntöttek, hogy kérdőre vonják Mabel Smedleyt. Agatha jobbnak látta, ha Philt kihagyják a buliból, higgye csak azt Mabel, hogy Phil a barátja.

Agatha kezdte a kikérdezést:

– Mrs. Smedley…

– Mabel.

– Nos, Mabel, most már tudnia kell, hogy Joyce Wilson tényleg viszonyt folytatott az ön férjével.

– A rendőrök is ezt hajtogatják. De én még most sem hiszem el. Robert csak kedves volt hozzá, mikor elvitte Bathba az anyjához. Tudják, a férjemnek nem voltak titkai előttem.

– Tudta, hogy Joyce-nak bizonyíthatóan viszonya volt Burt Havilanddel is?

– El tudom képzelni. Burtnek elég rossz híre volt. Nyilván ő ölte meg azt a Jessica nevű lányt, aztán valaki bosszút állt rajta.

– Láttam odakint a táblát, hogy eladó a ház − szólt közbe Charles.

– Úgy határoztam, hogy új fejezetet nyitok az életemben. A gyárat már el is adtam egy másik elektronikai vállalatnak. Az ő döntésük, hogy a dolgozókat megtartják-e.

– Mikor temetik el a férjét?

– Múlt pénteken már megtörtént.

– Nem is írta az újság.

– Minden csoda három napig tart. A rendőrség kiadta a holttestet, és elhamvaszttattam.

– Ott van − mutatott a tálalószekrény felé. Fekete urna állt a szekrény tetején. − Jó őt magam mellett tudni. Néha beszélek is hozzá. De üres fecsegéssel sosem fogják megtalálni a férjem gyilkosát.

– Kezdem azt hinni, hogy Joyce Wilson tette − mondta Agatha.

– Joyce nagyon egyszerű lány. Titkárnőnek megteszi, de egyébként rém buta.

– Nem kellett zseninek lennie ahhoz, hogy gyomirtót tegyen a tejbe.

– A rendőrségi kihallgatásokhoz viszont kötélidegek kellenek. Higgyék el, ha Joyce tette volna, már vallott volna, méghozzá könnyek között.

− Nagy nyomás nehezedik szegény asszonyra − mondta Charles, amikor elhajtottak.

– Nekem kiegyensúlyozottnak látszott.

– Ridegnek éreztem a testbeszéde alapján. Még egy fincsi kávéval sem kínált meg.

– Kezdem azt hinni, hogy Jessica az ügy kulcsa.

– Talán csak véletlen egybeesés: Jessica rosszkor volt rossz helyen.

– Szexuális bűntény látszatát keltették. A gyilkos amatőr.

– Vagy időre játszik.

Agatha lepillantott az órájára.

– Hat múlt. Tegnap este nem beszélhettünk Burt szomszédjaival, mert mindenütt rendőrök voltak. Próbáljuk meg újra!

De sajnos azt kellett látniuk, hogy egy mobil rendőri egység posztol az utcában, és a rendőrök továbbra is házról házra járva kérdezősködnek.

– Van egy kocsma két utcával lejjebb − mondta Charles. − Gyerünk oda! Hátha elcsípünk pár szót a gyilkosságról.

A kocsma a Walesi Herceg nevet viselte. Egyelőre megúszta a korszerűsítést. Sivár helyiség cigarettanyomokkal a zöld linóleumpadlón. Az egyik sarokban biliárdasztal, a másikban játékgépek, köztük félkarú rablók.

Elég sokan voltak odabent.

– Hol kezdjük? − szólalt meg Agatha.

– A bárpultnál. A szokásosat kéri?

– Nem, csak tonikot.

Charles megrendelte Agathának a tonikot, meg egy kólát magának.

– Mit keres itt ez a sok rendőr? − kérdezte a pultostól.

– Nem hallotta? Leszúrtak valakit.

– Borzasztó − sajnálkozott Agatha. − Tudják már, ki tette?

– Azt hiszem, nem. Mr. Burdent kérdezzék, a sapkás fazont ott a sarokban. A rendőrök addig nyúzták a kérdéseikkel, hogy a végén már kezdte úgy érezni, hogy ő tette.

– Az áldozat szomszédja?

– Közvetlen szomszédja.

Mr. Burden magában ücsörgött egy kerek asztalkánál. Alacsony, ápolt férfi sötét üzleti öltönyben, nyakkendőben, tweedsapkában.

– Mr. Burden? − szólította meg Agatha.

– Ki kérdi?

Charles és Agatha letelepedett mellé.

– Magándetektívek vagyunk, Burt Haviland meggyilkolásának ügyében nyomozunk. Nem hallott valamit?

– Mit iszik? − kérdezte Charles.

Üres söröspohár állt Mr. Burden előtt az asztalon, aki erre a kérdésre szemlátomást megvidámodott.

– Nagyon kedves. Egy dupla whiskyt.

Charles bizakodó pillantást vetett Agathára, de a nő tudatosan kerülte a tekintetét. „Nem fogsz belehalni, ha ez egyszer te fizetsz”, gondolta.

Megvárták, míg Charles visszajön.

– Szóval − mondta Agatha. − Nem hallott valamit?

– Hallottam üvölteni. Most már tudom, hogy ő volt, akkor azt hittem, a tévé. Aztán ajtócsapódás, és hallatszott, hogy valaki lerohan a lépcsőn.

– A rendőrség úgy tudja, csak a legfelső emeleten lakó süket, idős hölgy tartózkodott otthon.

– Betegszabadságon voltam. Mikor először dörömböltek nálam, nem nyitottam ajtót.

Szarul éreztem magam, az ágyat nyomtam gyomorrontással.

Agatha a pohárra nézett, amit Mr. Burden már ki is ürített, és azon tűnődött, hogy inkább alkoholmérgezés volt az.

– Mondjon valamit a rohanó ember lépéseiről.

Mr. Burden az üres poharat forgatta a kezében.

– Szerintem Mr. Burden inna még egyet, Charles − mondta Agatha sürgetően.

Charles sóhajtott, és indult a bárpulthoz.

Amikor visszatért, Mr. Burden mohón kikapta a kezéből a poharat, és meghúzta a whiskyt.

– A lépések − nógatta Agatha.

– Mire kíváncsi?

– Súlyos léptek voltak, vagy könnyed, kopogó léptek?

Szemöldökráncolás.

– Sebes, könnyed, amolyan csattogó lépések.

– Mintha magas sarkú cipő lett volna?

– Igen.

Charles és Agatha összenézett. Vagyis nő a tettes.

Tíz

Aznap este Agatha és Charles a három gyilkosságról szerzett információikat összegezte Agatha házában.

– Ha nő tette, akkor csak Joyce vagy Mabel lehet − mondta Charles.

– Egyiknek sincs köze Jessicához − mutatott rá Agatha.

– Hogyne lenne! Jessica szerelmes volt Burtbe, aki a Smedley Elektronikánál dolgozott, és amúgy viszonya volt Joyce-szal.

– Fáradt vagyok − panaszkodott Agatha. − Nem fog az agyam. Sétáljunk át a kocsmába, és együnk valamit.

Az ajtót kinyitva látták, hogy szakad az eső.

– Minek is vettem meg a klímát!? − bosszankodott Agatha. − Most már csak azért is odamegyünk. Innék valami töményet. − Charles felvett egy jókora ernyőt az ajtó mellől, és az alá húzódva talpaltak el a kocsmáig.

A Vörös Oroszlán öreg, György korabeli ivó, ahova rövid lépcsőn lehet lejutni.

Agathának már az első lépcsőfokon fájdalom hasított a csípőjébe. Megkapaszkodott Charlesban.

– Baj van? − kérdezte a férfi.

– Nincs − hazudta Agatha. − Csak rosszul léptem.

Odabent számos falubeli üdvözölte Agathát. Egyikük a következőképpen:

– ’Estét, Mrs. Raisin. Ifjú kedvesét is magával hozta?

Agatha ettől nyomban lekonyult. Míg ő kora ötvenes, Charles negyvenes. Hát ennyire ordít a korkülönbség? Talán nincs már sok ideje hátra. Öregszik. Alig hallotta Charles hangját, miközben a saját temetését tervezgette. James Lacey bizonyára eljön majd. Sírni fog, és azt fogja mondani, élete asszonyát vesztette el. Egy könnycsepp gördült le Agatha orcáján.

– Hékás! − kiáltott fel Charles. − Maga sír.

Agatha letörölte a könnycseppet.

– Csak fáradt vagyok − hárított.

– Talán hagynia kellene ezt a detektívesdit a csudába. Még amatőrként is könnyebb dolga volt.

– Túlélem. Mit eszünk?

– Halat sült krumplival, lasagnét sült krumplival, currys csirkét sült krumplival, vagy a napi reggelit − olvasta le Charles a menüt a bárpult túlsó oldalán elhelyezett tábláról. − Talán a napi reggelivel járunk a legjobban.

– Jó lesz.

Charles rendelt két adagot. Pont megürült egy asztal a kandalló mellett, átvitték oda az italokat.

– Használjuk a fejünket − mondta Charles. − Felfogott egy szót is abból, amit akkor mondtam, amíg az italokra vártunk?

– Nem igazán.

– Philről és Harryről beszéltem. Phil Mabellel tölti a szombatot. Meg kell értetnünk vele, hogy bármilyen kedvesnek tűnjék is a nő, szemét fülét nyitva kell tartania. Mi van Harryvel és Joyce-szal?

– A falra festett ördög − mondta Agatha, ugyanis Harry lépett a kocsmába. − Már már emberi a külseje.

Harry haja egy kicsikét megnőtt, az ékszereit most sem viselte, és az az öltözék volt rajta, amelyikben a teaházban felcsípte Joyce t. Agatha odaintegetett neki, és a fiú leült hozzájuk.

– Mi szél hozta? − kérdezte Charles. − Van valami?

– Én is ezt akartam kérdezni.

– Tudom, fel kellett volna hívnom − mondta Agatha. − Sikerült visszacsempésznie a levelet?

– Egy hajszálon múlott. − Harry mesélt a rendőrök váratlan betoppanásáról. − Hozok magamnak egy italt. Kérnek valamit?

– Egyelőre megvagyunk − mondta Charles. − A kajára várunk.

Harry egy korsó sört hozott magának a bárból.

– Nincs kedve még egyszer randizni Joyce-szal? − kérdezte Agatha.

– Nem lehet. Ő James Hendersonnak ismer, aki a szüleivel él a Bewdley Roadon. Elég gyanús lenne, ha újból megjelennék, még a végén kihívná a rendőrséget. És ott ez a levéldolog is. Hülyeség volt lenyúlni. A nyomozóirodára fognak első körben gyanakodni, amikor a levél lemásolóját keresik.

– Mabelnél volt már házkutatás? − kérdezte Charles.

– Alapos biztos nem − mondta Agatha. − Szerintem csak a férje iratait meg a számítógépét nézték át.

Harry nem akart hinni a fülének:

– Hogy gyanúsíthatják azt a feddhetetlen hölgyet?

Charles felvilágosította, hogy Mr. Burden hallotta, amint valaki magas sarkúban eliszkol a tett színhelyéről.

– Látták már Mabel Smedleyt magas sarkúban? − kérdezte Harry. − Még csak nem is sminkeli magát.

– Phil vele tölti a holnapi napot. Majd szólunk neki, hogy jól nyissa ki a szemét. Meséltük már, hogy Smedleyt valószínűleg zsarolták? Vagy valaki mást. Haviland számlájára két húszezres befizetés érkezett, mindkettő készpénzes.

– Ahogy én látom… − kezdte Harry. − Á, megjött a vacsorájuk.

– Maga nem enne valamit? − kérdezte Charles.

– Ilyet nem. Majd eszem később. Azt akartam mondani, hogy ha Smedleyt zsarolták, akkor, mivel a számítógépéről is mindent töröltek, lehetséges, hogy a lányok weboldalát nézegette.

– De ha Smedleytől jött a pénz, akkor ennek a számláján is látszódnia kéne − jegyezte meg Charles.

– Kivéve, ha a cég pénzét használta − mondta Harry −, és Joyce megbuherálta a könyvelést, hogy ne maradjon nyom. De persze nincs adat arról, hogy Smedley belépett volna az oldalra.

– Márpedig valamiért felülírta a merevlemezt − vetette ellene Agatha. − Jut eszembe: az otthoni gépén lévő adatok egészen a halála idejéig vannak törölve.

– Vagyis Mabel is letörölhette, még ha saját bevallása szerint számítógépes antitalentum is.

Megcsörrent Agatha mobilja, Bill hívta.

– Agatha, szeretném kifizetni önnek a másik lámpát. Nem azért mondtam, hogy megvegye. Ez már tényleg túlzás.

– Ne bomoljon. Remélem, elégedettek vele a szülei.

– Hogy elégedettek e! Repesnek az örömtől. A mama szeretné meghívni magukat Charlesszal vasárnap ebédre.

– Ó, de csodás. Csak ne dolgoznánk annyit mostanában! De ha lezárult a nyomozás, majd jól kirúgunk a hámból. Arra pedig ne is gondoljon, hogy kifizeti nekem a lámpát. Joyce mit mondott?

– Terel, legalábbis Wilkes szerint. Harry kicsit mellélőtt azzal a levéldologgal. Nem volt ujjlenyomat a borítékon. A levél meg másolat. Hol van az eredeti?

– Majd rákérdezek − mondta Agatha.

Amikor letette, Harryhez fordult:

– Minek cserélte ki a levelet egy másolatra?

– Mert az eredeti tele volt az ujjlenyomatainkkal.

– Csakhogy a rendőrök most tovább fognak tűnődni Joyce rejtélyes Mr. Hendersonján, és könnyen lehet, hogy maga felé fognak tapogatózni. Azonkívül csinálja vissza a külsejét a régire, hogy ha netalán összefutna Joyce-szal, még véletlenül se juttassa eszébe a módos James Hendersont. Jobb, ha most egy darabig meghúzza magát, addig foglalkozzon a hűtlenségi ügyekkel.

– Azokkal már majdnem végeztem. Phil kölcsönadott egy szuper fényképezőgépet.

Holnapra az asztalán lesz az anyag.

– Evés után ugorjunk majd be Philhez − javasolta Agatha. − Azt hiszem, túlzásba viszi a Mabel iránti rajongást. Észhez kell térítenünk.

Agatha felfigyelt rá, hogy Phil mintha nem nagyon örülne nekik.

– Zavarunk? − kérdezte.

– Csak tévézek.

Mutatta az utat a nappaliba. Agatha konstatálta, hogy a tévé kikapcsolt állapotban van.

– Üljenek le. Mit tehetek magukért?

Agatha elmesélte neki Mr. Burden sztoriját a kopogó léptekről.

– Tehát nővel van dolgunk − fejezte be −, és csak ketten jöhetnek szóba: Mabel és Joyce.

– Meg Trixie és Fairy. Továbbá mindazok, akikkel Burt Havilandnek viszonya volt − mondta Phil.

– Nem szeretné, hogy Mabel legyen a hunyó, igaz? − kérdezte Charles.

Phil idegesnek tűnt.

– Az érzéseimnek ehhez semmi közük, annál inkább a józan eszemnek.

Meggyőződésem, hogy Mabel Smedley a légynek sem tudna ártani.

– Talán mégis − lőtt vissza Agatha. − Nézze, Phil, azért jöttünk, hogy a logikus énjére apelláljunk. Amikor ott lesz a nőnél, feltűnés nélkül mérje fel a terepet.

– És mégis, mit keressek? − kérdezte Phil élesen. − A tündértorták receptjét?

– Kérem, Phil − csitította Charles. − Csak tegye a dolgát.

– Majd nyitva tartom a szemem − mondta Phil. − Most pedig bocsássanak meg, de dolgom van a sötétkamrában.

– Totál belezúgott − mondta Agatha, miközben hazafelé sétáltak az esőben. − A rosseb egye meg! − A cudar időjárás morózussá tette, de remélte, hogy az eső kitart szombatig. Az talán lelombozza Philt, aki nyilvánvalóan fülig szerelmes Mabelbe.

