Isaac Asimov: Az Alapítvány pereme 2.
Tizenharmadik fejezet – AZ EGYETEM
50.
Amikor Trevize-zal együtt újra belépett a Távoli Csillagba, Pelorat elfintorította az orrát. Trevize vállat vont.
– Az emberi test erőteljesen árasztja magából a különféle szagokat. Az áramoltató berendezés mindig egy pillanatnyi késedelemmel lép működésbe, a mesterséges illatosító pedig csak elfedi, s nem cseréli ki a szagokat.
– És gondolom – felelte Pelorat –, nincs két egyforma szagú hajó, ha már éltek a fedélzetén.
– Úgy van. De az első óra elteltével érezte-e egyáltalán a Sayshell bolygó szagát?
– Nem – ismerte el Pelorat.
– Na látja. Egy idő múlva ezt sem fogja érezni. És ha majd elég hosszú ideje él már a hajón, valahányszor visszatér rá, úgy érzi, ismerős, otthoni illat fogadja. Egyébként, ha a jövőben galaktikus vándor válik magából, Janov, meg kell tanulnia, hogy udvariatlanság szóvá tenni egy hajó, mi több, egy bolygó szagát a lakói előtt. Köztünk, természetesen, az ilyesmi nem számít.
– Ami azt illeti, Golan, fura dolog, de én valóban otthonomnak érzem a Távoli Csillagot. Ezt legalább az Alapítványon készítették. – Pelorat elmosolyodott. – Tudja, sohasem tekintettem magam hazafinak. Szívesebben tekintem nemzetemnek az emberiséget, de most, hogy távol kerültem az Alapítványtól, megtelt a szívem az iránta érzett szeretettel.
– Azért nincs olyan távol az Alapítványtól – mondta Trevize, miközben az ágyát vetette. – A Sayshell Uniót szinte teljes egészében a Szövetség veszi körül. Nagykövetünk van itt, és a konzuloktól lefelé is képviseltetjük magunkat a térségben. A sayshelliek előszeretettel hangoztatják oppozíciójukat, ugyanakkor óvakodnak tőle, hogy nekünk bármiféle kellemetlenséget okozzanak. Janov, feküdjön le. Ma nem jutottunk semmire, tehát holnap kétszeres erőfeszítésre lesz szükségünk.
A két szoba között azonban nem volt hangszigetelés, és miután a sötétbe borult hajón Pelorat egy ideig nyugtalanul forgolódott, végül nem bírta tovább, és – nem túl hangosan – megszólalt:
– Golan!
– Tessék.
– Ugye, nem alszik?
– Addig nem, amíg maga beszél hozzám.
– Valahová mégiscsak eljutottunk ma. A maga barátja, Compor…
– Az exbarátom – mordult föl Trevize.
– Nevezze, aminek akarja, lényeg az, hogy beszélt a Földről, és olyasmit említett, amivel én még sohasem találkoztam a kutatásaim során. Radioaktivitás!
Trevize fél könyékre emelkedett fektében.
– Nézze, Janov, ha a Föld tényleg halott, az még nem ok rá, hogy hazamenjünk. Én még most is meg akarom találni a Gaiát!
Pelorat olyan hangot hallatott, mintha egy tollpihét akarna elfújni.
– Mi az hogy, drága barátom! Én is így vagyok vele. Csakhogy én nem hiszem, hogy a Föld halott. Lehet, hogy Compor hite szerint az igazat mondta, de aligha létezik a Galaxisnak akár egyetlen övezete is, ahol ne arról mesélnének az emberek, hogy az emberiség valamely helyi bolygón fejlődött ki. És szinte egyöntetűen Földnek vagy valami ennek megfelelőnek nevezik azt a bolygót.
Ezt nevezzük mi az antropológiában „globocentrizmusnak”. Az emberekben megvan az a hajlandóság, hogy magukat különbnek tartsák a szomszédaiknál; hogy az ő kultúrájuk régebbi és magasabb rendű, mint a más világoké; hogy ami a többi világban jó, azt mind tőlük vették át, illetve azt, ami rossz, csakis az átvevők és meghonosítók torzíthatták el és tehették tönkre. És megvan bennük az a törekvés is, hogy a minőségi kiválósághoz kellő régiséget is társítsanak. Ebből következik, hogy ha saját bolygójukat semmiképpen sem tarthatják a Földnek vagy a megfelelőjének – tehát az emberi faj származási helyének –, mindent elkövetnek, hogy a Földet a saját övezetükhöz tartozónak tudják, még akkor is, ha a helyét ki sem tudják jelölni pontosan.
– Maga szerint tehát Compor csak a bevett szokás alapján állította, hogy a Föld a Szíriusz-szektorban van – mondta Trevize. – A Szíriusz-szektor azonban kétségtelenül tekintélyes történelmi múlttal rendelkezik, vagyis minden bolygója jól ismert lehet… vagyis oda se kellene mennünk, ha ellenőrizni akarnánk az állítását.
– Még ha Bebizonyítaná is, hogy a Szíriusz-szektor egyetlen bolygója sem lehetett a Föld, az sem számítana – kuncogott Pelorat. – Nem veszi figyelembe, Golan, mennyivel erősebb a miszticizmus mindenféle racionalitásnál. Legalább féltucatnyi övezetet találhat a Galaxisban, ahol tiszteletreméltó tudósok halálos komolysággal ismételgetik a helybéli meséket, miszerint a Föld, vagy nevezzék arrafelé bárminek is, a hipertérben van, és legföljebb véletlenül bukkanhat rá az ember.
– És szerintük rábukkant-e valaha bárki is véletlenül?
– A mesék sohasem apadnak el, a hitetlenséget mindig elnyomja a hazafias buzgóság, még akkor is, ha azok a mesék a legkevésbé sem hihetőek, és nem hiszi el soha senki, aki nem oda való, ahol megszületett.
– Akkor mi se higgyünk nekik, Janov. Inkább lépjünk át saját, álombéli hiperterünkbe.
– De Golan, engem épp a Föld radioaktivitásáról szóló történet érdekel módfelett. Mintha az igazság nyomát erezném rajta, vagy legalábbis egyfajta igazságét.
– Hogy érti azt, hogy egyfajta igazságét?
– Nos, egy radioaktív világ valami olyan világ lehet, ahol a sugárzás a szokásosnál magasabb koncentrációban van jelen. Egy ilyen világon a mutáció is magasabb fokot érhet el, továbbá a fejlődés is jóval gyorsabban és szerteágazóbban mehet végbe. Mondtam magának, ha még emlékszik rá, hogy abban szinte valamennyi történet megegyezik, hogy a földi élet hihetetlenül sokféle volt: az élet minden formájának millió és millió fajtája létezett. Éppen ez a sokféleség, ez a robbanásszerű fejlődés hozhatta létre az értelmes életet a Földön s rajta keresztül az egész Galaxisban. Ha a Föld valami oknál fogva radioaktív volt, azaz a többi bolygónál fokozottabban volt radioaktív, az indokolhat minden egyebet, amiben a Föld egyedülálló… vagy egyedülálló volt.
Trevize egy pillanatnyi hallgatás után szólalt meg:
– Először is, semmi okunk rá, hogy elhiggyük, Compor az igazat mondta. Hazudhatott, már csak azért is, hogy mi elmenjünk innen, és őrült vadászatba kezdjünk a Szíriusz körül. Azt hiszem, pontosan ez volt a szándéka. És még ha igazat beszélt is, azt mondta, olyan mértékű volt a radioaktivitás, ami már lehetetlenné teszi az életet.
Pelorat megint fújt egyet.
– Nem volt olyan magas a radioaktivitás, hogy ne fejlődhetett volna ki a Földön az élet, amelynek könnyebb fenntartania magát, ha már egyszer kialakult, mint létrejönni a kezdetekből. Magától értetődik tehát, hogy a Földön kialakult és fennmaradt az élet. Ezek szerint a sugárzás szintje kezdetben sem akadályozhatta meg az élet keletkezését, és az azóta eltelt idők során csak csökkenhetett. Ezt a szintet magasabbra nem emelheti.
– És a nukleáris robbantások? – vetette föl Trevize.
– Mi köze ennek a dologhoz?
– Arra gondolok, hogy talán nukleáris robbantásokat végeztek a Földön…
– A Föld felszínén? Lehetetlen. A Galaxis történetében egyetlen olyan társadalomról sem tudunk, amely őrült módjára nukleáris robbantásokat vetett volna be hadifegyverként. Az életünkbe került volna. A trigelli felkeléskor, amikor mindkét oldal éhínségtől és nyomortól szenvedett, és Jendippurus Khoratt fölvetette a fúziós reakciót, mint…
– A saját űrflottájának legénysége lógatta fel. Ismerem a galaktikus történelmet. Én inkább balesetre gondoltam.
– Olyasféle balesetekről sem szólnak a följegyzések, amelyek jelentősen és általában emelhették volna egy bolygó radioaktivitásának intenzitását. – Felsóhajtott. – Azt hiszem, ha sor kerül rá, mégiscsak el kell mennünk a Szíriusz-szektorba, s körül kell néznünk egy kicsit.
– Lehet, hogy sor kerül rá. De most…
– Tudom, tudom, már el is hallgattam.
Meg is tartotta a szavát, Trevize pedig még majdnem egy órát töprengett a sötétben, vajon nem hívta-e máris túlságosan föl magára a figyelmet, és nem volna-e bölcsebb, ha előbb elmennének a Szíriusz-szektorba, s csak akkor térnének vissza a Gaiához, ha a figyelem – akárkinek a figyelme – már elterelődött róla.
Még akkor sem jutott dűlőre, amikor elnyomta az álom, amely ezúttal is nyugtalannak bizonyult.
51.
Másnap csak délelőttre értek be a városba. A turistaközpont ezúttal zsúfolt volt, de azért sikerült tájékoztatást kapniuk az adatszolgáltató könyvtárhoz, ahol viszont megkapták a szükséges útbaigazítást az adatgyűjtő számítógépek helyi változatainak használatához.
Gondosan végigvették a múzeumokat és egyetemeket, kezdve a legközelebbin, és minden adatot ellenőriztek, ami mögött antropológust, régészt vagy régi korokkal foglalkozó történészt szimatoltak.
– Ah! – kiáltott föl Pelorat.
– Ah? – kérdezte kissé élesen Trevize. – Mire vonatkozik ez az „ah”?
– Ez a Quintesetz név ismerős.
– Ismeri az illetőt?
– Nem, dehogy, de olvashattam néhány dolgozatát. Esetleg a hajón, ahol megvannak a…
– Nem megyünk vissza, Janov. Ha a név ismerős, az már jó kiindulási pont. Ha ő maga nem segíthet is nekünk, azért kaphatunk tőle útbaigazítást. – Fölállt. – Próbáljunk meg bejutni a Sayshell Egyetemre. És mivel úgysem találnánk ott senkit ebédidőben, előbb együnk mi is.
Csak késő délután jutottak el az egyetemre, ahol – nem kevés barangolás után – végre egy előtérben kötöttek ki, egy ifjú hölgyre várakozván, aki – talán igen, talán nem – elvezeti őket Quintesetzhez.
– Kíváncsi vagyok – mondta Pelorat feszengve –, mennyit kell még várakoznunk. Úgy vélem, az előadások hamarosan véget érnek.
Az ifjú hölgy, akit egy félórája vesztettek szem elől, mintha csak erre várt volna: hirtelen felbukkant, lilás-vörös fényben csillogó cipője élénk dallamot játszva kopogott a padlón, miközben gazdája sietve lépkedett feléjük. A hangmagasság léptei ütemére és dinamikájának megfelelően váltakozott.
Pelorat összerándult. Föltételezte, hogy minden világ a maga módján intéz támadást az érzékek ellen, csakúgy, ahogy mindegyiknek megvan a maga szaga. Nem tudta, hogy vajon most, amikor már megszokta a szagot, képes lesz-e arra is, hogy figyelmen kívül hagyja a csinos, ifjú nők nyomában keletkező hangok zűrzavarát is.
A nő csak akkor állt meg, amikor Pelorat elé ért.
– Megkérdezhetem-e, professzor úr, mi a teljes neve?
– Janov Pelorat, kisasszony.
– És melyik bolygó az otthona?
Trevize keze mintegy csendet parancsolóan elindult a magasba, de Pelorat vagy nem látta, vagy nem figyelte, már meg is adta a választ.
– A Terminus.
Az ifjú hölgy szélesen elmosolyodott, szinte boldognak látszott.
– Amikor közöltem Quintesetz professzorral, hogy egy bizonyos Pelorat professzor érdeklődik utána, azt válaszolta, csak abban az esetben hajlandó találkozni vele, ha az illető a terminusi Janov Pelorat.
Pelorat szaporán pislogott.
– Maga… maga azt akarja mondani, hogy a professzor hallott már rólam?
– Nyilvánvaló.
Szinte hallatszott, hogyan recsegnek Pelorat arcizmai, amint száját mosolyra húzva Trevize-hoz fordult.
– Hallott rólam. Őszintén szólva nem hittem volna, úgy értem, nagyon kevés tanulmányt írtam, és nem gondoltam, hogy bárki is… – Megrázta a fejét. – Nem is voltak olyan fontosak…
– Akkor hát – válaszolta Trevize magában mosolyogva – hagyjon végre föl az önbecsmérléssel, és induljunk. – A nőhöz fordult. – Gondolom, kisasszony, van valami jármű, amivel eljuthatunk a professzorhoz?
– Gyalog a legegyszerűbb. Az épületet sem kell elhagyniuk, és én boldogan elkísérem önöket. Mindketten a Terminusról jöttek? – kérdezte, miközben elindultak.
Trevize kissé bosszúsan felelte:
– Igen, mindketten. Lényeges ez?
– Ó, nem, dehogy. A sayshelliek között akadnak ugyan, akik nem kedvelik az alapítványiakat, de mi itt az egyetemen ennél kozmopolitábbak vagyunk. Élni és élni hagyni, szoktam magam is mondogatni. Úgy értem, az alapítványiak is csak emberek. Értik, ugye, mire gondolok?
– Igen, értem, mire gondol. Közülünk is sokan állítják a sayshelliekről, hogy emberek.
– És ennek így is kell lennie. Én magam sohasem láttam a Terminust. Óriási város lehet.
– Tulajdonképpen nem – válaszolta Trevize egykedvűen. – Azt hiszem, kisebb, mint Sayshell City.
– Maga csúfolódik velem – nézett rá a nő. – Hát nem az Alapítvány Szövetség fővárosáról beszélünk? Úgy értem, nincs másik Terminus, ugye?
– Nem, amennyire én tudom, csak egyetlen Terminus létezik, az, amelyikről jöttünk, az Alapítvány Szövetség fővárosa.
– Hát akkor mégiscsak óriási város lehet. És önök ekkora utat tettek meg csak azért, hogy találkozhassanak a professzorral. Tudják, mi nagyon büszkék vagyunk rá. Őt tartják a legnagyobb tekintélynek az egész Galaxisban.
– Valóban? – kérdezte Trevize. – És melyik szakterületen? A nő szeme ismét tágra nyílt.
– Maga ugrat! A professzor többet tud a régi történelemről, mint… mint én a saját családomról. – S muzsikáló lábával ismét elébük vágott.
Mondhatják, hogy az ember csúfolódik, és ugratja a másikat, holott az illetőnek semmi ilyesféle szándéka nem volt. Trevize mosolyogva kérdezte:
– Ugye, a professzor mindent tud a Földről?
– A Földről? – A nő megállt az egyik hivatali helyiség ajtaja előtt, és értetlenül bámult rájuk.
– Tudja, arról a bolygóról, ahonnan az emberiség elindult.
– Ó, maga az először volt bolygóra gondol! Azt hiszem, igen. Azt hiszem, neki tudnia kell róla mindent. Hiszen az is a Sayshell-szektorban van. Ezt mindenki tudja! Itt az ő irodája. Jelzek neki.
– Ne, még ne! – kérte Trevize. – Várjon még egy percet! Beszéljen nekem a Földről.
– Ami azt illeti, én még sohasem hallottam, hogy bárki is Földnek nevezte volna. Ez nyilván alapítványi szó. Mi itt Gaiának ismerjük.
Trevize gyors pillantást vetett Peloratra.
– Ó! És hol található?
– Sehol. A hipertérben, ahol senki sem érheti el. Kislánykoromban mesélte a nagymamám, hogy a Gaia valaha a valóságos térben volt, de annyira megundorodott a…
– Az emberek bűneitől és ostobaságától – dörmögte Pelorat –, hogy szégyenében elhagyta a teret, és többé semmi közösséget nem vállalt az emberekkel, akiket széjjelszórt a Galaxisban.
– Tehát maga is ismeri a történetet. Érti már?… Az egyik barátnőm szerint ez csak babonaság. Nahát, majd elmondom neki. Mert ha az alapítványi professzoroknak is megfelel…
Az ajtó füstös üvegén csillogó betűk jelentek meg a sayshelli (nehezen olvasható) kalligráfia szerint:
SOTAYN QUINTESETZ TSZKV s alatta ugyanilyen betűkkel az alábbi felirat állt:
ŐSTÖRTÉNETI TANSZÉK
A nő egy sima fémkörre helyezte az ujját. Hang nem hallatszott, de a füstös üveg egy pillanatra tejfehérre változott, majd lágy, gépies hang szólalt meg:
– Kérem, azonosítsák magukat.
– Janov Pelorat vagyok a Terminusról – mondta Pelorat. – A társam pedig Golan Trevize, ugyanarról a bolygóról.
Az ajtó kitárult előttük.
52.
A férfi, aki fölállt, és íróasztala mögül elébük sétált, középkorú, magas ember volt. Bőre világosbarna, vasszürke haja göndör csigákban borította a koponyáját. Üdvözlésképpen előrenyújtotta a kezét, s halk, mély hangon megszólalt:
– S. Q. vagyok. Boldog vagyok, hogy találkozhatom önökkel, professzor urak.
– Nekem nincs akadémiai címem – mondta Trevize. – Csupán Pelorat professzor kísérője vagyok. Szólítson egyszerűen Trevize-nak. Örülök a találkozásnak, tszkv professzor.
Quintesetz zavartan emelte föl az egyik kezét.
– Nem, nem. A tszkv csak buta cím, aminek Sayshellen kívül nincs semmi jelentősége. Ne is törődjenek vele, kérem, hívjanak inkább S. Q.-nak. Sayshellen általánosan bevett szokás, hogy a társadalmi érintkezésben az emberek a kezdőbetűiken szólítják egymást. El vagyok ragadtatva, hogy mindketten eljöttek hozzám, holott csak egyikükre számítottam.
Egy pillanatra elbizonytalanodott, majd – miután diszkréten megtörölte nadrágjában – előrenyújtotta jobb kezét.
Trevize elfogadta, miközben azon tűnődött, vajon mi lehet az üdvözlés sayshelli módja.
– Üljenek le, kérem – mondta Quintesetz. – Attól tartok, élettelennek fogják találni ezeket a székeket, de én a magam részéről nem szeretem, ha a székeim átölelnek. Manapság nagy divat ugyan az ölelő szék, én azonban úgy tartom, jobb, ha az ölelés jelent is valamit, no nem igaz?
Trevize mosolyogva válaszolta:
– Ki ne osztaná a véleményét? Az ön neve, S. Q., engem inkább a Peremvilágokra emlékeztet, semmint Sayshellre. Bocsásson meg, ha a megjegyzésem bárdolatlannak tűnik.
– Nem neheztelek érte. A családom részben az Aszkonéról származik. Öt nemzedékkel ezelőtt hagyták el ükapáim, amikor az Aszkonén is komoly méreteket öltött az alapítványi befolyás.
– És mi éppen alapítványiak vagyunk – szólt közbe Pelorat. – Nézze el nekünk! Quintesetz szívélyes legyintéssel válaszolt:
– Nem tarthatok haragot öt nemzedék távolából. Nem mintha efféle dolgok sehol sem léteznének, de hát ez a nagyobbik baj. Nem kívánnak enni valamit? Vagy inni? Óhajtanak esetleg háttérzenét?
– Ha nem haragszik – mondta Pelorat –, inkább egyenesen a tárgyra térnék, amennyiben nem tiltják a sayshelli szokások.
– Biztosíthatom, Sayshellen nincsenek efféle korlátok… Ön nem is tudja, dr. Pelorat, milyen érdekes ez az egész. Alig két hete került a kezembe az Archeológiai Szemlében megjelent cikke az eredetmítoszokról, és meglepett ez a figyelemreméltó szintézis, csak túl rövidnek találtam. – Pelorat elpirult örömében.
– El vagyok bűvölve, hogy olvasta. Természetesen rövidre kellett fognom, mert a szemle nem közölhet teljes tanulmányt. Úgy terveztem, hosszabb lélegzetű dolgozatot írok a témáról.
– Kívánom, hogy a terve sikerüljön. Mindenesetre mihelyt elolvastam, máris kíváncsi lettem önre. Még az is felötlött bennem, ellátogatok a Terminusra, hogy találkozhassam önnel, noha ezt nehéz lett volna nyélbe ütnöm…
– Miért? – kérdezte Trevize. – Quintesetz zavarba jött.
– Sajnos, azt kell mondanom, Sayshell húzódzkodik az Alapítvány Szövetséghez való csatlakozástól, és nem nagyon bátorítja a társadalmi érintkezést az Alapítvánnyal. Tudja, mi hagyományosan semlegesek vagyunk. Bennünket még az Öszvér sem háborgatott, attól eltekintve, hogy határozott semlegességi nyilatkozatot csikart ki tőlünk. Ezért gyanakodva fogadnak mindenféle látogatási kérelmet, ami általában a Szövetség területére irányul, a Terminusról nem is beszélve, noha a magamfajta tudós, akit kizárólag akadémiai témák foglalkoztatnak, előbb-utóbb bizonyára megkapná az útlevelét. De hát semmi ilyesmire nem volt szükség; ön jött el hozzám. Még most is alig hiszem el. Egyre csak arra gondolok: miért? Talán ön is hallott rólam, ahogy én hallottam önről?
– Ismerem a munkásságát, S. Q. – felelte Pelorat –, és a könyvtáramban őrzöm az ön dolgozatainak kivonatait. Ezért jöttem el. Kutatásokat folytatok egyrészt a Földről, mely állítólag az emberi faj eredeti bolygója, másrészt a Galaxis feltárásának és benépesülésének témájában. Elsősorban azért látogattam el ide, mert jelenleg Sayshell megalapításának körülményei foglalkoztatnak.
– A dolgozatából azt szűrtem le, hogy a mítoszok és a legendák érdeklik – mondta Quintesetz.
– De még ennél is jobban a történelem, a valóságos tények, ha létezik egyáltalán ilyesmi. De ha úgy tetszik, a mítoszok és a legendák.
Quintesetz fölállt, gyors léptekkel föl-alá sétált irodájában, aztán megállt, Peloratra bámult, majd újrakezdte a sétát.
– Szólaljon meg, uram! – kiáltotta Trevize türelmetlenül.
– Furcsa! – mondta Quintesetz. – Nagyon furcsa! Csak tegnap volt, hogy…
– Mi volt csak tegnap? – kérdezte Pelorat.
– Említettem már, dr. Pelorat… egyébként szólíthatom J. P.-nek? Számomra természetellenes, ha a teljes nevét ki kell mondanom.
– Kérem, csak tessék.
– Említettem már, J. P., mennyire felkeltette a csodálatomat a dolgozata, és hogy szerettem volna megismerkedni önnel. Méghozzá azért, mert noha önnek hatalmas legendagyűjteménye van a lakott bolygók kezdeti korszakáról, de ebben nem szerepel a mi világunk. Más szóval, azért szerettem volna találkozni önnel, hogy elmondjam épp azt, ami miatt felkeresett most.
– És mi köze ennek a tegnapi naphoz, S. Q.? – kérdezte Trevize.
– Nekünk vannak legendáink. Illetve egy bizonyos legendánk, ami társadalmunk számára rendkívül fontos, mert központi rejtélyünkké vált…
– Rejtély? – kérdezte Trevize.
– No, nem afféle rejtvényre vagy ilyesmire gondolok, amit a szó a galaktikus köznyelv szerint minden bizonnyal jelent. Nálunk ennél sajátosabb értelemmel bír. Azt jelenti: „valami titkos”, aminek a teljes értelmét csak beavatottak fejthetik meg; valami, amiről kívülállók előtt nem szabad beszélni… És éppen tegnap volt az a nap.
– Miféle nap, S. Q.? – Az illő türelem kezdte kifárasztani Trevize-t.
– Tegnap volt a menekülés napja.
– Aha! – kiáltotta Trevize. – A meditáció és a nyugalom napja, amikor állítólag mindenki otthon tartózkodik.
– Elvben valami hasonlóról van szó, ámbár a nagyobb városokban és azokon a vidékeken, ahol megszokottabb a kételkedés szelleme, nem sokat törődnek az efféle régimódi dolgokkal… De látom, már önök is hallottak róla.
– Éppen csak megtudtunk valamicskét, hiszen tegnap érkeztünk – vetette közbe gyorsan Pelorat, akit feszélyezett Trevize bosszús hangja.
– Éppen tegnap – szólalt meg Trevize gúnyosan. – Figyeljen rám, S. Q. Ahogy mondtam, én nem vagyok tudós, de azért volna egy kérdésem. A központi rejtélyről szólva arról beszélt, hogy annak jelentését nem szabad feltárni idegenek előtt. Akkor miért beszél róla nekünk? Mi idegenek vagyunk.
– Igaza van. Én azonban nem tartom ezt az ünnepet, és így a legrosszabb esetben is csak enyhén vagyok babonás. J. P. dolgozata pedig csak megerősítette bennem azt az érzést, ami már régóta motoszkált bennem. Egy mítosz vagy legenda nem keletkezhet csak úgy, a légüres térből. Ilyesmi nem létezik, és nem is létezhet. Az igazság magjának ott kell rejtőznie a mélyén, ha mégoly eltorzítva is, és én tudni szeretném, miféle igazságot rejt a mi legendánk, amely a menekülés napjához kötődik.
– Biztonságos dolog erről beszélnie? – kérdezte Trevize.
Quintesetz vállat vont.
– Gondolom, nem túlságosan. A lakosság konzervatív része bizonyára elborzadva hallaná. Ők azonban nem befolyásolják a kormányt, és így volt ez már egy évszázaddal ezelőtt is. A világi oktatás hívei azonban erősek, és még erősebbek lesznek, ha a konzervatívok nem tudják kihasználni a mi, bocsássanak meg a kifejezésért, Alapítvány-ellenes előítéleteinket. Nem beszélve arról, hogy az Akadémikusok Ligája szükség esetén testületileg mellém fog állni, mivel én az őstörténész érdeklődésétől vezérelve vizsgálom a kérdést.
– Akkor hát beszélne nekünk az önök központi rejtélyéről, S. Q.? – kérte Pelorat.
– Igen, de előbb hadd lássam, nem akarnak-e félbeszakítani, vagy az ügy természetéből következően lehallgatni bennünket. Ahogy a szólás tartja: „Ha már szemtől szemben állsz a bikával, legalább ne üss a pofájába!”
Megnyomott néhány gombot az asztalán álló szerkezeten, aztán azt mondta:
– Érintkezés kizárva.
– Biztos benne, hogy nincs az irodájában poloska? – kérdezte Trevize.
– Poloska?
– Lehallgatókészülék! Kamera! Olyasféle eszköz, amivel megfigyelés alatt tarthatják, akár vizuálisan, akár hang alapján, vagy a kettőt összekapcsolva.
Quintesetz megrökönyödött.
– Sayshellen ez nem szokás! Trevize vállat vont.
– Ha maga mondja.
– Kérem, S. Q., folytassa! – szólt közbe Pelorat.
Quintesetz összecsücsörítette az ajkát, hátradőlt székében (mely enyhén megereszkedett a súlya alatt), és ujjhegyeit egymáshoz illesztette. Láthatóan gondot okozott neki, hogy hol is kezdje.
– Tudják, mi az a robot? – szólalt meg végül.
– Robot? – kérdezte vissza Pelorat. – Nem. Quintesetz Trevize-ra pillantott, aki lassan megrázta a fejét.
– És azt tudják-e, mi az a számítógép?
– Természetesen – felelte Trevize türelmetlenül.
– Nos, mozgó, számítógépes szerszám…
– Az, mozgó, számítógépes szerszám – fejezte be Trevize kissé ingerülten. – Számtalan változata ismeretes, és nem tudok semmiféle általános érvényű kifejezést azon kívül, hogy mozgó, számítógépes szerszám.
– … mely pontosan olyan, mint egy emberi lény: ez a robot – fejezte be S. Q. nyugodtan a definíciót. – A robot abban különbözik a többitől, hogy ember formájú.
– Miért ember formájú? – kérdezte Pelorat őszinte elképedéssel.
– Ezt magam sem tudom. Szerszámnak határozottan alkalmatlan forma, ebben egyetértünk, én azonban csak a legendát ismételem. A „robot” régi szó, nem ered semmiféle felismerhető nyelvből, noha tudósaink szerint valami módon összefüggésben áll a ,,munká”-val.