Ám az angol időjárás péntek estére szeszélyes fordulatot vett, s napsütéses, meleg, felhőtlen szombat lett belőle.

Amikor Phil elindult Mabelhöz, megpróbálta az agya hátsó zugába száműzni, amit Agatha mondott, hogy ne mérgezze meg a napját. Lelombozódva vette észre az ELADÓ táblát.

Mabel decens, virágmintás ruhában nyitott neki ajtót, és Phil arra gondolt, íme, egy tökéletes hölgy.

– Nem is tudtam, hogy árulja a házat. Remélem, nem költözik el a környékről.

– Nem, szeretnék a közelben maradni, csak ez a ház túl nagy nekem.

– Hová szeretne ma menni? − kérdezte Phil.

– Lord Pendlebury birtokán van egy tisztás kellemes kis patakkal.

Lord Pendlebury hírhedt volt a kirándulók és egyéb birtokháborítók iránti ellenszenvéről.

– Attól tartok, nem fognak beengedni minket a birtok területére − mondta Phil.

– Felhívtam a lordot, és engedélyt kértem tőle.

Phil csak ámult és bámult.

Behelyezte a Mabel által összekészített piknikkosarat a kocsi csomagtartójába. Nem állt távol tőle a jó öreg vidéki sznobizmus, s most arra gondolt, hogy aki Lord Pendlebury barátja, az gáncstalan.

Mabel navigálása mellett visszahajtottak Carselyba, fel a faluból kivezető hegyre. A birtok mögött tették le a kocsit, és Phil a pokrócokkal meg a piknikkosárral követte Mabelt az erdőn át. Füves kis tisztáson bukkantak ki. Ezüst patak vágta keresztül a tisztást, a napfény átszűrődött a zöld lombozaton.

Phil leterítette a pokrócokat a fűbe, Mabel kinyitotta a kosarat. Egyszerű ebédet készített, mely hideg csirkéből, salátából, valamint egy üveg fehérborból állt, desszertnek gyümölcskenyérszeleteket hozott meg egy termosznyi kávét.

Könyvekről és utazásokról beszélgettek. Philip soha életében nem érezte magát ilyen jól nőtársaságban.

Aztán Mabel egyszer csak megkérdezte, hogy halad Agatha a nyomozással.

– Nem valami jól − felelte Phil. − Ellenben arra jutott, hogy a gyilkosságok összefüggnek, és az elkövető nő.

– Még egy kis kávét?

– Kérek szépen.

– Miért nő?

Phil megosztotta vele Mr. Burden beszámolóját a cipősarok-kopogásról.

Mabel mosolygott.

– Ezt megúsztam. Soha nem hordok magas sarkút.

– Ó, Mabel − mondta Phil szeretettől eltelve. − Hiszen önre senki sem gyanakszik!

– Nem kéne indulnunk? − kérdezte Mabel. − Jól elszaladt az idő.

Phil egész úton hazafelé azon töprengett, hogyan lophatna még néhány percet, miközben próbálta összekaparni a bátorságát, hogy meghívja a nőt vacsorára.

Mabel behívta magához a házába.

– Nem inna egyet? − kérdezte. − Tudom, hogy vezet, de egy pohár igazán nem fog megártani.

– Sörös vagyok.

– Van hideg söröm a hűtőben.

Míg a nő kiment a konyhába, Phil körülpillantott a nappaliban. A fene fog árulkodó nyomokat keresni! Időpocsékolás.

Megnézte magát a kandalló fölötti tükörben, és azon tűnődött, vajon meglátszik-e rajta a kor. Aztán megakadt a szeme a kandallópárkányon heverő összehajtott papírlapon.

Lássuk, mi ez! Csak hogy le legyen tudva a nyomozói kötelesség. A papír igazából oklevél volt, amelyet a Mircesteri Egyetem állított ki Mabel Smedley nevére a számítógépes kurzus sikeres elvégzéséért. A nő közeledő lépteinek hallatára Phil gyorsan visszatette a helyére.

Mabel korábban azt mondta, gőze sincs a számítógépről.

Phil magába diktálta a sört, és erőltetett beszélgetést folytatott az asszonnyal. Romantikus ábrándjai tovaszálltak. Egy vágya volt: elmenni, és merengeni a látottakról. Kell lennie valamiféle magyarázatnak.

Wilkes felügyelő berendelte magához Bill Wongot, nem törődve vele, hogy a szabadnapján zargatja. Bill kénytelen-kelletlen odahagyta a kertészkedést, és bement a főkapitányságra.

– Rögtön a lényegre térek − mondta Wilkes. − Maga jóban van a Raisin banyával, nemde?

– Igen, uram.

– Véleményem szerint az a nő balfék amatőr, és hasonszőrű balfék amatőröket alkalmaz. Dolgozik nála egy fiatalember. Hogy is hívják?

– Harry Beam.

– Szerintem ő a rejtélyes Mr. Henderson. Joyce azt állítja, hogy Henderson az apátság melletti teázóban szedte fel, és a Royal Szállóba vitte vacsorázni. Menjen el mindkét helyre, és szerezzen személyleírást. Ha tényleg Harry Beam volt az, akkor behozzuk kihallgatásra.

– Most, uram?

– Igen. Most.

Bill felhívta Agathát, hogy kerítse elő Harry Beamet, és találkozzanak a nyomozóirodában.

– Miről van szó? − kérdezte Agatha fél óra múlva, amikor Charles és Harry társaságában szembenézett Bill-lel.

– Mondom. Wilkes biztosra veszi, hogy Harry a titokzatos James Henderson. Nekem kell személyleírást kérnem azokon a helyeken, ahol Joyce-szal randevúzott.

Harry ismét bőrszerkóban volt, fülbevalók-testékszerek a helyükön.

– Semmi gond. Akkor máshogy néztem ki. − Leírta Billnek az akkori öltözékét.

– Helyes − mondta Bill. − Akkor ezt megúsztuk. Agatha, még egyszer ne keverjen bele az ügyleteibe! Ki nem állhatom az ilyen stikliket. Mi van, ha Joyce a gyilkos? Mi van, ha ő ölte meg Havilandet? A bíróságra nem állíthatunk oda egy levél másolatával, még úgy sem, hogy a nő bevallotta, hogy az nem az eredeti. Bármikor hangnemet válthat. Talán csak berezelt a kihallgatástól, és hazudott. Na, jó, egy óra múlva visszamegyek, és jelentést teszek a felügyelőnek, hogy Henderson nem is hasonlít Harryre. Most pedig, hogy megnyugtassam felborzolt idegzetemet, kiderítettek valamit?

Agatha a fejét rázta.-e pillanatban megszólalt a mobilja. Felvette, egy darabig hallgatott, majd felkiáltott.

– Az irodában vagyok Harryvel, Charlesszal és Bill Wonggal − mondta aztán. − Az lesz a legjobb, ha idejön.

– Mi volt ez? − kérdezte Bill, amikor Agatha letette.

– Phil talált Mabel házában egy számítógépes tanulmányokról kiállított oklevelet.

Phil érkezéséig ennek lehetséges jelentőségéről diskuráltak.

– Szép munka − mondta Bill. − Újból ki kell hallgatnunk a nőt. Mindenre megesküdött, hogy nem ért a számítógéphez.

Phil zaklatottnak tűnt.

– Rá fog jönni, hogy én voltam.

– Mit számít! − hurrogta le Agatha.

Phil nem akarta elhinni, hogy Mabel nem feddhetetlen.

– Nem lehetne előbb felhívni az egyetemet, hogy nézzenek utána? Ha felrúgják a barátságomat Mabellel, nem szállíthatok maguknak több információt.

– Igaz − mondta Agatha. − Mikor találkozik vele legközelebb?

– Lányos zavaromban ezt meg sem beszéltem vele.

– Tegye meg minél hamarabb.

Bill haragosnak látszott.

– Ki vezeti a nyomozást, maga vagy a rendőrség?

– Mindketten − felelte Agatha békítőleg.

– Ha kipattan a levélügy, engem felfüggeszthetnek, sőt akár ki is rúghatnak. Ne merészeljen még egyszer belerángatni a dilettáns manővereibe!

– Nem vagyunk dilettánsok − mondta Agatha sértetten.

– Na, ne mondja. Most bemegyek a Mircesteri Egyetemre − mondta Bill. − Remélem, szombat esténként is bent van valaki. Wilkes felügyelőnek majd azt mondom, hogy megvilágosodtam.

– Legalább megköszönné! − rótta meg a nyomozót Agatha.

Bill az ajtóban megállt.

– Agatha, PR-osként nem volt nyugisabb az élete?

Agatha vigyorgott.

– A farkastörvényekkel meg a hátba szúrásokkal?

– Ne feledje az avítt szóképeket − dünnyögte Charles, miközben Bill az ajtót bevágva távozott.

Újból megszólalt Agatha mobilja. − Mind itt vagyunk az irodában − mondta Agatha a telefonba. − Jöjjön be, majd együtt kitaláljuk, mi legyen.

Aztán letette a telefont, és így szólt:

– Patrick kiderített valamit a matektanárról.

Fél órával később megérkezett Patrick. Kimerültnek tűnt. Lerogyott a szófára, és kért egy kávét.

– Majd én elkészítem − ajánlkozott Harry. − Nem bírja a tempót?

– Magánéleti zűrök. Rég megegyeztünk a nejemmel, hogy elválunk, erre most ki akar paterolni a házból. Amikor egybekeltünk, eladtam a lakásomat. Azóta az egekbe szöktek az árak, és nem tudom, lesz-e pénzem venni valamit, de az albérlet sem olcsó.

– Költözzön hozzám, amíg nem talál valamit − mondta Phil. − Van vendégszobám.

– Phil kínosan ügyel a rendre − vetette közbe Agatha. − Ugye maga se rendetlen, Patrick?

– Ellenkezőleg. Az asszony épp ezt kifogásolta bennem, hogy túlzásba viszem a rendrakást, és sosem talál semmit.

Agatha arra a cinikus következtetésre jutott, hogy Miss Simms − mert ő nem tudott másként gondolni rá, csak Miss Simmsként − alighanem új udvarlót talált magának, s most minél hamarabb szabadulni akar Patricktől.

– Hálás köszönet, Phil − mondta Patrick. − Később megbeszéljük a lakbért is.

Harry egy csésze instant kávét adott Patricknek.

Agatha nem bírta tovább:

– Nos, mi van a matektanárral? Charles, maga meg mit néz annyira?

Charles az ablakon bámult kifelé.

– Az ott Laura Ward-Barkinson kell legyen. Mindjárt visszajövök.

Azzal elsietett.

Agatha féltékeny volt, de emlékeztette magát, hogy Charles csupán barát. Egyébként is ez a Laura talán csak a férfi nénikéjének a barátnője.

– Szóval, Patrick? − Agatha az ablakhoz lépdelt, és lenézett. Charles élénk eszmecsérét folytatott egy magas, hosszú combú barnával. Aztán együtt mentek el.

– Nem is figyel rám − feddte meg a nőt Patrick.

– Bocs. − Agatha ellépett az ablaktól.

– Épp azt mondtam, hogy Owent, a matektanárt látták néhány héttel Jessica meggyilkolása előtt a Pershore ba vezető úton található Fácán vendéglőben. Elég puccos hely, de ismerem a tulajdonost még a seregből. Véletlenül botlottam bele Eveshamben, amikor a fodrásznál jártam, hogy rendbe szedje a maradék hajamat. Beültünk egy italra, és én megvitattam vele az ügyet. Furcsamód teljesen kiment a fejemből, hogy magam kértem meg Philt, kapja le a fotómasinájával Owen Trumpot, a tanárt, amikor kijön az iskolából.

Bárhogy is, a barátom, John Wheeler azt mondta, megnézné ő azokat a képeket, mert sok környékbeli jár az étterembe, és valakit talán felismer. Megmutattam neki a nálam lévő kópiákat. Rögtön kiszúrta Owen Trumpot. Emlékezett rá, mert nagy palávert csapott a bor miatt, és az étellel sem volt kibékülve. Jessicát először nem ismerte fel a barátom, úgyhogy mutattam neki egy másik fotót. Azt mondja, hogy a lánynak akkor fel volt tűzve a haja, erős sminket viselt, és sokkal idősebbnek tűnt. Látszott rajta, hogy kínosan érinti Owen viselkedése, amit mértéktelen ivással palástolt.

– Keressük ki a címét a telefonkönyvből − mondta Agatha.

– Nekem megvan a címe − kapott elő Patrick egy vaskos noteszt. − Mircester szívében lakik.

– Rendben. Mi most odamegyünk Patrickkel. Phil, próbáljon megbeszélni egy újabb találkát Mabellel. Harry, maga most egy darabig maradjon nyugton. Ó, és ha Charles jönne, tájékoztassa őt a legfrissebb fejleményekről.

Miután elmentek, Harry járkálni kezdett az irodában, aztán a Mrs. Freedman íróasztala mögött lógó tükör előtt megállt. Milyen röhejesen fest! Hogy is gondolhatta, hogy menő ez a sok testékszer meg bőrcucc? Elhatározta, hogy hazamegy átöltözni, és álruhában Joyce nyomába szegődik. Harry agyában minden út Joyce hoz vezetett. A csaj Burttel és Smedleyvel is futott. Ő szolgálta fel a mérgezett kávét. Ha követi, Joyce talán elárulja magát valamivel.

Owen Trump otthon volt, és kevély pillantással sújtotta őket.

– Szeretnénk feltenni pár kérdést − mondta Agatha.

– Csak a rendőrség kérdéseire válaszolok. És most menjenek innen.

– Jó − így Agatha. − Máris megyünk a rendőrségre, és elmondjuk nekik, hogy Jessica Bradleyvel vacsorázott a Fácánban.

A férfi szélesebbre tárta a félig behajtott ajtót, és beterelte őket.

„Szinte látom, ahogy kattognak a fogaskerekek az agyában”, gondolta Agatha. A nappaliban vágni lehetett a füstöt, üres sörösüvegek terítették be a dohányzóasztalt.

– Szóval az a helyzet… − kezdte Owen. − De előbb üljenek le.

Agatha és Patrick leült a jobb napokat látott szófára. A házigazda a karosszékbe telepedett velük szemben. Ujjaiból tornyot formálva teátrális sóhajt hallatott.

– Aggasztott Jessica iskolai teljesítménye. Régebben igazán éles eszű diák volt. Arra gondoltam, ha meghívom egy csendes hangulatú vacsorára, talán ki tudom szedni belőle, miért romlott le az átlaga.

– A lánynál találkoztak?

– Nem, mert úgy okoskodtam, hogy otthoni gondok állhatnak a háttérben. A mircesteri apátság elé beszéltük meg a találkozót. Sokkal idősebbnek látszott. Ki volt sminkelve, és feltűzte a haját.

– És mit tudott meg, amikor éppen nem a borra panaszkodott? − kérdezte Patrick.

Owen arcát elöntötte a vér.

– Minden okom megvolt rá. Értek a borokhoz.

Agatháék szeme egyszerre vágott le az asztalon sorakozó sörösüvegekre.

– Az egy nevetségesen flancos étterem.

– Az iskolaigazgató tud róla, hogy bort itatott az egyik diáklánnyal?

– Egyetlen pohárral ivott. Franciaországban még a gyerekek is boroznak.

– De ez itt nem Franciaország.

A férfi felpattant.

– Egy ilyen vén csotrogány nekem ne moralizáljon.

Agatha is felállt, és azonmód megfájdult a csípője. Vén vagyok valóban. Arca dühtől piroslott.

Kimasírozott, Patrickkel a nyomában.

– Miért nem faggatta tovább? − kérdezte Patrick. − Lehet, hogy tud ezt azt Burt és a lány viszonyáról.

– Jessicának nem volt viszonya Burttel. Mint tudja, szűz volt.

Agatha elővette a mobilját.

– Kit hív?

– A rendőrséget.

– Fel fogunk sülni nyomozókként, ha maga minden információval a rendőrséghez szalad.

Ám Owen képes volt vén csotrogánynak nevezni Agathát, aki bosszúra szomjazott. Bill Wong nem volt bent, így Wilkes felügyelőt kérte. A felügyelő kivételesen elégedett volt vele.

– Pompás. Máris utánanézünk.

Agatha azt javasolta Patricknek, hogy ami még hátravan a hétvégéből, azt töltsék pihenéssel, aztán majd hétfőn folytatják. Patrick zord arca a szokásosnál is erősebb rosszallást tükrözött.

– Én azért folytatom a munkát − mondta.

Agatha hazament, de Charles nem volt ott. Felcaplatott a vendégszobába, és bizony a férfi táskája is eltűnt.

Reggel magányosan battyogott le az emeletről. Kivonult a kertbe a macskákkal a sarkában,

és lerogyott. Nemrég még esős volt az idő, most azonban csak felhőfoszlányok kergetőztek az üde kék égbolton. A levelek már sötétebb zöldre váltottak. Hamarosan beköszönt az év leghosszabb napja, aztán jönnek az egyre hosszabbodó éjszakák, ami Agathát a korára és az idő múlására fogja emlékeztetni. Átment a dolgozószobájába, és a számítógépén rögzített jegyzeteit nézegette.

Az ajtócsengő hangja rázta fel komor gondolataiból. Mrs. Bloxby jött át hozzá.

– Gondoltam, megkérdem, hogy halad a nyomozás.

– Gyere csak − tessékelte be Agatha. Örült, hogy társasága akadt.

– Menjünk a kertbe.

– Charles hol van? − kérdezte Mrs. Bloxby körbenézve.

– Meglátott valami lányt az iroda ablakából, és elpályázott. A táskáját is elvitte.

– Majd visszajön. Ahogy mindig. Na és hogy állsz?

– Kemény fába vágtam a fejszémet. Három gyilkosság van, és úgy érzem, mind összefügg.

– Meséld el az elejéről.

– Kérsz kávét?

– Inkább egy sherryt. Fáradt vagyok.

– Ó! Foglalj helyet a kerti asztalnál, azonnal viszem a sherrydet. − Agatha aggódva figyelte a lelkésznét. − Agyonhajszolod magad. Nem pihenhetnél egy kicsit? Addig az egyházközség is meglesz nélküled valahogy.

– Azt kéne. − Mrs. Bloxby hátradőlt a székében, és a nap felé fordította az arcát.

Agatha egy üveg sherryvel meg két pohárral tért vissza.

– Te nem szoktál inni.

– Ez kivételes alkalom.

– Mitől kivételes? − kérdezte Agatha, miközben kitöltötte a két sherryt.

– Ritkán van egy-egy szabad percem. De most nagyon rám fér. Mesélj el mindent részletesen.

– A nagyját tudod − mondta Agatha −, de kezdem az elején.

Mrs. Bloxby a sherryjét kortyolgatva elmélyülten hallgatta.

Aztán mikor Agatha befejezte, annyit kérdezett:

– Olvastál te Kiplinget?

– Nem. De hogy jön ez ide?

– Ő írja: „Ha Himaláján a paraszt a medveférfival Összefut s rárivall, bizony az gyakran elinal. Ha medvenőre ordít a paraszt, vége, hiszen tény: / A hímnél mindig halálosabb a megriadt nőstény.”{1}

– Az utolsó sort ismerem. Nem is tudtam, hogy ez Kipling.

– Sok minden szállóigévé vált, amit írt. Te mondtad, hogy Trixie és Fairy zsarnokoskodott Jessica fölött, aki jó tanuló volt. Talán irigykedtek rá. Aztán meg lehet, hogy Burt szívből szerette Jessicát. Ezt igazolja az is, hogy a lány még érintetlen volt. De Burt korábban viszonyt folytatott Joyce-szal. Joyce-ban alighanem a keserűség munkált. Mabel Smedley tudja kezelni a számítógépet. Lehet, hogy talált valamit a férje e-mailjei között, amiből rájött, hogy az ura viszonyt folytat Joyce-szal.

– Én mégis azt hiszem, hogy kapcsolat van a gyilkosságok között − mondta Agatha.

– Túl sokat jártatod az agyad. Miért nem ugrasz fel Londonba, hogy sétálj egyet, vagy megnézhetnél egy kiállítást.

Agatha lepillantott az órájára.

– Két óra, és én még nem is ebédeltem.

– A vonatot még eléred.

– Igazad van. Idd csak a sherrydet, én összepakolok pár holmit.

De mire Agatha leért a kertbe, addigra a lelkészné mélyen aludt. Agatha letette magát a mellette lévő székbe. Nem volt szíve felébreszteni.

Ott üldögélt az ölébe kuporodott macskákkal, és élvezte a lelkésznéből áradó békességet.

„Féltékenység”, töprengett Agatha. Eszébe jutott, hogy a volt férje, James Lacey egyszer egy szőkével mulatott a kocsmában, ő meg kínos jelenetet rendezett. Emlékezett rá, hogy a féltékenység teljesen maga alá gyűrte. Egy féltékenység szülte gyilkosságot még meg is tudna érteni. De hármat! És mi köze szegény Jessicának Smedleyhez? Ha nyoma maradt volna annak, hogy a pasas meglátogatta a weboldalt, akkor Mabel dühből ölt. De Patrick alaposan utánanézett, és Smedley nem szerepelt az oldal látogatói között. Vajon mit mondott Mabel a rendőröknek a számítástechnikai okleveléről?

Lemenőben volt a nap, és Agathának korgott a gyomra. Mrs. Bloxby horkantott, mosolygásra késztetve Agathát. Jó tudni, hogy olykor a lelkész szentséges nejéből is előtörnek vulgáris hangok.

Mrs. Bloxby újból horkantott, köhentett, és hirtelen felriadva pillogott körbe.

– Mennyit aludtam?

– Csak pár órát.

– Mrs. Raisin, igazán fölébreszthettél volna. Most lekésted a vonatot.

– Semmi baj. Pihenned kellett. Amúgy sincs most kedvem Londonhoz.

Mrs. Bloxby feltápászkodott.

– Én ezt nem hiszem. Csak azért hagytál aludni, mert jólelkű vagy. Sokkal jobban érzem magam. De most már hazamegyek, az uram el sem tudja képzelni, hová tűntem.

Agatha kíváncsian nézett rá.

– Te voltál valaha féltékeny?

– Ó, sokszor. Normális emberi érzés. A bajok ott kezdődnek, amikor a normális emberi érzések elfajulnak. Köszönöm a kedvességed.

A lelkészné távozása után Agatha a fagyasztóban kotorászott valami ehető után, amikor csöngettek.

Roy Silver toporgott a küszöbön.

– Jaj, Aggie! − Csupán ennyit mondott, mielőtt sírva fakadt.

– Bújjon be. Mi a baj? − kérdezte Agatha, miközben bekormányozta a férfit a nappaliba, és lenyomta a kanapéra. Adott neki egy doboz papír zsebkendőt, aztán várt türelmesen, aggódva. Roy végül kifújta az orrát, hüppögött egy sort, és így szólt: – Kirúgtak.

– Képtelenség! Hogyhogy?

– A miatt a popbanda miatt. Lezsíroztam, hogy Gloria Smith cikket írjon róluk a Hírharsonába.

– Roy! Az egy áspiskígyó!

– Vacsorázni vitt, és azt mondta, mindig is rajongott a módszeremért, amivel a legrémesebb ügyfeleket is kezelni tudom. Azt hittem, összebarátkoztunk.

– Jaj nekem!

– Mondtam neki, hogy ez a popbanda a mélypont az életemben, kokóznak, szétverik a szállodai szobákat, kamasz lányokkal hetyegnek, meg minden.

– Istenkém!

– Ő meg megírta az egészet. Két teljes oldalon. Tagadtam, de ő mindent felvett magnóra. Végem van. Pedig már sikerült elhitetnem a népekkel, hogy a bizarr külső alapjában véve rendes srácokat takar.

Agatha hátradőlt, és a gondolataiba mélyedt. Végül azt mondta:

– Ez az ő számukra is a véget jelenti.

– Úgy van.

– Hol vannak most?

– A Hiltonban dekkolnak.

– Gyerünk oda! Mindent rendbe hozunk.

– Hogyan?

– Ne tegyen fel kérdéseket.

Két órával később Agatha már a szállodai lakosztályukban nézett farkasszemet a Szorgos Kígyókkal. Nagy megkönnyebbülésére az együttes frontembere aránylag józan volt.

– Azért vagyok itt, hogy megmentsem a karriereteket − mondta Agatha. − Meghallgattok?

– Amit csak akar − mondta az énekes idegesen vakargatva a lába közét.

– Tehát a következőt fogjuk tenni. Elintézem, hogy a Daily Mail exkluzív cikket jelentessen meg arról, milyen rendes fazonok vagytok. Elregélitek, hogy a siker, az éjszakai bulik meg a turnék züllesztettek le benneteket, de most önként vállaljátok az elvonót, hogy példát mutassatok a fiataloknak. Csak így kerülhettek vissza a pikszisbe. Azt is hozzá kell tennetek, hogy hálával tartoztok Roy Silvernek, aki mindent elkövetett, hogy megmentsen benneteket saját magatoktól.

– Nem megyünk elvonóra − elégedetlenkedett a dobos.

– Hanem mit csináltok? − reccsent rá Agatha. − Ültök az aszott valagatokon, és végignézitek, ahogy elúszik a siker? Így senkinek sem kelletek.

Meredten nézték egy darabig, aztán az énekes arra kérte, hogy odakint várjon.

Agatha kiment a folyosóra, és várakozás közben az előcsarnokban frusztráltan lézengő Royra gondolt. Aztán nyílt az ajtó.

– Bejöhet − mondta az énekes. − Oké, benne vagyunk.

Agatha megszállottan dolgozott egész este és a rá következő napon is a zavarodott, de hálás Roy sete-suta asszisztenciájával.

Kedd reggel tért vissza Carselyba, miután elégedetten olvasta a Daily Mail terjengős cikkét. A zenekar a megváltójának nevezte Royt, aki újra meg újra megpróbálta kihúzni őket a szarból, míg sor nem került arra a sajnálatos interjúra. Roy azt állította, hogy tudatosan veszélyeztette a karrierjét, mert képtelen lett volna végignézni, ahogy tehetséges fiatalok tönkreteszik magukat. Még egy jó fotót is közöltek Royról, egy másikat meg a rehabilitációs klinika előtt pózoló bandatagokról.

Agatha kimerülten lépett be a házába. Doris Simpson, a bejárónő már megetette a macskákat.

Agatha kikapcsolta a telefonját, és lefeküdt. A nyomozás várhat.

Tizenegy

Harry Beam egy pillanatra sem vesztette szem elől Joyce t, bár a nő nem csinált semmi gyanúsat, és ami azt illeti, semmi érdekeset sem. Boltba ment, filmet kölcsönzött ki, betért a könyvtárba, és otthon töltötte az estéit.

A fiú álcája egyszerű napszemüvegből és a szemébe húzott baseballsapkából állt. Joyce nem adta jelét, hogy felfigyelt volna rá.

Harry egy napon félbeszakította a követést, és elhajtott a Smedley Elektronikához, új nevén Jensen Elektronikához. A kapuban ott állt Berry. Az overallján lévő névkártyáról, na meg Agatha elbeszéléséből tudta, hogy Berry az. Ezek szerint néhányan megmaradtak a régiek közül. Joyce vajon miért nem?

Aztán az a gondolat hasított belé, hogy túl hamar adták el a céget. A hagyatéki eljárások általában tovább szoktak tartani.

Felhívta Agathát, aki azt mondta, hogy bennük is ugyanez a kérdés merült fel, és Patrick a rendőrségi kapcsolatain keresztül megtudta: minden Mabel Smedley nevén volt.

Harry elnézte a gyárat, és azon tűnődött, hogy Joyce ölte-e meg Smedleyt, s ha ő volt, vajon hová dugta a tejesüveget. Joyce méretes retikült hord. Talán abban csempészte ki.

Azt állította, hogy elöblítette és a szemétbe dobta az üveget, ám a rendőrök nem találták meg sem az irodai szemétkosárban, sem az utcai kukákban.

A kérdés az, tűnődött tovább Harry, hogy ha tényleg nála volt az üveg, és hazavitte, vajon megtartotta e. Nem valószínű. Biztos valamelyik belvárosi szemetesbe dobta bele, a rendőrség meg csak az irodát túrta fel.

Úgy határozott, pár napig még követi a nőt.

Ezalatt Agatha, Patrick és Phil a jegyzeteiket böngészték. Végül Agatha fáradtan megszólalt:

– Kezdjük elölről, és egyszerre csak egy üggyel foglalkozzunk. Azt hiszem, hiba volt, hogy mindenáron összefüggést kerestem köztük. Beszéljünk újból a két lánnyal. Tanítási szünet van. Vajon hol tartózkodnak ilyenkor?

Trixie Sommersnél találtak rá a lányokra.

– Fent vannak Trixie szobájában − mondta Mrs. Sommers feszülten. − Máris lehívom őket.

A leányzók beslattyogtak a nappaliba.

– Üljetek le − parancsolt rájuk Agatha. − Lenne még néhány kérdésünk.

– Van jobb dolgunk is − közölte Fairy.

Mrs. Sommersnél elszakadt a cérna.

– Feleljetek a hölgy kérdéseire, a fene essen belétek!

A lányok megrökönyödve foglaltak helyet, és rebellis szemeket meresztettek Agathára, Patrickre meg Philre.

– Na, szóval − fogott bele Agatha. − Mindketten tudtátok, mi van Jessica és Burt között. Irigyek voltatok rá?

– Dehogyis! − vágta rá Fairy az első szótagot elnyújtva. − Annyira ciki volt, hogy folyton Burtről meg a tervezett esküvőjükről áradozik. Egy nyakláncon hordta az eljegyzési gyűrűt.

Agatha megdermedt. Tisztán emlékezett Jessica holttestére: nem volt lánc a nyakában.

– A holttest felfedezésekor nem volt rajta.

– Akkor megfújta a gyilkos − mondta Trixie. − Most elmehetünk?

– Maradtok a feneketeken − rendelkezett Agatha. − Ha Burt tényleg szerette Jessicát, hogy vehette rá, hogy az interneten mutogassa magát?

– Azt mondta neki, hogy játék az egész, semmi komoly, viszont pénzt kereshetünk vele.

Jessica bármit megtett volna a pasiért.

– Tudta, hogy Burt már ült egyszer fegyveres rablásért?

– Mi se tudtuk − mondta Fairy. − Baró!

– Tudtátok, hogy Jessica legalább egyszer a matektanárotokkal randevúzott?

– Ja − felelte Trixie. − Mesélte nekünk, mekkora cirkuszt csinált a vén strici a bor miatt, meg hogy csak a bugyijába akart bejutni.

– Nem gondoltátok, hogy szólni kellene a rendőrségnek?

– Nem kell mindent elmondani a zsaruknak.

– Nekünk nyugodtan elmondhatjátok. Tudjuk, hogy Burtnek viszonya volt Joyce Wilsonnal, Smedley titkárnőjével. Jessicának tudomása volt erről?

– Nem hinném.

– Láttátok Burtöt más nővel?

– Nem, de a gyárban azt híresztelték róla, hogy nőfaló. Mondtuk is Jessicának, hogy csináltassa meg vele az AIDS tesztet, mielőtt szétteszi neki a lábát − így Trixie. − Manapság mindenki lefekszik mindenkivel.

„Ó, hová lettél, ártatlan ifjúság?…”, merengett Agatha.

– Ennyi? − kérdezte Trixie.

– Azt hiszem, igen − mondta Agatha leverten. Nemcsak a Jessica ügyet képtelen megoldani, de a másik két nyomozással is zátonyra futott.

Harry már arra gondolt, hogy beszünteti Joyce megfigyelését, amikor a nő egyik este kilépett a házból, és taxiba pattant. A fiú rohant az utca végében parkoló motorjához, és követte a kocsit. A Fosse Wayről lekanyarodtak az országútra. „Ancombe ba megyünk”, gondolta Harry. Végre egy kis változatosság.