– Egyetlen olyan szóról sem tudok – jegyezte meg Trevize kételkedve –, amely akár távolról is emlékeztetne a „robot”-ra, ugyanakkor bármiféle köze lehetne a „munká”-hoz.
– Bizonyára nem szerepel a galaktikus köznyelvben – hagyta rá Quintesetz –, mégis ezt állítják.
– Talán valami fordított etimológiáról lehet szó – vélte Pelorat. – Ezeket a tárgyakat használhatták munkavégzésre, s a szó lassanként átvette a „munka” jelentést. De miért meséli el ezt?
– Mert itt a Sayshellen erősen tartja magát az a hagyomány, hogy akkoriban, amikor még a Föld volt az egyetlen világ, és a Galaxis sem volt még lakott, a robotokat akkor találták ki és konstruálták meg. Akkoriban tehát kétféle emberi lény létezett: a természetes és a kitalált, a húsból és a fémből álló, a biológiai és a mechanikus, a komplex és az egyszerű…
Quintesetz hirtelen elhallgatott, majd szomorú mosollyal így folytatta:
– Bocsássanak meg, de nem beszélhetek úgy a robotokról, hogy ne idézzem a Menekülés könyvéti. A Föld lakói robotokat építettek, ennél többet nem is kell mondanom. Ez elég világos.
– És miért építettek robotokat? – kérdezte Trevize. Quintesetz megvonta a vállát.
– Ki mondhatná meg ennyi idő távolából? Talán kevesen voltak, és segítségre volt szükségük, különösen, ha figyelembe vesszük, micsoda óriási feladatot jelentett számukra a Galaxis felderítése és benépesítése.
– Ésszerű feltételezés – mondta Trevize. – Mihelyt a Galaxis gyarmatosítása befejeződött, többé nem volt szükségük a robotokra. Mindenesetre ma már nincsenek ember formájú, mozgó, számítógépes szerszámok a Galaxisban.
– A történetnek azonban folytatása is van – vette át ismét a szót Quintesetz –, ha megengedik, hogy egészen egyszerűsítsem, és elhagyjam azokat a költői díszítményeket, melyeket, őszintén szólva, nem tudok méltányolni, de amelyeket az emberek általában kedvelnek, vagy úgy tesznek, mintha kedvelnének. A Földdel szomszédos csillagok körül tehát kialakultak a gyarmati bolygók, és ezek robotokban sokkal gazdagabbak voltak, mint maga a Föld. A még kialakulatlan, új világokon igen nagy szükség volt a robotokra. A Föld, amely valójában visszavonulóban volt, nem kívánt több robotot, sőt föllázadt ellenük.
– Mi történt? – kérdezte Pelorat.
– A külső világok bizonyultak erősebbnek. Robotjaik segítségével „a gyermekek legyőzték és hatalmukba kerítették a Földet – anyjukat”. Bocsássanak meg, amiért ismét idézet csúszott ki a számon. De akadtak földi származásúak, akik elmenekültek a bolygójukról, jobb, a hipertéri utazáshoz alkalmasabb, erősebb űrhajókkal. Elmenekültek a messzi csillagokig és világokig, s maguk mögött hagyták a korábban gyarmatosított közelieket. Új kolóniákat alapítottak, méghozzá robotok nélkül, ahol szabadon élhettek az emberek. Ez volt az úgynevezett menekülés kora, azt a napot pedig, amikor az első földi ember eljutott a Sayshell-szektorba és a mi bolygónkra, a menekülés napjának nevezték, melyet sok ezer esztendeje minden évben megünneplünk.
– Drága barátom, ezek szerint ön azt állítja, hogy Sayshellt közvetlenül a Földről alapították – mondta Pelorat.
Quintesetz egy ideig hallgatott, aztán bizonytalanul így fejelt:
– Ez a hivatalos változat.
– Amit ön nyilván nem tud elfogadni – jegyezte meg Trevize.
– Én úgy látom… – kezdte Quintesetz, aztán hirtelen kitört: – Az óriáscsillagokra és a kisbolygókra esküszöm, nem és nem! Annyira valószínűtlen, de hát ez a hivatalos formula, és bármennyire szekularizálttá vált is a kormány, legalábbis ezen a téren ragaszkodik a színleléshez! De térjünk vissza a tárgyra. A cikkében, J. P., nincs utalás rá, hogy ismerné ezt a történetet, a robotokra és a gyarmatosítás két hullámára gondolok, a kisebbikre, amely robotokkal együtt ment végbe, és a nagyobbikra, amely nélkülük.
– Nem ismertem – közölte Pelorat. – Első ízben hallok róla, és örökké tartó hálára kötelezett, kedves S. Q., amiért megismertetett vele. Meglep, hogy sehol sem akadtam nyomára az írásos…
– Ez is azt mutatja – vágott közbe Quintesetz –, mennyire hatékony a társadalmi rendszerünk. Ez a mi sayshelli titkunk, a mi nagy rejtélyünk.
– Talán – jegyezte meg Trevize egykedvűen. – Pedig a kolonizáció második, robot nélküli hulláma nyilván számtalan cél felé irányult. Akkor miért csak Sayshellen ismerik a nagy titkot?
– Másutt is ismerhetik, ahol szintén titokként őrzik – felelte Quintesetz. – A mi konzervatívjaink hite szerint egyedül Sayshellt népesítették be Föld-lakók, a Galaxis többi részében pedig már sayshelliek telepedtek le. Ez minden bizonnyal képtelenség.
– Ezeket a járulékos rejtélyeket idővel mind ki lehet bogozni – mondta Pelorat. – Most, hogy már ismerem a kiindulópontot, más bolygókon is elkezdhetem a kutatást hasonló információk után. Lényeg az, hogy megtaláltam a felteendő kérdést, mert egy jó kérdés a válaszok végtelen számú változatát hozhatja magával. Micsoda szerencse, hogy…
– Úgy van, Janov – vágott közbe Trevize –, de a derék S. Q. bizonyára még nem ért a történet végére. Mi történt a régebbi gyarmatokkal és a rajtuk lévő robotokkal? Erről is tudósít az önök hagyománya?
– Részletesen nem, csak főbb vonalaiban. Nyilvánvaló volt, hogy ember és robot nem élhet együtt. A robotok bolygói elpusztultak. Nem voltak életképesek.
– És a Föld?
– Az emberek elhagyták, itt telepedtek le, és (bár a konzervatívok tagadnák) minden bizonnyal más bolygókon is.
– Talán nem minden ember hagyta el a Földet. A bolygó nem vált sivataggá.
– Valószínűleg nem. Nem tudom.
– Talán radioaktívvá lett? – csapott le rá hirtelen Trevize.
– Radioaktívvá? – nézett rá csodálkozva Quintesetz.
– Ezt kérdeztem.
– Tudomásom szerint nem. Ilyesmiről sohasem hallottam.
Trevize elgondolkodva harapdálta az öklét, majd végül azt mondta:
– Későre jár, S. Q., nagyon igénybe vettük az idejét. – (Pelorat tiltakozóan moccant egyet, de amikor érezte Trevize kezének szorítását a térdén, zavart arccal ugyan, de nyugton maradt.)
– Örömömre szolgált, ha hasznukra lehettem – felelte Quintesetz.
– Efelől semmi kétség, és kérem, árulja el, mivel tudjuk viszonozni a szívességét. – Quintesetz kedvesen fölnevetett.
– Ha J. P. barátom volna olyan szíves, és eltekintene a nevem említésétől, amennyiben sort kerítene rá, hogy dolgozatot készítsen a rejtélyünkről, én ezzel bőségesen megelégednék.
– Ön megkaphatná a méltó tudományos hírnevet, s talán jobban meg is becsülnék – válaszolta Pelorat buzgón –, ha megengednék, hogy ellátogasson a Terminusra, mi több, hogy hosszabb időt is eltölthessen az egyetemünkön mint meghívott tudós. Ezt elintézhetjük. Lehet, hogy Sayshell nem rokonszenvez a Szövetséggel, de talán nem szívesen utasít vissza bennünket, ha megkérjük, engedje el önt a Terminusra, tegyük fel, egy őstörténeti kollokvium megrendezése alkalmából.
A sayshelli félig fölemelkedett ültéből.
– Azt akarja mondani, hogy még ezt is el tudnák intézni?
– Ilyesmi nekem eszembe sem jutott – felelte Trevize –, pedig J. P.-nek tökéletesen igaza van. Megvalósíthatónak tűnik, csak meg kell próbálni. És mondanom sem kell, minél nagyobb hálára kötelez bennünket, annál nagyobb igyekezettel próbálkozunk mi is. Quintesetz összeráncolta a homlokát.
– Mire gondol, uram?
– Mindössze a Gaiáról kell mesélnie nekünk, S. Q. – felelte Trevize.
E szavak hallatán Quintesetz arcáról mintha letörölték volna a mosolyt.
53.
Lehorgasztott fővel bámulta íróasztala lapját. Ujjai szórakozottan babrálták rövidre nyírt, göndör fürtjeit. Aztán Trevize-ra nézett, s száját szorosan összezárta. Mintha megfogadta volna, ezentúl egy szót sem szól többé.
Trevize felhúzott szemöldökkel várakozott, míg végül Quintesetz szólalt meg kissé különös hangon:
– Valóban későre jár, egészen beszürküledett.
Mindeddig tisztán beszélt a köznyelven, de szavai immár idegenessé váltak, mintha a sayshelli beszédmodor maga alá gyűrte volna klasszikus neveltetését.
– Beszürküledett, S. Q.?
– Hamarosan sötét lesz.
– Figyelmetlen vagyok – bólintott Trevize. – Ráadásul éhes is. Velünk vacsorázna, S. Q., természetesen a mi költségünkön? Így folytathatnánk a beszélgetést a Gaiáról.
Quintesetz nehézkesen föltápászkodott. Magasabb volt, mint a két terminusi, de öregebb és testesebb is, így aztán magassága nem párosult a kellő erővel. Sebezhetőbbnek látszott, mint megérkezésükkor.
– Megfeledkeztem a vendégszeretetről – mondta szaporán pislogva. – Önök vendégek, nem illő hát, hogy önök hívjanak meg engem. Jöjjenek el hozzám. Itt lakom nem messze, az egyetem területén, és ha folytatni akarják a beszélgetést, nyugodtabb körülményeket találunk nálam. Csak azt sajnálom – (e szavakkal nem tudta leplezni feszélyezettségét) –, hogy nem tudom bőségesen megvendégelni önöket. A feleségem és én vegetáriánusok vagyunk, és ha önök húsevők, nem tehetek mást, mint sajnálattal elnézésüket kérem.
– J. P. és jómagam egyetlen étkezés erejéig örömest megtagadjuk ragadozó természetünket – válaszolta Trevize. – A társalgás kárpótolni fog érte, remélem.
– Az étel nem lesz érdektelen, ezt megígérhetem, ha a sayshelli fűszerek megfelelnek az ízlésüknek. A feleségemmel nagy szakértői vagyunk e művészetnek. A társalgásról nem mernék ugyanígy nyilatkozni.
– Érdeklődéssel várom a specialitásait, S. Q. – mondta Trevize hűvösen, Pelorat pedig kissé nyugtalanul kísérte figyelemmel a fejleményeket.
Quintesetz előrement. A szobából kilépve egy végtelennek tűnő folyosóra értek, ahol a sayshelli időnként fogadta egy-egy diák vagy kolléga köszönését, de egyszer sem tett kísérletet rá, hogy társait bárkinek is bemutassa. Trevize-t kényelmetlenül érintette, hogy kíváncsian megbámulják széles selyemövét, amely ezúttal történetesen szürke volt. A diszkrétebb színek láthatóan sehogy sem illettek bele az egyetemi öltözködési szokásokba.
Végre kijutottak a szabadba. Valóban sötét volt, s egy kissé hűvös is; a távolban fák körvonalait látták, s a sétány két szélén dús fű tenyészett.
Pelorat – háttal az imént elhagyott épület csillogó fényeinek és az egyetem területén végigvezető, megvilágított sétánynak – megtorpant, és felbámult a magasba.
– Gyönyörű! – mondta. – Az egyik kiváló költőnknek van egy híres verssora, amely „Sayshell lebegő egének fénypettyeiről” szól. – Trevize élvezettel nézte, majd halkan hozzátette:
– Mi a Terminusról jöttünk, S. Q., és a barátom még sohasem látott más eget a feje fölött. A Terminuson csak a Galaxis halvány ködét, no meg néhány, alig pislákoló csillagot láthatunk. Ön is jobban méltányolná a saját égboltját, ha a miénk alatt élt volna.
– Biztosíthatom, hogy nagyon is méltányoljuk – felelte Quintesetz komolyan. – Elsősorban nem is az teszi ilyen széppé, hogy bolygónk a Galaxis egyik kevésbé zsúfolt területén van, inkább a csillagok figyelemre méltóan egyenletes eloszlása. Nem hinném, hogy bárhol másutt a Galaxisban ilyen sok, arányos elhelyezkedésű, egyes magnitúdójú csillagot találnának. Pedig nincsenek is sokan, higgyék el. Láttam más égboltokat is, egy-egy gömbhalmaz külső rétegeiben, ahol valóban rengeteg, túlságosan is fényes csillag látható. De ezek inkább tönkreteszik az éjszakai égbolt sötétjét.
– Osztom a véleményét – mondta Trevize.
– Észrevették-e ott azt a szinte egyforma fényességű csillagokból álló, csaknem szabályos ötszög alakzatot? – kérdezte Quintesetz. – Mi Öt Nővérnek hívjuk. Arra, a fák vonala fölött keressék. Látják?
– Én látom – mondta Trevize. – Igazán gyönyörű.
– Igen – felelte Quintesetz. – Állítólag a szerelmi siker jelképe, és nincs olyan szerelmes levél, amely ne a pontokból álló ötszöggel végződnék, hiszen ez a szerelmi aktus iránti vágy kifejezője. Az öt csillag közül mindegyik az aktus egy-egy szakaszát jelenti, és híres költemények versengenek azért, hogy a lehető legnyilvánvalóbb erotikával fejezzék ki az egyes stádiumokat. Ifjabb koromban magam is versbe kívántam foglalni a témát, és nem hittem volna, hogy eljön az az idő is, amikor közömbössé válók az Öt Nővér iránt, noha, gondolom, ez a dolgok rendje. – Látják ott azt a halvány csillagot, amelyet az Öt Nővér közrefog?
– Igen.
– Úgy mondják, az jelképezi a viszonzatlan szerelmet – mondta Quintesetz. – Egy legenda szerint egykor az a csillag is éppolyan fényes volt, akár a többi, aztán bánatában elhalványult. – Azzal sietve továbbment.
54.
A vacsora, minden várakozása ellenére, kiváló volt, ismerte el magában Trevize. A hihetetlenül bőséges választékot a kellemesen pikáns fűszerek és mártások tették még gazdagabbá.
– Ugye, ezek a zöldségek, egyébként igazán öröm volt végigkóstolni valamennyit, egytől egyig a galaktikus étrend részei, nem? – kérdezte Trevize.
– Hogyne természetesen.
– De nyilván hazai növények.
– Úgy van. Az első telepesek oxigénben dús világot találtak a Sayshell bolygón, ami azt jelentette, hogy itt életnek kellett lennie. És gondolhatja, hogy meg is tartottunk néhány őshonos fajtát. Hatalmas kiterjedésű természetvédelmi területeink vannak, ahol fennmaradhatott az ősi Sayshell növény- és állatvilága.
– Ezen a téren tehát megelőztek bennünket, S. Q. – mondta Pelorat szomorúan. – A Terminuson az első bevándorlók szegényes szárazföldi életet találtak, és tartok tőle, sokáig elhanyagolták a tengeri élet megóvását is, amely pedig az oxigént termeli, amitől a Terminus egyáltalán lakható. A Terminus ökológiája mára pusztán galaktikus természetűvé vált.
– Sayshellen viszont régtől fogva szilárd alapokon nyugszik az élet megbecsülése – jelentette ki Quintesetz szerényen, ámde büszke mosollyal.
Trevize ezt a pillanatot választotta, hogy közbeszóljon:
– Amikor eljöttünk az irodájából, S. Q., úgy emlékszem, azzal a szándékkal hívott meg vacsorára, hogy utána a Gaiáról mesél nekünk.
Quintesetz felesége – barátságos, kissé kövérkés, sötét bőrű asszony, aki alig szólalt meg a vacsora alatt – ekkor meglepetten fölpillantott, majd felállt, és egyetlen szó nélkül kiment.
– A feleségem meglehetősen konzervatív – mondta Quintesetz zavartan –, s ezért kényelmetlenül érinti ennek a… bolygónak az említése. Kérem, bocsássák meg a viselkedését. De miért érdeklődnek iránta?
– Mert úgy vélem, fontos lehet, J. P. kutatása szempontjából.
– De miért éppen tőlem kérdezi? Beszélgettünk a Földről, a robotokról, a Sayshell megalapításáról. Mi köze ennek az egésznek ahhoz… amit kérdezett?
– Talán semmi, és mégis oly sok furcsaság van e körül a dolog körül. Miért érinti a feleségét kényelmetlenül a Gaia említése? És miért érinti önt kényelmetlenül? Vannak, akik fesztelenül beszélnek róla. Éppen ma mesélték nekünk, hogy a Gaia nem más, mint maga a Föld, és azért vonult vissza a hipertérbe, mert az emberek gonosszá váltak.
Quintesetz arca fájdalmasan rándult egyet.
– Ki mesélte ezt a zagyvaságot?
– Valaki, akivel az egyetemen találkoztunk.
– Ez csak afféle babona.
– Ezek szerint nem tartozik a meneküléssel kapcsolatos hivatalos álláspontjukhoz?
– Nem, persze hogy nem. Csak amolyan mese, ami a közönséges, tanulatlan emberek között terjedt el.
– Biztos benne? – kérdezte Trevize hűvösen.
Quintesetz visszaült a helyére, és meredten bámulta vacsorája maradványait.
– Jöjjenek át a nappaliba – mondta végül. – A feleségem nem tudja rendbe hozni ezt a szobát, amíg mi itt ülünk, és… erről… beszélgetünk.
– Biztos benne, hogy csak mese? – ismételte meg Trevize, immár egy másik szobában, ahol egy fölfelé és befelé domborodó ablak elé telepedtek le, hogy teljesebb látványt kapjanak a Sayshell csodálatos éjszakai égboltjáról. A szoba fényei elhalványultak, hogy tökéletesen élvezhessék a kintieket, s Quintesetz sötét arca szinte beleolvadt a félhomályba.
– Ön nem biztos benne? – kérdezte vissza Quintesetz. – Gondolja, hogy egyetlen világ is eltűnhet a hipertérben? Értse meg, az átlagembernek csak halvány elképzelései vannak arról, hogy mi is tulajdonképpen az a hipertér.
– Az az igazság – felelte Trevize –, hogy nekem is csak halvány elképzeléseim vannak, hogy mi az a hipertér, holott százszor és százszor átmentem rajta.
– Akkor beszéljünk a realitásokról. Biztosíthatom, hogy a Föld, bárhol legyen is, nincs a Sayshell Unió határain belül, az ön által említett világ pedig nem a Föld.
– Még ha nem tudja is, S. Q., hol van a Föld, azt mindenképpen tudnia kellene, hogy hol van az a világ, amelyikről én szóltam. Az minden bizonnyal a Sayshell Unió határain belül található. Erről még mi is tudunk, igaz, Pelorat?
Pelorat, aki eddig konokul hallgatott, meglepődött, hogy a kérdést egyenesen hozzá intézték.
– Ha már erről van szó, Golan, én tudom is, hogy hol van.
– És mióta tudja, Janov? – fordult feléje Trevize.
– Ma kora este óta, kedves Golan. Ön megmutatta nekünk az Öt Nővért, S. Q., amikor az irodából a háza felé tartottunk. Az ötszög közepén mutatott egy halvány csillagot. Meggyőződésem, hogy az a Gaia.
Quintesetz tétovázott – homályba bújt arcán semmiféle érzelmet nem lehetett kivenni. Végül megszólalt:
– Nos, magánemberként ezt mondják a csillagászaink. Van egy bolygó, amelyik a körül a csillag körül kering.
Trevize töprengve nézett Peloratra, de a professzor arckifejezése megfejthetetlen maradt. Aztán Quintesetzhez fordult.
– Akkor meséljen nekünk arról a csillagról. Ismeri a koordinátáit?
– Én? Nem! – A válasz szinte dühösen csattant. – Nekem nincsenek a birtokomban csillagokra vonatkozó koordináták. Ilyen igénnyel a csillagászati tanszékünkhöz kell fordulnia, bár tartok tőle, hogy lesznek nehézségei. Ahhoz a csillaghoz semmiféle utazást nem engedélyeznek.
– És miért nem? Hiszen az önök területéhez tartozik, nem?
– Űrrajzilag igen. Politikailag nem. – Trevize várt még valami magyarázatot, de hiába, úgyhogy fölállt…
– Quintesetz professzor úr – mondta hivatalos hangon –, én nem vagyok sem rendőr, sem katona, sem diplomata, sem pedig bandita. Semmiféle információt nem akarok kikényszeríteni önből, inkább, akaratom ellenére, a nagykövetünkhöz fordulok. Bizonyára megérti, hogy nem a személyes érdeklődésemtől indíttatva akarom megszerezni ezt az információt. Ez alapítványi ügy, és nem szeretném, ha csillagközi incidens válnék a dologból. Azt hiszem, ezt a Sayshell Unió sem kívánná.
– Mi volna az az alapítványi ügy? – kérdezte Quintesetz habozva.
– Nem áll módomban, hogy megvitassam önnel. Ha nem beszélhet nekem a Gaiáról, akkor az egész ügyet kormányszintre kell emelnünk, és a jelen körülmények között a Sayshellre nézve ez lenne a lehető legrosszabb megoldás. Sayshell mindeddig megőrizte a Szövetséggel szembeni függetlenségét, és ez ellen nincs is kifogásom. Nincs okom rá, hogy Sayshellnek rosszat kívánjak, és nem szeretném fölvenni a kapcsolatot a nagykövetünkkel. Ami azt illeti, a saját karrieremnek is ártanék vele, mert határozott utasításom van rá, hogy ezt az információt a kormány megkerülésével szerezzem meg. Kérem, árulja el nekem, van-e valami konkrét oka, amiért nem akar a Gaiáról beszélni! Letartóztatják, vagy más módon büntetik meg, ha beszél? Nem mondaná meg őszintén, hogy valóban nincs más választásom, mint nagyköveti szintre vinni a dolgot?
– Dehogy, dehogy – válaszolta most már a legteljesebb zavarban Quintesetz. – A kormány ügyeiről én semmit sem tudok. Egyszerűen csak nem szoktunk beszélni arról a világról.
– Babonából?
– Nos, igen! Babonából! Sayshell egére, hát mennyivel vagyok én különb annál az együgyű személynél, akitől azt hallották, hogy a Gaia a hipertérben van?… Vagy a feleségemnél, aki még a szobából is kimegy, ahol a Gaiát említették, de talán még a házból is kifutna, attól való félelmében, hogy rögtön belecsap a…
– A villám?
– Valami, ami a távolból sújt le ránk. És még én is százszor meggondolom, hogy a számra vegyem a nevét. Gaia! Gaia! A hangok nem árthatnak! Lám, sértetlen maradtam! És mégis meggondolom. De kérem, higgyék el, valóban nem ismerem Gaia napjának a koordinátáit. Ha ez segít, megpróbálhatom megszerezni, de meg kell mondanom, mi itt, az Unióban nem szoktunk arról a világról beszélgetni. Fizikailag is, lelkileg is távol tartjuk magunkat tőle. Azt a keveset elmesélhetem, amit tudunk, tudunk és nem feltételezünk róla, és kétlem, hogy ennél többet az Unió bármelyik világán is megtudhatnának. Tudjuk, hogy a Gaia ősi bolygó, egyesek szerint a Galaxisnak ebben a szektorában a legrégebbi, de ebben nem vagyunk biztosak. Hazafiságunk azt mondatja velünk, hogy a Sayshell bolygó a legöregebb, a félelem ezzel szemben azt, hogy a Gaia bolygó az. Egyedül úgy hozhatnánk közös nevezőre a kettőt, ha feltételeznénk, hogy a Gaia a Föld, mivel ismeretes, hogy a Sayshellt földi emberek alapították. A legtöbb történész, köztük magam is, úgy vélekedik, hogy a Gaia független alapítású bolygó. Nem gyarmata Uniónk egyetlen világának sem, ugyanakkor a Gaia sem gyarmatosította az Uniót. A hozzávetőleges kort illetően még nem született közmegegyezés arról, hogy a Gaia benépesítése vajon a Sayshellé előtt vagy után történt-e meg.
– Az ön által eddig felsorolt ismeretek semmit sem érnek – szólt közbe Trevize –, mert minden lehetőségnek megvannak a maga hívei.
Quintesetz szomorúan bólogatott.
– Úgy fest a dolog. Történelmünknek viszonylag kései korszakában vettünk egyáltalán tudomást a Gaia létezéséről. Először azzal voltunk elfoglalva, hogy megalakítsuk az Uniót, aztán azzal, hogy visszaszorítsuk a Galaktikus Birodalmat, majd meg azzal, hogy császári provinciaként megpróbáljuk megtalálni a saját szerepünket, és korlátozzuk az alkirályok hatalmát.
Már a császári hatalom erőteljes hanyatlásának idején történt, hogy az egyik alkirály, aki akkorra már igencsak kiszabadult a központi befolyás alól, rádöbbent a Gaia létezésére és arra, hogy minden jel szerint meg akarja őrizni függetlenségét mind a sayshelli provinciától, mind magától a Birodalomtól. Kezdettől fogva elzárkózott, titokzatosságba burkolózott, tehát szinte semmit sem lehetett tudni róla, semmivel sem többet, mint amit ma tudunk. Az alkirály elhatározta, hogy elfoglalja. Tulajdonképpen nem tudjuk, mi történt, csak annyit, hogy expedíciója nem sikerült, csak néhány űrhajó tért vissza. Akkoriban persze még nem voltak ilyen kiváló hajóink, és irányítani sem lehetett őket ilyen jól. Maga Sayshell örömhírként fogadta az alkirály kudarcának hírét, mert császári zsarnoknak tartotta, és bukásával már-már helyreállt régi függetlenségünk. A Sayshell Unió eltépte a Birodalomhoz fűző kötelékeit, és ennek az eseménynek az évfordulóját mind a mai napig az Unió napjaként ünnepeljük meg. Már csak hálából is békén hagytuk a Gaiát, csaknem egy évszázadig, de aztán kezdtük elég erősnek érezni magunkat ahhoz, hogy némi kis imperialista terjeszkedésre merjünk gondolni. Miért ne kebeleznénk be a Gaiát? Miért ne alapítsunk legalább vámuniót? Kiküldtünk egy flottát, amit szintén szétvertek. Ezek után már csak kereskedelmi jellegű próbálkozásaink voltak olykor-olykor, mondanom sem kell, hogy sikertelenek maradtak. A Gaia megőrizte elszigeteltségét, és még csak halvány kísérletet sem tett rá, legalábbis senki nem tud róla, hogy kereskedelmi vagy egyéb kapcsolatot létesítsen valamely más világgal. Ugyanakkor ellenségesnek mondható mozdulatot sem tett semmiféle irányban. És akkor…
Quintesetz megérintette a széke karfájába épített kapcsolót, mire a szobában kigyulladt a fény. Vendégei határozottan kaján vonást fedezhettek föl az arcán. Ezek után így folytatta:
– Minthogy önök az Alapítvány polgárai, valószínűleg emlékeznek az Öszvérre.
Trevize elvörösödött. Az Alapítványt ötszáz éves fennállása folyamán mindössze egyszer győzték le. A győzelem nem volt tartós, és nem is zavarta meg különösebben a Második Birodalom létrehozására irányuló törekvéseit, de aki nem szívelte az Alapítványt, és bosszantotta önelégültsége, előbb-utóbb sort kerített rá, hogy szóba hozza az Öszvért, az egyetlent, aki győzött felette. Trevize meg mert volna esküdni rá, hogy Quintesetz csak azért csavarta feljebb a világosságot, hogy láthassa az Alapítvány önelégültségének kipukkadását.
– Igen – felelte –, mi alapítványiak emlékszünk az Öszvérre.
– Az Öszvér – folytatta Quintesetz – átmeneti birodalma olyan hatalmas volt, mint az a Szövetség, amelyet ma az Alapítvány kormányoz. Bennünket mégsem csatolt a birodalmához. Békén hagyott. Egy ízben ugyan átutazott a Sayshellen, amikor is semlegességi nyilatkozatot és barátsági szerződést írtunk alá. Mást nem kívánt tőlünk. Mi voltunk az egyetlenek, akitől nem kívánt mást, mielőtt a betegség véget vetett volna hódításainak. Tudják, nem volt őrült. Nem vett igénybe esztelen eszközöket, nem volt véres kezű, tulajdonképpen emberségesen kormányozott.
– Csak éppen hódító volt – jegyezte meg Trevize maró gúnnyal.