A taxi Mabel Smedley házánál állt meg, legalábbis Harry feltételezte, hogy az Mabel háza. Elrejtette a motort a bokorban, és megvárta, míg elhajt a taxi. Hogy tudna észrevétlenül a házhoz lopakodni? Végül a kerti falon mászott be, és meglapult a növényzetben. Mindkét oldalon tiszafával meg babérral szegélyezett rövid felhajtóút vezetett a házhoz.

Harry közelebb nyomult, és kilesett az egyik babérbokor ágai között. A nők a nappaliban ültek. Nem volt függöny az ablakban. Később komolyan elgondolkozott azon, hogy akkor miért nem tulajdonított jelentőséget eme apró részletnek. Látszott, hogy fontos dologról beszélnek, de sajnos egy szót se hallott. Aztán kijöttek a házból, és beültek Mabel kocsijába. Harry elszaladt a motorjáért. Óvatosnak kell lennie, hiszen Mabel Agatháékat is kiszúrta, amikor követték.

Lebukott a bokorba a motorbiciklije mellett, amikor Mabel kocsija elhúzott. Aztán nyeregbe pattant, s némi türelmetlen várakozás után a nyomukba eredt. Két út vitt ki a faluból. Az egyik Carselyba vezetett, a másik a Fosse Wayre vitt. Harry nem mert annyira rájuk tapadni, hogy lássa, merre mentek, így hasra ütéses alapon döntött a Fosse Way-i mellett.

Jól tette, ugyanis amint elérte az út végét, és rágördült a Fosséra, két autóval előrébb megpillantotta Mabel kocsiját. Biztonságos távolból követte. Mabel valamivel az előtt a hely előtt kanyarodott le, ahol Jessica holttestét felfedezték. Szóval hazaviszi Joyce t. Így is történt, Mabel kitette Joyce-t a házánál, és újból elhajtott.

Phil az este folyamán később felhívta Mabelt.

– Nem beszéltük meg, mikor találkozzunk. Szeretném újra látni.

– Ez kedves − mondta Mabel. − Elég zsúfolt a hetem. Mit szólna a jövő keddhez? Együtt ebédelhetnénk.

– Pompás! Fél egyre magáért megyek, és elviszem valami szép helyre.

Bill Wong este beugrott Agathához. Agatha mesélt neki az eltűnt eljegyzési gyűrűről, amivel kihozta a nyomozót a sodrából.

– Ezt előbb is elmondhatta volna! Várjon, míg beszólok nekik.

Agatha várt.

– Még nem láttam a boncolási jegyzőkönyvet − mondta aztán Bill. − Meg kell kérdeznünk a patológust, volt-e nyoma a lány nyakán annak, hogy letépték róla a láncot. Azonkívül újra át kell fésülni a tett színhelyét a gyűrű után. És végig kell járni az ékszerészeket, hátha a tettes megpróbálta elpasszolni.

– Mit mondott Mabel az oklevélre?

– Állítja, hogy csak az alapokat tanulta meg, és ezt az egyetem is igazolta. Azt mondta, hogy amikor arról kérdeztük, konyít-e a számítógéphez, és ő nemet mondott, úgy értette a kérdést, hogy profi-e.

– Süket duma − mondta Agatha szarkasztikusan. − Valaki csönget. Mindjárt jövök.

Harry társaságában tért vissza.

– Bill, Harry egy ideje követi Joyce t. Most mondja, hogy a lány ma eltaxizott Mabelhöz, beszélgettek, aztán Mabel hazavitte a csajt.

– Érdekes − mondta Bill. − De nem biztos, hogy fontos. Végtére is Mabel nyilván ismeri Joyce-t még a cégtől.

– De miért áll szóba a csajjal, akivel a férje viszonyt folytatott?

– Biztos vagyok benne, hogy van rá értelmes magyarázat.

– Annak a nőnek mindenre van magyarázata.

– Engem a tejesüveg érdekel − mondta Harry. − Amelyiknek lába kelt. Tegyük fel, hogy Joyce eltette a táskájába. A rendőrök tutira nem kutatták át. Vagy az is lehet, hogy az irodában dugta el.

– A rendőrök mindenütt keresték.

– Ha bejuthatnék valahogy az irodába… − mondta Harry.

– Felejtse el! − parancsolt rá Bill. − Elegem van a tisztességtelen módszereikből.

– Féltékenység − mondta hirtelen Agatha. − És zsarolás. Megtalálták már a banki alkalmazottat, aki a befizetést intézte?

– Igen, és állítása szerint mindkét esetben egy meglehetősen rosszul öltözött fószer tette be a pénzt.

– Mi a helyzet a bank biztonsági kameráival?

– Későn jutott eszünkbe, hogy kikérjük a felvételeket. A számunkra fontos részeket már törölték.

– Lássuk csak − így Agatha. − Burtnek viszonya volt Joyce-szal, miközben tudott a nő és Smedley viszonyáról. Tegyük fel, hogy azzal fenyegetőzött, kitálal Mabelnek. A cég ugyebár Mabel nevére lett bejegyezve. Vagyis Mabel eladhatta volna a férje alól. Csoda, hogy ő halt meg, és nem az asszony. Egyáltalán miért volt minden az asszony nevén? Aki amúgy remekül játszotta az elnyomott feleséget.

– Úgy néz ki, elég szép vagyona van. Ő adta a tőkét a gyáralapításhoz, azzal a feltétellel, hogy minden a nevén lesz. Ha Smedleyt tényleg zsarolták, fel is bérelhetett valakit, aki befizeti helyette a pénzt.

Harry elmerült a gondolataiban. Már tudta, hogyan fog bejutni az irodába.

Másnap Phil telefonált, hogy rosszul érzi magát, ezért inkább kivenné a napot. Valójában Mabelt szerette volna látni. Hosszas töprenkedés után arra jutott, nyilván van ésszerű magyarázat az oklevélre. Már arról fantáziált, hogy elveszi Mabelt. Jóval idősebb volt a nőnél, de biztosra vette, hogy ő sem közömbös neki.

Mivel Patrick korán bement az irodába, Philnek nem kellett betegséget színlelnie.

Elhatározta, hogy lesétálja az Ancombe-ba vezető két és fél mérföldet.

Szép, de az évszakhoz képest szokatlanul hűvös nap volt. Hol van már a napfényes tavasz ígérete! Talán már a faluban összefutnak majd. Ancombe ba érve Phil betért a kisboltba, hátha ott lesz a nő. Aztán eszébe jutott, hogy sokszor ő rendezgeti el a templomi virágokat, de a templomban egy lélek sem volt.

Hát jó, akkor otthon keresi fel. Végtére is már barátok. Elsétált Mabel házáig, és becsöngetett. Semmi nem történt, viszont füst jött a hátsó kertből.

Phil megkerülte a házat. Mabel egy olajoshordó fölött állt, amiből dőlt a fekete füst. A férfinak valami azt súgta, húzódjon a ház sarkának fedezékébe, s onnét figyeljen. Mabel bement a házba, és kisvártatva egy halom videokazettával jött vissza, amit a hordóba dobált, aztán nyakon öntötte az egészet benzinnel. Egy darabig nézte a hordót, majd dühödten fújtatva visszament a házba.

Gyufát hoz, gondolta Phil. Később nem tudta volna megmondani, mi késztette a következő lépésére, mindenesetre átinalt a kerten, kikapta az egyik kazettát a hordóból, és sikerült visszaszaladnia a fedezékbe, még mielőtt Mabel megjelent volna a doboz gyufával.

Az asszony életre lobbantott és bedobott a hordóba egy szálat, s elhőkölt a kicsapó lángok elől.

Phil futva távozott. Mire hazaért, már szúrt az oldala, és matuzsálemnek érezte magát.

Benyomult a házba, elővette az orkánkabátjába rejtett kazettát, és elmosolyodott.

– Lám, lám. A Késői találkozás. Erre a filmre vitte el Harry a kis Joyce-t − mondta ki fennhangon. Szóval Mabel csak lomtalanít. Aztán eltűnődött, hogy egy olyan tiszta lélek, mint Mabel, miért nem ajánlotta fel a kazettákat valami jótékonysági vásárra vagy idősotthonnak.

Akárhogy is, vessünk egy pillantást a filmre. Elvileg beteg vagyok. Furcsa, hogy egyesek még őrizgetnek videokazettákat. Azt hittem, mindenki átállt a DVD-re.

Előásta öreg képmagnóját, amelyet szerencsére még nem selejtezett ki, beüzemelte, és becsúsztatta a kazettát a nyílásba.

Kényelmesen hátradőlt a karosszékében, de a következő pillanatban megmerevedett, és döbbenten meredt a képernyőre.

Remegő kézzel nyúlt a telefonért, tárcsázta Agatha számát.

– Jöjjön ide most azonnal − mondta rémült hangon. − Ezt látnia kell.

Amikor Agatha és Patrick megérkezett, Phil halálsápadt volt, és látszott rajta, hogy nincs túl jól.

– Maga tényleg beteg − mondta Agatha.

– Félreérti. Mabelnél jártam. Videokazettákat égetett a hátsó kertben, nem vett észre engem. Nem tudom, miért, de amikor bement a házba gyufáért, elcsórtam az egyik kazettát. Nézzék!

A képernyőn Jessica, Trixie és Fairy játszadozott egymással Burt Haviland ágyán.

– A Késői találkozás tokjában volt − mondta Phil. − De biztos van rá egyszerű magyarázat. Talán nem is tudta, mi van benne.

– Ó, dehogynem − így Agatha. − A lelke mélyén, Phil, még ha nincs is tisztában vele, maga sem bízott a nőben, különben nem tette volna azt, amit tett.

– Pedig én csodáltam őt − mondta Phil megtört hangon.

– Bárhogy is − szólt közbe Patrick −, értesítenünk kell a rendőrséget.

– Még ne − mondta Agatha. − Mabel úgyis mindent letagadna. Mrs. Bloxby szerint a féltékenység a közös motívum. Ez a Burt röptében a legyet is… Talán tényleg szerette Jessicát, habár elég furcsán mutatta ki. Mi van, ha… mi van, ha Burt Mabellel is összeszűrte a levet? Mi van akkor, ha egyszerre két elhagyott nő is berágott rá? Burt átadja a kazettákat Smedleynek, Mabel megtalálja őket, és ettől csak még jobban gyűlöli Burtöt is, a férjét is, meg Jessicát is. Megvannak még a Mabelről készült fotói, Phil?

– Hogyne − mondta Phil szomorkásan, mert eszébe jutott, milyen sokat nézegette azokat a fotókat. Még mindig nem tudta elhinni, hogy képes volt ellopni a videokazettát, de be kellett látnia, hogy már az oklevél felfedezésekor megrendült a bizalma Mabel iránt.

– A terv a következő − mondta Agatha. − Mabel és Burt fotóival felszerelkezve végigjárjuk a környék összes szállodáját és éttermét, hátha valamelyikben együtt látták őket. Talán Smedley is ezért akarta figyeltetni a feleségét. Burt zsarolta őt, Smedley pedig megsejtette, hogy összemelegedtek a nejével.

– Felhívom Harryt, hogy őt is ráállítsam az ügyre.

Harry azonban nem vette föl a telefonját. Ugyanis időközben kiderítette az új cégigazgató nevét, s most megjelent a Jensen Elektronika recepcióján, és John MacLeodként mutatkozott be azzal, hogy Mr. Jensennel van találkozója.

A recepciós beszélt valamit a telefonon, majd Harryhez fordult:

– Mr. Jensen titkárnője szerint önnek nincs megbeszélt időpontja, ráadásul Mr. Jensen üzleti úton van, így ma senkit sem fogadhat.

– Félreértés történhetett − mondta Harry. − Beszélhetnék a titkárnővel?

A recepciós ismét telefonált egyet. Aztán letette a kagylót, és azt mondta:

– Foglaljon helyet. Miss Morrison azonnal jön.

Harry azt remélte, hogy valami fiatal pipihez lesz szerencséje, de Miss Morrisonról kiderült, hogy középkorú, skót, és rendkívül tárgyilagos.

– Mr. MacLeod? Csak az idejét fecsérli, fiatalember.

– Van nálam egy levél Mr. Jensentől!

Előző este tették ki a céges kukákat az utcára a szemeteseknek. Harry addig addig kotorászott bennük, amíg talált egy levelet, ami megúszta az iratmegsemmisítőt. A papíron szereplő fejlécet beszkennelte az otthoni számítógépén, és levelet fogalmazott Mr. George Jensen nevében, melyben az áll, hogy meggyőzőnek találta az önéletrajzát, és arra kéri, ezen a napon fél tizenkettőkor fáradjon be hozzá.

Miss Morrison felvont szemöldökkel olvasta végig a levelet.

– Nekem nem szólt erről. Kövessen, fiatalember.

Harry követte a nőt egy irodahelyiségbe.

– Üljön le − rendelkezett Miss Morrison. − Megnézem a főnök határidőnaplójában.

Harry sebtében körülpillantott. Két iratszekrény, íróasztal számítógéppel, egy irodaszék, meg egy másik szék a vendégeknek. Egy dög nagy pálma. A titkárnő szobája mellett kis teakonyha mosogatóval, kávégéppel.

Felületes helyszíni szemle volt, mert a nő közben már vissza is jött, mondván, hogy semmi sincs a könyvben, de ha Harry meghagyja a telefonszámát, majd felhívja, amikor a főnök visszaért.

Harry felállt, és megköszönte neki. Odanézett a pálmára.

– Mutatós példány − mondta az időt húzva, mert beszélgetés közben alaposabban is felmérhette volna az irodát.

– Hja, a pálma − horkantott elutasítóan Miss Morrison. − Elviheti, ha akarja. Az előzőektől maradt a nyakunkon. Úgyis csak elfogja itt nekem a fényt.

– Nem, köszönöm − mondta Harry. − Nem lesz túl kellemes nyarunk, ahogy a dolgok állnak.

– Nincs időm egész nap magával csacsogni. Majd felhívom. Mi is a száma?

Harry kitalált egy telefonszámot, és távozott.

A kapun kilépve megállt, és egyre csak zakatolt az agya. A pálma. Lehetséges lenne, hogy elkerülte a rendőrség figyelmét? Lehetséges lenne, hogy Joyce a cserépbe ásta el a tejesüveget? S ha így volt, vajon nem ásta-e ki utána, amikor már lecsillapodtak a kedélyek?

Harry elhatározta, hogy megkeresi Bill Wongot, és elővezeti neki az elméletét.

Elmotorozott a főkapitányságra, de Bill épp házon kívül volt.

Akkor beült a szemközti kávézóba, ahonnan szemmel tarthatta az épület bejáratát.

Levette a baseballsapkát meg a napszemüveget. Bill meg fogja kérdezni, hogy honnét tud ő a pálmáról. Eszébe jutottak Agatha jegyzetei. Főnöknője egyszer bent járt az irodában Charlesszal, amikor címek után érdeklődtek Joyce-nál.

Mobilon felhívta Charlest. Agatha hívásai rendre vagy Gustav, vagy a nénike képezte falba ütköztek, most azonban maga Charles vette fel a kagylót.

– Látott pálmát Joyce irodájában, amikor bent voltak nála? − kérdezte tőle Harry.

– Nem emlékszem. Miért?

– Csak úgy. A jegyzeteimet ellenőrzöm.

Fiatal nő hangja hallatszott a háttérből: „Hol vagy már, Charles?”

Csóri Agatha, gondolta Harry, amikor letette a telefont. Reméljük, nincs belezúgva a fickóba.

Az ablakon kitekintve meglátta a kocsijából kiszálló Billt.

Harry átszaladt a téren, és a főkapitányság lépcsőjén érte utol.

– Maga meg miért ilyen fess? − szegezte neki a haragos kérdést Bill. − Ha Wilkes meglátja, megint eszébe fog jutni a fiatalember, aki felszedte Joyce-t.

– Sebaj. Joyce régi irodájában van egy bazi nagy cserepes pálma.

– És?