– Akárcsak az Alapítvány – válaszolta Quintesetz. Trevize, aki hamarjában nem tudott mit felelni, ingerülten kérdezte:
– Van még valami mondanivalója a Gaiáról?
– Csupán egy kijelentés, amely az Öszvértől származik. A feljegyzések szerint azon a történelmi jelentőségű találkozón, amely az Öszvér és az Unió akkori elnöke, Kalló között zajlott le, az Öszvér, miközben a maga cikornyás módján aláírta a dokumentumot, állítólag ezt mondta:
„E dokumentum értelmében önök még a Gaia irányában is semlegesek, amiért nem lehetnek elég hálásak. A Gaiához még én sem mernék közeledni.” Trevize megrázta a fejét.
– Miért is akart volna? A Sayshell nem győzött eléggé buzgólkodni, hogy vállalja a semlegesség kötelezettségét, a Gaia pedig állítólag sohasem ártott senkinek. Az Öszvér akkoriban az egész Galaxis feletti uralomra tört, miért törődött volna hát ilyen apróságokkal? Úgy gondolta, ha ez sikerül, bőven lesz még alkalma rá, hogy a Sayshell és a Gaia ellen forduljon.
– Lehetséges, lehetséges – mondta erre Quintesetz –, ámbár egy egykorú szemtanú, méghozzá szavahihető ember szerint, amikor az Öszvér e szavakat mondta: „A Gaiához még én sem mernék közeledni”, letette a tollat, és olyan halkan, hogy senki se hallja, még hozzátette: „még egyszer”.
– Hogy senki se hallja: ezt ön mondta. Hogy lehet, hogy az illető mégis meghallotta?
– Mert a tolla, amikor letette, legurult az asztalról, és egy sayshelli automatikusan odaugrott, hogy fölvegye. Ahogy lehajolt, közel került az Öszvér szájához, így esett, hogy meghallotta a „még egyszer”-t. De csak az Öszvér halála után árulta el.
– Hogyan bizonyítja be, hogy ez nemcsak afféle kitalálás?
– Az az ember nem olyan életet élt, ami valószínűsítené, hogy ilyesmit ő maga agyalt volna ki. Hitelt adtak a szavainak.
– És mi következik belőle?
– Az Öszvér azon az egy eseten kívül sohasem járt a Sayshell Unióban – de még a közelében sem –, legalábbis azt követően nem, hogy föllépett a Galaxis színpadára. Ha valaha megfordult is a Gaián, az csak előzőleg történhetett.
– Na és?
– Na és, hol született az Öszvér?
– Nem hinném, hogy bárki is tudná – mondta Trevize.
– A Sayshell Unióban sokan gyanítják, hogy a Gaián született.
– E miatt a két szó miatt?
– Csak részben. Az Öszvért erős mentális hatalma miatt nem tudták legyőzni. A Gaiát sem sikerült legyőzni.
– Eddig. De ez nem jelenti azt, hogy a Gaiát nem lehet legyőzni.
– Még az Öszvér sem közeledett hozzá. Nézzen utána a feljegyzésekben. Meg fogja látni, hogy a Sayshell Unión kívül egyetlen más területet sem kezelt ilyen óvatosan. És arról tud-e, hogy azok közül, akik valaha is békés kereskedői szándékkal közeledtek a Gaiához, egy sem tért vissza? Mit gondol, miért tudunk olyan keveset róla?
– Számomra mégis babonásnak tűnik az önök viselkedése – felelte Trevize.
– Nevezze, aminek akarja. Mert az Öszvér ideje óta kitöröltük a Gaiát a gondolatainkból. Nem akarjuk, hogy az eszébe jussunk. Csak akkor érezzük magunkat biztonságban, ha úgy teszünk, mintha ott sem volna. Lehetséges, hogy titokban maga a kormány kezdte terjeszteni azt a legendát, hogy a Gaia a hipertérben tűnt el, remélve, hogy az emberek lassanként majd megfeledkeznek a hasonló nevű, valóságos csillagról.
– Ezek szerint ön a Gaiát az Öszvérek világának tartja?
– Elképzelhető. A saját érdekükben tanácsolom, ne menjenek oda. Ha mégis elmennek, sohasem térnek vissza többé. Ha az Alapítvány ujjat húz a Gaiával, azzal kevesebb intelligenciát árul el magáról, mint az Öszvér. Ezt nyugodtan elmondhatja a nagykövetüknek.
– Szerezze meg nekem a koordinátákat, és abban a pillanatban elmegyek a bolygójukról – mondta Trevize. – Elmegyek a Gaiára, és vissza is térek.
– Megszerzem a koordinátákat – válaszolta Quintesetz. – A csillagászati tanszéken természetesen éjjel is dolgoznak, ha van rá mód, máris megkaphatom, amit kíván. De hadd figyelmeztessem még egyszer, hogy ne próbáljanak eljutni a Gaiára.
– Azért mégiscsak megpróbálnám – mondta Trevize.
– Akkor a vesztükbe rohannak – koppantak súlyosan Quintesetz szavai.
Tizennegyedik fejezet – ELŐRE
55.
Janov Pelorat, arcán a sajnálkozás és a bizonytalanság furcsa vegyülékével nézte a hajnali szürkületben derengő táj körvonalait.
– Nem sokat időztünk itt, Golan, pedig barátságos, érdekes világnak ígérkezett. Szerettem volna jobban megismerni.
Trevize fanyar mosollyal nézett föl a számítógép mellől.
– Azt hiszi, én nem? Háromszor ettünk a bolygón, mindig valami mást, de mindig nagyon finomat. Jó volna, ha folytathatnánk. És nőket is legföljebb csak pillanatokra láttunk, pedig akadtak köztük egészen vonzóak is, ha arról lett volna szó… nos, ha arról lett volna szó, amire gondolok.
Pelorat kissé elfintorította az orrát.
– Ó, drága barátom! Azok a csengettyűk, amiket cipőnek hívnak, azok a ruhának nevezett csiricsáré göngyölegek, hát még amit a szempillájukkal művelnek! Figyelte a szempillájukat?
– Elhiheti, hogy mindent megfigyeltem, Janov. Maga lényegtelen dolgokat kifogásol. Alkalmasint őket is rá lehetne beszélni minden nehézség nélkül, hogy lemossák az arcukat, és a megfelelő időben nyilván ledobnák a cipőjüket, de még a csiricsáré darabjaikat is.
– Majd egyszer szaván fogom, Golan – felelte Pelorat. – Engem mindenesetre továbbra is elsősorban a Föld izgat. Mindaz, amit a Földről meséltek, olyan hiányos és ellentmondásos… sugárzást mond az egyik, robotot a másik…
– Mindkét változat halált jelent…
– Igaz – ismerte el Pelorat vonakodva –, de az is lehet, hogy az egyik igaz, a másik meg nem, esetleg mindkettőben van némi igazság, vagy egyik is, másik is hazugság. Ha az ember olyan történetet hall, amelyikben ködösítik a részleteket, feltétlenül fölmerül benne a vágy, hogy utánajárjon, és kiderítse az igazságot.
– Én is így vagyok vele – ismerte el Golan. – A Galaxis minden törpecsillagára mondom, én is így vagyok vele. De jelenleg mégiscsak a Gaiával van a legfőbb gondunk. Mihelyt ezt kibogoztuk, indulhatunk a Földre, vagy egy hosszabb tartózkodásra visszatérhetünk ide, a Sayshellre. De előbb nézzük meg a Gaiát.
Pelorat bólintott.
– A legfőbb gondunk! Ha elfogadjuk, amit Quintesetz mondott, a Gaián a halál vár ránk. Biztos, hogy oda kell mennünk?
– Én is ezt kérdem magamtól – felelte Trevize. – Maga fél?
Pelorat habozott, mintha maga sem volna tisztában az érzelmeivel. Aztán egészen egyszerű, magától értetődő hangon azt válaszolta:
– Igen. Rettenetesen!
Trevize előbb leült, csak aztán fordult a másik felé.
– Nincs értelme, Janov, hogy ezt az utat megkockáztassa – mondta ugyanolyan nyugodt, magától értetődő hangon. – Csak egy szót kell szólnia, s én leteszem a Sayshellen a személyes holmijaival együtt, és kétfelé osztom a vagyonunkat is. Majd újból fölveszem, ha visszatérek, s ha akarja, akkor elmehetünk a Szíriusz-szektorba, s ha valóban ott van, akkor a Földre is. Ha nem térnék vissza, a Sayshellen élő alapítványiak majd hazajuttatják magát a Terminusra. Ha nem jön velem, akkor sincs harag, öreg barátom?
Pelorat sűrűn pislogott, s néhány pillanatig összeszorította a száját. Aztán kissé rekedten megszólalt:
– Öreg barátom? Mióta is ismerjük egymást? Talán egy hete? Nem érzi különösnek, hogy nem akarom elhagyni a hajót? Félek, ez igaz, de magával akarok maradni.
Trevize bizonytalan mozdulatot tett a kezével.
– De hát miért? Szavamra mondom, nem kívánom magától.
– Magam sem tudom, miért, de ragaszkodom hozzá. Mert… mert… Golan, én hiszek magában! Úgy érzem, mindig tudja, mit csinál. A Trantorra akartam menni, ahol talán, ahogy most látom, semmi sem történt volna. Maga ragaszkodott a Gaiához, és úgy tűnik, a Gaia valami módon a Galaxis érzékeny pontja. Mintha bizonyos dolgok vele kapcsolatosan történnének. És ha ez nem elég magyarázat, Golan, figyeltem, hogyan kényszeríti Quintesetzet, hogy információt adjon a Gaiáról. Rendkívül ügyes blöff volt. Csak ámultam és bámultam.
– Tehát azt mondta, hisz bennem.
– Igen, hiszek – felelte Pelorat. Trevize társa karjára tette a kezét, és egy pillanatig úgy tűnt, keresi a megfelelő szavakat.
– Janov – szólalt meg végül –, megbocsátja-e nekem látatlanban, ha tévesen ítéltem meg a dolgot, és ha így vagy úgy, de szembetalálja magát valamivel… valami kellemetlenséggel, ami esetleg ránk vár?
– Ó, drága barátom, miért kérdez ilyeneket?! – kiáltotta Pelorat. – Szabadon döntöttem így, a saját, nem pedig a maga elhatározásából. És kérem, induljunk minél előbb! Félek, hogy előbb-utóbb torkon ragad a gyávaságom, s aztán életem végéig szégyenkezhetem.
– Úgy lesz, Janov – felelte Trevize. – Mihelyt a számítógép megadja az engedélyt, már indulunk is. Ezúttal a gravitáció segítségével szállunk föl, csak előbb meg kell bizonyosodnunk róla, hogy a fölöttünk lévő atmoszférában nem tartózkodnak-e más hajók is. És ahogy a körülöttünk lévő légkör mind ritkábbá és ritkábbá válik, úgy fokozzuk a sebességet. Egy órán belül a szabad űrben leszünk.
– Helyes – mondta Pelorat, és lecsavarta egy műanyag kávéstubus kupakját. A nyílás szinte azonnal felhabzott. Pelorat a szájába vette a tubus nyílását, miközben éppen annyi levegőt engedett be, hogy elviselhető hőmérsékletűvé hűtse le a kávét.
Trevize elvigyorodott.
– Remekül megtanulta, hogyan kell használni ezeket a holmikat. Veterán űrhajós lett magából, Janov.
Pelorat a kezében lévő műanyag tubusra bámult, majd megkérdezte:
– Most, hogy már olyan hajóink vannak, amelyek, ha kell, megteremtik a maguk gravitációs mezőjét, nem használhatnánk hétköznapi edényeket?
– Dehogynem. Csakhogy az űrutazók nem hajlandók megválni a régi felszerelésüktől. Hogy is erezhetné magát különbnek egy űrpatkány a földi féregnél, ha ő is közönséges csészét használna? Látja azokat a gyűrűket a falakon és a mennyezeten? Az űrutazás több mint húszezer éves múltjára emlékeztetnek, noha a mai gravitációs hajókon teljesen fölöslegesek. Mégis ott vannak, és lefogadom egy csésze kávéba, hogy a maga űrpatkánya még ma is eljátssza, hogy felszálláskor palacsintává lapítja a gravitáció, aztán meg ide-oda lengene azokon a gyűrűkön, mintha súlytalanságban utazna, pedig mindkét esetben egy g, vagyis rendes a gravitáció.
– Maga tréfál.
– Talán egy kicsit… de ne felejtse el, bizonyos mértékű szociális tehetetlenség mindenütt létezik, még a technikai fejlődés terén is. A haszontalan gyűrűk még ma is ott vannak, és ma is szopókán keresztül iszunk a csészéből.
Pelorat elgondolkodva bólogatott, és szopogatta a kávét.
– És mikor indulunk? – kérdezte végül.
– Sikerült – nevetett Trevize jóízűen. – Miközben a gyűrűkről beszéltem, észre sem vette, hogy fölszálltunk. Egy mérföld magasan járunk.
– Ezt nem mondhatja komolyan.
– Nézzen ki!
Pelorat engedelmeskedett.
– De hiszen észre sem vettem! – kiáltotta.
– Éppen erre számítottam.
– És nem szegtük meg a szabályokat? A fölfelé vezető spirális útvonalon nem kellett volna követnünk egy rádiósugárt, ahogy idejövet tettük?
– Semmi értelme, Janov. Nem állít meg bennünket senki. Senki a világon.
– Amikor lefelé jöttünk, azt mondta…
– Az más volt. Bár nem vártak tárt karokkal, de örömmámorban úsznak, hogy elmegyünk.
– Miért beszél így, Golan? Egyetlen ember beszélt nekünk a Gaiáról, mégpedig Quintesetz, és ő kérve kért bennünket, ne menjünk oda.
– El ne higgye, Janov. Formaság volt az egész. Ő biztos volt benne, hogy elmegyünk a Gaiára. Janov, maga csodált engem, amiért szóra tudtam bírni Quintesetzet. Bocsásson meg, de nem érdemlem meg a csodálatát. Ha semmit sem tettem volna, ő akkor is megadta volna az információkat. Ha megpróbáltam volna befogni a fülem, ő egyenesen belekiabálta volna.
– Miért mondja ezt, Golan? Ez őrültség.
– Paranoia? Igen, tudom. – Trevize a számítógéphez fordult, és amennyire csak tudta, kiterjesztette érzékeit. – Nem állítanak meg bennünket – mondta.
– Közel s távol egyetlen hajó sincs, de még figyelmeztető üzenetet sem észlelek. Újra Pelorat felé fordult.
– Árulja el nekem, Janov, honnan tudott a Gaiáról? Már akkor is tudott a létezéséről, amikor még a Terminuson voltunk. Tudta, hogy a Sayshell-szektorban van. Tudta, hogy a név valamiképpen a Föld egyik jelentése lehet. Honnan értesült minderről?
Pelorat mintha nyársat nyelt volna.
– Ha a Terminuson volnánk, a dolgozószobámban – mondta –, utánanézhetnék a feljegyzéseim között. Mindent mégsem hozhattam el magammal, különösen nem olyasmit, hogy mikor találkoztam ezzel vagy azzal az adattal először.
– Akkor hát gondoljuk végig az egészet – mondta Trevize mogorván. – Maguk a sayshelliek mély hallgatásba burkolóznak, s ha szólnak is a Gaiáról, olyan vonakodva, hogy szinte maguk táplálják a szektor közönséges halandóinak gyanúját, miszerint ilyen nevű bolygó nincs is a normális térben. Nos, én valami mást mondok magának. Figyeljen!
Visszafordult a számítógéphez; ujjai gyakorlott, könnyed mozdulattal simultak bele a kéztartóba, melynek szinte meleg érintése most is örömmel töltötte el. Ezúttal is elfogta az az érzés, hogy ujjhegyein át az akaratából is átszivárog valami a számítógépbe.
– Megmutatom magának a számítógép galaktikus térképét, ahogyan el volt téve a memóriabankjában a Sayshellen való leszállásunk előtt. A Sayshell éjszakai égboltját ábrázoló részt mutatom meg, azt, amit az elmúlt éjjel láttunk.
A szoba elsötétedett, és a képernyőn megjelent az éjszakai égbolt.
– Éppolyan gyönyörű, amilyennek a Sayshellen láttuk – suttogta Pelorat.
– Még annál is szebb – felelte Trevize türelmetlenül.
– Ezt nem homályosítja el a légkör, itt nincsenek felhők, sem a látóhatárnál fellépő abszorpció. De várjon, hadd állítom be pontosan.
A kép elmozdult, azt a kényelmetlen érzést keltve szemlélőiben, hogy ők maguk mozdultak el. Pelorat ösztönösen megragadta széke karfáját, hogy megtarthassa az egyensúlyát.
– Ott van! – kiáltotta Trevize. – Felismeri?
– Persze. Az Öt Nővér, az ötszög alakú csillagkép, amit Quintesetz mutatott nekünk. El sem lehet téveszteni.
– Úgy, ahogy mondja. De hol van a Gaia? Pelorat pislogott. Középről eltűnt az a halvány csillag.
– Nincs ott – mondta.
– Eltalálta. Nincs ott. Méghozzá azért nincs, mert a helymeghatározása nem szerepel a számítógép adatbankjában. És mert cseppet sem tartom valószínűnek, hogy a szóban forgó adatok a mi kedvünkért hiányoznak belőle, csak arra következtethetek, hogy az adatbank tervezéséért felelős alapítványi galaktográfusok, akik pedig elképesztő mennyiségű információval rendelkeznek, nem tudtak a Gaiáról.
– Úgy érti, ha elmentünk volna a Trantorra… – nyögte Pelorat.
– Gyanítom, hogy ott sem találtunk volna a Gaiára vonatkozó adatokat – fejezte be a mondatot Trevize.
– A sayshelliek eltitkolják a létezését, de még azt is meg merem kockáztatni, hogy maguk a Gaia-lakók is. Maga mondta alig néhány napja, hogy egyes világok esetleg szántszándékkal húzódnak háttérbe, hogy mentesüljenek az adófizetéstől, és elkerüljék a külső beavatkozást.
– Ha a térképkészítők és a statisztikusok ilyen világra bukkannak – felelte Pelorat –, azok rendszerint a Galaxis gyéren lakott övezeteiben találhatók. Éppen az elszigeteltségük teszi lehetővé számukra, hogy elbújjanak. A Gaia nem elszigetelt világ.
– Úgy van. A dolog ettől még szokatlanabb… Azt javasolom, hagyjuk a képernyőn a térképet, és folytassuk elmélkedésünket galaktográfusaink tájékozatlanságát illetően… És hadd tegyem föl magának újra a kérdést: látva legképzettebb szakembereink tudatlanságát, mivel magyarázza, hogy maga mégis értesült a Gaia létezéséről?
– Kedves Golanom! Harminc esztendeje gyűjtögetem a földi mítoszokat, legendákat és mindenféle anyagot, ami a Föld történelmére vonatkozik. Az összes feljegyzésem nélkül ugyan miképpen…
– Valahol mégiscsak elkezdhetnénk, Janov. Például azzal, hogy kutatómunkája első vagy második tizenöt évében hallott róla először?
– Ó! Ha már ennyire belemegyünk a részletekbe, nos, az utóbbiban.
– Ennél pontosabban is meghatározhatná. Én úgy vélem, csak az elmúlt egy-két évben szerzett tudomást a Gaia létezéséről.
Trevize merőn nézett Peloratra, s mikor rájött, hogy a homályban nem tudja kivenni társa arckifejezését, kissé megemelte a helyiség fényszintjét. A képernyőn látható éjszakai égbolt egyes részletei elhalványultak. Pelorat arca mozdulatlan volt, mint a kő, semmit sem lehetett leolvasni róla.
– Nos? – kérdezte Trevize.
– Gondolkodom – válaszolta Pelorat jámborul. – Igaza lehet. De nem esküdnék meg rá. Amikor a Ledbet Egyetemre írtam Jimbornak, nem említettem a Gaiát, holott kézenfekvő lett volna, ez pedig… lássuk csak… 95-ben volt, vagyis három éve. Azt hiszem, Golan, igaza van.
– És honnan szerezte az értesülését? – firtatta Trevize. – Egy beszélgetés során? Könyvből? Tudományos publikációból? Vagy valami ősrégi dalból? Honnan? Mondja már!
Pelorat hátradőlt, és összefonta a karját. Mélyen elmerült gondolataiban, s meg sem mozdult. Trevize néma csendben várt.
Pelorat végre megszólalt:
– Egy magánbeszélgetés során. De azt már hiába is kérdezné, barátom, hogy kivel beszélgettem. Nem emlékszem.
Trevize keze az öve körül motoszkált. Érezte, hogy az öv nyirkos lett, ahogy megfeszített erővel próbálta szóra bírni a másikat, de úgy, hogy a világért se adja a szájába a szavakat.
– Egy történésztől hallotta? Vagy mítoszkutatótól? Talán egy galaktográfustól?
– Hiába. Nem tudok nevet kapcsolni a beszélgetéshez.
– Talán azért nem, mert nincs is név.
– Ó, nem. Ez aligha tűnik lehetségesnek.
– Miért? Egy anonim beszélgetést nem tart elképzelhetőnek?
– Talán igen.
– Volt már ilyennek részese valaha?
– Elvétve. Az utóbbi években olyan emberként váltam ismertté tudományos körökben, mint aki szenvedélyes gyűjtője a különféle mítoszok és legendák sajátos típusainak, és néhány levelezőtársam alkalmanként, puszta előzékenységből, nem hivatalos forrásból származó anyagokat küldött. Olykor nem is tudtam meghatározott személyhez kötni őket.
– Értem – felelte Trevize. – De kapott-e valaha névtelen információt, méghozzá közvetlenül, nem pedig valamelyik tudományos kapcsolatán keresztül?
– Néha ilyesmi is előfordult, de nagyon ritkán.
– És nem lehetséges, hogy a Gaiával is ilyesmi történt?
– Az ilyen névtelen beszélgetések oly ritkán fordulnak elő, hogy emlékeznem kellene rá, ha ebben az esetben ez történt volna. És mégsem merném állítani, hogy az információ nem volt anonim eredetű. De éppen úgy azt sem, hogy valóban névtelen forrásból kaptam az értesülést.
– Rendben van. De azért nem zárja ki a lehetőséget, igaz?
– Nem, nem zárom ki – felelte Pelorat vonakodva. – De mire akar kilyukadni?
– Még nem fejeztem be – jelentette ki Trevize ellentmondást nem tűrő hangon. – Honnan kapta azt az információt, akár névtelen volt, akár nem? Melyik bolygóról?
Pelorat megvonta a vállát.
– Sejtelmem sincs róla.
– Elképzelhető, hogy a Sayshellről?
– Mondtam már. Nem tudom.
– De én állítom, hogy a Sayshellről kapta.
– Maga azt állít, amit csak akar, de attól még nem szükségszerű, hogy úgy is történt a dolog.
– Nem? Amikor Quintesetz megmutatta az Öt Nővér által közrefogott halvány csillagot, maga rögtön tudta, hogy az a Gaia. Később meg is mondta Quintesetznek, mielőtt ő megnevezhette volna. Emlékszik?
– Hogyne emlékezném.
– Hogy lehet ez? Abban a halvány csillagban hogyan ismerhette föl azonnal a Gaiát?
– Mert abban az anyagban, ami a Gaiáról a rendelkezésemre áll, csak ritkán említik ezen a néven. Igen sokféle eufemizmust ismerek e tárgyban. Az egyik leggyakrabban előforduló „az Öt Nővér Kisöccse” volt. Egy másik „az Ötszög Közepe”, de néha „Ötszög-nullának” is nevezték. Amikor Quintesetz megmutatta az öt Nővért és a középső csillagot, ellenállhatatlanul feltolultak bennem ezek az utalások.
– Sohasem említette ezeket az utalásokat.
– Nem tudtam, mit jelentenek, és nem tartottam fontosnak, hogy megvitassam a dolgot magával, aki… – Pelorat elbizonytalanodott.
– Nem szakmabeli?
– Igen.
– Remélem, tisztában van vele, hogy az Öt Nővér alkotta ötszög pusztán viszonylagos forma.
– Hogy érti ezt?
Trevize nevetése olyan volt, mint egy simogatás.
– Maga földi féreg! Hát azt hiszi, az égboltnak megvan a maga objektív, saját alakja? Hogy a csillagok egyenként rá vannak szögezve? A pentagon arról a rendszerről látszik annak, amelyhez a Sayshell bolygó tartozik, és csak arról. Egy más csillag körül keringő bolygóról az Öt Nővér is merőben más képet mutat. Egyrészt mert más szögből látszik, másrészt mert a pentagon öt csillaga különböző távolságokra van a Sayshelltől, és egy másik nézőpontból szemlélve őket megszűnik a köztük levő, bármilyen látható kapcsolat. Lehet, hogy az öt közül egy-kettő az égbolt egyik felén, a többi a másik felén látható. Ide nézzen!
Trevize újra elsötétítette a szobát, és a számítógép fölé hajolt.
– A Sayshell Uniót nyolcvanhat lakott bolygórendszer alkotja. Hagyjuk most a Gaiát, illetve azt a pontot, ahol lennie kellene, a helyén – (miközben kimondta, apró, vörös karika jelent meg az Öt Nővér alkotta ötszög közepén) –, és fordítsuk el az égboltot úgy, ahogy a nyolcvanhat bolygó találomra kiválasztott valamelyikéről látják.
Az ég elfordult, és Pelorat pislantott egyet. A kicsiny, vörös karika a képernyő közepén maradt, az Öt Nővér azonban eltűnt. Ragyogott ugyan néhány fényes csillag a közelben, ám az ötszögnek nyoma sem volt. Az égbolt megint elcsúszott, majd megint és megint. Újabb és újabb síkok váltották egymást. A vörös karika rendületlenül őrizte a helyét, de az egyformán fényes csillagok alkotta ötszög egyetlenegyszer sem állt össze. Olykor feltűnt ugyan egy-egy torz – nem azonos fényességű csillagok alkotta – pentagon, de egyik sem volt hasonlítható a Quintesetz mutatta csodálatos csillagképhez.
– Eleget látott? – kérdezte Trevize. – Biztosíthatom, az Öt Nővért egyetlen lakott világról sem láthatták soha olyannak, amilyennek mi láttuk, kivéve magát a Sayshellt.
– Lehetséges, hogy a sayshelli látványt más bolygókra is exportálták – kockáztatta meg Pelorat. – A császári időkben számos közmondás terjedt el, némelyik még hozzánk is beszivárgott, melyek egyértelműen Trantor-központúak voltak.
– Arról a Sayshellről feltételezi ezt, amely úgy rejtegeti a Gaiát, ahogy tapasztaltuk? És miért érdekelné ez a látvány a Sayshell Unión kívül eső világokat? Miért volna számukra érdekes az „Öt Nővér Kisöccse”, ha egyszer nincs az égboltjukon semmi, amire rámutathatnának?
– Lehet, hogy igaza van.
– És nem látja be, hogy az eredeti információja csakis magáról a Sayshellről származhatott? Nem valahonnan az Unió területéről, hanem épp arról a bolygórendszerről, amelyhez az Unió központja tartozik.
Pelorat megrázta a fejét.
– Úgy mondja ezt, mint elkerülhetetlen szükségszerűséget, én mégsem emlékszem rá. Egyszerűen nem emlékszem rá.
– Mindenesetre érzi, ugye, az érveim súlyát?
– Igen, érzem.
– Akkor menjünk tovább… Mit gondol, mikor keletkezhetett a legenda?
– Bármikor. Feltételezem, hogy réges-régen, még a császári korban. Érződik rajta valami ősi…
– Téved, Janov. Az Öt Nővér meglehetősen közel van a Sayshell bolygóhoz, ezért is olyan fényesek. Következésképpen négynek közülük erős önmozgása van, és mivel nincs kettő, amelyik egy családhoz tartozna, különféle irányokba mozognak. Figyelje, mi történik, amikor a térképet lassan visszaforgatom az időben.
A Gaia helyét jelölő vörös kör most is szilárdan állt, miközben az ötszög lassan széthullott, ahogy a csillagok közül négy más-más irányba sodródott el, az ötödik pedig kissé elmozdult.
Nézze, Janov! – mondta Trevize. – Ki mondaná meg, hogy ezek szabályos ötszöget alkottak?
– Teljesen aszimmetrikus – ismerte el Pelorat.
– És a Gaia ott van-e még a közepén?
– Nem, éppen hogy alaposan félrecsúszott.
– Nagyszerű, így festett a csillagcsoport százötven évvel ezelőtt. Mindössze másfél évszázad az egész. Az utalásnak, amelyben „az Ötszög közepéről” és hasonlókról volt szó, a mi évszázadunkig sehol, még a Sayshellen sem volt értelme. Az adatot a Sayshellről küldték magának, és valamikor ebben az évszázadban keletkezett, talán az utóbbi tíz esztendőben. És maga annak rendje és módja szerint megkapta, annak ellenére, hogy a Sayshell erősen tartja a száját, ha a Gaiáról van szó.
Trevize felgyújtotta a villanyt, eloltotta a csillagtérképet, aztán csak bámult merően Peloratra.
– Zavarban vagyok – szólalt meg Pelorat. – Mit jelentsen ez?
– Magától várom a választ. Gondolkozzék! Valahogy befészkelődött az agyamba, hogy a Második Alapítvány még most is létezik. A választási kampányom alkalmával beszédet tartottam. Kicsit az érzelmekre is hatni akartam, hogy a határozatlanokból kicsaljam a szavazatot, s ezért azzal a drámai fordulattal kezdtem, hogy „Ha a Második Alapítvány még most is léteznék…” – de még aznap föltettem magamnak a kérdést: mi van akkor, ha valóban létezik? Történelemkönyveket kezdtem olvasni, s egy héten belül meg voltam győzve. Valódi bizonyíték nem állt rendelkezésemre, de mindvégig éreztem, hogy a spekulációk zűrzavarából sikerült azért elkapnom a helyes következtetés egy darabkáját. És most… Trevize eltűnődött, aztán folytatta:
– Vegyük sorra, mi történt azóta. Éppen Comport választottam bizalmasomnak, és ő elárult. Ennek az lett a következménye, hogy Branno polgármesternő letartóztatott és száműzött. Miért a száműzést választotta az egyszerű börtön vagy az elhallgattatás helyett? És miért adta alám a lehető legkorszerűbb hajót, amelynek segítségével ugrások sorozatával járhatom be az egész Galaxist? És legfőképpen miért ragaszkodott hozzá, hogy önt is magammal vigyem, és miért javasolta, hogy segítsek magának fölkutatni a Földet? És miért voltam meggyőződve róla, hogy nem kell a Trantorra mennünk? Biztos voltam benne, hogy maga jobb célpontot talál majd a kutatásainkhoz, és akkor előhozakodott a Gaia titokzatos világával, melyről, mint kiderült, rendkívül rejtelmes körülmények között szerzett tudomást. Eljövünk a Sayshellre, ez az első megállóhelyünk, és összefutunk Comporral, aki előad nekünk egy körülményes történetet a Földről és annak haláláról. Bizonygatja, hogy a Föld a Szíriusz-szektorban van, és sürget bennünket, hogy máris induljunk oda.
– Na tessék – szólt közbe Pelorat. – Maga úgy állítja be az eseményeket, mintha minden a Gaia felé irányítana bennünket, pedig épp most mondta el, Compor másfelé akarta terelni az utunkat.
– Amire én válaszul eldöntöttem, hogy folytatjuk eredeti kutatási tervünket, ha másért nem, hát azért, mert egyáltalán nem bízom meg abban az emberben. Nem gondolja, hogy talán éppen erre számított? Talán azért kérte, hogy másfelé menjünk, mert tudta, hogy nem fogadjuk meg a tanácsát.
– Kész regény – morogta Pelorat.
– Gondolja? Menjünk tovább. Megismerkedünk Quintesetzcel, méghozzá egyszerűen azért, mert ő volt kéznél…
– Szó sincs róla – vágott közbe Pelorat. – Ismerősnek tűnt nekem a neve.
– Ismerősnek tűnt… Az írásai közül semmit sem olvasott, amire vissza tudna emlékezni. Mégis miért tűnt ismerősnek? Mindenesetre kiderült, hogy ő olvasta a maga egyik dolgozatát, és el volt ragadtatva tőle, de kérdem én, mennyire valószínű ez? Még maga is elismerte, hogy a munkásságáról általában nemigen tudnak az emberek. Mi több, az ifjú hölgy, aki elvezetett bennünket hozzá, meglehetősen indokolatlanul szóba hozza a Gaiát, közli velünk, hogy a hipertérben van, mintha tudná, hogy éppen ez foglalkoztat bennünket. Amikor Quintesetznél érdeklődünk a dolog felől, úgy tesz, mintha nem akarna beszélni róla, mégsem dob ki bennünket, noha meglehetősen gorombán viselkedem vele. Ehelyett vendégül lát az otthonában, s a hazafelé vezető úton még meg is mutatja az Öt Nővért. Még arról is megbizonyosodik, hogy észrevettük a közepén lévő, halvány csillagot. Miért? Nem találja mindezt a véletlenek különös összekapcsolódásának?
– Ha így rakja őket egymás mellé… – dünnyögte Pelorat.
– Rakhatja úgy, ahogy akarja – felelte Trevize. – Én nem hiszek a véletlenek különös összekapcsolódásában.
– Akkor hát mi értelme ennek az egésznek? Hogy bennünket a Gaiára irányítsanak?
– Igen.
– De kik?
– Ezt talán meg sem kellett volna kérdeznie – válaszolta Trevize. – Hát ki tudja megváltoztatni az emberek gondolkodását, finoman megigazítva, ilyen-olyan irányba elterelve ezt-azt?
– Azt állítja tehát, hogy a Második Alapítvány.
– És mit mondtak nekünk a Gaiáról? Hogy érinthetetlen. Az ellene küldött űrhajóhadakat megsemmisítették. Az emberek nem tértek róla vissza. Még az Öszvér sem merte megtámadni, az Öszvér, aki talán ott látta meg a napvilágot. Én nagyon valószínűnek tartom, hogy a Gaia nem más, mint maga a Második Alapítvány, ha pedig így van, akkor éppen az az én végső úticélom.
Pelorat megrázta a fejét.
– Egyes történészek szerint a Második Alapítvány állította meg az Öszvért. Hogy lehetséges akkor, hogy ő is közibük tartozik?
– Gondolom, renegát volt.
– De a Második Alapítvány ugyan miért terelne bennünket ilyen kérlelhetetlenül a Második Alapítvány felé?
Trevize tekintete elborult, homlokán összefutottak a ráncok.
– Gondoljuk csak végig – mondta. – A Második Alapítvány kezdettől fogva ügyelt rá, hogy a lehető legkevesebbet tudjanak róla Galaxis-szerte. A legjobb, ha puszta létezése is titokban marad. Ebben megegyezhetünk. Százhúsz esztendeig valóban abban a hitben éltünk, hogy a Második Alapítvány megsemmisült, és ez bizonyára tökéletesen megtelelt nekik. És mégsem tettek semmit, amikor gyanakodni kezdtem, hogy mégiscsak fennmaradt. Compor tudott a sejtésemről, az ő segítségével tehát bátran elhallgattathattak, akár meg is ölhettek volna. Mégsem tettek semmit.
– Elérték, hogy letartóztassák magát, ha már mindenáron a Második Alapítványt akarja hibáztatni érte – válaszolta Pelorat. – Abból ítélve, amit elmondott, ez azt eredményezte, hogy a Terminus népe nem szerzett tudomást a maga nézeteiről. A második alapítványiak ezt erőszak nélkül érték el, mert nyilván mélyen egyetértenek Salvor Hardin mondásával, miszerint: „Az erőszak nem más, mint a tehetetlen ember végső menedéke.”
– De mit értek el vele, hogy a terminusiak nem ismerték meg a véleményemet? Branno polgármesternő tudomást szerzett róla, és elképzelhetetlen, hogy ne akarná megtudni, vajon igazam van-e. Ha tehát ártani akartak volna nekünk, azzal már elkéstek. A kezdet kezdetén kellett volna megszabadulniuk tőlem, de már az is az ő győzelmüket jelentette volna, ha sikerül elszigetelniük. Akkor ugyanis oly módon befolyásolhatták volna a Terminust, hogy az emberek különcnek, mi több, őrültnek tartsanak. Mihelyt beláttam volna, hogy nézeteim hangoztatásával miféle hatást keltek, talán elhallgatok, és nem kockáztatom politikai pályafutásomat. De ma már nem tehetnek semmit. Branno polgármesternő gyanúját sikerült annyira felkeltenem, hogy utánam küldte Comport, és mert ő bölcsebb nálam, és benne sem bízik meg, még hipernyomkövetőt is elhelyezett a hajóján. Vagyis tudja, hogy a Sayshellen vagyunk. Tegnap éjjel, mialatt maga aludt, a számítógépünkkel közvetlen üzenetet küldtem az Alapítvány sayshelli követségének számítógépébe, s közöltem, hogy útban vagyunk a Gaia felé. Lesz, ami lesz, még a koordinátákat is megadtam nekik. Ha a Második Alapítvány most követne el valamit ellenünk, meggyőződésem, hogy Branno kivizsgáltatná az ügyet, azt pedig nyilván nem akarják, hogy az Alapítvány minden figyelme feléjük forduljon.
– Törődnének egyáltalán az Alapítvány figyelmével, ha egyszer olyan hatalmasak?
– Igen! – vágta rá Trevize hevesen. – Azért rejtőzködnek, mert valamilyen vonatkozásban nagyon is gyengék lehetnek, és mert az Alapítvány olyan technikai fejlődésen ment keresztül, amit talán maga Seldon sem látott előre. Az a csendes, mondhatnám titkos mód, ahogyan bennünket a saját világuk felé terelnek, kétségkívül arra vall, hogy semmiképpen sem szeretnék magukra irányítani a figyelmet. Ha pedig így áll a helyzet, akkor máris vesztettek, legalábbis részben, mert a figyelem máris rájuk irányul, és kétlem, hogy tehetnének bármit, amivel visszafordíthatják a folyamatot.
– De miért vállalnák mindezt? – vetette közbe Pelorat. – Miért törekednének önmaguk megsemmisítésére, amennyiben az elemzése megállja a helyét, azzal, hogy bennünket végigcsalogatnak az egész Galaxison? Mit akarhatnak tőlünk?
Trevize Peloratra bámult, aztán elvörösödött.
– Janov – mondta –, én sejtem, mi lehet az oka. Nekem megvan az a képességem, hogy szinte a semmiből eljutok a helyes következtetésig. Valahogy megérzem, mikor van igazam, és most is ez a helyzet. Van valamim, ami kell nekik, olyannyira kell, hogy önnön létezésüket is kockára teszik érte. Nem tudom, mi lehet az, de rá fogok jönni, mert ha megtalálom, és valóban olyan hatalmas dologról van szó, akkor használni is akarom, méghozzá úgy, ahogy jónak látom. – Könnyedén megrántotta a vállát. – Most, hogy tudja, milyen őrült vagyok, még mindig velem akar tartani, öreg barátom?
– Egyszer említettem, hogy megbízom magában – felelte Pelorat. – A helyzet nem változott.
Trevize határtalan megkönnyebbüléssel mosolyodott el.
– Pompás! Mert egy másik hang azt súgja nekem, hogy valami módon magának is lényeges szerep jut ebben a játékban. Akkor hát, Janov, teljes sebességgel a Gaia felé. Előre!
56.
Harla Branno polgármester asszony határozottan öregebbnek látszott hatvankét esztendejénél. Nem mindig volt ez így, de most öregebbnek látszott. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy még arról is megfeledkezett, a világért bele ne pillantson a tükörbe, s most, útban a térképszoba felé, meglátta saját képmását. Így aztán kénytelen volt tudomást szerezni róla, milyen megviselt a külseje.
Felsóhajtott. Bizony, kiment belőle az erő… Öt éve polgármester, s előtte is tizenkét esztendeig képviselte a valóságos hatalmat két névleges vezető háta mögött. Nyugodt időszak volt, sikeres is – de kimerítő. Milyen lett volna, tűnődött el, ha tele van keserves erőfeszítésekkel, kudarcokkal, tragédiával?
Most úgy érezte, neki személyesen nem lett volna olyan rossz. Ha mozdulnak a dolgok, úgy érezte volna magát, mint hal a vízben. Az a gondolat borzasztotta el és viselte meg, hogy nem tehet semmit, csak sodródik az eseményekkel.
A Seldon-terv végül is sikeresnek bizonyult, és erről a továbbiakban a Második Alapítvány gondoskodott. Ő mint az Alapítványt kormányzó erős kéz (valójában az Első Alapítványról van szó, de a Terminuson senkinek sem jutott eszébe, hogy használja a megkülönböztető jelzőt) mindössze az árral úszott.
A történelem talán csak megemlíti majd a nevét vagy még azt sem. Ő csak ült egy űrhajó kezelőgombjai előtt, miközben az űrhajót kívülről irányították.
Még III. Indbur – aki az Öszvér alatti katasztrofális behódolás idején kormányozta az Alapítványt – is csinált valamit. Ha mást nem, hát legalább összeomlott.
Branno polgármesternőnek azonban már nem jutott semmi!
Hacsak ez a Golan Trevize, ez az oktalan tanácsos, ez a villámhárító nem teszi lehetővé…
Elgondolkodva nézte a térképet. Nem olyasféle volt, mint amilyet a korszerű számítógépek készítenek. Inkább háromdimenziós fényrajznak nevezhetné, amely holografikus képet vetített a levegőbe a Galaxisról. És bár nem lehetett megmozdítani, elfordítani, kiterjeszteni vagy összesűríteni, az ember körüljárhatta, és tetszőleges szögből vehette szemügyre.
Amikor megérintett egy kapcsolót, a Galaxis tekintélyes része, hozzávetőlegesen egyharmada (az „élettelen földnek” számító magot is beleértve) vörösre változott. Íme az Alapítvány Szövetség, az a több mint hétmillió lakott világ, amelyet a Tanácson keresztül ő maga kormányoz – hétmillió lakott világ szavazott rá és küldte el képviselőjét a Világok Parlamentjébe, ahol merőben lényegtelen dolgokról döntenek, és még véletlenül sem foglalkoznak fontos ügyekkel.
Egy másik kapcsoló érintése nyomán halvány rózsaszínű foltok jelentek meg a Szövetség határai mentén itt is, ott is. A befolyásuk alá vont területek! Nem voltak ugyan a Szövetség részei, ám a névleg független régiók álmukban sem gondoltak volna rá, hogy ellenálljanak az Alapítvány bármilyen szándékának.
A polgármesternő számára nem volt kétséges, hogy a Galaxisban nincs erő, amely szembeszállhatna az Alapitvánnyal (beleértve a Második Alapítványt is, ha tudnák, hol rejtőzik), hogy az Alapítvány, ha úgy akarná, szétküldhetné hadiflottáit, és egyik napról a másikra megalapíthatná a Második Birodalmat.
De a Terv életbe lépésétől még csak öt évszázad telt el. A Terv kimondja, hogy tíz évszázadnak kell eltelnie, s csak akkor alapíthatják meg a Második Birodalmat, és a Terv megtartásán a Második Alapítvány őrködik. A polgármesternő megcsóválta szomorú, őszes fejét. Ha az Alapítvány ennek ellenére cselekvésre szánja el magát, valami módon kudarcot fog vallani. Hiába ellenállhatatlanok a flottái, az akció még nem sikerülhet.
Hacsak Trevize, a villámhárító nem vonzza magához a Második Alapítvány villámcsapását – és még ki is derül, hogy honnan csapott le a villám.
Körülpillantott. Hol van Kodell? Most aztán végképp nem késhet el.
Mintha a gondolataival parancsolt volna rá, máris belépett a szokott vidám mosolyával; megjelenését a szürkésfehér bajusz és a napbarnított bőr még nagypapásabbá tette, mint valaha. Nagypapássá, de nem öreggé. Ami azt illeti, nyolc évvel fiatalabb nála.
Hogyhogy őrajta nem hagy nyomot az erőfeszítés? Tizenöt esztendő a Biztonsági Szolgálat igazgatói székében nem volt elég, hogy ráncokat véssen az arcára?
57.
Kodell lassú fejbólintással tett eleget a hivatalos üdvözlési kötelezettségnek, ami nélkül nem lehetett beszélgetést kezdeményezni a polgármesterrel. Ez a hagyomány a rossz emlékezetű Indburök óta vert gyökerét a politikai életben. Szinte minden megváltozott azóta, kivéve az etikettet.
– Bocsásson meg a késésért, polgármester asszony – kezdte –, de az a tény, hogy letartóztatta Trevize tanácsost, végül mégiscsak utat talált a Tanács süket füléhez is.
– Ó! – mondta a polgármesternő félvállról. – És most palotaforradalom fenyeget bennünket?
– A legkevésbé sem. Urai vagyunk a helyzetnek. De zajongani fognak.
– Hadd zajongjanak. Ettől majd megkönnyebbülnek, én pedig… nos, én szépen félrevonulok. Gondolom, számolhatok a közvélemény támogatásával…
– Úgy vélem, igen. Különösen a Terminustól távoli területeken. A Terminuson túl senkit sem foglalkoztat, mi történt egy kósza tanácsossal.
– De engem foglalkoztat.
– Á! Újabb hírei vannak?
– Liono, mindenekelőtt a Sayshellre vagyok kíváncsi.
– Nem vagyok két lábon járó történelemkönyv – szabadkozott Liono Kodell mosolyogva.
– Nem a történelme érdekel. Az igazat akarom hallani. Miért független a Sayshell? Ide nézzen! – Rámutatott a holografikus térkép vörössel jelzett Alapítvány-területére, majd arra a fehér beszögellésre, amely a belső spirálisok mélyéből világított ki.
– Szinte befaltuk, beszippantottuk az egészet… s ez itt mégis fehér maradt – mondta a polgármesternő. – A térkép szerint még csak nem is tartozik a lojálisan rózsaszínűek közé.
Kodell megvonta a vállát.
– Hivatalosan nem tartoznak ugyan a lojális szövetségesek közé, de sohasem bántottak bennünket. Semlegesek.
– Rendben van. Akkor most ezt figyelje! – Megérintett egy másik kapcsolót, mire a vörös szín észrevehetően széjjelebb terült, míg végül csaknem a fél Galaxist elborította. – íme az Öszvér birodalma, ahogyan a halálakor fennállt – mutatta a polgármesternő. – Ha benéz a vörös mögé, meg fogja találni a Sayshell Uniót, mely akkor is fehér volt, noha minden oldalról vörös területek vették körül. Az Öszvér egyes-egyedül őket hagyta békén.
– Akkoriban is semlegesek voltak.
– Az Öszvér nemigen méltányolta a semlegességet.
– Ebben az esetben, úgy látszik, mégis méltányolta.
– Úgy látszik. Hát mi van ezen a Sayshellen?
– Semmi! – felelte Kodell. – Higgye el, polgármester asszony, akkor kapjuk meg, amikor akarjuk.
– Igazán? De eddig valahogy mégsem kaptuk meg.
– Nem volt rá szükségünk. – Branno visszaült a székébe, s karjának egyetlen mozdulatával sötétbe borította a Galaxist.
– Azt hiszem, most szükségünk van rá.
– Tessék?
– Liono, én villámhárítóként küldtem ki az űrbe azt a bolond tanácsost. Úgy éreztem, a Második Alapítvány nagyobb veszélynek tartja őt, mint amilyen valójában, magát az Alapítványt pedig kisebbnek. Arra számítottam, hogy amikor belecsap a villám, egyben az eredetét is megmutatja nekünk.
– Értem, polgármester asszony!
– Szándékom szerint a Trantor romvilágába kellett volna mennie, hogy kiszimatolja, mi maradt – ha maradt egyáltalán valami – a Könyvtárból, és elinduljon a Föld felkutatására. Ha emlékszik még, ez az a világ, amelyet ezek az unalmas misztikusok az emberiség származási helyének tartanak, mintha bizony számítana, még ha történetesen igazuk volna is. A Második Alapítvány persze nem ringathatta magát abban a hitben, hogy Trevize valóban a Földet keresi, tehát nyilván azon voltak, hogy megtudják, mit keres valójában.
– Csakhogy Trevize nem ment a Trantorra.
– Nem. Egészen váratlanul a Sayshellen termett. Miért?
– Nem tudom. Kérem, nézze el egy vén vadászkopónak, akinek az a dolga, hogy mindenben gyanús dolgot szimatoljon, és árulja el nekem, honnan tudja, hogy ő és ez a Pelorat valóban a Sayshellre mentek. Tudom, hogy Compor jelentette, de meddig bízhatunk meg Comporban?
– A hipernyomkövető elárulja, hogy Compor tényleg leszállt a Sayshell bolygón.
– Kétségtelenül, de honnan tudja, hogy Trevize és Pelorat is ezt tették? Megeshetett, hogy Compor a maga szakállára ment el a Sayshellre, és esetleg nem is tudja, talán nem is érdekli, hol vannak a többiek.
– A dolog úgy áll, hogy a sayshelli nagykövetünk jelezte annak a hajónak a megérkezését, amelynek a fedélzetére Trevize-t és Peloratot ültettük. Nem hiszem, hogy az űrhajó nélkülük érkezett volna a Sayshellre. Továbbá Compor azt is jelenti, hogy beszélgetett velük, ám ha az ő szavainak nem adnánk is hitelt, vannak egyéb jelzések is, melyek szerint ellátogattak a Sayshell Egyetemre, ahol egy nem különösebben kiemelkedő történésszel konzultáltak.
– E hírek egyike sem jutott el hozzám – jegyezte meg Kodell szelíden. Branno elfintorította arcát.
– Ne higgye, hogy bárki is bitorolja a jogait. Személyesen foglalkozom az üggyel, és most ön is értesülhetett a fejleményekről, nem is túlságosan nagy késedelemmel. Az imént kaptam újabb híreket a nagykövettől. Villámhárítónk folytatja az útját. Két napot időzött a Sayshell bolygón, s már el is ment. Mintegy tízparszeknyivel arrébb, egy másik bolygórendszer felé tart. Megadta úticélja nevét és galaktikus koordinátáit a nagykövetnek, aki az adatokat továbbította nekünk.
– Erre nézve kapott valamilyen megerősítést Comportól is?
– Compor jelentése arról, hogy Trevize és Pelorat elhagyták Sayshellt, még a nagykövet üzenete előtt megérkezett. Compor még nem tudta, hová indult Trevize. Nyilván követni fogja.
– A helyzet alakulásának miértjeire azonban nem tudjuk a választ – jegyezte meg Kodell, majd bekapott egy pasztillát, s elgondolkodva szopogatni kezdte. – Miért ment Trevize a Sayshellre? Aztán miért ment el onnan?
– Engem most elsősorban az a kérdés foglalkoztat, hogy hová. Hová megy Trevize?
– Hát nem ön mondta, polgármester asszony, hogy közölte a nagykövettel úticélja nevét és koordinátáit? Gondolja, hogy hazudott a nagykövetnek? Vagy a nagykövet hazudik nekünk?
– Még ha föltételezem is, hogy mindenki igazat mondott, és nem is tévedett egyikőjük sem, a név akkor is módfelett érdekesnek tűnik. Trevize azt mondta a nagykövetnek, hogy a Gaiára megy. G-A-I-A. Trevize-nak még arra is gondja volt, hogy betűzze a szót.
– Gaia? – kérdezte Kodell. – Sohasem hallottam róla.
– Nem? Nem csodálom. – Branno ujjával a levegőbe bökött, ahol az imént még a térkép volt látható. – Ebben a szobában egyetlen szempillantás alatt kivetíthetek ezen a térképen minden csillagot, amelyik körül lakott bolygó kering, és sok jelentős csillagot is, amelyik lakatlan bolygórendszerrel rendelkezik. Több mint harmincmillió csillagról van szó, melyeket, ha jól kezelem a szerkezetet, megmutathatok akár egyenként, akár párosával, vagy ha úgy tetszik, csoportosan is. Öt különféle színben jeleníthetem meg őket, egyenként vagy akár mindet egyszerre. Egyedül a Gaiát nem tudom megmutatni ezen a térképen. A térkép szerint ugyanis a Gaia nem létezik.
– A térkép minden egyes csillagához tízezer másik társul, amelyeket nem láthatunk rajta – jegyezte meg Kodell.
– Magától értetődik, csakhogy a nem látható csillagok nem rendelkeznek lakott bolygókkal, és ugyan mit keresne Trevize egy lakatlan bolygón?
– Próbálkozott már a központi számítógéppel? Abban szerepel mind a háromszázmilliárd galaktikus csillag.
– Nekem is így mondták, de vajon csakugyan szerepel-e? Mi ketten aztán igazán tudjuk, hogy ezer és ezer lakott bolygónak sikerült elkerülnie, hogy szerepeljen a térképeinken, nemcsak azon, amelyik ebben a szobában van, de még a központi számítógépén is. A Gaia nyilván ezek közé tartozik.
Kodell továbbra is nyugodt, szinte behízelgő hangon mondta:
– Polgármester asszony, szerintem valószínűleg fölösleges minden aggodalma. Lehet, hogy Trevize hamis nyomon jár, de az is lehet, hogy hazudik, és nincs is semmiféle Gaia nevű csillag, egyszerűen légből kapott koordinátákat adott meg nekünk. Most, hogy találkozott Comporral, és nyilván megsejtette, hogy a nyomában vagyunk, kereket akar oldani.
– Hogyan oldhatna kereket? Compor továbbra is a nyomában lesz. Nem, Liono, nekem egészen más jár a fejemben, s úgy érzem, sokkal nagyobb a baj, mint gondoltuk. Figyeljen rám…
Egy pillanatra elhallgatott, majd azt mondta:
– Ez a szoba le van árnyékolva, Liono. Jól értse meg, amit mondok. Senki sem hallgathat ki bennünket, kérem tehát, beszéljen szabadon, s ígérem, én is nyíltan fogok beszélni. Ha hiszünk az információnak, akkor ez a Gaia tízparszeknyire van a Sayshell bolygótól, ennélfogva része a Sayshell Uniónak. A Sayshell Unió a Galaxis alaposan feltárt területei közé tartozik, valamennyi csillagrendszere, akár lakott, akár nem, ismert, a lakottakról pedig részletes adataink vannak. A Gaia az egyetlen kivétel. Akár lakott, akár nem, senki sem hallott felőle, s egyetlen térképen sincs feltüntetve. És arról se feledkezzünk meg, hogy a Sayshell Unió megtartotta különös függetlenségét az Alapítvány Szövetséggel szemben, mint ahogy megtartotta az Öszvér korábbi birodalmával szemben is. A Galaktikus Birodalom bukása óta mindmáig független maradt.
– Mit jelent ez? – kérdezte Kodell óvatosan.
– A két dolog között összefüggésnek kell lennie. A Sayshellhez egy olyan bolygórendszer tartozik, amely tökéletesen ismeretlen, maga a Sayshell pedig érinthetetlen. A kettő nem lehet független egymástól. Bármi is a Gaia, képes rá, hogy megvédje magát. Gondja van rá, hogy létezéséről a közvetlen környezetén kívül ne tudjon senki, és meg is védi ezt a környezetet a külső behatolókkal szemben.
– Azt akarja mondani, polgármester asszony, hogy a Gaia a Második Alapítvány székhelye?
– Én csak azt mondom, hogy a Gaia megérdemli, hogy közelebbről is szemügyre vegyük.
– Megemlíthetnék egy furcsaságot, amit ennek az elméletnek az alapján nehezen lehetne megmagyarázni?
– Kérem, csak tessék.
– Ha valóban a Gaia a Második Alapítvány, és ha évszázadokon át fizikailag is meg tudta magát védeni a betolakodóktól, és az egész Sayshell Uniót a maga széles, vastag védőpajzsaként ugyancsak megvédte, sőt még azt is meg tudta akadályozni, hogy létezésének tényéről tudomást szerezzenek a Galaxisban, nos, akkor hogy lehet az, hogy ez az egész, komoly védelmi rendszer egy szempillantás alatt semmivé foszlott? Trevize és Pelorat elhagyják a Terminust, és noha azt tanácsolja nekik, menjenek a Trantorra, ők azonnal és habozás nélkül a Sayshellre mennek, most pedig a Gaia felé tartanak. Ön pedig itt ül, és a Gaián töri a fejét. Miért nem akadályozta meg, hogy ez a helyzet kialakuljon?
Branno polgármesternő sokáig késlekedett a válasszál. Fejét lehajtotta, szürke haja tompán csillogott a fényben. Aztán azt válaszolta:
– Mert úgy érzem, Trevize tanácsos valahogy megzavarta a dolgokat. Tett valamit, vagy tesz, ami valamilyen értelemben veszélyezteti a Seldon-tervet.
– Ez egyszerűen lehetetlen, polgármester asszony.
– Én úgy gondolom, mindennek és mindenkinek megvan a maga hiányossága. Bizonyára Hari Seldon sem volt tökéletes. A Tervnek is lehet valahol egy gyenge pontja, amire Trevize ráhibázhatott, bár lehet, hogy maga nem is tud róla. Meg kell tudnunk, mi történik, tehát nekünk is ott kell lennünk a helyszínen.
Végre Kodell is elkomolyodott.
– Ne döntsön egyedül, polgármester asszony. Kellő körültekintés nélkül egyetlen lépést se tegyünk.
– Ne nézzen ostobának, Liono! Nem akarok háborút indítani. Nem küldök expedíciós különítményt a Gaiára. Csupán ott akarok lenni, legalábbis a közelben, ha úgy jobban tetszik. Liono, derítse ki nekem, hány hadihajónk állomásozik a Sayshell szomszédságában, nagyon nehezemre esnék, ha nekem kellene beszélnem a hadügyminiszterrel, aki olyan nevetségesen csökönyös ember, amilyen százhúsz esztendőnyi béke után csak lehet valaki, de magát biztosan nem zavarja az ilyesmi. Meg tudjuk-e csinálni úgy, hogy elindításuk csak amolyan szokványos gyakorlatozásnak tűnjék, a világért se mozgósításnak?