– Abba könnyedén elrejthetett egy tejesüveget.

– Gyanítom, hogy erre mi is gondoltunk. Mindjárt rákérdezek.

Bill elgondolkodva ment be az épületbe. Egyenesen Wilkes felügyelőhöz. Tudta, hogy Wilkes nem fogja komolyan venni a dolgot, ha kiderül, hogy a forrás az általa „dilis amatőröknek” nevezett nyomozóiroda egyik munkatársa.

– Eszembe jutott valami, uram − kezdte Bill.

– Ki vele.

– Joyce Wilson irodájában volt egy nagyobbfajta filodendron.

– Az meg mi?

– Óriási zöld növény, mint egy facsemete cserépben. Ha Joyce Wilson a tettes, nem lehet, hogy oda rejtette az eltűnt tejesüveget?

– A helyszínelők az utolsó négyzetcentiméterig átvizsgálták az irodát. Azonkívül, ha az a növény tényleg akkora, mint egy fél erdő, az új titkárnő alighanem kidobta.

– Egy telefont talán megér a dolog, uram.

– Nézze, be vagyunk havazva. Itt van három gyilkossági ügy meg egy betöréssorozat.

Szóval hagyjuk ezt.

Agatha végül is a mobilján érte el Harryt, és tájékoztatta, hogy végig kell járniuk a szállodákat és éttermeket, hátha valahol együtt látták Mabelt Burttel. Az asszony és Burt fotóiból pár példányt az irodában hagytak a számára.

Phil közben SMS-t kapott Mabeltől, melyben lemondta a randevújukat, és azt kérte, tegyék át két héttel későbbre. Phil még mindig reménykedett, hogy létezik ésszerű magyarázat Mabel tetteire.

Harry begyűjtötte a fotókat az irodában, és a gondolataiba mélyedt. Hol randizott volna Mabel és Burt? Már ha tényleg volt köztük valami.

Úgy döntött, hogy az apjához fordul tanácsért. Apja menő építész volt, és két évvel korábban csaknem gajra ment a szülei házassága, amikor Harry anyja rájött, hogy az ura viszonyt folytat a titkárnőjével.

Aznap este Harry hazalátogatott a szüleihez. Apja, Jeremy Beam így üdvözölte:

– Anyád elment a nőgyűlésre. Még a nyomozóirodánál dolgozol?

– Igen, azért is vagyok itt. Adott egy házas nő, akinek viszonya van egy fiatal alkalmazottal a férje cégétől. Szerinted melyik Mircester környéki szállodába vagy étterembe mennének?

– Ej, hát honnét tudhatnám én azt!

Harry néma maradt.

– Lássuk csak − tétovázott az apja.

– Az ég szerelmére − csattant fel Harry. − Te hova vitted a macádat?

– Hátrább az agarakkal, fiatalember!

– Gyerünk már, apa! Ez fontos.

– Hát − mondta Jeremy némi nehezteléssel −, Tewby Magna falvában van egy kis vidéki motel, a Kastély.

– Hol ez a Tewby Magna?

– A mircesteri elkerülőn elmész az Evesham Road-i elágazásig, ott már ki van táblázva.

Harry nagy mellénnyel indult útnak. Olyan mázlista volt az utóbbi időben, hogy szinte sértetten vette tudomásul, amikor a motelben azt mondták neki, soha nem járt náluk senki, aki hasonlítana akár Mabelre, akár Burtre.

Agathának aznap este nem jött álom a szemére. Mert hát mi van, ha kiderül, hogy Mabel tényleg randizott Burttel? Ha elmondják a rendőrségnek, Wilkes tudni akarná, hogy jutott ez eszükbe. Akkor kénytelenek lennének átadni a kazettát a rendőrségnek, és úgy tenni, mintha Philnek egyszerűen az ölébe pottyant volna.

Briliáns ötlete most egyszerre légből kapottnak tűnt. Ott rontotta el, hogy a lompos öltözködése miatt Agatha egyfolytában középkorú nőként gondolt Mabelre, holott a nő aránylag fiatal volt.

Bill Wong ugyancsak nyugtalanul töltötte az éjszakát. Személyesen kérdezte ki a helyszínelőcsapatot, de ketten közülük szabadságra mentek, egyikük kilépett, a többiek pedig nem emlékeztek rá, hogy átnézték-e a pálmát.

Agatha, Phil, Patrick és Harry másnap reggel a már felkeresett helyek listájával a kezükben mentek be az irodába, nehogy egy helyszínt tévedésből kétszer látogassanak meg.

„Az a bibi, hogy ezek, ha igazán viszonyuk volt egymással, akár Burt lakásába is járhattak”, gondolta a kocsijába beszálló Agatha. Lehet, hogy csak az idejüket vesztegetik.

De adjunk neki még egy napot.

Harry ugyanerre a következtetésre jutott. Elment Burt egykori lakásához. Fel le mászkált a lépcsőházban, mindenüvé bekopogott, de sehol nem kapott választ. Biztosan dolgoznak, gondolta. Már éppen fel akarta adni, amikor meglátott egy férfit két bevásárlószatyorral belépni az épületbe.

– Kérhetnék öntől egy kis segítséget? − szólította meg Harry. − Nyomozó vagyok.

– Akárcsak a kedves mamája, ha jól sejtem. A múltkor ő kérdezett ki. A nevem Burden.

Hát ez remek, bosszankodott magában Harry.

– Mrs. Raisin nem az anyám − mondta türelmesen. − Nézze meg ezeket a fotókat, hátha felismer valakit.

– Elfelejtettem bagót venni. Kell a cigaretta az agyműködésemhez.

– Majd én hozok. Melyik a maga lakása?

– A nyolcas.

– Mit szív?

– Rothmanst. Hozzon mindjárt egy egész kartonnal.

„A pofátlan vén barma”, gondolta Harry, de kiszaladt a sarki boltba, és megvette a kartont.

– És most − mondta a pakkot átnyújtva, s közben igyekezett nem rosszallóan nézni a Mr. Burden szájában fityegő olcsó cigaretta csutkájára − tekintse meg a fotókat.

– Főzhetne előbb egy teát.

Harry kivonult a konyhába, ahol koszos edénnyel volt tele a mosogató. Addig kurkászott, amíg talált egy tiszta bögrét.

– Erős legyen! − érkezett a rendelés a nappaliból. Harry két filtert tett a bögrébe, és addig lógatta őket, amíg a lé már-már megfeketedett. − Tejjel vagy cukorral? − kiáltotta.

– Öt cukorral, tej a hűtőben.

Harry bevitte neki a bögrét, aztán kikereste a mappájából a Mabelről készült fotókat.

– Látta már ezt a nőt?

Türelmesen várt, míg Mr. Burden mohón feltépte a cigaretta kartonját, kiválasztott egy paklit, előhúzott belőle egy szálat, elnyomta a bagóját, a szájába vette a friss cigarettát, és rágyújtott. Kortyolt a teából, majd azt mondta: – Na, jól van. Mutassa csak!

Bősz szemöldökráncolással nézte a fotókat, aztán kisimultak a vonásai.

– Ez ő.

– Látta már?

Harry majd’ kibújt a bőréből izgalmában.

– Az ablakból. Késő éjszaka volt. A prosztatám nem hagy aludni. Egész éjjel pisálni járok. Az orvos szerint…

– Szóval, látta? − vágta el a szavát Harry.

– Éppen beült a kocsijába, és a meggyilkolt fazonnal ordibált, az meg ott állt mellette.

Megismerem a nőt, mert nem volt olyan kikent kifent, mint a többi tyúk, akiket ide szokott hozni.

– Ez mennyi idővel a gyilkosság előtt történt?

– Azt nem tudom. Tán egy héttel előtte.

– Elmondta a rendőrségnek?

– Nem. Őket csak a gyilkosság éjszakája érdekelte.

– Nagyon köszönöm, Mr. Burden.

– Nem várna meg, fiatalúr? Tizenegykor le szokok menni a kocsmába.

– Mennem kell.

Bill Wong úgy határozott, hogy a tűzzel fog játszani, és másnap késő délután Wilkes tudtán kívül ellátogat a Jensen Elektronikához. Házkutatási parancs nélkül is menni fog, gondolta.

Először megváratták, aztán Miss Morrison jött ki elébe, és a szemöldöke felszaladt, amikor Bill közölte vele, hogy az irodai pálmát szeretné megvizsgálni.

– Ne tartson túl sokáig − mondta a nő. − Dolgoznom kell.

Bill bement utána az irodába, és ott volt a pálma: zölden burjánzott az ablak előtt. Bill vékony fémpálcát húzott elő.

– Igyekszem nem kárt tenni a növényben.

– Nekem aztán mindegy − mondta Miss Morrison. − Ez csak egy gaz.

Bill leguggolt a cserép mellé, és belemélyesztette a pálcát a földbe, amíg az el nem akadt valamiben. Talán ez a cserép alja, vagy kavicsok vannak alul.

Egyik zsebéből szemetes zacskót, a másikból ültetőkanalat vett elő, és kezdte átlapátolni a földet a zacskóba. Kitartóan ásott, időnként összehúzta a földet, aztán a cserép fenekén megcsillant valami. Óvatosan folytatta a munkát, s ekkor már látszott, hogy egy tejesüveg az.

Az isten áldja meg Harry Beamet, gondolta. Azzal elővette a mobilját, és hívta Wilkes felügyelőt.

Agatha, Patrick, Harry és Phil a nő házában gyűlt össze.

– Na, szóval − mondta Agatha. − Javaslom, hogy holnap reggel látogassunk el Mabelhöz, és vonjuk kérdőre.

– Szólni kellene a rendőröknek − mondta Patrick.

– Okosabbak voltunk náluk − vágott vissza Agatha. − Előbb találkozzunk a nővel, aztán majd beszélünk velük.

Másnap reggel felkerekedtek Ancombe ba. Harry eltűnődött, beavassa-e Agathát a tejesüvegre vonatkozó elméletébe, aztán mégsem tette. Lehet, hogy Agatha haragudna rá, amiért nem őhozzá fordult, hanem a rendőrséghez.

Patrick és Phil Agatha kocsijában utazott, Harry motoron követte őket.

Mabel feljárója üres volt. A kocsija sehol.

– Megvárjuk − jelentette ki Agatha.

A kocsiból kiszálló Patrick megjegyezte:

– Elég elhagyatottnak tűnik a ház.

Az ablakhoz lépett, és belesett.

– Mindent elvittek − mondta hátrafordulva. − A bútorokat is, mind egy szálig.

– Akkor eladta a házat, és kiköltözött.

– Még kint van az ELADÓ tábla − mutatott rá Agatha −, és ha elkelt volna a ház, az ingatlanosok rögtön lecserélik arra, hogy ELADVA. Szóljunk a zsaruknak.

Telefonon azt közölték vele, hogy sem Bill Wong, sem Wilkes nem elérhető, hagyjon nekik üzenetet. Így hát Agatha sürgős üzenetet hagyott, hogy úgy vélik, Mabel Smedley meglógott. Hozzátette, hogy ők Mabel házánál fognak várni.

A rendőrség befejezte Joyce házának másodszori átkutatását. Bill már előző este meg akarta volna ejteni a dolgot, de elég későn érte el Wilkes felügyelőt, aki azt javasolta, hagyják reggelre. Joyce nak se híre, se hamva, s bár a bútorai a helyükön voltak, a ruhatára egy része eltűnt.

Billt felhívták a főkapitányságról, hogy Agatha ott van Mabel Smedley házánál, aki a jelek szerint vagy eladta, vagy pedig elvitette az összes holmiját, és olajra lépett.

Wilkes, Bill Wong meg egy rendőr átrobogott Ancombe-ba.

– Miből gondolták, hogy a nő is benne van? − kérdezte Wilkes. − Mivel mindnyájan itt vannak, nyilván nem csevegni jöttek.

Agatha átnyújtotta neki a videokazettát.

– Eredetileg Phil egyedül jött át Mabelhöz, ugyanis összebarátkoztak, és ezt találta a hátsó kertben egy elszenesedett holmival teli olajoshordó mellett. Hazavitte, hogy megnézze, és kiderült, hogy a lányok pornófilmje van rajta. Phil a hátsó kertben kereste Mabelt, nem nézett be az ablakokon, aztán értesített minket, mi meg idejöttünk, hogy kérdőre vonjuk a nőt.

– Azonnal fel kellett volna hívniuk! − tajtékzott Wilkes.

– Nem lennénk előbbre − dacoskodott Agatha.

– Joyce úgyszintén eltűnt − mondta Bill. − Végre megleltük a hiányzó tejesüveget. A pálma cserepébe rejtették a titkárnő irodájában. Az új tulajdonos átvette a régi alkalmazottak egy részét. Alighanem Miss Morrisonnak járt el rólam a szája, és egyikük telefonon értesítette Joyce-t.

Wilkes előkapta a mobilját.

– Beszólok, hogy figyeljék a reptereket, a kikötőket meg az összes vasútállomást. Tudja valaki Mrs. Smedley kocsijának a rendszámát?

– Én igen − vette elő Phil a noteszét.

– Kiküldünk egy csapatot a ház átfésülésére − mondta Wilkes, miután letette a telefont −, maguk pedig most velünk jönnek a kapitányságra. Mindnyájan vallomást tesznek. Jensen titkárnője szerint nemrég bent járt náluk egy fiatalember valami fals ürüggyel. Tudni akarom, hogy van-e valami közük ehhez.

A kihallgatószobában Wilkes bekapcsolta a diktafont, és zordonan így szólt:

– Kezdjük az elején, Mrs. Raisin. Nyilvánvaló, hogy már gyanakodtak egy ideje Mabel Smedleyre, másképp Mr. Phil Witherspoon nem döntött volna úgy, hogy jobb, ha ellenőrzi a Késői találkozásnak látszó videokazettát.

– Ma így is, úgy is bejöttem volna magához − mondta Agatha. − Harry tegnap este kiderítette, hogy valaki látta Mabelt Burt lakása előtt a férfival vitatkozni. Volt valami olyan érzésem, hogy a gyilkosságok összefüggnek. Úgy okoskodtam, hogy ha Burtnek egyszerre volt viszonya Mabellel is meg Joyce-szal is, miközben Jessicát akarta elvenni, akkor a féltékenység lehetett az indíték. Szerintem Mabel és Joyce egyesítették erőiket.

Mabel férje igazi zsarnok volt. Ő is csalta ugyan a nejét, de neki nem engedte volna meg ugyanezt, s mivel Burtre gyanakodott, felbérelt minket a felesége megfigyelésére. Mabel megtalálta a Jessicáról készült felvételeket, ami csak olaj volt a tűzre. Ez megmagyarázza, miért nem erőszakolta meg Jessicát a gyilkosa. Az egyik nő ölte meg.

– Joyce Wilson eltűnését értjük − mondta Wilkes −, de Mrs. Smedley miért menekült el? Hiszen nincs ellene bizonyítékunk.

– Nyilván kezdettől fogva le akart lépni − mondta Agatha. − Volt ideje raktárba vitetni a holmiját, és alighanem pontosan ezt tette. Nem hibáztathat minket az eltűnése miatt.

Egész álló nap tartott a kihallgatás, így este elcsigázva jöttek össze Agatha irodájában.

– A tejesüvegről nem szóltam nekik − mondta Harry. − Nem Bill hallgatott ki, hanem egy másik nyomozó, és nem győzte mondogatni, mennyire utálja az amatőröket, meg hogy keressek magamnak tisztességes munkát.

– Hova a nyavalyába mehettek? − tűnődött hangosan Agatha.

– Akárhova − felelte Patrick borúsan.

– Kíváncsi vagyok, Joyce volt-e a felbujtó − mondta Agatha. − Egy vasa sincs, ellenben az ifjú Harry szerint eléggé pénzsóvár. Lehet, hogy ő késztette menekülésre Mabelt, mert azt mondta neki, hogy ha nem segít, akkor kénytelen lesz őt elárulni. Várjunk csak!… Joyce aligha Észak Skóciában vagy a walesi hegyekben fog megbújni, hiszen igényli a luxust. Harry, látott maga valakit a régi alkalmazottak közül?