– Ezekben a boldog békeidőkben, úgy tudom, nem sok hajónk tartózkodik a térségben. Majd utánanézek.
– Akár két-három is elegendő lesz, kivált, ha az egyikük a Szupernóvák közül való.
– Mire készül velük?
– Hogy olyan közel sündörögjenek a Sayshellhez, ahogy csak lehet, összetűzést ne okozzanak, továbbá, hogy elég közel legyenek egymáshoz is, s kölcsönös támogatást jelentsenek egymásnak.
– Mi a legfőbb szempont?
– A rugalmasság. Azt akarom, hogy ha a helyzet úgy kívánja, azonnal lecsaphassak.
– A Második Alapítványra? Ha a Gaia az Öszvér ellenében is meg tudta tartani elszigeteltségét és érinthetetlenségét, nyilván ma is képes rá, hogy néhány űrhajónak ellenálljon.
Branno szemében harcias fény gyulladt, amikor megadta a választ.
– Kedves barátom, ahogy mondtam, senki és semmi nem tökéletes, még Hari Seldon sem volt az. Amikor felvázolta a Tervet, akkor sem lehetett más, mint saját korának gyermeke. Matematikus volt a haldokló Birodalomban, amikor a technika is a mélypontján volt. Ebből következik, hogy a Terv nem számolhatott kellőképpen a műszaki haladással. Nem sejthette például, miféle új irányzattá fejlődik majd a gravitika tudománya. És egyéb dolgokat is említhetnék.
– A Gaia is fejlődhetett azóta.
– Az elszigeteltségben? Ugyan már! Tízezertrillió emberi lény él az Alapítvány Szövetség kötelékében, akik közül bármikor előléphetnek azok, akik hozzájárulnak a technikai fejlődéshez. Ehhez képest egy elszigetelt világ csak tehetetlen lehet. Odaküldöm a hajóinkat, és én is ott leszek.
– Bocsásson meg, polgármester asszony. Nem értettem jól.
– Magam is a hajókkal tartok, amelyek a Sayshell határain fognak felsorakozni. A saját szememmel akarom látni a helyzetet.
Kodell szája tátva maradt, aztán tisztán lehetett hallani, hogy nyel egyet.
– Polgármester asszony, ez… ez nem valami bölcs elhatározás. – Kodell szájából ez valóban erős megjegyzésnek hangzott.
– Bölcs vagy sem – közölte Branno ellentmondást nem tűrő hangon –, ezt fogom tenni. Elegem van már a Terminusból, véget nem érő politikai csatározásaiból, cselszövéseiből, árulásaiból és megújulásaiból. Tizenhét éve állom a sarat, most már valami másra vágyom – bármi másra. Odakint – lendítette karját egy találomra kiválasztott irányba – talán az egész Galaxis történelme fordul meg egy pillanat alatt, és én részt akarok vállalni ebből a folyamatból.
– De hiszen semmit sem tud ezekről a dolgokról, polgármester asszony!
– Ki tud róluk, Liono? – Merev testtel állt föl. – Mihelyt megszerezte nekem az információt a hajókról, és mihelyt elintéztem, hogy az itthoni, gyermeteg ügyek se akadjanak el teljesen, már indulok is. És semmiképpen ne próbálja meghiúsítani az elhatározásomat, Liono, mert abban a pillanatban felrúgom hosszú barátságunkat, és egykettőre kitöröm a nyakát. Még ezt is megtehetem.
– Tudom, hogy megteheti, polgármester asszony – bólintott Kodell –, de mielőtt végleg elhatározza magát, megkérhetném, hogy gondolja át még egyszer a Seldon-terv erejét? Amit tenni akar, talán öngyilkossággal ér föl.
– Ettől nem félek, Liono. A Terv tévedett az Öszvért illetően, akit nem látott előre, és ha előfordult tévedés egyszer, előfordulhat másodszor is.
– Nos – sóhajtotta Kodell –, ha valóban döntött, én minden erőmmel és teljes lojalitásommal támogatom.
– Helyes. De ismét figyelmeztetem, okosan teszi, ha teljes szívével vállalja ezt az utóbbi megjegyzését. És ha jól az agyába véste, Liono, akkor talán indulhatunk is a Gaiára. Előre!
Tizenötödik fejezet – A GAIA
58.
A kicsiny és meglehetősen régimódi hajó mintha minden ugrást megfontolt volna, miközben átevezett velük a Galaxison. Irányítószobájába most Sura Novi lépett be.
Szemmel láthatóan a mosdóból jött, ahol olajjal, meleg levegővel és valamicske vízzel frissítette föl magát. Egy leplet csavart maga köré, melynek végét görcsösen tartózkodó mozdulattal szorongatta a markában. A haja száraz volt, de fésületlen.
– Mester – szólalt meg alig hallhatóan.
Gendibal fölnézett térképei és a számítógép mellől.
– Tessék, Novi.
– Bocsánat, amér… – hirtelen megakadt, majd elölről kezdte, lassan, tagoltan ejtve ki minden egyes szót: – Bocsásson meg, hogy zavarom, mester – (itt megint elvétette) –, de nem tom, hol a ruhám.
– A ruhája? – Gendibal egy pillanatig értetlenül bámult rá, aztán fölállt, és szégyenkezve magyarázni kezdte: – Megfeledkeztem róla, Novi. Már nagyon rájuk fért a mosás, ezért bedobtam a holmiját a tisztítóba. Ott megtalálja őket kimosva, megszárítva, szépen összehajtogatva. Nekem kellett volna kivennem és a keze ügyébe tennem őket, de elfelejtettem.
– Nem szeretném, ha… ha… – (végigpillantott magán) – megütközne rajtam.
– Nem ütközöm meg magán – nyugtatta meg Gendibal kedvesen. – Nézze, megígérem, hogy ha túl leszünk ezen, egy egész csomó ruhát rendelek magának, méghozzá újakat és divatosakat. Olyan hirtelen indultunk, hogy eszembe se jutott ruhatárról gondoskodni, de lássa be, Novi, itt csak ketten vagyunk, és egy ideig még igen szoros közelségben leszünk, szükségtelen hát, hogy ennyire… ennyire… aggályosan fogja fel a… a dolgot. – Amikor azonban észrevette a nő rémült tekintetét, bizonytalan mozdulatot tett, és azt gondolta: végül is Novi csak egy parasztlány, és nyilván ragaszkodik bizonyos elvekhez; lehet, hogy a valóban illetlen helyzetek ellen nem is volna kifogása, de azt fontosnak tartja, hogy föl legyen öltözve.
Aztán elszégyellte magát, és hálát adott, amiért a nő nem „tudós”, és nem érzékeli a gondolatait.
– Idehozzam a ruháit? – kérdezte.
– Jaj, ne, mester. Nem való az… tudom, hol keressem.
Kifogástalanul felöltözködve és megfésülködve jelent meg ismét. Valami szemérmesség érződött rajta.
– Szégyellem, mester, hogy olyan rosszul visel… viselkedtem. Magam is megkereshettem volna a holmimat.
– Felejtse el – mondta Gendibal. – Nagyon jól halad a galaktikus nyelvben, Novi. Rendkívül gyorsan ragad magára a tudósok beszédmódja.
Novi hirtelen elmosolyodott. Bár a fogai egyenetlenek, gondolta Gendibal, ez alig-alig rontja a hatást, amikor a dicséret hallatán felragyogó mosolya szinte bájossá teszi az arcát. Ezért is szereti annyira megdicsérni, vallotta be magának.
– A honiak nem sokba vesznek majd, ha visszatérek – mondta a lány. – Azt mondják majd, affekta vol… lettem, így nevezik azokat, akiknek a beszéde… furcsa. Nem szívelik az ilyesmit.
– Kétlem, hogy valaha is visszatér a honiak közé, Novi – jegyezte meg Gendibal. – Meggyőződésem, hogy ha ennek vége lesz, akkor is találunk magának helyet az épületben… vagyis a tudósok között.
– Én nagyon szeretném, mester.
– Úgy látom, nem akar engem „Gendibal szólónak” hívni, vagy egyszerűen… Nem, erre nem tudnám rávenni – tette hozzá sietve, amikor tekintete találkozott a nő megbotránkozó pillantásával. – Jól van, jól.
– Nem volna illendő, mester… De megkérdezhetem, mikor lesz ennek vége? – Gendibal a fejét csóválta.
– Magam sem tudom. Most mindenesetre egy meghatározott helyre kell sietnem, méghozzá amilyen gyorsan csak tudok. Ez a hajó, noha a maga nemében igazán kiváló, kicsit lassú, tehát az „amilyen gyorsan csak tudok” nem jelent valami nagy sebességet. Látja – mutatott a számítógép és a térképek felé –, különféle utakat kell kiszámítanom, melyek az űr nagy kiterjedésű területein vezetnének keresztül, de a számítógép képességei korlátozottak, magam pedig nem sok gyakorlattal rendelkezem e téren.
– Azért kell gyorsan odaérnie, mester, mert veszély fenyeget?
– Miből gondolja, Novi, hogy veszély fenyeget?
– Mert elnézem magát olyankor, amikor úgy gondolom, nem figyel rám, és látom, hogy az arca… nem tudom, milyen szó való ide. Nem félős… úgy értem, rémült, és nem is rosszat sejtő…
– Nyugtalan – morogta Gendibal.
– Olyan… olyan gondterheltnek látszik. Ez a helyes kifejezés?
– Ez attól függ. Mit ért azon, hogy gondterhelt, Novi?
– Arra gondolok, hogy ilyenkor olyan, mintha azt kérdezné magától: „Hát legközelebb mihez kezdek ebben a nagy bajban?”
Gendibal meglepődött.
– Valóban ezt fejezi ki a „gondterhelt” szó, de látja is az arcomon, Novi? Odahaza, a Tudósok Házában gondosan ügyelek rá, hogy senki ne olvashasson le semmit az arcomról, de úgy gondoltam, itt az űrben, egyedül, ahol csak maga lát, elengedhetem magam, hogy úgy mondjam, alsóruhára vetkőzve élhetek. Ne haragudjon. Nyilván zavarba hoztam vele. Csak azt próbálom elmagyarázni, hogy ha maga ilyen érzékenyen reagál, akkor nekem is óvatosabbnak kell lennem. Újra meg újra meg kell tanulnom a leckét, hogy még a nem mentalisták is megsejthetnek dolgokat.
– Nem értem, mester – nézett rá Novi értetlenül.
– Magamnak beszéltem, Novi. Ne legyen ilyen gondterhelt. No lám, újra ez a szó.
– De hát veszélyben vagyunk?
– Csak egy probléma adódott, Novi. Nem tudom, mi vár rám, ha elérem a Sayshellt, ez az a hely, ahová igyekszünk. Előfordulhat, hogy nagyon nehéz helyzetben találom magam.
– Ez még nem jelent veszélyt?
– Nem, mert képes leszek rá, hogy elhárítsam.
– Honnan tudja előre?
– Mert… mert tudós vagyok. Méghozzá mind közül a legjobb. Semmi sem fordulhat elő a Galaxisban, amivel ne tudnék megbirkózni.
– Mester – szólalt meg Novi, s az arcát szinte szenvedő kifejezés rántotta görcsbe. – Nem szeretném bántalmazni, akarom mondani, megbántani, és nem szeretném, ha dühös lenne. Láttam magát azzal a komisz Rufiranttal, és akkor igazán veszélyben volt, pedig ő csak egy honi paraszt. Most nem tudom, mi vár magára… de nem tudja maga sem.
– Fél, Novi? – kérdezte Gendibal, és magában bosszankodott.
– Nem magamért, mester. Magáért félek, illetve magát féltem.
– Mondhatja nyugodtan, hogy „félek” – morogta Gendibal. – Az is jó a galaktikus köznyelven.
Egy percre elmerült a gondolataiban, aztán fölnézett, megfogta Sura Novi meglehetősen érdes kezét, és azt mondta:
– Nem akarom, hogy bármitől is féljen, Novi. Hadd magyarázzam meg. Ugye tudja, hogyan volt képes leolvasni az arcomról a veszélyt, illetve annak lehetőségét, mintha csak a gondolataimban olvasna?
– Igen…
– Nos, én jobb gondolatolvasó vagyok, mint maga. Éppen ez az, amit a tudósoknak meg kell tanulniuk, és én kiváló tudós vagyok.
Novi szeme kerekre tágult, kezét kihúzta Gendibal kezéből. Mintha még a lélegzet is belérekedt volna.
– Maga olvas a gondolataimban? Gendibal sietve emelte az ujját a magasba.
– Nem, Novi. Nem olvasok a gondolataiban, csak ha elkerülhetetlennek tartom. A maga gondolataiban nem szoktam olvasni.
(Nagyon jól tudta, hogy hazudik. Nem is lehetett volna úgy együtt Sura Novival, hogy ne lett volna tisztában bizonyos gondolatai jellegével. Ehhez csak második alapítványistának sem kellett lennie. Gendibal érezte, kis híján elpirul. Ha a nő honi is, az efféle viselkedés mégiscsak hízelgő… De mindenképpen meg kell nyugtatnia… már csak emberiességből is…)
– Még meg is tudom változtatni az emberek gondolkodását – tette hozzá. – El tudom érni, hogy fajdalmát erezzenek…
Novi azonban csak a fejét rázta.
– Hogyan teheti meg mindezt, mester? És Rufirant…
– Felejtse el Rufirantot – mondta Gendibal makacsul. – Egy pillanat alatt megállíthattam volna. Ha akarom, ott esik össze előttem. Valamennyi honit meg tudtam volna… – hirtelen elhallgatott, mert az a kényelmetlen érzése támadt, hogy henceg, és ezt a falusi nőt akarja elkápráztatni, aki pedig továbbra is csak a fejét ingatta.
– Mester – mondta –, maga azt akarja, hogy ne féljek, pedig én csak magát féltem, ezért hát ne fáradjon. Tudom, milyen kiváló tudós, és el tudja vezetni ezt a hajót az űrben, ahová, én azt hittem, senki sem vezetheti el, mert úgyis eltévedne. És olyan gépekkel dolgozik, amiket én föl sem érek ésszel, és nincs olyan honi ember, aki föl tudná fogni. De ne beszéljen nekem ilyen észerőkről, amik úgysem létezhetnek, mert mindazt, amit fölsorolt, hogy megtehette volna Rufiranttal, nem tette meg, pedig akkor igazán veszélyben volt.
Gendibal összeszorította a száját. Hagyjuk ennyiben a dolgot, gondolta. Ha a nő ragaszkodik hozzá, hogy nem saját magát félti, rá kell hagyni. Azt azonban mégsem akarta, hogy holmi puhány hencegőnek tartsa. Akárhogy is, de nem akarta.
– Ha nem tettem semmit Rufiranttal, annak csak az volt az oka, hogy nem akartam. Mi, tudósok, sohasem árthatunk a honiaknak. Vendégnek tekintjük magunkat a bolygójukon. Érti?
– Urakként élnek köztünk. Mi mindenesetre így mondjuk. – Gendibal egy pillanatra kizökkent nyugalmából.
– Hogy lehet akkor, hogy ez a Rufirant megtámadott engem?
– Nem tudom – felelte a nő köntörfalazás nélkül. – Azt hiszem, ő sem tudja. Nyilván elment a sütnivalója… akarom mondani, az esze.
– Mi mindenesetre nem ártunk a honiaknak – morogta Gendibal. – Ha mégis meg kellett volna állítanom őt, úgy, hogy ezzel fájdalmat okozzak neki, a többi tudós megvetett volna érte, s talán még a munkámat is elvesztem. De ha kénytelen lettem volna megvédeni magam valami komolyabb sérelemtől, bizonyára elbántam volna vele, a lehető legkíméletesebb módon. – Novi elkedvetlenedett.
– Akkor nekem nem is kellett volna őrült módjára odarohannom.
– Nagyon helyesen cselekedett – mondta Gendibal. – Éppen azt mondom, hogy hibáztam volna, ha fájdalmat okozok neki. Maga megkímélt ettől. Maga állította meg őt, és ennek így kellett lennie. Nagyon hálás vagyok érte.
A nő ismét elmosolyodott – ezúttal boldogan.
– Akkor már értem, miért volt olyan kedves hozzám.
– Hálás voltam, ez természetes – magyarázta Gendibal kissé már idegesen –, de most arról van szó, hogy meg kell értenie, semmiféle veszély nem fenyeget bennünket. Egy hadseregnyi közönséges emberrel is el tudok bánni. Nemcsak én, bármelyik tudós, különösen a magasabb rangúak, és már említettem, hogy én vagyok köztük a legjobb. Nincs olyan ember a Galaxisban, aki engem legyőzhetne.
– Ha maga mondja, mester, akkor elhiszem.
– Én mondom. Még most is félt?
– Nem, mester, ha csak… Mester! Csak a mi tudósaink képesek olvasni a gondolatokban, vagy… élnek másutt másfajta tudósok, akik szembeszállhatnak magával?
Gendibal szabályosan megrendült a hallottaktól. Ez a nő megdöbbentő éleslátásról tesz tanúbizonyságot.
Nem tehetett mást, hazudnia kellett.
– Nem élnek ilyenek – válaszolta.
– De hát annyi csillag van az égen! Egyszer megpróbáltam megszámlálni őket, de nem sikerült. Ha annyi emberi világ van, ahány csillag, nem élhetnek-e köztük tudósok is? Úgy értem, a mi világunkon kívüli tudósok?
– Nem.
– És ha mégis?
– Nem volnának olyan erősek, mint én.
– Mi lenne, ha meglepnék magát, mielőtt észrevenné őket?
– Nem tehetnék meg. Ha idegen tudós közeledne, nyomban észrevenném. Jó előre tudomást szereznék róla, mielőtt árthatna nekem.
– El tudna menekülni?
– Nem lenne szükség rá. De – tette hozzá, hogy megelőzze a nő ellenvetését – ha mégis menekülnöm kellene, nos, hamarosan egy új hajóra szállnék át, amelyikhez fogható nincs az egész Galaxisban. Nem érnének utol.
– Nem változtathatnák meg a gondolatait, hogy maradásra bírják?
– Nem.
– Meglehet, hogy sokan jönnének. Maga meg csak egyedül van.
– Még álmukban sem gondolnák, hogy megneszeltem a közeledésüket, én már tudnék róluk, és elmennék onnan. Aztán ellenük fordítanám egész tudósvilágunkat, s ezzel fölébük kerekednénk. Ezzel ők is tisztában lennének, tehát semmit sem mernének csinálni velem. De ami azt illeti, ők egyáltalán nem szeretnék, ha én tudomást szereznék róluk, és én mégis észrevenném a jelenlétüket.
– Mert maga annyival különb, mint ők? – kérdezte Novi, s kétkedő büszkeség fénylett fel az arcán.
Gendibal megadta magát. A nő olyan született intelligenciát, villámgyors felfogóképességet árult el, hogy egyszerűen öröm volt vele lenni. Delora Delarmi szóló, ez a sima szavú szörnyeteg óriási szívességet tett neki azzal, hogy ráerőltette ezt a honi parasztlányt.
– Nem, Novi, nem azért, mert annyival különb lennék náluk, noha az vagyok – válaszolta. – Azért, mert maga velem van.
– Én?
– Ahogy mondom, Novi. Gondolta volna?
– Nem, mester – felelte a nő ámulva. – Mit tehetek én?
– Az elméjéről van szó. Nem olvasok a gondolataiban – emelte föl sietve a kezét Gendibal. – Csupán látom az agya körvonalait, s ez a rajzolat olyan sima, hogy már-már szokatlanul tökéletes.
Novi a homlokához emelte a kezét.
– Mert tanulatlan vagyok, mester? Mert olyan buta vagyok?
– Nem, kedvesem. – Gendibal észre sem vette, miféle megszólítás csúszott ki a száján. – Mert olyan becsületes, és annyira bűntelen; mert a gondolatai igazak, és eszébe sem jut, hogy leplezze őket; mert melegszívű és… és sorolhatnám. Ha idegen tudósok akarnák letapogatni az elménket, a magáét és az enyémet, érintésük nyoma rögtön láthatóvá válna a maga sima elméjén. Jóval előbb, hogy a saját agyamon megérezném az érintésüket, már értesülnék a jelenlétükről. Így aztán arra is maradna időm, hogy kidolgozzam az ellentámadás stratégiáját, azaz fölvegyem velük a harcot.
Ezután hosszú percekig néma csönd volt. Gendibal figyelmét nem kerülte el, hogy Novi szemében nemcsak boldogság, hanem diadalmámorral vegyes büszkeség is lobog.
– Tehát ezért hozott magával? – kérdezte végül Novi halkan.
– Igen – bólintott Gendibal. – Ez nagyon fontos szerepet játszott benne.
Novi alig hallhatóan, már-már súgva kérdezte:
– Hogyan segíthetnék a legjobban, mester?
– Őrizze meg a nyugalmát – felelte Gendibal. – Ne féljen. És… és maradjon meg olyannak, amilyen volt.
– Ezután is olyan leszek, amilyen voltam – súgta Novi. – És ott állok majd maga és a veszély között, mint akkor, amikor Rufiranttal állt szemben.
Kiment a helyiségből. Gendibal hosszan nézett utána.
Különös, mi minden van ebben a nőben. Hogyan tud egy ilyen egyszerű lény ennyire bonyolult lenni? Agyának sima felszíne alatt milyen határtalan intelligencia, megértőképesség és bátorság lakozik! Mi egyebet kívánhat az ember – bárkitől is?
Hirtelen egy kép jelent meg előtte Sura Noviról – aki nem volt szóló, de még második alapítványista, sőt tanult nő sem –: de ez a Sura Novi, aki szilárdan állt mellette, életbe vágóan fontos szerepet játszott a közelgő drámában.
A kép részletei azonban elmosódtak. Még nem láthatta tisztán, mi vár majd rájuk.
59.
– Egyetlen ugrás – dünnyögte Trevize –, és már itt is vagyunk.
– Ez már a Gaia? – kukucskált át Trevize válla fölött Pelorat a képernyő felé.
– A Gaia napja – felelte Trevize. – Ha tetszik, nevezze Gaia-N-nek a félreértések elkerülése végett. Olykor a galaktográfusok folyamodnak ehhez a módszerhez.
– És hol van akkor a Gaia? Vagy őt meg Gaia-B-nek hívjuk, tekintve, hogy bolygó?
– A bolygót nevezhetjük egyszerűen Gaiának. De még nem láthatjuk. A bolygókat nem olyan könnyű észrevenni, mint a csillagokat, s még a Gaia-N-től is körülbelül száz mikroparszeknyire vagyunk. Figyelje meg, hogy még most is csillagnak látjuk, igaz, hogy nagyon fényes csillagnak. De még ahhoz is messze vagyunk, hogy korong alakban mutatkozzék meg előttünk… És szabad szemmel ne bámuljon bele, Janov, mert ahhoz már most is elég fényes, hogy kárt okozzon a retinán. Mihelyt végzek a megfigyelésekkel, felhelyezem a szűrőt. Akkor aztán nyugodtan bámulhatja.
– Mennyi az a száz mikroparszek, olyan egységekben kifejezve, amit még egy mitológiaprofesszor is fel tud fogni, Golan?
– Hárommilliárd kilométer; körülbelül hússzorosa annak a távolságnak, ami a Terminus és a mi saját napunk között van. Segít ez valamit?
– Mérhetetlenül sokat. De nem kellene közelebb mennünk hozzá?
– Nem! – Trevize meglepetten pillantott fel. – Most még nem. Azok után, amiket a Gaiáról hallottunk, miért volna olyan sürgős? Lehet az ember bátor, de ne csináljon őrültségeket. Előbb vessünk rá egy pillantást.
– Mire, Golan? Maga mondta, hogy még nem láthatjuk a Gaiát…
– Szabad szemmel nem is. De vannak teleszkópos kameráink, és a gyors elemzésekhez rendelkezésünkre áll egy kiváló számítógép. Először megnézzük magunknak a Gaia-N-et, és talán néhány egyéb megfigyelést is elvégezhetünk. Nyugalom, Janov – kinyújtotta a karját, és atyáskodó mozdulattal megveregette Pelorat vállát.
Kis idő elteltével újra megszólalt:
– A Gaia-N egyedül álló csillag, de ha van is társa, az jóval messzebb lehet tőle, mint mi vagyunk pillanatnyilag, és a legjobb esetben is csak egy vörös törpe lehet, ami azt jelenti, hogy nem kell törődnünk vele. A Gaia-N a G4 típusú csillagok közé tartozik, azaz tökéletesen alkalmas rá, hogy lakott bolygója legyen, ez pedig jót jelent. Ha A vagy M típusú csillag volna, már hátat is fordíthatnánk neki, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elhúzzuk a csíkot.
– Lehet, hogy én csak mitológus vagyok – vetette közbe Pelorat –, de nem határozhattuk volna meg a Sayshellről, milyen spektrális osztályba tartozik a Gaia-N?
– Megtehettük és meg is tettük, Janov, de sohasem árt, ha a célhoz közeledve az ember még egyszer ellenőrzi az adatokat. A Gaia-N-nek van bolygórendszere, ami csöppet sem meglepő. Van két gázóriása, az egyik igazán szép és rendkívül nagy, feltéve, hogy a számítógép helyesen becsülte fel a távolságot. Könnyen lehet, hogy a csillag túloldalán is van egy, amit meglehetősen nehéz felfedezni, mert mi történetesen közel vagyunk a planetáris síkhoz. A belső régiókban semmit sem észlelek, de ez sem jelent különösebb meglepetést.
– Rossz hír?
– Nem mondhatnám. Ezt vártam. A lakható bolygók anyaga szikla és fém, s általában jóval kisebbek a gázóriásoknál… közelebb is vannak amazoknál a csillaghoz, amelytől fölmelegszenek. Mindebből pedig az következik, hogy innen kintről sokkal nehezebb észrevenni őket. Tehát közelebb kell mennünk, hogy a Gaia-N-től mintegy négy mikroparszeknyi távolságban szondázhassuk végig a térséget.
– Én készen állok rá.
– Én nem. Az ugrást holnap hajtjuk végre.
– Miért holnap?
– Miért ne? Adjunk nekik egy napot, hogy elénk jöhessenek és elkapjanak, s magunknak, hogy elszökhessünk, ha észrevesszük, hogy közelednek, s nem tetszik az ábrázatuk.
60.
Kínosan lassú munka következett. Trevize egész álló nap a számításaival vesződött, s megpróbált választani a számos lehetőség között. Minthogy pontos adatok nem álltak rendelkezésére, csak az intuíciójára hagyatkozhatott, ami ezúttal – sajnos – cserbenhagyta. Éppen azt a „bizonyosságot” hiányolta, amit olykor már sikerült önmagában megtapasztalnia.
Végül olyan utasításokat táplált be az ugráshoz, amelyek révén messze eltávolodnak a planetáris síktól.
– Így nagyobb rálátásunk lesz a terület egészére – magyarázta –, mert a naptól a lehető legnagyobb, még belátható távolságban szemlélhetjük a bolygókat keringési pályájuk minden egyes pontján. És ők, bárkik legyenek is, sem tarthatják olyan tüzetesen megfigyelésük alatt a bolygók síkján kívül eső részeket, legalábbis remélem.
Most olyan közel voltak a Gaia-N-hez, mint a tőlük csaknem félmilliárd kilométerre lévő legközelebbi és legnagyobb gázóriás, amelynek képét Trevize – Pelorat kedvéért – a legerősebb nagyításban vetítette ki a képernyőre. Még akkor is gyönyörű látvány volt, ha a három – törmelékekből álló ritkás és keskeny – gyűrű lemaradt a képről.
– Megvannak a szokásos holdjai, de tudjuk, hogy ilyen távolságra a Gaia-N-től egyik sem lehet lakható – magyarázta Trevize. – És egyiken sem maradhattak fenn emberi közösségek, még üvegbura alatt vagy egyéb, szigorúan mesterséges körülmények között sem.
– Honnan tudja?
– Nincsenek olyan jellegzetes rádiózajok, melyek értelmes eredetre vallanának. Persze – tette hozzá rögtön, mint aki megszokta, hogy kijelentéseit azonnal mérlegre tegye –, elképzelhető, hogy egy tudományos előőrs mindent elkövetett, hogy elfedje a rádiójelzéseket, és a gázóriás olyan zajt produkál, ami takarja az általam keresett jeleket. De én megbízom a mi kiváló rádióvevőnkben és a még ennél is nagyszerűbb számítógépünkben. Ki merem jelenteni, rendkívül csekély a valószínűsége, hogy ezeket a holdakat emberi lények foglalták volna el.
– Ez azt jelenti, hogy nincs is semmiféle Gaia?
– Nem. Azt azonban jelenti, hogy ha van is Gaia, nem törődött vele, hogy benépesítse azokat a holdakat. Talán nem volt rá képes, vagy nem állt érdekében.
– Tehát van Gaia?
– Türelem, Janov. Türelem. – Trevize látszólag végtelen türelemmel szemlélte az eget. Egyszer aztán váratlanul fölkiáltott:
– Szavamra, egészen elkedvetlenít, hogy nem rohantak ki, és nem csaptak egyet a fejünkre. Ha valóban képesek volnának mindarra, amit a szóbeszéd hangoztat, mostanra már cselekedniük kellett volna.
– Megfontolandó – szólt Pelorat gyászosan –, vajon nem fantáziakép volt-e az egész.
– Nevezze mítosznak, Janov – fűzte hozzá fanyar mosollyal Trevize –, és máris ott vagyunk a maga szakterületénél. De látok egy bolygót, amelyik az ökoszférán halad keresztül, ami arra utal, hogy talán lakható. Legalább egy napig megfigyelés alatt akarom tartani.
– Miért?
– Elsősorban azért, hogy lássam, lakható-e.
– Épp az imént mondta, Golan, hogy az ökoszférában van.
– Igen, pillanatnyilag ott van. De lehet, hogy rendkívül szeszélyes pályagörbét ír le, amelynek során eljuthat akár egy, vagy ellenkezőleg, akár tizenöt mikroparszeknyire is a naptól, sőt egyik sem zárja ki a másikat. Meg kell határoznunk a bolygó Gaia-N-től mért távolságát, majd ezt össze kell vetnünk az orbitális sebességével, így talán kideríthetjük a mozgása irányát is.
61.
Eltelt egy nap.
– A pályagörbe majdnem kör alakú – jelentette ki végül Trevize. – Ez pedig határozottan arra vall, hogy lakható. Pedig még most sem akar elkapni bennünket senki. Meg kell néznünk közelebbről.
– Miért tart olyan sokáig, míg előkészít egy ugrást? – kérdezte Pelorat. – Miért csak ilyen aprókat szökdécsel?
– Nézzenek oda, mit nem mond! A kis ugrásokat sokkal nehezebb irányítani, mint a nagyokat. Melyiket lehet könnyebben fölvenni a földről: a követ vagy a porszemet? Különben is itt vagyunk a Gaia-N szomszédságában, ahol rendkívül erősen görbül a tér. Ez pedig még a számítógép dolgát is alaposan megnehezíti, ennyit még egy mitológus is beláthat.
Pelorat morgott valamit az orra alatt.
– Most már szabad szemmel is láthatja a bolygót – mondta Trevize. – Ott van. Látja? A forgási periódusa körülbelül huszonkét galaktikus órának felel meg, a tengely elhajlása pedig tizenkét fok. Szinte tankönyvi példája lehetne a bolygók lakhatóságának, és valóban van rajta élet.
– Honnan tudja?
– Nagy mennyiségű szabad oxigén található a légkörében, ilyesmi pedig nem létezik dúsan tenyésző növényzet híján.
– Mi a helyzet az értelmes élettel?
– Ez attól függ, mit mutat a rádióhullám-sugárzás elemzése. Persze olyan értelmes élet is elképzelhető, amelyik maga mögött hagyta a technológiát, de ennek nem sok a valószínűsége.
– Akadtak rá példák – jegyezte meg Pelorat.
– Elhiszem, ha mondja, végül is ez a maga szakterülete. Mégsem gondolnám, hogy egy olyan bolygón, amelyik elriasztotta magától az Öszvért, csak pásztorkodó népek élnének.
– Van holdja? – kérdezte Pelorat.
– Van – felelte Trevize óvatosan.
– Mekkora? – nyögte ki Pelorat elfulladó hangon.
– Nem tudom pontosan. Talán száz kilométer átmérőjű.
– Jaj – sóhajtott fel Pelorat vágyakozva. – Szeretném, ha méltóbban ki tudnám fejezni az indulataimat, drága barátom, de hát megvolt az a kis esély…
– Arra gondol, ha óriási mellékbolygója volna, talán magát a Földet üdvözölhettük volna benne?
– Igen, de ez nyilván nem az.
– Nos, ha Compor igazat mondott, a Föld amúgy sem lehetne a Galaxisnak ebben a részében. Valahol a Szíriusz felé kellene keresnünk. Igazán sajnálom.
– Ó, nem tesz semmit.
– Nézze, most még várunk egy kicsit, aztán megkockáztatunk még egy kis ugrást. Ha akkor sem mutatkoznak az értelmes élet jelei, akkor biztonságban leszállhatunk, csakhogy akkor nem lesz semmi okunk leszállni, nem igaz?
62.
Az ugrás után Trevize meglepetten kiáltott fel.
– Helyben vagyunk, Janov. Semmi kétség, ez a Gaia. Legalábbis nem ismeretlen rajta a technológiai civilizáció.
– Ezt a rádióhullámok alapján állapította meg?
– Ennél nyilvánvalóbb jeleit látom. Űrállomás kering a bolygó körül. Látja?
A képernyőn egy tárgy vált láthatóvá. Pelorat gyakorlatlan szemének nem jelentett semmi különöset, Trevize azonban már sorolta is:
– Mesterséges, fémből készült, és rádióhullámokat sugároz.
– És most mit csinálunk?
– Egyelőre semmit. Ha ilyen műszaki színvonalig eljutottak, nyilván észre is vettek bennünket. Ha mégsem tesznek semmit, egy idő után rádióüzenetet menesztek hozzájuk. Ha még arra sem reagálnak, óvatosan megközelítem őket.
– És mi van akkor, ha csinálnak valamit?
– Ez attól függ, hogy mi az a „valami”. Ha nem lesz kedvemre való, akkor kihasználom azt az előnyünket, hogy ők valószínűleg nem rendelkeznek olyan berendezéssel, mint amilyennel ez a hajó végre tud hajtani egy ugrást.
– Arra gondol, hogy elpályázunk?
– Akár egy hipertéri lövedék.
– Csakhogy akkor nem leszünk bölcsebbek annál, mint ahogyan megérkeztünk.
– Ne higgye. Annyit mindenesetre tudni fogunk, hogy a Gaia létezik, hogy fejlett technikával rendelkezik, és hogy olyat tett, amivel elijesztett bennünket.
– Golan, azért ne hagyjuk magunkat olyan könnyen elijeszteni!
– Tudom, tudom, Janov, hogy maga semmi másra nem vágyik úgy, mint hogy mindenáron és a lehető legtöbbet megtudjon a Földről, de kérem, ne felejtse el, hogy én nem osztozom a monomániájában. Itt ülünk egy fegyvertelen hajón, és azok odalent évszázadok óta el vannak vágva a világtól. Tegyük fel, hogy még életükben nem hallottak az Alapítványról, és nem tudják, hogy tisztelniük kell. Vagy tegyük fel, hogy ők a Második Alapítvány, és mihelyt a markukba kaparintanak, mi már soha többé nem leszünk ugyanazok az emberek, ha megharagszanak ránk. Vagy talán azt akarja, hogy tisztára töröljék az agyát, hogy megszűnjék mitológiakutató lenni, és többé soha ne tudjon a legendákról? – Pelorat elkeseredett képet vágott.
– Hát, ha maga így látja a dolgokat… De ha már egyszer elmentünk innen, mihez kezdünk akkor?
– Egyszerű. Elvisszük a híreket a Terminusra… Vagy olyan közel a Terminushoz, amilyen közel csak enged bennünket az öregasszony. Aztán újra visszatérünk a Gaiához – méghozzá gyorsan és minden óvatoskodást félretéve –, de akkor már felfegyverzett hajón vagy hadiflotta élén. Addigra sok minden megváltozhat.
63.
Vártak. Lassan meg is szokták a várakozást. A Gaiához közeledve sokkal több időt töltöttek el várakozással, mint amennyi ideig a Terminustól a Sayshellig tartott az út.
Trevize beállította a számítógép automata vészjelzőjét, és a maga nemtörődöm módján olykor még el is szundikált párnázott székében.
Annak rendje és módja szerint föl is riadt, amikor a vészjelző megszólalt. Pelorat arcán is ugyanaz a riadalom tükröződött, amikor belépett Trevize szobájába. Neki a borotválkozást kellett félbeszakítania.
– Üzenetet kaptunk? – kérdezte.
– Nem – felelte Trevize energikusan. – Elindultunk.
– Elindultunk? Hová?
– Az űrállomás felé. – Hogyhogy?
– Nem tudom. A motor bekapcsolt, a számítógép pedig nem felel, hiába kérdezem… és megyünk. Janov, bennünket elkaptak. Kicsit túl közel merészkedtünk a Gaiához.
Tizenhatodik fejezet – AZ UTAK ÖSSZEFUTNAK
64.
Amikor végre megpillantotta Compor hajóját a képernyőn, Stor Gendibal úgy érezte, egy irgalmatlanul hosszú utazás végére ért. Persze, ez még nem volt a vége, inkább nagyon is a kezdete. Trantortól a Sayshellig az egész utazás csak valaminek a bevezetője volt. Novi szinte megrendült.
– Ez egy másik űri hajó, mester?
– Űrhajó, Novi. Igen, ez az, amit utol akartunk érni. Ez a hajó nagyobb… és jobb, mint a miénk. Olyan gyorsan képes áthaladni az űrön, hogyha előlünk menekülne, a mi hajónk nem tudná utolérni, de még messziről sem tudná követni.
– Gyorsabb, mint a mesterek hajója? – Sura Novi még a gondolattól is elképedt. Gendibal vállai vont.
– Lehet, hogy mester vagyok, ahogy maga mondja, de én sem lehetek minden téren mester. Nekünk, tudósoknak nincsenek ilyen hajóink, és sok más olyan eszközünk sincs, mint amilyeneket e hajók tulajdonosai használnak.
– De hát hogy lehet, hogy a tudósoknak nincsenek ilyen holmijaik, mester?
– Mert mi csak a fontos dolgokban vagyunk mesterek. Az anyagi világ fejlődése ehhez képest csekély jelentőségű.
Novi összehúzott szemöldökkel töprengett.
– Én úgy látom, ha valaki olyan gyorsan tud menni, hogy egy mester nem érheti utol, az nem csekélység. Kik ezek az emberek, akik ilyen csoda… akiknek ilyen holmijaik vannak? – Gendibalt szórakoztatta a dolog.
– Alapítványnak nevezik magukat. Hallott valaha az Alapítványról?
(Azon kapta magát, hogy eltűnődik, vajon mit tudhatnak és mit nem a honiak a Galaxisról, és a szólóknak vajon miért nem jutott soha eszébe, hogy érdeklődjenek az efféle dolgokról. Vagy csak őt nem érdekelték soha az efféle dolgok… csak őbenne élt az a meggyőződés, hogy a honiak úgysem törődnek mással, csak a föld túrásával?)
Novi elgondolkodva ingatta a fejét.
– Sohasem hallottam róla, mester. Amikor a tanító a betűk tudományára oktatott, úgy értem, olvasni, elmondta nekem, hogy sok más világ is van, és néhánynak még a nevét is elsorolta. Azt mondta, a mi honi világunknak Trantor a rendes neve, és egykor innen kormányozták valamennyi világot. Azt mondta, a Trantort csillogó fém borította, és Császára is volt, méghozzá mindenek fölött álló.
Szemérmes vidámság csillant meg a szemében, amikor fölnézett Gendibalra.
– De én nem sokat hittem az egészből. Annyi mindent összehordanak a mesélő emberek, amikor a hosszú estéken összegyűlünk a nagyteremben. Amikor kislány voltam, szóról szóra elhittem mindet, de ahogy nőttem, úgy találtam, sok olyan is akad köztük, ami nem igaz. Ma már nagyon keveset, talán semmit sem hiszek el ezekből a mesékből. Még a tanító is hihetetlen dolgokat mondott.
– A tanító története mégis igaz, Novi, de mindez réges-régen volt. A Trantort valóban fém borította, és valóban ott élt a Császár, és onnan kormányozta az egész Galaxist. Egy napon azonban az Alapítvány népe fogja kormányozni a világokat. Mind erősebbé és erősebbé válnak.
– Mindet ők fogják kormányozni, mester?
– Ennek még nem jött el az ideje. Addig még ötszáz évnek kell eltelnie.
– Ők lesznek a mesterek mesterei is?
– Dehogy, dehogy. Ők a világokat fogják irányítani. Mi meg őket, az ő biztonságuk és valamennyi világ biztonsága érdekében.
Novi ismét összehúzta a szemöldökét.
– Mester – kérdezte –, ennek az Alapítványnak sok ilyen különleges hajója van?
– Úgy képzelem, igen.
– És mindenféle más is, ami szintén ilyen… meglepő?
– Vannak nagy erejű fegyvereik is.
– Akkor miért nem állnak már most a világok élére, mester?
– Nem tehetik. Még nincs itt az ideje.
– De miért nem tehetik? A mesterek megakadályoznák őket?
– Nem lenne szükség rá, Novi. Ők akkor sem vehetnék kezükbe a világok irányítását, ha mi nem tennénk ellene semmit.
– De hát mi akadályozná meg őket ebben?
– Tudja – próbálta magyarázni Gendibal –, van egy terv, amit egyszer egy bölcs ember gondolt ki…
Elhallgatott, halványan elmosolyodott, és megrázta a fejét.
– Nehéz ezt elmagyarázni, Novi. Talán majd máskor. Az is lehet, hogy ha tanúja lesz mindannak, ami történni fog, még mielőtt újra meglátnánk a Trantort, az én magyarázatom nélkül is meg fogja érteni.
– Mi fog történni, mester?
– Nem tudom bizonyosan, Novi. De végül minden jóra fordul
Ezzel lezárta a beszélgetést, és hozzáfogott, hogy kapcsolatot teremtsen Comporral. De sehogy sem tudott szabadulni attól a gondolattól, folyton ott motoszkált az agyában: „legalábbis remélem”.
Hirtelen dühös lett magára, mert rájött, mi hívta elő benne ezt a lealacsonyító, buta gondolatot. Az Alapítvány gondosan kimunkált, méltóságot sugárzó hatalma, mely mintegy visszatükröződött Compor hajóján, s a saját bosszúsága, amely elöntötte, látva Novi leplezetlen bámulatát.
Ostobaság! Hogyan is hasonlíthatná össze a puszta erő és hatalom birtoklását azzal a képességgel, hogy magukat az eseményeket irányítsuk? Szólók nemzedékei nevezték ezt „a kéz és a száj téveszméjének”.
Még elgondolni is rossz, hogy mind a mai napig nem tudta magát kivonni csábításaik alól!
65.
Munn Li Compor egyáltalán nem tudta, hogyan kell ilyenkor viselkedni. Élete túlnyomó részében olyan elképzelései voltak a szólókról, hogy mindenhatóak, és túl vannak az ő tapasztalatainak körén – ők a szólók, akikkel olykor kapcsolatba kerül, és akik a maguk titokzatos módján kézben tartják az egész emberiséget.
A legutóbbi években Stor Gendibal volt az, akihez az utasításokért fordulnia kellett. Személye többnyire nemcsak egy hangot jelentett, de valóságos jelenlétet is az agyában – hipernyomkövető nélküli hiperbeszélgetést.
Ebben az értelemben a Második Alapítvány messze maga mögött hagyta az Alapítványt. Eszköz nélkül, csupán a fejlett, kiművelt elmére támaszkodva nyúltak át a sok-sok parszeknyi téren, úgy, hogy sem lehallgatni, sem eltorzítani nem lehetett. Világok között feszülő hálójuk láthatatlan volt, és érzékelhetetlen, s a közvetítéshez meglepően kevés odaadó személyre volt szükség.
Comport gyakran hatalmába kerítette valami emelkedettebb érzés, amikor a maga szerepére gondolt. Milyen kicsiny társaság az, amelyik a tagjai közé számítja – s mégis milyen hatalmas a befolyásuk a világokra. És mennyire nem tud róluk senki! Még a felesége sem ismeri az ő titkos életét.
És a szálak a szólók kezében futnak össze – és lám, itt van ez a szóló, ez a Gendibal, aki (Compor szerint) nemsokára első szóló lesz, vagyis császárnál is nagyobb ura egy birodalomnál is nagyobb birodalomnak. Íme, trantori hajóján megérkezett Gendibal, és Compor alig tudott úrrá lenni csalódásán, amiért egy ilyen horderejű találkozóra nem magán a Trantoron került sor.
Ilyen volna egy trantori hajó? Még a hajdani kereskedők is, akik annak idején az Alapítvány áruit szállították keresztül-kasul az ellenséges Galaxison, még ők is különb hajókon jártak, mint ez! Nem csoda, hogy oly sokáig tartott, míg a szóló a Trantorról eljutott a Sayshellig.
Még azzal a fedélzeti összekötő szerkezettel sem rendelkezett, ami a két hajót egyesíthette volna, hogy a személyzet átjuthasson egyikről a másikra. Pedig ez még a szánalmas sayshelli hajókról sem hiányzott. A szólónak összhangba kellett hoznia a két jármű sebességét, hogy átdobhassa a pányvát, s végigmásszon rajta, mint valamikor, a császári időkben.
Helyben vagyunk, gondolta Compor borúsan, ez a hajó semmi egyéb, mint egy régimódi császári bárka – ráadásul a kisebbek közül.
Két alak vonszolta magát a pányván – az egyik olyan nehézkesen mozgott, hogy első pillantásra tudni lehetett, először jár kint az űrben.
Végre itt voltak a fedélzeten, és levehettek űrruhájukat. Stor Gendibal szóló átlagos magasságú, érdektelen külsejű férfi; nem termetes, nem erős, de még az a különleges tanultság sem látszik rajta. Bölcsességéről egyedül mélyen ülő, sötét szeme árulkodik. De most éppen hogy a szólót fogta el az ámulattól vegyes tisztelet, ahogy körbepillantott a hajón.
A másik nő volt: nagyjából Gendiballal egyforma magasságú, egyébként semmi különös nem látszott rajta. Meglepetésében tátva maradt a szája, amikor körülnézett.
66.
Gendibalnak az átmászás nem volt különösebben kedve ellenére. Nem mintha képzett űrhajós lett volna – egyetlen második alapítványista sem volt az –, de földi féregnek sem nevezhette volna senki, mert ezt egyetlen második alapítványbeli sem engedhette meg magának. Egy-egy váratlan űrutazással mindig számolniuk kellett, noha mindnyájan bíztak benne, hogy ilyesmire csak elvétve kerülhet sor. (Preem Palver – aki legendásan sokat utazott – mondta egyszer szomorúan, hogy egy szóló annál sikeresebb, minél kevesebb időt kénytelen eltölteni az űrben azért, hogy biztosítsa a Terv sikerét.)
Gendibalnak eddig háromszor volt dolga pányvával, s noha most, negyedszerre sem sikerült megszabadulnia bizonyos feszültségtől, aggodalma eltörpült amellett, amit Sura Noviért érzett. Mentális képességét sem kellett segítségül hívnia, anélkül is látta, mennyire kétségbeejti a nőt, hogy bele kell lépnie a semmibe.
– Jaj nekem, mester! – mondta, amikor Gendibal elmagyarázta, mit kell tennie. – Hisz a semmit kell tapodnom. – Ha más nem, hirtelen visszazuhanása a honi beszédmodorba, világosan elárulta, mennyire magánkívül van.
– Nem hagyhatom ezen a hajón, Novi – győzködte szelíden Gendibal –, mert én átszállók a másikra, és ott is szükségem lesz magára. Nem fenyegeti semmiféle veszély, az űrruha mindentől megvédi, és leesnie sincs hová. Még ha elengedi is a pányvát, ott marad, ahol volt, én pedig egy karnyújtásnyira leszek magától, és visszavezetem a pányvához. Jöjjön hát, Novi, mutassa meg, hogy van olyan bátor, mint amilyen okos, hogy tudós váljék magából.
Novinak nem is volt több ellenvetése, de Gendibal a biztonság kedvéért – noha nem szívesen tett bármit is, amivel felkavarná a nő elméjének simaságát – csillapító érintéssel simította végig agya felszínét.
– Ha akar, beszélhet is hozzám – mondta, amikor már mindketten bezárták űröltözéküket. – Csak gondoljon rá erősen, akkor meghallom. Tisztán, egyenként gondolja végig a szavakat. Ugye, hall engem?
– Igen, mester – felelte a nő. Az átlátszó sisaklemez mögött Gendibal látta a mozgó ajkakat.
– Úgy mondja, hogy közben a szája mozdulatlan maradjon – mondta. – A tudósok ruhájába nem szereltek be rádiót. Az elménkkel közvetítjük a szavakat.
A nő szája mozdulatlan maradt, arcán feszültség tükröződött: „Hallja, amit mondok, mester?”
„Nagyszerű” – gondolta Gendibal, és ő is összezárt szájjal kérdezte: „Hall engem?”
„Hallom, mester.”
„Akkor jöjjön velem, és tegye azt, amit én.”
Együtt indultak át. Gendibal elvben tudta, mi a teendő, noha gyakorlati téren csak mérsékelt tapasztalatokkal rendelkezett. A trükk mindössze abból állt, hogy az ember kinyújtotta két összezárt lábát, és kizárólag csípőből mozgatta. Ez azt eredményezte, hogy a gravitációs központ megmaradt az egyenes vonal mentén, miközben a karok felváltva lendültek előre. Előzőleg az egészet elmagyarázta Sura Novinak, és most rá sem kellett néznie, mert testének helyzetéről mindennél világosabb képet kapott agya mozgásközpontjának állapotából.
Ahhoz képest, hogy kezdő, nagyon jól csinálja, majdnem olyan jól, mint maga Gendibal. Elnyomta magában a feszültséget, és minden erejével próbálta megtartani az utasításokat. Gendibal ismét örömteli elégedettséget érzett.
Mindazonáltal Novi leplezetlen örömmel vette tudomásul, hogy ismét hajón lehet – csakúgy, mint Gendibal. Miközben kibújt űrruhájából, körülnézett, és alaposan meglepődött, látva a fényűző berendezést. Jóformán semminek nem ismerte föl a rendeltetését, s kissé szorongva gondolt rá, milyen rövid idő alatt kell elsajátítania a kezelés fortélyait. Átvehetne ugyan a tapasztalatokat egyenesen a hajón lévő ember agyából, de az ilyesmi sohasem lehet olyan teljes, mint a valódi tanulás.
Aztán Comporra összpontosította a figyelmét. Magas, vékony, nála néhány évvel idősebb férfit látott, a maga erőtlennek tűnő módján meglehetősen jóképű, meghökkentően világosszőke, hullámos hajú.
És Gendibal azzal is tisztában volt, hogy ez az ember csalódott, sőt kissé lenézi a szólót, akivel először áll szemtől szemben. És még csak nem is tudja leplezni csalódottságát.
Gendibal tulajdonképpen nem sokat törődött vele. Compor nem trantori – sem teljes jogú második alapítványista –, tehát nyilván megvannak a maga illúziói. Ezt az agyába vetett egészen felszínes pillantás is megmutatta. Ilyen illúzió volt az is, hogy az igazi erőnek az erő külső jeleivel is párosulnia kell. Ő, természetesen, mindaddig meghagyhatta volna Compor háborítatlan illúzióit, míg nem kerülnek összeütközésbe Gendibal céljaival, de úgy esett, hogy pillanatnyilag ez az illúzió kellemetlenül érintette őt.
Tehát amit tett, az mentálisan megfelelt egy kisebbfajta csettintésnek. Compor enyhén összerázkódott az éles, de máris tovatűnő fájdalom hatására. Mintha valamiféle erő borzolta volna össze gondolatai felszínét, amitől tudatára ébredt a szóló hanyagul megnyilvánuló, ám mégis lenyűgöző hatalmának, ami bármikor lecsaphat rá, amikor csak a szóló úgy látja jónak.
Comporban nem maradt más, mint a Gendibal iránt érzett határtalan tisztelet.
– Mindössze a figyelmét akartam felkelteni, kedves barátom, Compor – szólalt meg Gendibal szívélyesen. – Kérem, tudassa velem a barátja, Golan Trevize és annak barátja, Janov Pelorat tartózkodási helyét.
Compor tétován felelte:
– Beszélhetek az asszony jelenlétében, szóló?
– Ez az asszony, Compor, az én személyem egyfajta kivetülése. Tehát nem látom be, miért ne beszélhetne nyíltan.
– Úgy lesz, ahogy mondja, szóló. Trevize és Pelorat pillanatnyilag a Gaia néven ismert bolygó felé közeledik.
– Ahogy említette a minapi utolsó jelentésében, Nyilván azóta már le is szálltak a Gaián, és talán már el is hagyták. A Sayshell bolygón sem tartózkodtak hosszasan.
– Mindaddig nem szálltak még le, míg a nyomukban voltam, szóló. Roppant elővigyázatossággal közeledtek a bolygóhoz, és sokáig elidőztek egy-egy mikrougrás között. Egyértelműnek látszik, hogy nincsenek információik a bolygóról, ezért közelednek hozzá ilyen vonakodva.
– Magának vannak információi, Compor?
– Nincsenek, szóló, helyesebben szólva a hajóm számítógépének nincsenek.
– Erről a számítógépről beszél? – pillantott Gendibal az irányítópultra, majd hirtelen feltámadó reménységgel kérdezte: – És hasznos segítséget tud nyújtani a hajó irányításában?
– Tökéletesen elvezeti a hajót, szóló. Nincs más dolgom, mint elgondolni az utasításokat.
Gendibalnak váratlanul kényelmetlen érzése támadt.
– Ilyen messzire jutott volna el az Alapítvány?
– Igen, ámbár a dolog elég nehézkesen megy. A számítógép nem működik valami jól. Többször is meg kell ismételnem a gondolataimat, és még akkor is csak minimális információt kapok tőle.
– Lehet, hogy én jobban elboldogulok vele – mondta Gendibal.
– Ebben bizonyos vagyok, szóló – felelte Compor tisztelettudóan.
– Most azonban nem ez foglalkoztat bennünket. Vajon miért nincs információja a Gaiáról?
– Nem tudom, szóló. Azt állítja, már amennyire egy számítógép állíthat valamit, hogy a Galaxis minden ember lakta bolygója szerepel az adattárban.
– Nem rendelkezhet több információval, mint amennyit beletápláltak, és ha azok, akik a betáplálást végezték, úgy hitték, minden ilyen bolygóról tudomásuk van, noha ez valójában nem felelt meg az igazságnak, nos, akkor a számítógép is ugyanennek a tévedésnek az áldozatául eshetett. Helyes?
– Kétségtelenül, szóló.
– Érdeklődött a Sayshellen is?
– Szóló – felelte Compor zavartan –, akadnak ugyan olyanok is a Sayshellen, akik beszélnek a Gaiáról, de amit mondanak, azzal semmire sem megyünk. Merő babonaság. Azt mesélik, a Gaia olyan hatalommal rendelkező világ, hogy még az Öszvért is távol tartotta magától.
– Valóban ezt mondják? – kérdezte Gendibal, de nem árulta el izgalmát. – Olyan bizonyos volt benne, hogy ez merő babonaság, hogy a részletek felől nem is érdeklődött?
– Nem, szóló. Rengeteget kérdezősködtem, de ennél többet nem tudtam kihúzni belőlük. Hosszasan taglalják a dolgot, de mindig csak arról beszélnek, amit már említettem.
– Nyilván ilyesmit hallhatott Trevize is – mondta Gendibal –, s valami ezzel kapcsolatos dolog miatt megy a Gaiára… talán hogy megcsapolja ezt az óriási hatalmat. És meglehet, azért járt el ilyen óvatosan, mert maga is tart ettől a hatalomtól.
– Bizonyára erről lehet szó, szóló.
– És ön mégsem eredt a nyomába?
– De igen, szóló, mindaddig, míg megbizonyosodtam róla, hogy valóban a Gaiára tart. Aztán visszatértem ide, a Gaia-rendszer peremvidékére.
– Miért?
– Három okból, szóló. Először is, az ön érkezését vártam, és úgy gondoltam, legalább félúton kellene összetalálkoznunk, hogy az utasításának megfelelően a lehető legkorábban áthozhassam a fedélzetre. Minthogy a hajómra hipernyomkövetőt szereltek föl, nem távolodhattam el túlságosan Trevize-tól és Pelorattól, ha nem akartam gyanút kelteni a Terminuson, ekkora távolságot azonban még biztonságosnak ítéltem. Másodszor, amikor láttam, milyen lassan közeledik Trevize a Gaia bolygóhoz, arra gondoltam, van még időm, hogy ön elé menjek, s ezzel siettessem a találkozásunkat, s mégse veszítsem el az események fonalát, különös tekintettel arra, hogy ön nálam alkalmasabb arra a feladatra, hogy Trevize-t egészen a bolygóig kísérje, s az esetleges, váratlan körülmények között cselekedjék.
– Teljesen igaza van. És a harmadik ok?
– A legutóbbi beszélgetésünk óta történt valami, amire nem számítottam, és amit nem értek. Úgy éreztem, és ebben az utóbbi oknak is szerepe volt, hogy amennyire csak a bátorságomból futja, siettetnem kell a találkozásunkat.
– És mi az az esemény, amire nem számított, és amit nem ért?
– Alapítványi flotta közeledik a sayshelli határ felé. A számítógépem a sayshelli híradásokból értesült róla. Legalább öt korszerű hajóból áll a flottilla, és ez elegendő a Sayshell leigázásához.