– Egyet sem ismerek. Csak azt a biztonsági őrt, Berryt láttam. Rajta volt a névkártyája.

– Akkor vele kezdjük − mondta Agatha. − Bizonyára hazaért már.

Berry épp focimeccset nézett a tévében, látszott, hogy bosszús a háborgatásért.

– Azon spekuláltunk − mondta Agatha −, van-e olyan a régi gárdából, aki most is a cégnél dolgozik, és akit Joyce esetleg beavatott a titkaiba.

– Mary Penth. Vele elég jóban volt. Emlékszem, Joyce háza közelében bérelt szobát.

Agatha és Patrick elsietett Joyce utcájába, hogy felmérjék a terepet. Joyce házával ellentétben a többi mind lakásokra volt felosztva.

– Ez az − mondta végül Patrick. − Legfelső emelet. Mary Penth.

Becsöngetett.

Cipőkopogás, majd egy fiatal nő nyitotta ki az ajtót. Alacsony volt és ápolt, búzaszőke, kedves arcú.

Agatha mély lélegzetet vett, bemutatkozott, és elmagyarázta, miért jöttek, mire Mary a szája elé kapta a kezét.

– Jöjjenek csak be − mondta bágyadt hangon.

Utánamentek a meredek lépcsőn a legfelső emeletre.

– Amolyan műteremlakás − mondta a lány, miközben betessékelte őket.

„Műteremlakás, na persze”, gondolta Agatha, „vagyis miniatűr fürdőhelyiséggel kiegészített szoba-konyha”.

– Teát kérnek vagy kávét? − kérdezte Mary.

– Semmit − mondta Agatha. − Igazából arra lennénk kíváncsiak, említette-e Joyce valaha, hogy hol élne legszívesebben.

Homlokráncolás.

– Gondolkozom. Képtelen vagyok elhinni, hogy Joyce ölni is képes. Olyan jókat nevettünk együtt. Tegnap felhívtam, hogy elújságoljam neki, mit találtak a rendőrök a pálmában. Egy tejesüveget! Nem gondoltam, hogy baj lehet belőle, ha elmondom. Barátok voltunk. Egy percig sem hittem, hogy vaj van a füle mögött.

– Tudta, hogy viszonya volt Robert Smedleyvel?

– Dehogy tudtam! Még hecceltem is vele, hogy nincs pasija.

– Sosem mélázott el azon, hogy miből telt neki egy házra?

– Azt mondta, gazdagok a szülei. Istenem. Ezek szerint végig hazudott nekem.

– Járt valaha Joyce külföldön?

– Egyszer, és akkor is csak egy hétvégére. Hadd gondolkozzam. Az apja vitte el Marbellába.

– Robert Smedley volt az, nem az apja.

– Joyce odáig volt, milyen gyönyörű ott, s hogy ott akar élni.

Agathának ettől sürgős mehetnékje támadt. Köszönetet mondtak Marynek, és távoztak.

– Irány haza, csomagolni − mondta Agatha. − Phil és Harry majd tartja a frontot.

Tizenkettő

Mabel egyenletes tempóban, magabiztosan hajtott keresztül Spanyolországon, pedig fáradt és nyomott volt. Minden hidat felégetett maga mögött. A bútorait raktárba vitette, a pénzét pedig átutalta egy kajmán-szigeteki offshore számlára.

Aztán Joyce beállított hozzá azzal, hogy megtalálták a tejesüveget, és ha Mabel nem segít neki megpattanni, akkor kitálal a rendőröknek. Ráadásul közölte, hogy Marbellába akar utazni. Mabel rámutatott, hogy Spanyolország nem nyújt menedéket a brit bűnözőknek, s ha megtalálják, akkor rögtön ki is toloncolják őket, de Joyce kötötte az ebet a karóhoz. Mabel érezte, hogy rettenetes hibát követett el. Ha nem lett volna úgy megzavarodva és magára utalva, valahogy kihúzta volna Londonban álnéven, amíg sikerül hamis útlevelet szereznie. Egyetlen éjszakát tervezett Marbellában tölteni, csak hogy befogja Joyce száját, aztán lelép.

Mabel Dél-Angliában hagyta a kocsiját, és készpénzben fizetett egy új Land Roverért.

Amint Marbellába ér, szerét ejti, hogy lerázza Joyce t. Megvetette Joyce t, de egységbe kovácsolta őket a közös gyűlölet: Mabel meg akart szabadulni a férjétől, akit egykor hőn szeretett. Csak később értette meg, hogy Robert a pénzéért vette el. Mabel eleinte csodálta őt, ahogy megteremtette a saját cégét, az üzleti élet császárának látta. Ám a férfi idővel kiállhatatlanná és erőszakossá vált. Mabel hamarosan ráébredt, Robert nem azért ragaszkodik hozzá, mert szereti, hanem mert attól fél, hogy ha Mabel talál magának valaki mást, akkor visszaveszi tőle a pénzét. Amikor az asszony megismerte Burtöt, mintha kislánykori álmai váltak volna valóra. Meg volt győződve róla, hogy Burt szereti, ám amikor felhozta neki, hogy el akar válni Roberttől, Burt Jessicáról kezdett beszélni. A féltékenységtől emésztett Joyce már figyelte egy ideje Burt lakását, és tudott a viszonyról.

Felkereste Mabelt, aki először boldogan osztotta meg a bánatát a másik elhagyott nővel. ő már eldöntötte, hogy elválik Roberttől, aki cserébe megverte, és megfenyegette, hogy végez vele.

Aztán megtalálta a videofelvételeket, és mértéktelen féltékenység ébredt benne Jessica iránt. Elkezdte követni. Így tudta meg, hogy a lány egy éjszaki klubba jár. Azzal győzködte magát, hogy a diszkóból hazaigyekvő lányok rendszeresen lesznek gyilkosság áldozatai.

Megvárta, míg Jessica kilép a diszkóból. Ha a barátnői is a lánnyal vannak, Mabel lemond róla. Így viszont előrerobogott, és az út szélén várakozott, míg meg nem látta Jessicát.

Odahajtott mellé, bemutatkozott neki, és megkérdezte:

– Mit kóricál késő éjszaka egy ilyen fiatal lány? − Jessica azt felelte, a diszkóból igyekszik hazafelé. − Hol laksz? − kérdezte Mabel, mintha nem tudná. Aztán felajánlotta a lánynak, hogy elviszi. Jessica pedig megbízott benne.

Amint Jessica elkezdte mondogatni, hogy rossz irányba mennek, Mabel lehúzódott az útról, elővette a kést a táskájából, és a lány mellkasába döfte. Türelmesen megvárta, míg kiszenved, aztán, mikor üres volt az út, kirángatta a kocsiból, legurította az árokba, és bevonszolta a fák közé.

Letépte Jessicáról a bugyit, hogy a rendőrök szexuális bűntényre gyanakodjanak. Ekkor észrevette Jessica nyakában a láncra fűzött gyűrűt, az eljegyzési gyűrűt!… Dühödten leszakította a halott lányról.

Két nappal később előszedte a tőrt a konyhai rejtekhelyről, hogy elássa a kertben. Ekkor Robert tűnt fel a háta mögött, s a késre nézve megállapította: – Te ölted meg Jessicát.

Mabel halálra váltan bámult rá. A férje azt mondta neki, hogy ha Mabel nem íratja át a céget, az összes pénzt meg a házat az ő nevére, akkor elmegy a rendőrségre. Az asszony mindent megígért neki. Mi mást tehetett volna?

Ekkor döntötte el, hogy Joyce hoz fordul segítségért, és azzal kecsegtette, hogy a végén negyedmillió font ütheti a markát. Megrémült, amikor rájött, hogy a férje magándetektívet fogadott, és közölte vele, hogy vagy leállítja a nyomozást, vagy semmit sem fog aláírni.

Az anyósülésen utazó Joyce most is emlékezett rá, hogy az elején hevesen tiltakozott. Egészen a bathi hétvégéig, amikor is Robert hűvösen az értésére adta, hogy nem áll szándékában elválni.

A gyilkosság után először nem akart hinni a szerencséjének. Biztosra vette, hogy a rendőrök a pálmát is meg fogják nézni, és átkozta magát, amiért nem csempészte ki valahogyan az irodából a tejesüveget. Ám az irodába visszatérve egyszerűen nem bírta rávenni magát, hogy kiássa. A rendőrök úgysem találták meg. Jobb lesz ott hagyni, ahol van, gondolta akkor. Milyen ostoba volt!

Aztán, amikor már éppen elültek a hullámok, Burt megzsarolta Mabelt, hogy elmondja a rendőröknek: vele és Joyce-szal is viszonyt folytatott, meg hogy meg van győződve róla, hogy kettőjük közül az egyik Jessica gyilkosa.

A két nő pánikba esett, és megölték a férfit a lakásán.

Joyce mindenfélét forgatott a fejében. Magának akarta Mabel összes vagyonát. Mabel egy csomó készpénzt hordott magánál arra az esetre, ha a rendőrség valamilyen úton-módon befagyasztaná a Kajmán szigeteken nyitott számlát. Legjobb lenne megszabadulni Mabeltől. Egy baleset vagy ételmérgezés tökéletesen megtenné…

Agatha és Patrick az Iberian Airline járatával repült Marbellába másnap reggel. Patrick kibökte, hogy ő még nem is volt külföldön. Agatha sokadjára tűnődött el azon, vajon mit látott a kacér Miss Simms a gyászos képű, ritkuló hajú nyugalmazott nyomozóban. Patrick ezúttal sötét öltönyt viselt csíkos nyakkendővel, hozzá fényesre bokszolt fekete cipőt.

Agatha azon a véleményen volt, hogy az egész megjelenése letagadhatatlanul zsarus.

– Remélem, nyáriasabb ruhát is csomagolt − mondta Agatha. − Nagyon meleg lesz.

Áttanulmányozom az útikönyvet, hátha segít rájönni, hová mehettek. Joyce bizonyára a strandra szavazna, de abból is egy csomó van: Casa Blanca, La Fontanilla, El Faro, ezek mind strandok, hoppá! Nagueles. Azt írja, hogy ez a híres arany mérföldön fekszik. Ott van a Puente Romano Hotel meg a Marbella Club Hotel. Szerintem Joyce ezek közül választana, hacsak Mabel rá nem beszélte, hogy valami félreeső panzióban rejtőzzenek el.

– Nem tetszik ez nekem − mondta Patrick. − Mabel nem fog úgy ugrálni, ahogy Joyce fütyül.

– Talán kénytelen lesz, különben Joyce feldobja a rendőrségen. A gyilkosságokat valószínűleg Mabel követte el, Joyce csak segédkezett neki.

– Mutassa azt az útikönyvet.

Patrick átlapozta a könyvecskét, és savanyúan megjegyezte, hogy jó nagy ez a Marbella.

– Akkor is meg kell próbálnunk − mondta Agatha.

– Ahogy óhajtja. De mostanra feltehetően az Interpolt is mozgósították.

– De ők nem tudnak Spanyolországról, míg mi igen.

Joyce kilépett a szállodai szobájuk erkélyére, és beszippantotta a napfényes levegőt.

Homokos part nyúlt el a zöldeskék tenger előtt. Fiatalember ballagott a sétányon, s amikor észrevette Joyce-t a második emeleti erkélyen, csókot dobott neki.

Joyce örült, mint majom a farkának. Így kell élni! Visszament a lakosztályba, és izgatottan mondta:

– Annyira szép itt! Este elmehetnénk bulizni.

Mabel feltekintett rá kicsomagolás közben.

– Felejtsd el − mondta fahangon. − Túlfeszíted a húrt, Joyce. Itt maradunk a lakosztályban, és felhozatjuk a vacsorát, amíg kitalálok valami biztonságosabb búvóhelyet.

– Itt sose találnak meg. Hála az Európai Uniónak, még az útlevelünket se pecsételték le.

– Valamelyik határőr emlékezhet ránk. Marbella továbbra is kedvelt helye a bűnözőknek. És erre ők is gondolhatnak.

– Csak a vonatrablóknak meg más nagykutyáknak. Mi csak…

– Mi csak gyilkosok vagyunk. Fogd be végre a szádat, és hagyj gondolkodni.

Joyce egy hosszú pillanatig Mabelt tanulmányozta, aztán megkérdezte, hogy mit szólna egy italhoz.

– Jó. Nézd meg, mi van a minibárban.

Joyce felmérte a készletet.

– Szinte minden.

– Keverj nekem valamit, aztán csukd be az ablakot, és kapcsold be a klímát. Addig megmosom az arcomat hideg vízzel.

– Csinálok egy jó kis Cuba librét − kiáltotta Joyce.

Elővette a rumot meg két kis üveg kólát, hozzá két vizespoharat. Az ágyához ment, hogy előszedje a táskájából az altatókapszulákat. Hosszú, lakkozott körmeivel szétpattintotta a kapszulákat, és belerázta a tartalmukat az egyik pohárba. Aztán emberes adag rumot locsolt a poharakba, majd csurig töltötte őket kólával.

Épp időben, mert visszatért Mabel.

– Brazíliára gondoltam. Ha a híres vonatrabló, Ronnie Biggs el tudott ott rejtőzni, akkor mi is. Megiszom az italomat, és intézkedem. Nem csuktad be az ablakot.

– Bocs. − Joyce átnyújtotta Mabelnek az italt, aztán ment, hogy becsukja az ablakot, bár nem szívesen intett búcsút a napsütötte tenger látványának.

Mabel lenézett az italára: fehér porszemcse úszkált a tetején. Több se kellett neki, kicserélte a poharakat.

– Ránk − emelte a poharát Mabel.

– Sok szerencsét − mondta Joyce. − Hogy jutunk át Brazíliába?

– Repülővel már rizikós lenne − felelte Mabel. − Esetleg kocsival elmegyünk Lisszabonig, s ott hajóra szállunk.

Joyce mohón ivott, s mindegyre Mabelt figyelte, mikor álmosodik végre el. Amikor ő maga kezdett kótyagos lenni, nem akarta elhinni, hogy ez történik. Felállt, megtántorodott.

– Fáradtnak tűnsz, drágám − kormányozta el Mabel a hálószobájába. − Feküdj le.

Joyce kapálózva tiltakozott.

– Kicserélted a poharakat.

– Félrebeszélsz − nyomta le Mabel az ágyra. Joyce próbált ébren maradni, de elnyelte a sötétség.

– Egy probléma kipipálva − mondta Mabel. Fogott egy párnát, hogy rászorítsa Joyce arcára, de nem bírta megtenni. Már nem fűtötte az az eszement, féltékeny düh, ami gyilkost faragott belőle. Félretette a párnát, és átkutatta Joyce táskáját. Az üres altatós dobozkát kidobta a szemétbe. Aztán kinyitotta Joyce tárcáját, és minden pénzt kivett belőle, amit ő adott neki. A táska alján megtalálta az eljegyzési gyűrűt. Mabel a szemöldökét ráncolta. Hiszen megmondta Joyce nak, hogy dobja el! Leküldte a gyűrűt a vécén, aztán eltette a Joyce tól visszavett pénzt. Bepakolt ezt azt egy strandtáskába, és elhagyta a szobát, de előtte még kiakasztotta az ajtóra a NE ZAVARJANAK táblát. A ruháit kénytelen lesz itt hagyni.

Leliftezett a földszintre, kihajtott a parkolóból a Land Roverrel, és kaján mosoly ült ki az arcára, ha arra gondolt, hogy Joyce egy fillér nélkül maradt.

Estefelé Joyce szédüléssel és hányingerrel ébredt. Aztán megrohanták az emlékek.

Kimászott az ágyból, de Mabelnek nem volt nyoma. Látta, hogy a táskája nyitva van. A tárcájából minden pénz eltűnt. Pánikba esett. Fogalma sem volt, mitévő legyen.

Úgy döntött, lemegy az étterembe, eszik és iszik valamit hitelbe, hátha az evéstől kitisztul a feje.

Tengerre néző asztalt kapott. Valaki megszólította:

– Hogyhogy egy ilyen csinos hölgy egyedül vacsorázik?

Joyce felnézett a zömök kis fickóra, aki sugárzóan mosolygott rá.

– Gyönyörködöm a tengerben − mondta a férfinak.

– Nem bánja, ha leülök ide?

– Tessék csak − mondta Joyce, mert máris meglátta a kiutat kilátástalan helyzetéből. A férfi ronda ugyan, de gazdagnak látszik. Elegáns öltönyt viselt meg vastag arany karórát.

Ha flörtölök vele, gondolta Joyce, talán felhív a szobájába, és ha elaludt, lenyúlom a pénztárcáját meg a kocsikulcsát, azzal uccu neki.

– Hadd mutatkozzam be, a nevem Peter Sinclair.

– Ön itt él? − kérdezte Joyce.

– Nem, cipőbolthálózatom van Nagy-Britanniában. Üzleti úton vagyok.

Joyce kinyújtotta a kezét.

– Ellie Finch − mondta, aztán hűvös döbbenet ereszkedett rá. Mabel intézte a szobafoglalást, s azóta talán meg is jelent a fényképük a brit lapokban, márpedig azokat Spanyolországban is lehet kapni. Gyorsan kell tehát cselekednie.

Bőszült flörtölésbe kezdett Mr. Sinclairrel, de arra azért odafigyelt, nehogy túl sokat igyon. Szüksége lesz az eszére.

Későn, tíz órakor láttak hozzá a vacsorához, habár spanyol mércével az még nem is olyan késő. Éjfélkor Joyce közölte, hogy ideje lenne lefeküdni, miközben a legcsábosabb pillantással szerencséltette Petert.

– Meghívhatom esetleg a szobámba egy utolsó italra? − kérdezte a férfi.

„Elkaptam a frakkod”, gondolta Joyce.

Agatha és Patrick kimelegedve, fáradtan zárta a kutatás második napját. Patrick azt javasolta, térjenek vissza a szállodába, aludjanak egyet, és majd reggel folytatják a keresést, de Agatha nem hagyta annyiban: – Csak még pár hotelt nézzünk meg. Van még két ötcsillagos, ahol nem jártunk. Ez az egyik. A Splendide.

Bérelt kocsiban ültek, Patrick navigált, s Agatha óvatosan vezetett a La Venus névre keresztelt partszakaszig, ahol a Splendide állt.

– Jöjjön, Patrick − mondta a férfinak.

– Agatha, talán nincsenek is itt. Elegem van a tébolyult ötleteiből. Haza akarok menni.

– Csak még ezt az egyet.

– Éjjel egy óra van.

– Jó, akkor várjon meg a kocsiban. A fényképek nálam vannak.

Agatha bemasírozott a csillogó villogó előcsarnokba. Az éjszakai portás gyanakvón nézett a gyűrött nadrágkosztümös, középkorú asszonyra, és csak annyit szólt: – Igen?

Agatha elmagyarázta, hogy kicsoda ő, és elővette a két nő fotóit.

– Őt már láttam − mondta a férfi Joyce képére mutatva. − Azt hiszem, épp az előbb hagyta el az éttermet Mr. Sinclair társaságában.

– Ide hallgasson! − mondta Agatha. − Ezek a brit rendőrség körözése alatt álló gyilkosok. Hívja a helyi erőket, de azonnal!

Az éjszakai portás egy pillanatig habozott, nem volt egészen biztos Agatha épelméjűségében, aztán gondolatban megvonta a vállát. A rendőrök majd eldöntik.

Peter Sinclair összekötözve vonaglott az ágyon, és kiáltozott:

– Te kis kurva!

Eközben Joyce éppen eltette a tárcáját.

A megkötözés izgató szexuális játéknak indult.

– Segítség! − ordította a férfi.

Joyce mérges pillantást vetett rá, és egy selyemkendőt gyömöszölt a szájába.

Aztán megindult az ajtóhoz, amely abban a minutában kivágódott, és Joyce a spanyol rendőrséggel találta magát szemben. Mögöttük, akár egy rémálomban, ott volt Agatha Raisin is.

Patrick a legmélyebb álmából riadt fel, amikor Agatha beszállt mellé a kocsiba.

– Most már hazamehetünk? − kérdezte a nőtől.

– Majd − felelte Agatha vigyorogva. − Joyce-t letartóztatták, és azt mondja, hogy Mabel Lisszabon felé tart. A spanyol rendőrség már riasztotta is a portugálokat.

– Miért hagyta, hogy ezt átaludjam!

– Nem volt időm felkölteni. Hozza a csomagokat! Itt maradunk éjszakára, reggel jelenésünk lesz a helyi kapitányságon.

− Hogy jött rá az az átokverte Raisin? − dühöngött Wilkes másnap. − Honnét tudta, merre kell keresni! Biztos elhallgatott előlünk valamit.

– Nélküle sosem találtuk volna meg őket − mondta Bill. − Szóval Mabel Smedleyt is elkapták.

– Még a portugál határ előtt. Joyce Wilson eltökélte, hogy nem viszi el egyedül a balhét.

– És mit mond? Melyikük ölt, és miért?

– Burt Haviland mindkettőjüket lefektette. Mindketten őrülten féltékenyek voltak Jessicára. Robert Smedley rajtakapta a feleségét, amikor az el akarta ásni a kertjükben a tőrt, amellyel megölte Jessicát. Megfenyegette az asszonyt, hogy ha nem íratja át rá a vagyonát meg a céget, akkor beköpi. Az asszony adta a gyomirtót Joyce nak, hogy végezzen a férjével. Burtöt azért ölték meg, mert tudott valamit, és azzal fenyegetőzött, hogy a rendőrséghez fordul. Azt a gyilkosságot együtt követték el.

– De a szomszéd csak egyvalakit hallott távozni Burt lakásából.

– Az Joyce lehetett. Mabel lapos sarkú cipője feltehetően nem csapott zajt.

– Agatha Raisin − mondta Bill − gyakran azért eredményesebb nálunk, mert nem tartja be a szabályokat.

– Akkor itt az ideje, hogy betartsa őket − mondta Wilkes. − Fogadjunk, hogy holnap minden újság az ő remek nyomozói zsenijétől lesz hangos.

Agatha letette a telefont.

– Ez volt az utolsó, Patrick. Valamennyi országos brit napilapot értesítettem. Már csak várnunk kell, hamarosan érkeznek a kiküldött riporterek meg a fotósok. Öltözzünk fel rendesen.

– Semmi baj az öltözékemmel − jelentette ki Patrick.

Vörös sárga - mintás hawaii inget - viselt buggyos, drapp térdnadrággal, fekete bokazoknival, nyitott orrú bőrszandállal.

– Öltönyben valahogy nyomozósabb az összkép, Patrick. Különben minek megy a légkondi? Mindjárt jönnek a többiek.

– Milyen többiek?

– Hát Phil, Harry meg Mrs. Freedman. Szóltam nekik, hogy repüljenek ide. Remekül mutatunk majd a fotókon: a nyomozóiroda teljes legénysége.

Patrick sóhajtozva vonult el átöltözni. Honnét van ennek az Agathának ennyi energiája?

Sir Charles Fraith másnap kézbe vette a Daily Telegraph aznapi kiadását, és Agatha fényképe nézett vissza rá az újságból. „Részletek a hatodik hetedik oldalon”, olvasta. - Odahajtott a megfelelő oldalra.

Mindannyian ott voltak: Agatha, Patrick, Harry, Phil, de még Mrs. Freedman is.

Munkatársai nyomozói éleslátását méltató hosszú idézetek Agathától. Három gyilkosságot sikerült megfejteniük.

Charles mellőzöttnek érezte magát. Utóvégre épp elég ingyenmunkát végzett Agathának. Azt azonban be kellett látnia, hogy szépen cserbenhagyta, amikor Laura bejött a képbe. És hol van most Laura? Visszament a vőlegényéhez. „Sosem mondtad, hogy vőlegényed van!”, tombolt Charles, amikor kiderült a dolog.

„Mert idáig külföldön volt”, felelte erre Laura. „Nem kell a hűhó, Charles. Ez csak futó kaland volt kettőnk közt.”

Az Angliába indulásuk előtti estén Agatha és „legénysége” fényűző lakomával ünnepelt a szálloda éttermében. A pénz nem számított. A nagy nyilvánosság úgyis be fogja hozni az árát. Agatha nem mulasztotta el tájékoztatni a brit sajtót, melyik géppel landolnak majd a Heathrow n. Kis szerencsével a hírverés csak fokozódni fog. Persze a közelgő kiadatást követő bírósági tárgyalás miatt részletekbe nem bocsátkozhatott.

– Ránk − mondta Agatha a poharát emelve. − Még több közös ügyet!

– Csak gyilkosság ne legyen − mondta Mrs. Freedman megborzongva.

– Ámen − zárta le a témát Phil.

Ám nagyon úgy festett a helyzet, hogy a diadalmas hazaérkezés elmarad. Még a többi utas előtt leszedték őket a gépről, és beterelték valamennyiüket egy szolgálati helyiségbe, ahol a dühös Wilkes várt rájuk.

– Honnét tudta, hogy a két nő Marbellában van? − kérdezte Agathától.

– Beszéltem Joyce egyik barátnőjével, ő mondta, hogy Joyce járt már egyszer Marbellában. Szerencsém volt.

– Fel kellett volna hívnia! Értesíthettem volna a marbellai rendőrséget, és akkor előbb is elkaphattuk volna őket.

– Úgysem hallgatott volna rám − mondta Agatha. − Valami olyasmit mondott volna, hogy higgadjak le, már riasztották az Interpolt. − Végtelen fáradtság kerítette hatalmába.

Egy könnycsepp gördült az arcára.

Wilkes berezelt, hiszen ha Agatha itt most összeomlik neki, a rendőrség lesz a hibás, amiért kikészítették a hős nyomozónőt.

– Nem is igaz. Na, menjen, később még beszélünk.

De nyomban megbánta a kedves gesztust, amikor Agatha Raisin kis tükröt vett elő öblös retiküljéből, és nekiállt a sminkjét igazgatni, hogy makulátlan külsővel állhasson a fotósok elé.

Epilógus

A két héttel későbbi esős hétvégén, immár ismét Carselyban, Agatha nagyon levert volt.

Csőstül jöttek a megbízások a nyomozóirodába, de megint csak a szokásos eltűnt házi kedvencek, csellengő kamaszok meg hűtlenségi ügyek. Sehol egy elrabolt örökösnő, vagy ékszereitől megfosztott arisztokrata. „Favágás”, gondolta keserűen.

A csípője mindinkább fájt. Felhívta a masszőrjét, Richard Rasdallt, és bejelentkezett hozzá szombat délutánra. Magányosnak és kicsavartnak érezte magát a sok izgalom után.

A médiaérdeklődés is elült.

Az órára nézve ráeszmélt, hogy elfelejtett kimenni az állomásra Roy Silverért. Még előző este hívta fel a férfi, hogy átugrana hozzá.

Spuri a moreton-in-marshi állomásra! Roy mérgesen várta a parkolóban.

– Már hívni akartam − mondta.

– Bocs, Roy. Leteszem a kocsit, és kisétálunk a sarki falatozóba ebédelni. A munkahelyén minden oké?

– A főnök kesztyűs kézzel bánik velem, mióta a híres Agatha Raisin barátja vagyok.

– A hírnevem a múlté. Egészségtelen kaját kívánok. Lecsúszna például egy marhahúsos-vesés pite.

Ebéd közben apróra beszámolt Roynak a nyomozásról, de már olyan sokszor mondta el a sztorit, hogy maga is kezdte unni.

– Mabel Smedley elárulta, hogy miért bérelte fel magát a férje gyilkosának leleplezésére?

Agatha a szemöldökét ráncolta.

– A rendőröknek éppenséggel azt mondta, hogy amilyen amatőr vagyok, soha az életben nem fogok rájönni semmire, de ha felfogad engem, az az ő ártatlanságát támasztja alá.

– Meglepett, hogy Charles egyik fotón sem szerepel.

– Ó, ő már korábban lelépett, hogy valami cafka után koslasson. Időpontom van a stowi masszőrhöz. Maga majd otthon megvár, nem leszek el sokáig.

− Csak ismételni tudom magam, ez valami ízületi probléma lesz − mondta Richard. − Persze nem vagyok orvos. Fogadja meg a tanácsomat, és röntgeneztesse meg a csípőjét.

– Semmi bajuk az ízületeimnek − kelt ki magából Agatha. − Mit tudhat maga?

– Eleget − felelte higgadtan a férfi. − De azt csinál, amit akar.

Agatha sokkal jobban érezte magát a masszázs után. A masszázsszobából lefelé menet, a földszinti Mézesbödön nevű édességboltban Agatha leküzdhetetlen vágyat érzett rá, hogy egy nagy doboz kézzel készült csokoládéval jutalmazza meg magát, de helyette eltökélten kimasírozott az utcára. A téren határozatlanul megállt. Remekül érzi magát. De miért is ne cáfoljon rá Richard szavaira? Magánorvoshoz járt, ma azonban szombat van.

Mindazonáltal tudja a doki otthoni számát.

Fel is hívta, és az orvos azt mondta, tudja fogadni. A megerősítésben reménykedő Agatha elszontyolodva hallgatta a verdiktet, hogy meg kellene röntgenezni a csípőjét.

Most, hogy már aggódott is, szívesebben fizetett az ellátásért, mintsem hogy végigkínlódja magát az egészségügyi rendszer lassan őrlő malmain, így az orvos felhívta neki a Cheltenham és Nuffield Kórházat, és időpontot kért számára hétfő estére egy specialistához.

− Mi tartott ennyi ideig, mucikám? − szegezte neki a kérdést Roy.

– A masszázs után még nézelődtem kicsit a boltokban − füllentette Agatha.

– Lemaradt a legjobb részről. Most mondták a hírekben, hogy Mabel Smedley megszökött.

– Micsoda? Egy spanyol börtönből? Hogy csinálta?

– Állítólag szívrohamot kapott, elvesztette az eszméletét, és kórházba kellett szállítani.

Az odafelé úton a mentőnek meg kellett állnia valami karambol miatt. A sofőr és az őr is kiszállt, mivel Mabel minden jel szerint eszméletlen volt. De a nő kioldotta a hevedereket, amikkel a hordágyhoz rögzítették, és egyszerűen elsétált.

– Remélem, nem fog vadászni rám − mondta Agatha csillogó szemmel.

– Nahát, Aggie, mintha várná.

– Ne legyen ostoba.

De Agatha egyetlen pillanatra elábrándozott arról, hogy elkapja Mabelt, és újra meleg subaként öleli körbe a hírveréssel járó csillogás, távol tartva tőle a hétköznapi élet s a szóba jöhető ízületi gyulladás kínálta valóságot.

– Nyomja be a tévét − mondta.

Roy a huszonnégy órás hírcsatornára kapcsolt.

Türelmesen nézték a tudósításokat az iraki helyzetről, egy japán földrengésről, az egészségügyi ellátás hiányosságairól, aztán villámhír következett: „A spanyol rendőrség elfogta Mabel Smedleyt, azt a brit asszonyt, akit három rendbeli gyilkosság miatt köröztek.

A spanyol rendőrség szóvivője szerint a nő fizetés nélkül távozott egy borozóból, de a csapos fennen kiáltozva utánarohant. Végül egy közlekedési járőr vette őrizetbe a nőt.

Később részletesen is beszámolunk az esetről.”

– Igazából nem is volt olyan ravasz − mondta Agatha. − Szerintem mindhárom gyilkosságot szenvedélyből követte el, s a beteges féltékenység vagy a férj esetében a legnyersebb düh vezérelte. Nézzük tovább!

Roy egy óra múlva ingerülten megjegyezte:

– Agatha, most már ugyanazt hajtogatják. Maga nem túl vendégszerető. Menjünk át Mrs. Bloxbyhoz. Találkozott már vele, mióta visszajött?

– Nem. Rémes, de a bokros teendők ugyebár… Induljunk is.

Mrs. Bloxby örült nekik, és minden részletre kíváncsi volt.