Gendibal nem válaszolt azonnal, nem akarta elárulni, hogy nem számított ilyen fordulatra, illetve hogy ő sem érti. Egy percnyi késlekedés után, mintegy mellékesen, megkérdezte:
– És gondolja, hogy van valami köze ahhoz, hogy Trevize a Gaia felé közeledik?
– Annyi bizonyos, hogy közvetlenül ez után történt, és ha B időben A után következik, akkor legalábbis fennáll a lehetősége, hogy A okozta B-t – felelte Compor.
– Nos, igen valószínűnek látszik, hogy mindnyájan a Gaián futunk össze, Trevize, én és az Első Alapítvány. Jól dolgozott, Compor, és most lássuk, mi lesz a teendőnk. Először is mutassa meg, hogy működik a számítógép, és rajta keresztül hogyan kell bánnom a hajóval. Bízom benne, hogy nem veszi el sok időnket. Ezek után maga átszáll az én hajómba, aminek a kezelését addigra én már beültetem a maga agyába. Nem lesz gondja a manőverezéssel, bár meg kell mondanom (ahogy kétségtelenül maga is észrevette már a külleméből), határozottan primitívnek fogja találni.
Mihelyt a hajó az irányítása alá kerül, el nem mozdul innen, amíg vissza nem térek.
– Mennyi idő lesz ez, szóló?
– Majd kiderül, ha visszatértem. Remélem, nem tart olyan soká, hogy elfogynának a hajóm készletei, de ha ez mégis bekövetkeznék, keresse fel a Sayshell Unió valamelyik lakott bolygóját, és ott várakozzék rám. Akárhol lesz is, megtalálom.
– Úgy lesz, ahogy mondja, szóló.
– És ne féljen. Elboldogulok ezzel a titokzatos Gaiával, és ha kell, az Alapítvány öt hajójával is.
67.
Littoral Thoobing hét esztendeje volt az Alapítvány sayshelli nagykövete. Meglehetősen ragaszkodott pozíciójához.
Magas, kissé testes ember volt, sűrű, barna bajuszt viselt, holott mind az Alapítványon, mind Sayshellen leginkább a simára borotvált arc divatja járta. Ráncos arcán – noha még csak ötvennégy éves volt – most gondosan kimunkált közöny látszott. Nem könnyen fedezhették fel rajta, mennyire szereti a munkáját.
Pedig szerette. A munkája tartotta távol a Terminus lármás politikai életétől – az effélét az ember csak távolból láthatja tisztán –, és adta meg a lehetőséget, hogy sayshelli módra éljen szibarita életet, s biztosítsa feleségének és lányának azt a jómódot, amit az eltelt évek alatt megszoktak. Nem akarta, hogy az életét bármi is megzavarja.
Másrészt nem túlságosan kedvelte Liono Kodellt, talán mert ő is bajuszt viselt, ámbár kisebbet, kurtábbat és szürkésfehéret. A régi szép időkben csak ők ketten büszkélkedhettek ezzel az ékességgel azok között, akik politikailag számítottak, és e téren valamiféle versengés is kialakult közöttük. Most (gondolta Thoobing) szó sincs ilyesmiről; Kodell bajusza egyszerűen nyamvadt.
Kodell akkor is a Biztonsági Szolgálat igazgatója volt, amikor ő még a Terminuson ábrándozott róla, hogy a polgármesterségért folyó versenyben riválisa lesz Harla Brannónak – aminek az lett a vége, hogy szépen kifizették ezzel a nagykövetséggel. Branno természetesen a saját érdekében cselekedett így, de végül úgy alakult, hogy még hálás is lehet neki.
Kodell-lel azonban korántsem így áll a helyzet. Talán ez az eltökélt kedvessége az oka – mindig olyan barátságos ember volt –, s ebből a szerepből még akkor sem esik ki, ha épp az imént döntötte el, hogyan vágja el az ember torkát.
És most, íme, a hipertéren át is láthatja örökös jókedvtől és jóindulattól sugárzó arcát. Valóságos teste természetesen ott maradt a Terminuson, megkímélve Thoobingot a kényszerű vendéglátás fizikai kötelezettségeitől.
– Kodell – mondta –, azt akarom, hogy hívják vissza azokat a hajókat. – Kodell arcán napfényes mosoly ragyogott.
– Hát hiszen én is ezt szeretném, de az öreg hölgy megmakacsolta magát.
– Maga mindig tudta, hogyan győzze meg.
– Előfordult. Talán. Ha ő is azt akarta, hogy meggyőzzék. De most nem akarja. Thoobing, maga csak végezze a munkáját. Gondoskodjék róla, hogy a Sayshellen nyugalom legyen.
– Engem nem a Sayshell foglalkoztat, Kodell. Engem az Alapítvány foglalkoztat.
– Bennünket is.
– Kodell, ne köntörfalazzon. Szeretném, ha meghallgatna.
– Boldogan, csakhogy mostanában mozgalmas időket élünk a Terminuson, s ezért nem hallgathatom magát a végtelenségig.
– Amennyire csak tudok, rövid leszek: az Alapítvány összeomlásának lehetőségéről akarok beszélni. De csak akkor szólhatok nyíltan, ha ezt a hipertéri vonalat nem tudják lehallgatni.
– Nem tudják.
– Akkor folytatom. Néhány napja üzenetet kaptam egy bizonyos Golan Trevize-tól. Rémlik egy Trevize még az én időmből, szállítási kormánybiztos volt.
– A fiatalember nagybátyja – mondta Kodell.
– Aha, ezek szerint maga ismeri ezt a Trevize-t, aki az üzenetet küldte. Az azóta összegyűjtött információim szerint tanácsos volt, akit a legutóbbi Seldon-válság sikeres megoldása után letartóztattak, és száműzetésbe küldtek.
– Pontosan.
– Nem hiszem el.
– Mit nem hisz el?
– Hogy száműzték.
– És miért nem?
– Az Alapítvány története folyamán előfordult már, hogy egyik polgárát száműzték volna? – kérdeztél Thoobing. – Vagy letartóztatták, vagy nem tartóztatták le. Ha letartóztatták, akkor vagy bíróság elé állították, vagy nem. Ha bíróság elé állították, akkor vagy elítélték, vagy nem ítélték el. Ha elítélték, az jelenthetett megbírságolást, lefokozást, kegyvesztettséget, börtönbüntetést vagy kivégzést. De senkit sem küldenek száműzetésbe.
– Mindig van egy legelső alkalom.
– Képtelenség. Az űrhajóhad egyik legkorszerűbb hajóján? Még a vak is látja, hogy különleges küldetést hajt végre az öregasszony megbízásából. Végül is kit akar Branno becsapni?
– És mi volna a küldetés célja?
– Valószínűleg a Gaia bolygó felkutatása. – Kodell arca egy fokkal tompábban ragyogott. Szemében szokatlan keménység csillant meg.
– Tudom, hogy rendszerint nemigen ad hitelt a szavaimnak, nagykövet úr, most mégis kérem, kivételesen higgyen nekem. Sem a polgármesternőnek, sem nekem nem volt tudomásunk a Gaia létezéséről, amikor Trevize száműzetése megkezdődött. A Gaiáról csak a minap hallottunk először. Ha hisz nekem, akkor folytathatjuk a beszélgetést.
– Ezúttal a szükséges időtartamra felfüggesztem kétkedésemet, igazgató, noha bevallom, kissé nehezemre esik.
– Mélyen igaz, nagykövet úr, és ha szavaimat váratlanul nagyon is hivatalosnak fogja találni, ez csak azért van, mert mire a dolgok végére érünk, jó néhány kérdésre kell majd választ adnia, s mondhatom, nem sok öröme telik benne. Úgy beszélt, mintha a Gaia ismerős világ volna az ön számára. Hogy lehet az, hogy tud valamit, amit mi nem tudunk? Nem az volna a kötelessége, hogy tájékoztasson bennünket mindenről, ami összefüggésben áll azzal a politikai egységgel, ahová önt kirendeltük?
– A Gaia nem része a Sayshell Uniónak – felelte Thoobing szelíden. – Ami azt illeti, talán nem is létezik. Kötelességem a Terminusra továbbítani mindazt a mesét, amit az alsóbb néposztályokba tartozó, babonás sayshelliek a Gaiáról mesélnek? Egyesek szerint a Gaia a hipertérben van. Mások azt beszélik, ez a világ természetfölötti eszközökkel védelmezi a Sayshellt. Megint mások azt suttogják, ő bocsátotta útjára az Öszvért, hogy zsákmányul ejtse az egész Galaxist. Ha azt akarják beadni a sayshelli kormánynak, hogy Trevize-t a Gaia felkutatására indították útnak, méghozzá az Alapítvány űrhajóflottájának öt korszerű hajója kíséretében, ebből egy szót sem fognak elhinni. Lehet, hogy a nép elhiszi a Gaiáról szóló meséket, a kormány azonban nem, és arról sem fogják meggyőzni őket, hogy az Alapítvány hisz bennük. Azt fogják gondolni, hogy önök a Sayshellt is be akarják kényszeríteni az Alapítvány Szövetségbe.
– És mi volna, ha valóban ezt terveznénk?
– Az végzetes következményekkel járna. Nézze, Kodell, előfordult-e az Alapítvány ötszáz éves történelme során, hogy bárki ellen is hódító háborút indítottunk volna? Viseltünk háborúkat az ellenünk föllépő hódítókkal szemben, egyszer el is buktunk, de egyetlen háborúnkkal sem nyertünk területeket. A Szövetség gyarapodása kizárólag békés megegyezések útján ment végbe. Mindig csak azok csatlakoztak hozzánk, akik ettől a maguk számára is hasznot reméltek.
– Nem lehetséges, hogy a Sayshell is úgy láthatja: haszna lesz abból, ha csatlakozik hozzánk?
– Erre nem fog sor kerülni mindaddig, amíg a hajóink a határaikon állnak. Hívja vissza őket!
– Lehetetlen.
– Kodell, a Sayshell puszta léte is remek propaganda az Alapítvány Szövetség jóindulatának. Szinte minden oldalról a mi területeink fogják közre, végtelenül sebezhető helyzetben van, s mégis, mindeddig biztonságban volt, járhatta a maga útját, s még azt is megengedhette magának, hogy nyíltan Alapítvány-ellenes külpolitikát folytasson. Mivel tudnánk érthetőbben kinyilvánítani az egész Galaxisnak, hogy senkivel szemben nem alkalmazunk kényszert, hogy barátságban élünk mindenkivel? Ha elfoglaljuk a Sayshellt, azt foglaljuk el, ami lényegében már úgyis a miénk. Hiszen gazdaságilag máris bekebeleztük, ha csendesen is. Ám ha katonailag is megszálljuk, ezzel Galaxis-szerte azt a látszatot keltjük, hogy áttértünk a terjeszkedő politikára.
– És ha azt mondom, bennünket valóban kizárólag a Gaia érdekel?
– Ezt nemcsak a Sayshell Unió nem fogja elhinni, én sem hiszem el. Ez a Trevize megüzeni nekem, hogy útban van a Gaiához, és arra kér, továbbítsam az üzenetet a Terminusnak. Minden józan belátásom ellenére megteszem, mert ez a kötelességem, s még jóformán ki sem hűlt a hipertéri vonal, már mozgósítják az Alapítvány űrhajóflottáját. Ha nem hatolnak be a sayshelli térbe, hogyan fogják elérni a Gaiát?
– Drága Thoobingom, nyilván nem figyelt oda a saját szavaira. Hát nem maga mondta alig néhány perce, hogy a Gaia, ha létezik egyáltalán, nem része a Sayshell Uniónak? És gondolom, azt maga is jól tudja, hogy a hipertér nyitva áll mindenki előtt, és nem tartozik egyetlen világ felségterületéhez sem. Hogyan sérelmezhetné akkor a Sayshell, ha az Alapítvány területéről (ahol hajóink jelenleg állomásoznak) a hipertéren át a Gaia-területre vonulunk, s mindeközben a Sayshell területéből egyetlen köbcentimétert sem foglalunk el?
– A sayshelliek nem így fogják magyarázni, Kodell. A Gaiát, ha létezik egyáltalán, teljes mértékben a Sayshell Unió fogja körül, még ha politikai értelemben nem része is, és vannak rá példák, hogy az ilyen beékelt területek szinte részei az őket körülvevő térségnek, amennyiben ellenséges hadihajók fenyegetéséről van szó.
– A mieink nem ellenséges hadihajók. Mi békében élünk a Sayshell-lel.
– Szerintem könnyen előfordulhat, hogy a Sayshell hadat üzen. Nem mintha reménykednének benne, hogy ekkora katonai fölénnyel szemben bármiféle háborút megnyerhetnének, de tény, hogy egy ilyen háború Alapítvány-ellenes hullámot indíthat el Galaxis-szerte. Az Alapítvány új, terjeszkedő politikája bátorítani fogja az ellenünk kötött szövetségek megalakulását. A Szövetség néhány tagja is felül fogja vizsgálni a hozzánk fűződő kötelékeit. A belső bomlás következtében még el is veszíthetjük a háborút, és ezzel magunk fordítjuk meg a növekedésnek azt a folyamatát, amely ötszáz éven keresztül oly gyümölcsözően szolgálta az Alapítvány érdekeit.
– Ugyan, ugyan, Thoobing – mondta Kodell egykedvűen. – Úgy beszél, mintha ez az ötszáz év semmit sem jelentene, mintha még most is Salvor Hardin idejében élnénk, és afféle Anakreon-típusú törpekirályságokkal harcolnánk. Holott már ma is jóval erősebbek vagyunk, mint a hatalma csúcsán álló Galaktikus Birodalom volt. Egyetlen hajórajunk legyőzhetné az egész galaktikus űrhajóflottát, elfoglalhatná bármelyik galaktikus övezetet, és még csak észre sem venné, hogy háborút viselt.
– Nem a Galaktikus Birodalommal harcolnánk. A saját korunk bolygóival és övezeteivel harcolnánk.
– Akik korántsem olyan fejlettek, mint mi vagyunk. Már most összefoghatnánk az egész Galaxist.
– A Seldon-terv szerint erre még újabb ötszáz évet kell várnunk…
– A Seldon-terv alábecsülte a technológiai fejlődés sebességét. Már ma is megtehetnénk! Értse meg, ezzel nem azt akarom mondani, hogy meg is tesszük, vagy meg kellene tennünk most. Csak azt mondom, ma is megtehetnénk.
– Kodell, maga egész életében a Terminuson élt. Nem ismeri a Galaxist. Lehet, hogy az űrhajóflottánkkal és a technikánkkal legyőzhetnénk a többi világ fegyveres erőit, de ma még nem tudnánk elkormányozni az egész, ellenünk lázadozó, gyűlölködő Galaxist. Márpedig az erőszak ide vezetne. Vonják vissza a hajókat!
– Lehetetlen, Thoobing. Gondolja meg, mi van akkor, ha a Gaia nem mítosz, hanem valóban létezik?
Thoobing hallgatott, s úgy fürkészte a másik arcát, mintha a gondolatait akarná kitapogatni.
– Egy világ, amelyik a hipertérben van, magának nem mítosz?
– Egy világ, amelyik a hipertérben van, lehet babona, de még a babonák is az igazság egy-egy magja körül keletkeznek. Ez a száműzött, ez a Trevize úgy beszél róla, mint valóságos térben lévő, valóságos világról. Mi van akkor, ha neki van igaza?
– Képtelenség. Nem hiszem el.
– Nem? Próbálja elhinni csak egy pillanatra. Egy valóságos világ, amely mindeddig biztonságot nyújtott a Sayshellnek az Öszvér és az Alapítvány ellen!
– Most ellentmondásba keveredett önmagával. Hogyan nyújthatna a Gaia biztonságot a Sayshellnek az Alapítvánnyal szemben? Hát nem küldünk hajókat ellene?
– Nem ellene, hanem a Gaia ellen, e rejtélyesen ismeretlen világ ellen, amely oly gonddal kerül mindenféle feltűnést, hogy noha a valóságos űrben van, még a szomszédait is sikerült meggyőznie, hogy a hipertérben van… és még azt is kieszközölte valami módon, hogy adatai ne szerepeljenek a legjobb és legteljesebb galaktikus térképek számítógépes adattárában.
– Ezek szerint valóban nagyon szokatlan világ lehet, mert az ilyesmi csak úgy lehetséges, ha képes az agyak manipulálására.
– És nem maga mondta egy perccel ezelőtt, hogy az egyik sayshelli mese szerint a Gaia küldte útjára az Öszvért, hogy leigázza a Galaxist? És az Öszvér vajon nem tudta manipulálni az agyakat?
– A Gaia tehát az Öszvérek világa volna?
– Meggyőződéssel állíthatja, hogy nem lehet az?
– Akkor már miért nem inkább az újjászületett Második Alapítvány világa?
– Tényleg, miért nem? Nem kellene kiderítenünk?
Thoobing elkomorodott. Az utóbbi szócsata alatt, ha savanyúan is, de mosolygott, most azonban lehajtotta a fejét, és csak a szemöldöke alól nézett fölfelé.
– Ha komolyan beszél, nem gondolja-e, hogy egy ilyen felderítés veszélyes lehet?
– Veszélyesnek ítéli?
– Nyilván azért válaszolt a kérdésemre újabb kérdéssel, mert nincs rá ésszerű válasza. Mit érünk az űrhajóinkkal az Öszvérek vagy a Második Alapítvány ellen? Ezzel szemben – ha valóban léteznek – nem tartja valószínűnek, hogy éppen ők csalogatják magukat a pusztulásba? Nézze, maga azt mondja, az Alapítvány már most megalakíthatná a Birodalmat, még akkor is, ha a Seldon-terv szerint még csak az út felét tettük meg. Én viszont figyelmeztettem rá, hogy túl messzire akarnak menni, és hogy a Terv van olyan bonyolult, hogy akár erővel is fékezheti ezt a rohanást. Ha a Gaia valóban létezik, és valóban az, aminek maga mondja, lehet, hogy ez az egész csak eszköz, amely éppen ezt a lassítást van hivatva előidézni. Inkább most tegye meg önként azt, amit később úgyis kénytelen lenne megtenni. Inkább most tegye meg békésen, véráldozatok nélkül, amit később szánalmas kudarcok árán, de mindenképpen meg kellene tennie. Vonja vissza a hajókat.
– Lehetetlen. Ami azt illeti, Thoobing, Branno polgármesternő maga is csatlakozni kíván a hajókhoz, és a felderítőcirkálókat már el is küldtük a hipertéren át a Gaia feltételezett felségterületére.
Thoobing tekintete elborult.
– Ebből háború lesz, én mondom.
– Maga a nagykövetünk. Akadályozza meg! Adjon a sayshellieknek olyan biztosítékokat, amilyeneket csak kívánnak. Cáfoljon meg minden rosszat, amit nekünk tulajdonítanak. Ha kell, mondja meg nekik, hogy ők is megtalálják a számításukat, ha nyugton maradnak, és kivárják, amíg a Gaia elpusztít bennünket. Mondjon nekik bármit, csak tartsa őket nyugton.
Egy pillanatra elhallgatott, kutatva nézett Thoobing merev arcába, majd így folytatta:
– Valóban ez minden, amit mondhatok. Amennyire én tudom, az Alapítvány egyetlen hajója sem száll le a Sayshell Unió egyetlen bolygójára se, de még csak nem is érinti az Unióhoz tartozó valóságos teret. De ha bármelyik sayshelli hajó az Unió területén kívül, tehát az Alapítvány térségében megpróbál megtámadni bennünket, nyomban ízzé-porrá zúzzuk. Ezt se hallgassa el előlük, és mindenképpen tartsa őket féken. Ha kudarcot vall, annak komoly következményei lesznek magára nézve. Eddig nagyon könnyű munkája volt, Thoobing, de most kemény idők következnek… a következő néhány hét mindent eldönthet. Ha nem jól szolgál bennünket, a Galaxis egyetlen zuga sem lesz biztonságos többé a maga számára.
Amikor a kapcsolatnak vége szakadt, és Kodell arca eltűnt, nyoma sem volt rajta a megszokott derűnek és barátságos mosolynak.
Thoobing tátott szájjal bámult a kép hűlt helyére.
68.
Golan Trevize olyan mozdulattal markolt a hajába, mintha az ujjaival akarná kiragadni fejéből a gondolatokat. Hirtelen Pelorathoz fordult.
– Milyen az elmeállapota?
– Az elmeállapotom? – kérdezte Pelorat értetlenül.
– Igen. Látja, csapdába estünk… a hajónkat elkapta valami idegen erő, és ellenállhatatlanul húzza egy olyan világ felé, amiről semmit sem tudunk. Nem érez pánikot?
– Nem – felelte Pelorat enyhén melankolikus arccal. – De örömei sem érzek. Kicsit ugyan nyugtalan vagyok, de pánikról szó sincs.
– Én is így vagyok vele. Nem furcsa? Miért nem vagyunk idegesebbek?
– Mert valami ilyesmire számítottunk, Golan. Valami ehhez hasonló dologra.
Trevize a képernyő felé fordult. Még most is az űrállomás képe látszott rajta. Valamivel nagyobb volt, mint kezdetben, vagyis közeledtek hozzá.
Trevize úgy látta, nem valami különleges tervezésű űrállomás: a szupertudománynak semmi jele, sőt, mintha egy kissé primitív volna… és mégis keményen fogta a hajót.
– Valahogy eluralkodott rajtam az elemzőkészség, Janov. A hűvös józanság! Szívesen gondolom magamról, hogy nem vagyok gyáva, hogy jól tűröm az izgalmakat, és bevallom, elfogult vagyok magammal. De ezzel mindenki így van. Most idegeskednem kellene, s az volna a normális, ha a homlokomon izzadságcseppek gyöngyöznének. Számítottunk valamire, de ez nem változtat a tényen, hogy tehetetlenek vagyunk, és akár meg is ölhetnek bennünket.
– Nem hiszem, Golan – felelte Pelorat. – Ha a gaiabeliek ilyen távolságból el tudták kapni a hajónkat, ugyanilyen távolságból végezhettek volna is velünk. Ha még most is életben vagyunk…
– De hát nem hagytak bennünket érintetlenül! Én mondom magának, túlságosan nyugodtak vagyunk. Azt hiszem, a nyugalom irányában befolyásoltak.
– Miért?
– Talán, hogy mentálisan jó állapotban maradjunk. Lehet, hogy ki akarnak kérdezni bennünket. És csak aztán ölnek meg.
– Ha elég racionálisak ahhoz, hogy kikérdezzenek bennünket, akkor elég racionálisnak kell lenniük ahhoz is, hogy alapos ok nélkül ne öljenek meg.
Trevize hátradőlt ültében (a támla kellemesen megdőlt alatta – még jó, hogy legalább a széket nem fosztották meg önnön értelmétől), lábát pedig fölrakta az asztalra, éppen oda, ahol rendszerint a kezével létesített kapcsolatot a számítógéppel.
– Talán ahhoz is van bennük elég találékonyság, hogy egy ilyen alapos okot kifundáljanak – mondta. – Ámbár, ha megpiszkálták is az agyunkat, sok kárt nem tehettek benne. Az Öszvér például úgy csinálta volna, hogy lelkesen közeledjünk feléje, izgatottan, tele várakozással, minden porcikánkkal várva a megérkezés örömét. – Az űrállomás felé mutatott. – Érez valami ilyesmit, Janov?
– Nem mondhatnám.
– Látja, még most is a hűvös, analitikus számítgatás állapotában vagyok. Nagyon különös! Vagy lehet, hogy nincs igazam? Tele vagyok rémülettel, zavarral, őrültséggel, és ez az egész hideg, elemző magatartásom nem több puszta illúziónál?
Pelorat vállat vont.
– Én úgy látom, eszénél van. Talán én is olyan őrült vagyok, mint maga, és én is ugyanannak az illúziónak vagyok az áldozata, de ez az érvelés úgysem vezet sehová. Meglehet, az egész emberiség testületileg őrültek gyülekezete, akik egyetlen, közös illúzióban élik le az életüket a káosz kellős közepén. Az ilyesmit nem lehet cáfolni, de nincs más választásunk, követnünk kell az érzékeink szavát. – Elhallgatott, majd váratlanul még ennyit tett hozzá: – Egyébként én is töröm valamin a fejem.
– Nos?
– Mi úgy beszélünk a Gaiáról, mint az Öszvérek vagy az újjászületett Második Alapítvány lehetséges világáról. Magában föl sem merült, hogy létezhet egy harmadik lehetőség is, méghozzá sokkal ésszerűbb, mint az első kettő?
– Miféle harmadik lehetőség?
Pelorat szemén látszott, hogy minden erejével a saját gondolataira összpontosít. Nem nézett Trevize-ra, miközben halkan, elgondolkodva beszélni kezdett:
– Adva van egy világ: a Gaia, amely hosszú-hosszú ideje mindent elkövet, hogy a külvilágtól szigorúan elzárkózzon. Semmiféle módon nem próbál kapcsolatot teremteni egyetlen más világgal, még a Sayshell Unió legközelebbi bolygóival sem. Valamilyen értelemben fejlett tudománnyal kell rendelkeznie, ha igazak azok az elpusztított hajóhadakról szóló történetek, továbbá erre vall az is, ahogy bennünket az irányításuk alá vontak, ennek ellenére még csak kísérletet sem tettek rá, hogy hatalmukat kiterjesszék. Nem kérnek mást, csak hogy békén hagyják őket.
– Tehát? – kérdezte Trevize összehúzott szemmel.
– Mindez egyáltalán nem vall az emberi természetre. Az emberi űrtörténelem több mint húszezer esztendeje a terjeszkedések és a terjeszkedésre tett próbálkozások szakadatlan sorozatából áll. Minden olyan ismert világ, amely lakhatóvá tehető, valóban lakott ma már. Míg e folyamat végbement, csaknem minden világ összemarakodott egyik-másik szomszédjával. Ha a Gaia annyira nem emberi, hogy e téren ilyen közönyös tudott maradni, ennek talán az lehet az oka, hogy valóban nem emberi.
– Lehetetlen – rázta meg a fejét Trevize.
– Miért volna lehetetlen? – érdeklődött Pelorat melegen. – Egyszer már beszéltem róla, milyen rejtély számomra, hogy a Galaxisban csupán az emberi faj fejlődött ki értelmes lénnyé. És ha mégsem ez az igazság? Nem fejlődhetett ki vajon egy másik faj, egyetlen bolygón, amelyikben nincsenek meg az ember terjeszkedő törekvései? És mi van akkor – Pelorat most már egészen tűzbe jött –, ha milliónyi értelem él a Galaxisban, s közülük csak egy akar örökké terjeszkedni, mi magunk? A többiek békésen meghúzódnak otthonukban, elrejtőznek…
– Nevetséges! – kiáltotta Trevize. – Találkoznunk kellett volna velük. Le kellett volna szállnunk a világaikon. Számtalan típusukat kellett volna már megismernünk, nem beszélve a különböző fejlettségi fokozataikról, melyek következtében túlnyomó többségük nyilván nem vehette volna föl velünk a versenyt. De egyetlen ilyen lénnyel sem találkoztunk. Az Űrre! Nem emberi civilizációnak még a romjaira, a maradványaira sem bukkantunk soha, igaz? Maga a történész, magától akarom hallani. Találtunk ilyet?
Pelorat megrázta a fejét.
– Nem találtunk. De Golan, talán mégis létezik egy! Ez az egy!
– Nem hiszem. Maga mondta, hogy a Gaia valami ősrégi nyelvjárásban a Föld szót jelentette. Hát akkor hogy lehetne nem emberi?
– Gaiára az emberek keresztelték a bolygót, ki tudja, miért? Ahhoz a régi szóhoz való hasonlatossága a puszta véletlen műve is lehet. Most jut eszembe, már az a tény is, hogy valami erő a Gaiához csalt bennünket, ahogy maga fejtegette az imént nagy részletességgel, most pedig akaratunk ellenére közeledünk hozzá, szintén a Gaia-lakók nem emberi mivolta mellett szól.
– Miért? Mi köze ennek az egésznek a nem emberi lényekhez?
– Kíváncsiak ránk, az emberekre.
– Janov, maga megőrült! – mondta Trevize. – A Galaxisban, ahol élnek, évezredek óta emberek veszik őket körül. Miért éppen most támadt volna föl bennük a kíváncsiság? Miért nem jóval korábban? És ha éppen most, miért éppen ránk lettek kíváncsiak?
Ha az emberi lényeket, az emberi kultúrát akarnák tanulmányozni, miért nem felelnek meg nekik a Sayshell világai? Miért nyúltak volna el értünk egészen a Terminusig?
– Talán az Alapítvány érdekli őket.
– Lehetetlen – szögezte le Trevize határozottan. – Janov, magának szüksége van egy nem emberi értelemre, és meg is fogja találni. Kénytelen vagyok arra gondolni, hogy ha maga arra számít, nem emberi lényekkel fogja szembe találni magát, akkor azt sem bánja, ha elfogják, ha tehetetlenségre kárhoztatják, vagy akár meg is ölik, csak adjanak egy kis időt, hogy kielégíthesse a kíváncsiságát.