– Nem gondoltam volna, hogy Mrs. Smedley ilyen erőszakos és aljas is tud lenni − mondta Mrs. Bloxby, amikor Agatha befejezte. − Bizonyára a féltékenység őrjítette meg.

Ha az a fiatalember, Harry Beam tényleg egyetemre megy, hiányozni fog a csapatból.

– Majd megpróbálom maradásra bírni. Patrick addig is kerít nekem még egy nyomozót. Létszámhiánnyal küzdünk.

– Jessica szülei biztosan megkönnyebbültek, hogy megvan a gyilkos. De mi van Joyce-szal? Élnek még a szülei?

– Az apja tisztességben megőszült könyvelő volt, három évvel ezelőtt meghalt. Az anyja egy bathi otthonban él. Alzheimer kóros. A gazdag apa csak mese volt, hogy senki se kérdőjelezze meg, miből telik neki arra a hatalmas házra.

– Aggasztónak találom − mondta a lelkészné −, hogy ha körbenézek a hölgyeken a nőgyűlés ülésein, azon tűnődöm, miféle bizarr érzések szunnyadhatnak nemesnek tűnő lelkük mélyén. Hiszen Mrs. Smedleyt is mindenki csodálta a jó szívéért meg az előzékeny modoráért. Ki gondolta volna, hogy ilyesmire vetemedik? Furcsa dolog a szerelem, kiforgatja magukból az embereket.

Agathának erről megint a volt férje, James Lacey jutott eszébe. Vajon gondol-e még rá James? Visszajön-e hozzá valaha? S ha igen, mit fog gondolni Agatháról? Hogy reumás vénlány lett belőle? Agatha messze nem volt tökéletes feleség, de James sem volt angyal, bár neki ez aligha tűnt fel. A legtöbb férfiembert kőkemény önzésük megvédi a hibáik beismerésétől.

Agatha kellemes hétvégét töltött Royjal, és hétfőn újult erővel vetette magát a munkába, miközben mindvégig az esti orvosi vizsgálat motoszkált a fejében.

Arra jutott, hogy nem csak plusz egy emberre lesz szüksége a cégnek. Nem dolgozhatnak mindannyian éjt nappallá téve.

Végül húzódozva hajtott el a kórházba, és homályos lelkifurdalás gyötörte a szívélyes fogadtatástól, mert a formanyomtatvány kitöltése közben azokra a szerencsétlenekre gondolt, akik nem engedhetik meg maguknak a magánellátást.

– Önnek nincs biztosítása? − kérdezte a recepciós.

Agatha megrázta a fejét. Mindig is halhatatlannak hitte magát.

– Fáradjon át balra a röntgenbe − tájékoztatta a recepciós. − Utána rögtön fogadja a doktor úr.

Agatha átfáradt a röntgenbe, levetkőzött, és belebújt a kikészített kórházi köpenybe.

Miután elkészült a röntgenfelvétel a csípőjéről meg a lábáról, szóltak, hogy felöltözhet, és legyen szíves várni. Hamarosan borítékban megkapta az eredményeket, majd a recepción kellett várakoznia.

Agatha kihúzta a borítékból a felvételeket, és a fény felé tartva, összehúzott szemmel vizslatta őket, de nem látott semmit.

Jött egy ápolónő, és elvette tőle az anyagot.

– Mr. McSporran már várja. Kövessen.

– Tényleg ez a neve? Úgy hangzik, mint egy skót vicc.

– A McSporran tisztes skót név. Kérem, ne viccelődjön ezzel. A doktor unja már az ilyen tréfákat.

Mr. McSporran alacsony ember volt. Felcsíptette Agatha felvételeit az átvilágítóra, aztán hosszasan hümmögött.

– Mi az? − aggályoskodott Agatha.

– Artritisz a jobb csípőnél. Nem előrehaladott, én mégis a műtétet javasolnám. Minél tovább halogatja, annál kisebb a sikeres operáció esélye.

– Momentán egy percnyi szabadidőm sincs − mondta Agatha.

– Mint mondtam, lényeges, hogy ne halassza túl sokáig. Átmeneti megoldásként beadhatunk a csípőjébe egy injekciót, akkor némi szerencsével hat hónapig rendben lesz.

Agatha számára ez felért a halálbüntetése felfüggesztésével.

– Essünk túl rajta.

– Nem olyan egyszerű ez. Be kell hozzá jelentkeznie. Általános érzéstelenítést fog kapni. Egyetlen nap az egész. Javasolok továbbá egy csontdiagnosztikát. − Felütötte a határidőnaplóját. – Huszonötödikén, vagyis két hét múlva be tudnánk adni az injekciót.

Reggel fél nyolcra jöjjön, éhgyomorra.

– Rendben − felelte Agatha színtelen hangon.

– Most feküdjön le, hogy megvizsgálhassam. Tolja le a nadrágját.

Agatha nem élvezte, hogy ide-oda csavargatják a lábát.

– Jól van − mondta az orvos, amikor végzett. − Kifelé menet iratkozzon fel a röntgeneseknél csontdiagnosztikára.

Agatha éppen kiment a kórházból, amikor megcsörrent a mobilja. Charles hívta.

– Evett már?

– Nem, Cheltenhamben vagyok.

– Elviszem vacsorázni. Találkozzunk Mircesterben a téren. Mikorra ér oda?

– Már nem olyan vészes a forgalom. Háromnegyed óra.

– Viszlát.

– Mit keresett maga Cheltenhamben? − kérdezte Charles, miután beültek egy olasz étterembe.

– Munkaügy − felelte Agatha. Majd hülye lesz bevallani Charlesnak az artritiszt. Az olyan öreges.

– Zajlik az élet, mi?

– Maga is benne lehetett volna, Charles, ha nem lép le csajozni. Hogy alakult a dolog?

– Kisült, hogy menyasszony, csak egy futó kalandra kellettem neki.

– Szegénykém.

– Sajnáljon is. Maga nem szokott félni attól, hogy egyedül öregszik meg, Agatha?

– Ezen még nem gondolkoztam.

– Én azt hiszem, szörnyű lenne magányosan megvénülni.

– Maga aligha magányos, Charles. Ott van a nénikéje meg Gustav.

– A nénikém se fog örökké élni, Gustav meg nem az együtt érző gondoskodás szobra. De persze remény az mindig van. Annyi csinos lány futkos szabadon.

Agathának az a homályos érzése támadt, hogy őt a korából adódóan diszkvalifikálták.

Igaz, hogy Charles negyvenes, de ő is még csak az ötvenes éveiben jár. A negyvenes férfiak mégis inkább a hamvas pipikre utaznak.

A vacsora után abban reménykedett, hogy Charles bekéredzkedik hozzá éjszakára.

Berzenkedett attól, hogy üres házba menjen haza, de a férfi nem adta jelét, hogy nála akarna aludni, Agatha meg túlságosan összetört volt, hogysem megkérje.

Egyedül tért hát haza, és lehallgatta az üzenetrögzítőjét. Az elsőben Roy köszönte szépen a hétvégét, a következő üzenet azonban mindjárt jobb kedvre hangolta. Freddytől jött!

– Hogy van az én hősnőm? Holnap felhívom az irodában.

Agatha mélabúja már el is illant. Hiszen van valaki, aki szereti!

Másnap az irodában Agatha minden telefoncsörgésre összerándult, úgy várta Freddy hívását. Késő délután kezdte feladni a reményt, unta már, hogy ürügyeket kell kitalálnia az irodában maradáshoz, és akkor újból megszólalt a telefon.

– Vacsora ma este? − Freddy hangja.

– Hánykor?

– Nyolcra magáért megyek.

Agatha azon nyomban kiszáguldott az irodából, egyenesen a legközelebbi fodrászatba. Aztán megfrizurázva hazasietett, hogy ráérősen készülődhessen az estére.

Freddy pontban nyolckor érkezett, és egy újonnan nyílt moreton-in-marshi étterembe vitte.

Ha Agatha nem örvend annyira, bizonyára kifogásolta volna az étel minőségét. Freddy a göngyölt, töltött dagadót ajánlotta. Amikor megjött az étel, Agatha egy szabad szemmel szinte kivehetetlen, barnás ürülékre emlékeztető valamit látott az egyébként üresen tátongó tányéron. Kis tálkában vegyes salátát kínáltak hozzá. De a jóképű Freddyvel ült egy asztalnál, aki a nyomozásról kérdezgette, és elismeréssel adózott Agatha briliáns intuíciójának.

Na, és ahogy szemezett vele! A keze finoman érintette Agatháét, amikor újratöltötte neki a borospoharát.

Ablak melletti asztalnál ültek. Megint esett, de Agatha ez alkalommal fittyet hányt az időjárási viszontagságokra.

– Tudja − búgta Freddy −, én tényleg kedvelem magát, öreglány.

Az öreglányt igazán elhagyhatta volna a mondat végéről. Agatha elfordult, és épp akkor nézett ki az ablakon, amikor Charles állt meg odakint a gyalogátkelő előtt a kocsijával.

Megütközve nézett Agathára. Zöldre váltott a lámpa, a mögötte lévő kocsi rádudált, Charles továbbgurult.

Agatha felfogta, hogy Freddy választ vár tőle, de neki nem jutott eszébe semmi frappáns.

Helyette megkérdezte:

– Milyen volt Dél-Afrikában?

– Ó, semmi különös. Csak a szokásos baráti találkozók.

Nyílt az étterem ajtaja, és Charles rontott be.

– Csatlakozhatom?

– Maga nincs meghíva − csattant fel Agatha.

– Hogy s mint, Freddy? − kérdezte Charles, tudomást sem véve Agatha ádáz arckifejezéséről.

– Megvagyok − dünnyögte Freddy.

– A nejed is veled van a gyerkőcökkel?

– Ők még maradtak.

Agatha nem akart hinni a fülének.

– Mikor jönnek haza? − ütötte tovább a vasat Charles.

– Jövő héten.

– Pompás. Nos, akkor én nem is zavarok tovább. Holnap felhívom, Agatha.

– Várjon! − ugrott fel Agatha. − Én is megyek. Hazavinne? Látni se bírom ezt a szemétládát.

– Azt hittem, tudja, hogy házasember vagyok − szólalt meg Freddy.

– Honnét tudtam volna, mikor nem mondta, és a saját konyhámban hazudta azt annak a zsarunak, hogy nem nős!

– Piszok alak vagy, Freddy − mondta Charles. − Jöjjön, Agatha.

− Szólhatott volna − mondta Agatha már vagy ezredszerre, miután Charles hazafuvarozta.

– Maga meg elmondhatta volna, hogy Freddyvel randevúzik. Hányszor mondjam még? − hárított Charles.

– Eléggé magam alatt vagyok. Felemelő volt a hírverés, csak nagyon hirtelen lett vége. A Midlands TV kért tőlem még egy interjút, de lemondták.

– Lehet, hogy Wilkes keze van benne.

– Miről beszél?

– A Guardianben meglehetősen kedvezőtlenül nyilatkozott magáról.

– Mikor volt ez?

– Nem tudom pontosan, de történetesen nálam van az a lapszám a kocsimban. Gustav szerezte be nekem.

– Jellemző. Mutassa meg!

Charles kiment, és egy gyűrött Guardiannel jött vissza.

Agatha átnyálazta az újságot, s a kiemelt híreknél a következő szalagcímre bukkant: „A felügyelő esete a mázlista mazsolával”. Elolvasta a cikket.

Wilkes roppantul szórakoztatóan taglalta Agatha nyomozói képességeit. „Mrs. Raisin nyilvánvalóan azért tudott belebotlani a gyilkosokba, mert azok is éppolyan amatőrök, mint ő.” „Agatha egy poszméh, döngicsél össze meg vissza, és időnként, ha a szerencse úgy hozza, nekiütközik az igazságnak. Természetesen hálásak vagyunk neki, de már az Interpolt is bevontuk, így a tettesek végül mindenképp kézre kerültek volna.” És így tovább.

– Ez a személyiségi jogaim sárba tiprása − mondta Agatha. − Be fogom perelni.

– Én nem tenném. Hacsak nem akarja lehúzni a rolót. Ha bepereli, onnantól kezdve úton-útfélen gáncsolni fogja a rendőrség.

– Előbb is szólhatott volna a cikkről − ágált Agatha. − Visszavághattam volna neki, hiszen én fedeztem fel Jessica tetemét, és Spanyolországot is én következtettem ki.

– Ez a szám már akkor se volt friss, amikor Gustav a kezembe adta. Bárhogy is − mondta Charles −, engem egyszer sem említett az interjúkban.

– Mert lelécelt nőzni.

– Ebből most lett elegem. Majd hívjon, ha lehiggadt.

Agatha másnap arra ment be az irodába, hogy a többiek mind rá várnak.

– Mi az, csak nem sztrájkolnak? − kérdezte fáradtan.

– Csupán biztosak akartunk lenni abban, hogy a nyomozóiroda folytatja tevékenységét − mondta Patrick. − A tegnapi napot átlébecolta, és a hétvégén sem csinált semmit.

– Naná hogy folytatjuk! − mondta Agatha. − Kicsit elfáradtam, ez minden. Mrs. Freedman, mi van mára?

Buzgalma bizonyítása végett Agatha elvállalta az egyik sótlan ügyet: valami férfit kellett követnie, akinek a felesége meg volt győződve férje hűtlenségéről, és bizonyítékra volt szüksége a váláshoz.

A férfi élelmiszerboltot vezetett Mircesterben. Sokan jártak oda. Agatha az út túloldalán parkolt le. Phil is elkísérte a fényképezőgépével.

Vásárlók jöttek-mentek. Aztán az egyórás ebédszünet idejére bezárt a bazár. A préda egy közeli étteremben evett, de egyedül volt. Folytatták az üzlet megfigyelését egészen zárásig. Először a két kisegítő távozott, aztán a tulaj bezárta a boltot. Kilépett az utcára, és nem mozdult.

– Vár valakit − húzta le a fejét Agatha. − Tartsa készenlétben a masináját. Még jó, hogy sokáig van világos, különben felfigyelne a vakuvillanásra.

Fiatalos ember közeledett az utcán, odaintett a tulajnak, majd együtt távoztak.

– Ez a nap az ördögé − mondta Phil.

– Még nem. Szálljunk ki a kocsiból, és kövessük őket − mondta Agatha.

Diszkrét távolságot tartva utánuk siettek. A Zöld Papagáj klub előtt álltak meg.

– Mindjárt gondoltam − mondta Agatha. − Lőjön pár képet, aztán húzzuk el a csíkot.

Phil engedelmeskedett a parancsnak, és két jó fotót is sikerült készítenie a két férfiról, amint egymás vállát átkarolva bemennek a klubba.

– Mire kellenek a képek? − kérdezte Phil. − A fiatalabbik a törvénytelen fia, vagy mi?

– A Zöld Papagáj Mircester egyetlen melegbárja. Olykor gyűlölöm ezt a munkát, mocskosnak érzem magam tőle. Visszaviszem magát a kocsijához, Phil. Odahaza hívja majd elő a fotókat. Nekem még át kell néznem a könyvelést.

Miután elvált Philtől, Agatha beleroskadt Mrs. Freedman székébe, és az üres képernyőt bámulta.

Még soha nem érezte magát ennyire öregnek és magányosnak. Ötvenesnek lenni nem matuzsálemi kor, ám az artritisz ténye ugyancsak elkedvetlenítette. Látta magát szálegyedül megvénasszonyosodni, nem lesz, aki a gondját viselje, nem lesz, akivel megoszthatná a fájdalmát.

Puhatolódzó kopogtatás hallatszott az ajtó felől. Agatha már majdnem elkiáltotta magát, hogy zárva vannak, aztán tudatosította magában, hogy az üzlet az üzlet, s egy új megbízás talán elhessegetné a komor gondolatokat.

Kinyitotta az ajtót, s csak nézte a sudár figurát, aki vidáman mosolygott le rá.

– Helló, Agatha − mondta James Lacey.

{1} Greskovits Endre fordítása.

Table of Contents

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Epilógus