Pelorat méltatlankodó dadogásba fogott, de aztán elhallgatott, mély lélegzetet vett, és azt mondta:
– Elismerem, lehet, hogy igaza van, Golan, de én egy ideig még akkor is megmaradok a hitemben. Azt hiszem, nem kell sokáig várnunk, míg kiderül, melyikünknek van igaza. Nézze!
A képernyőre mutatott. Trevize – aki izgalmában teljesen megfeledkezett róla – most szintén odanézett.
– Mi az? – kérdezte.
– Nem hajó indult el az űrállomásról?
– Látok valamit – ismerte cl Trevize vonakodva. – A részleteket még nem tudom kivenni, s nem tudom ennél jobban kinagyítani a képet. A maximális nagyításon áll – némi hallgatás után hozzátette: – Úgy látom, közeledik hozzánk, s mintha valóban hajó volna. Kötünk egy fogadást?
– Miféle fogadást?
Trevize csípős gúnnyal felelte:
– Ha az életben még egyszer visszatérünk a Terminusra, ünnepélyes, nagyszabású vacsorát rendezünk, amelyre tetszésünk szerinti vendégeket hívunk meg, mondjuk, maximum négyet, és ha ezen a hajón nem emberi lények vannak, akkor én állom a költségeket, ha pedig emberek, akkor maga.
– Állom – felelte Pelorat.
– Akkor fogadtunk – mondta Trevize a képernyőre meredve, hogy megpróbálja kivenni a részleteket is. Közben azon tűnődött, vajon miféle részlet árulhatná el kétséget kizáróan a hajó utasainak nem emberi (vagy emberi) mivoltát.
69.
Branno vasszürke haja makulátlanul simult a koponyájához, és lelki egyensúlyából ítélve akár a Polgármesteri Palotában is ülhetett volna. Semmi jelét nem mutatta, hogy életében mindössze másodszor jár a világűrben. (Az első alkalom sem sokat számított, vakációra utazott a szüleivel Kalganra, hároméves korában.)
Némi neheztelés érződött a hangjában, amikor Kodellhoz fordult:
– Végül is Thoobingnak az a dolga, hogy hangot adjon a véleményének, és hogy figyelmeztessen engem. És figyelmeztetett is. Ezt nem róhatom föl neki.
Kodell, aki azért kísérte el a polgármesternőt a hajóra, hogy a pszichikailag zavaró képernyőt kiküszöbölje beszélgetésükből, nem késlekedett a válasszal.
– Túlságosan régóta ül már a posztján. Lassan a gondolkodása is egy sayshellire vall.
– A nagyköveteknél számolnunk kell ilyesféle foglalkozási ártalommal, Liono. Várjuk meg, mi lesz, akkor küldjük hosszú szabadságra, s azután nevezzük ki valahová máshová. Tehetséges ember. Hiszen volt annyi esze, hogy haladéktalanul továbbítsa Trevize üzenetét.
Kodell egy pillanatra elmosolyodott.
– Igen, de nekem azt is elmondta, hogy belátása ellenére tette. „Mert ez a kötelességem”, szó szerint így mondta. Tudja, polgármester asszony, kénytelen volt rá, méghozzá józan belátása ellenére, mert mihelyt Trevize a Sayshell Unió területére lépett, felszólítottam Thoobing nagykövetet, hogy minden, Trevizé-re vonatkozó információt késedelem nélkül továbbítson.
– Igen? – fordult Branno polgármesternő egészen Kodell felé, hogy az arca se maradhasson rejtve előtte. – És mi késztette rá?
– Hogy úgy mondjam, a legelemibb körültekintés. Trevize a legújabb tervek szerint készített alapítványi hajón utazik, és ezt a sayshelliek azonnal észreveszik. Továbbá ennek az ifjú szamárnak semmi érzéke nincs a diplomáciához, s meggyőződésem, hogy ez sem kerüli el a figyelmüket. Megeshet tehát, hogy bajba kerül, azt pedig minden alapítványi tudja, hogy bárhol kerülne is bajba a Galaxis területén, bátran fordulhat a legközelebbi alapítványi képviselethez. A magam részéről ugyan nem bánnám, ha Trevize bajba kerülne, legalább megkomolyodna, ami nagy hasznára válna, de maga a villámhárító szerepét szánta neki, s nekem az volt a célom, hogy maga megismerhesse az esetleg beléje csapó villám természetét; tehát biztos akartam lenni benne, hogy a legközelebbi alapítványi képviselő rajta tartja a szemét, ez minden.
– Értem! És most már azt is értem, miért buzgólkodott annyira Thoobing. Tudniillik, én is hasonló figyelmeztetést intéztem hozzá. És minthogy a kettőnk figyelmeztetése egymástól függetlenül jutott el hozzá, aligha hibáztathatnánk azért, mert azt hitte, néhány alapítványi hajó közeledése a valóságosnál nagyobb veszélyt jelent. Hogy lehet az, Liono, hogy mielőtt elküldte volna a figyelmeztetést, nem tanácskozta meg velem a dolgot?
– Ha minden ténykedésembe beavatnám, polgármester asszony – felelte Kodell hűvösen –, a hivatali teendőire már nem is jutna ideje. Hogy lehet az, hogy ön nem tájékoztatott a szándékáról?
– Ha minden szándékomról tájékoztatnám, Liono – felelte Branno fanyarul –, a végén még túl sokat tudna. De mindez apróság, csakúgy, mint Thoobing riadalma, és ami azt illeti, engem az sem érdekel túlságosan, ha a sayshelliek netán idegrohamot kapnak. Engem sokkal inkább Trevize érdekel.
– A járőreink azonosították Compor hajóját. Trevize nyomában van, és mindketten nagy óvatossággal közelednek a Gaiához.
– Én is megkaptam a járőrök jelentését, Liono. Szemmel láthatóan mind Trevize, mind Compor komolyan veszik a Gaiát.
– A Gaiával kapcsolatos babonás hiedelmekről mindenki gúnyosan beszél, de közben mindenki így gondolkodik: „És mi van akkor, ha mégis…” Még Thoobing nagykövet úr is feszengve kerülgeti a témát. Nem kizárt, hogy a sayshelliek ravasz politikai húzásáról van szó. Védelmi színezete van az ügynek. Ha valaki egy világról úgy beszél, mint valami titokzatos, legyőzhetetlen hatalomról, az emberek nemcsak attól a világtól fognak visszarettenni, hanem a közelében lévőktől is, például a Sayshell Uniótól.
– Ezért fordult volna el az öszvér a Sayshelltől?
– Lehetséges.
– Arra azonban nem gondolhat, hogy az Alapítvány a Gaia miatt tartotta távol magát a Sayshelltől, hiszen nálunk nyoma sincs annak, hogy valaha is hallottunk volna a Gaiáról…
– Elismerem, hogy archívumaink sehol sem említik a Gaiát, de arra sincs ésszerű magyarázat, hogy miért viselkedünk ilyen tartózkodóan a Sayshell Unióval.
– Akkor reménykedjünk, hogy a sayshelli kormány, Thoobing meggyőződése ellenére, legalább részben belátja, hogy a Gaia hatalmas és halálos veszedelemmel fenyegető világ.
– Miért van erre szükség?
– Mert akkor a Sayshell Uniónak nem lesz kifogása az ellen, hogy meginduljunk a Gaia felé. Minél inkább rossz néven veszik ezt a cselekedetünket, annál inkább meggyőzik magukat róla, hogy már csak azért is át kell engedniük, hogy a Gaia lenyelhessen bennünket. Nyilván úgy képzelik, ez hasznos lecke lesz a jövőbeli megszállóknak is.
– És mi van akkor, polgármester asszony, ha igazolódik ez a hitük? Mi van akkor, ha a Gaia valóban halálos veszedelemmel fenyeget?
Branno elmosolyodott.
– Ugye, most magán a sor, Liono, hogy föltegye a „de mi van akkor, ha” kezdetű kérdést?
– Nekem minden lehetőséget számba kell vennem, polgármester asszony. Ez a munkám.
– Ha a Gaia valóban veszedelmes, akkor elkapja Trevize-t. Ez a rendeltetése mint villámhárítónak. És remélem, ez a rendeltetése Compornak is.
– Reméli? Miért?
– Mert elbizakodnak, s ez a mi malmunkra hajtja a vizet. Alá fogják becsülni az erőnket, s annál könnyebben bánhatunk el velük.
– És mi van akkor, ha mi vagyunk elbizakodottak?
– Ilyen nincs – közölte Branno magától értetődő hangon.
– Ezekről a Gaia-lakókról, akármik legyenek is, talán nekünk nincs is elképzelésünk, és fel sem tudjuk mérni, mekkora veszélyt jelenthetnek. Én csak fölvetem a dolgot, polgármester asszony, mert még ezt a lehetőséget is mérlegre kell tennünk. – Valóban? Hogy jut ilyesmi az eszébe, Liono?
– Úgy érzem, ön a legrosszabb esetben is a Második Alapítvány bolygójának tartja a Gaiát. Azt hiszi, ők a Második Alapítvány. Holott a Sayshellnek rendkívül érdekes történelme volt már a Birodalom idején is. Egyedül a Sayshellnek volt némi önkormányzata, s egyedül ő mentesült a legkeményebb adózások alól az úgynevezett „rossz császárok” korában. Egy szó mint száz, a Sayshell már a császári időkben is élvezte a Gaia védelmét.
– No és?
– Csakhogy a Második Alapítványt Hari Seldon hívta életre az Alapítvánnyal egy időben. A Második Alapítvány még nem létezett a császárok korában, a Gaia azonban igen. A Gaia tehát nem a Második Alapítvány. A Gaia valami más… és meglehet, valami sokkal rosszabb.
– Nem tanácsolom, hogy hagyja magát megrémíteni az ismeretlentől, Liono. Csak kétfajta veszély létezhet: a fizikai fegyverek és a mentális fegyverek, és mi mindkettőre fel vagyunk készülve. Menjen vissza a hajójára, és tartsa az egységeket a Sayshell külső peremvidékein. Ez a hajó egyedül indul el a Gaia felé, de mindvégig kapcsolatban maradok magával, és remélem, ha szükség lesz rá, egyetlen ugrással csatlakozik hozzánk. Most menjen, Liono, és törülje le az arcáról azt a zavart kifejezést.
– Megenged egy utolsó kérdést? Bizonyos benne, hogy tudja, mit csinál?
– Igen – felelte a nő mogorván. – Én is tanulmányoztam a Sayshell történelmét, és megértettem, hogy a Gaia nem lehet a Második Alapítvány, de mint említettem, megkaptam a járőrök jelentését, és abból…
– És abból?
– Nos, megtudtam, hol a Második Alapítvány, és gondunk lesz mindkettőre, Liono. Előbb elintézzük a Gaiát, aztán sor kerülhet a Trantorra is.
Tizenhetedik fejezet – GAIA
70.
Órákba telt, míg az űrállomásról elindult hajó a Távoli Csillag közelébe ért – alig elviselhető, hosszú órákat jelentett ez Trevize-nak.
Normális körülmények között Trevize megpróbálhatott volna jelezni neki, és bizonyára a válasz is megérkezett volna. Ha nem, még akkor is megkísérelhetett volna egy kitérő akciót.
Minthogy fegyvertelen volt, és válaszra sem számíthatott, nem tehetett mást, mint várt. A számítógéptől sem remélhetett semmit, hiszen úgysem engedelmeskedett volna semmiféle olyan utasításának, ami nem a hajó belső terére vonatkozik.
Legalább idebent minden rendben ment. Az életfenntartó berendezések kifogástalanul működtek, ő és Pelorat tehát fizikailag kényelmes körülmények között voltak. De most valahogy ez sem nyugtatta meg. Az élet tovább vonszolódott, és az, hogy nem tudja, mi következik, elcsigázta. Az is ingerelte, hogy Pelorat olyan nyugodt. Ráadásul (miközben Trevize egy csepp éhséget sem érzett) Pelorat fölnyitott egy csirkehúsos konzervet, amely még a nyitás közben automatikusan fölmelegítette magát. Aztán módszeresen falatozni kezdett.
– Az Űrre, Janov! – mordult fel Trevize bosszúsan. – Hiszen ez büdös!
Pelorat meghökkenve nézett rá, aztán beleszagolt a konzervbe. – Nekem kellemesnek tűnik a szaga, Golan.
Trevize megrázta a fejét.
– Ne törődjön velem. Csak ideges vagyok. De azért használjon villát. Egész nap csirkeszagú lesz az ujja. Pelorat meglepetten nézett az ujjaira.
– Bocsánat! Nem vettem észre. Valami más járt a fejemben.
– Talán azt találgatta, miféle nem emberi lények lehetnek a közelgő hajón? – kérdezte gúnyosan Trevize. Szégyellte magát, amiért Pelorat jobban meg tudja őrizni a nyugalmát. Végül is kettőjük közül ő volna a Haditengerészet veteránja (noha természetesen sohasem látott csatát), és Pelorat csak történész. És mégis ő ül itt teljes nyugalomban.
– Elképzelhetetlen, miféle irányba indulhatott a fejlődés a földitől eltérő körülmények hatására – mondta Pelorat. – A lehetőségek talán nem végtelenek, de oly határtalanul sokfélék, hogy az már gyakorlatilag fölér a végtelennel. Mindenesetre annyit már előre megjósolhatok, hogy nincs bennük értelmetlen erőszakosság, és kulturált elbánásban fognak részesíteni. Ha nem így lenne, már rég halottak volnánk.
– Maga legalább még tud gondolkodni, Janov barátom, még nem vesztette el a nyugalmát. De az én idegeim már pattanásig feszültek, akármilyen nyugtató kezelésnek vetettek is alá bennünket. A legszívesebben fölállnék, és ide-oda rohangálnék. Miért nem ér már ide az az átkozott hajó?
– Én a passzivitás embere vagyok, Golan – felelte Pelorat. – Egész életemben iratok fölött görnyedtem, miközben újabb iratok érkezését vártam. Én soha nem teszek egyebet, csak várok. Maga a tettek embere, azért szenved annyira, ha megszűnik a tettek lehetősége.
Trevize érezte, hogy a feszültség valamelyest csökkent benne.
– Lebecsültem a józan eszét, Janov – dünnyögte.
– Nem, nem erről van szó – felelte Pelorat engedékényen. – De az életből olykor még egy naiv tudós is levonhat bizonyos tanulságokat.
– Ami viszont olykor még a legokosabb politikusnak sem sikerül.
– Ezt nem mondtam, Golan.
– Nem, ezt én mondtam. Nos, hadd legyek ismét aktív. A megfigyelésre még most is van lehetőségem. A hajó már elég közel van, és meglehetősen primitívnek látszik.
– Látszik?
– Ha nem emberi agy és kéz műve, akkor az, ami primitívnek látszik, lehet, hogy egyszerűen nem emberi.
– Gondolja, hogy esetleg nem emberkéz alkotta tárgy? – kérdezte Pelorat, arcán az izgalom pírjával.
– Nem tudom megállapítani. Gyanítom, hogy a mesterséges tárgyak, bármennyit változzanak is a különböző civilizációk során, sohasem érhetik el azt a változatosságot, amit a genetikai különbségek produkálnak.
– Vagyis csak találgat. Mi csak különböző kultúrákat ismerünk. Nem ismerünk más értelmes fajt, tehát nem áll módunkban, hogy megítéljük, milyenek lehetnek az ő mesterséges tárgyaik.
– A halak, a delfinek, a pingvinek, a tintahal, de még a nem földi eredetű ambiflexek is, feltéve, hogy az előbbiek azok, valamennyien rugalmas közegen át közlekednek, áramvonalas formával, tehát külső megjelenésük nem is különbözik annyira egymástól, mint genetikai felépítésük alapján gondolná az ember, így lehet ez a mesterséges tárgyakkal is.
– A tintahal tapogatói és az ambiflex spirális vibrátorai óriási mértékben különböznek egymástól – felelte Pelorat –, valamint az uszonytól, az úszólábtól és a gerincesek végtagjaitól is. Így lehet ez a mesterséges tárgyakkal is.
– Mindenesetre – mondta Trevize – sokkal jobban érzem magam. Ha hülyeségekről beszélgetek magával, Janov, az mindig megnyugtat. És gyanítom, hamarosan azt is megtudjuk, miféle helyzetbe kerültünk. Ez a hajó nem lesz képes összekapcsolódni velünk, és bármi legyen is a fedélzetén, annak egy régimódi pányván kell átmásznia hozzánk, vagy bennünket kell kényszeríteniük valamilyen módon, hogy átevickéljünk hozzájuk… hacsak nincs valami nem emberi módszerük a két rendszer összekapcsolására.
– Mekkora az a hajó?
– Minthogy nem vehetjük igénybe a hajó számítógépét a távolság radarral való kiszámításához, nem tudjuk megállapítani a méreteit.
Pányva kígyózott át a téren a Távoli Csillag felé.
– Akár ember, akár nem, ugyanazt az eszközt használja – jegyezte meg Trevize. – Lehet, hogy ebben az esetben nincs jobb megoldás a pányvánál.
– Csövet is használhatnának – vetette ellene Pelorat –, vagy horizontális létrát.
– Ezek rugalmatlan anyagok. Sokkal bonyolultabb volna összekapcsolni a két hajót. Ilyenkor erős, de rugalmas anyagra van szükség.
A pányva tompa kongassál ütődött a Távoli Csillaghoz, és a tömör hajófal (valamint a benne lévő levegő) vibrálni kezdett. Aztán következett a szokásos csúszkálás, amint a másik hajó megkezdte utolsó manőverezését, hogy kialakuljon a két test közös sebessége. A pányva a két hajó között látszólag mozdulatlanul feszült.
A másik hajó burkán fekete pont jelent meg, majd növekedni kezdett, mint egy táguló pupilla.
– Csúszó panel helyett kinyíló válaszfal – morogta Trevize.
– Nem emberi?
– Nem feltétlenül, legalábbis gondolom. Mindenesetre érdekes.
Egy alak bukkant fel.
Pelorat egy pillanatra összeszorította a száját, majd csalódottan ennyit mondott:
– Kár. Ember.
– Nem biztos – mondta Trevize higgadtan. – Csak annyit látunk, hogy valószínűleg öt nyúlvánnyal rendelkezik. Lehet, hogy fej, két kar, két láb, de nem biztos. Várjon!
– Mire?
– Gyorsabban és könnyebben mozog, mint gondoltam. Ó!
– Mi az?
– Az valami meghajtásféle lehet. Nem rakéta, amennyire látom, de nem is kúszva közeledik. Lehet, hogy mégsem ember.
Noha az alak gyorsan közeledett a pányván, mégis hihetetlenül hosszúnak tűnt a várakozás, míg végre meghallották a zajt, amely jelezte, hogy megérkezett.
– Akármi is az, mindjárt bejön – mondta Trevize. – Az ösztönöm azt súgja, kapjam el, mihelyt ide beteszi a lábát. – Összeszorította az öklét.
– Szerintem okosabban tesszük, ha lazítunk – mondta Pelorat. – Lehet, hogy sokkal erősebb nálunk. Irányítása alá veheti a gondolatainkat. És nyilván többen is vannak a hajóján. Várjunk, míg többet is megtudunk róla, hogy mivel állunk szemben.
– Maga percről percre okosabb lesz, Janov – mondta Trevize –, míg én percről percre ostobább.
Meghallották a légzsilip zaját, és aztán a saját hajójukban pillanthatták meg az alakot.
– Normális méretű – morogta Pelorat. – Az űrruha alatt akár emberi lény is rejtőzhet.
– Még sohasem láttam, nem is hallottam ilyen modellről, de elképzelhető, hogy emberi gyártmányú holmi. Ez a valami nem szól egy szót sem.
Az űrruhás alak megállt előttük, egyik mellső végtagját kerek sisakjához emelte, mely – ha üvegből volt – csak egyik oldalról lehetett átlátszó. Semmit sem láttak mögötte.
A végtag olyan gyors mozdulattal érintett meg valamit, hogy Trevize szeme nem tudta követni, s a sisak már el is vált az öltözék többi részétől. Fölemelkedett.
És mögötte feltűnt egy fiatal és tagadhatatlanul csinos nő arca.
71.
Pelorat kifejezéstelen arcát pillanatnyilag leginkább bárgyúnak lehetett mondani. Tétován szólalt meg:
– Maga ember?
A nő felvonta a szemöldökét, és elbiggyesztette a száját. Ebből még nem lehetett megállapítani, vajon a nyelv olyan idegen-e számára, hogy nem érti a kérdést, vagy nagyon is érti, és éppen a kérdésen tűnődik.
Kezét gyors mozdulattal ruhája bal oldalához emelte, mire az egyetlen darabban szétnyílt, mintha csuklópántok fogták volna össze. Amikor kilépett belőle, a ruha még egy percig állva maradt a földön, aztán – szinte emberi sóhajt hallatva – összerogyott.
Most, hogy levette űrruháját, a nő még fiatalabbnak látszott. Könnyű, áttetsző öltözéke alól árnyékként sejlett elő valami szűkebbre szabott holmi. A felsőruha a térdéig ért.
A melle kicsiny, dereka karcsú, csípője gömbölyű és telt. Dús combját sejteni lehetett a ruha alatt, de lába a bokák felé haladva mind karcsúbbá, kecsesebbé vált. Sötét haja a válláig ért, szeme barna volt és nagy, ajka kissé duzzadt és enyhén aszimmetrikus.
Végignézett magán, aztán, mintha el akarta volna dönteni a kérdést, hogy vajon érti-e a nyelvet vagy sem, megszólalt:
– Miért, nem látszom embernek?
Alig észrevehető bizonytalansággal beszélte a galaktikus köznyelvet, mint aki gondot fordít rá, hogy tökéletes legyen a kiejtése.
Pelorat bólintott, és mintha még el is mosolyodott volna:
– Ezt nem tagadhatom – mondta. – Nagyon is ember. Elragadóan ember.
A fiatal nő olyan mozdulattal nyújtotta előre mindkét karját, mintha hívná, vegye szemügyre közelebbről is.
– Remélem is, uram. Férfiak haltak meg már ezért a testért.
– Én inkább élnék érte – mondta Pelorat, enyhén meglepődve saját, újonnan fölfedezett gáláns modorán.
– Jó választás – bólintott a nő komolyan. – Ha valaki megkapja ezt a testet, minden sóhaja a szenvedély sóhajává változik.
Fölkacagott, és Pelorat vele nevetett.
Trevize, aki összeráncolt homlokkal hallgatta végig a beszélgetést, most fölmordult:
– Hány éves?
A nő mintha kissé megriadt volna.
– Huszonhárom… uram.
– Miért jött ide? Mi a szándéka itt?
– Azért jöttem, hogy elvezessem önöket a Gaiára. – Szabályos kiejtése kicsit elmosódott, magánhangzói már-már diftongusokká váltak. A „jöttem”-et „jaot-tem”-nek, a „Gaiá”-t „Gájá”-nak mondta.
– Egy lányt küldtek elénk. – A nő kihúzta magát, magatartása hirtelen hivatalossá vált.
– Én – mondta – éppúgy Gaia vagyok, mint bárki más. Az űrállomáson én teljesítettem szolgálatot.
– Maga teljesített szolgálatot? Egyedül jött a hajón?
– Rajtam kívül nem volt másra szükség – hangzott a büszke felelet.
– És a hajó most üres?
– Én ugyan már nem vagyok rajta, uram, de azért nem üres. Az most is ott van.
– Az? Mire gondol?
– Az űrállomásra. Az Gaia. Nincs szüksége rám. Ő fogja az önök hajóját.
– Akkor magának mi dolga van az állomáson?
– Ott teljesítek szolgálatot. – Pelorat elkapta Trevize ruhaujját, de az lerázta magáról. Pelorat azonban nem tágított.
– Golan – mondta halk, sürgető hangon. – Ne kiabáljon vele! Hiszen csak egy lány. Majd én szót értek vele.
Trevize dühösen megrázta a fejét, de Pelorat már át is vette tőle a szót.
– Hogy hívják magát, ifjú hölgy? A nő arcára hirtelen napfényes mosoly terült, mintegy a lágyabb hangra válaszul.
– Bliss a nevem – mondta.
– Bliss? – visszhangozta Pelorat. – Nagyon szép név. Bizonyára nem ez a teljes neve.
– Természetesen nem. Jó volna, ha mindössze egy szótagból állna. De akkor minden körzetben akadna egy-egy ugyanolyan nevű, nem tudnánk magunkat megkülönböztetni a másiktól, így aztán a férfiak tévedésből a másikért halnának meg. A teljes nevem Blisenobiarella.
– No, ezt már nehezebb kimondani.
– Hogyan? Hét szótagot? Ez egyáltalán nem sok. Néhány barátomnak tizenöt szótagos neve van, így aztán mindig más-más szótagot választanak becenévnek. Én tizenöt éves korom óta megmaradtam a Bliss mellett. Az anyám viszont „Nobby”-nak hív, ha ilyesmit el tudnak egyáltalán képzelni.
– A galaktikus köznyelvben a „bliss” „szenvedélyt” vagy „határtalan boldogságot” jelent – mondta Pelorat.
– A gaia nyelvben is. A mi nyelvünk nem sokban különbözik a köznyelvtől, és én éppen a „szenvedélyt” akartam kifejezni a nevemmel.
– Engem Janov Peloratnak hívnak.
– Tudom. És ez a másik úr, a kiabáló, Golan Trevize. Az üzenet eljutott hozzánk a Sayshellről.
– Hogyan kapta meg az üzenetet? – csattant fel Trevize összehúzott szemmel.
– Nem én – fordult feléje Bliss nyugodtan. – Gaia kapta az üzenetet.
– Bliss kisasszony – szólalt meg Pelorat –, megengedi, hogy egy percre négyszemközt maradjak a társammal?
– Hogyne, de tudja, nem időzhetünk a végtelenségig.
– Nem tart sokáig. – Keményen megragadta Trevize könyökét, aki vonakodva követte őt a szomszédos helyiségbe.
– Mit akar? – kérdezte Trevize súgva. – Meg mernék esküdni rá, hogy itt is hall bennünket. Talán még a gondolatainkat is ismeri, a fene vinné el!
– Akár ismeri, akár nem, szükségünk van egy percnyi lélektani elkülönülésre. Nézze, öregem, hagyja békén ezt a lányt. Úgysem tehetünk semmit, és nincs értelme, hogy rajta töltsük ki a mérgünket. Lehet, hogy ő sem tehet semmit. Talán csak amolyan üzenetközvetítő. Mindenesetre, amíg a hajón van, valószínűleg biztonságban vagyunk; nem küldték volna ide, ha el akarnák pusztítani a hajót. De ha továbbra is ilyen kihívóan viselkedik, a végén még elpusztítják, csak előbb elviszik a lányt.
– Nem bírom elviselni a tehetetlenséget – morogta Trevize.
– Ki bírja? De attól még nem lesz kevésbé tehetetlen, ha megjátssza itt a nagyképű zsarnokot. Legföljebb tehetetlen, nagyképű zsarnok lesz. Ó, drága barátom, én nem akarok zsarnokoskodni maga fölött, bocsásson meg, ha túlzottan kritikus vagyok, de a lányt nem szabad hibáztatnia.
– Janov, az a lány olyan fiatal, hogy akár a kisebbik lánya is lehetne. Pelorat kihúzta magát.
– Annál inkább kedvesen kell bánnunk vele. Egyébként nem értem, mit akart ezzel mondani.
Trevize egy pillanatra elgondolkodott, aztán felderült az arca.
– Jól van. Igaza van. Hibáztam. De azért bosszantó, hogy egy lányt küldtek. Küldhették volna például egy katonatisztet, mert azáltal, hogy úgy mondjam, megbecsültebbnek érezhetnénk magunkat. De egy lányt? Aki minden felelősséget Gaiára hárít?
– Talán egy uralkodóra utal, aki méltóságnévként viseli a bolygó nevét, de az is lehet, hogy ez a bolygótanács neve. Majd kiderítjük, ámbár talán okosabb lesz, ha nem kérdezzük meg egyenesen.
– Férfiak haltak meg már a testéért! Brr! – gúnyolódott Trevize. – Nagy fenekű!
– Senki sem kívánja, hogy maga meghaljon érte, Golan – korholta Pelorat szelíden. – Ugyan már! És ha csak öngúny volt az egész? Én jót szórakoztam rajta, és a magam részéről rokonszenvesnek találom.
Blisst a számítógépnél találták, a hátán összekulcsolt kézzel hajolt föléje, s elmerülten bámulta a részegységeit, mintha még az érintésétől is félne.
Fölnézett, amint a két férfi feje megjelent az alacsony ajtókeretben.
– Meglepő a hajójuk – mondta. – A felét sem értem annak, amit látok, de ha meg akarnának ajándékozni valamivel, ezt elfogadnám. Gyönyörű. Az én hajóm szinte csúfnak látszik mellette.
Lelkes kíváncsiság öntötte el az arcát.
– Maguk valóban az Alapítványról jöttek?
– Honnan tud az Alapítványról? – kérdezte Pelorat.
– Tanítják az iskolában. Elsősorban az Öszvér miatt.
– Miért az Öszvér miatt, Bliss?
– Ő közülünk való, úr… A nevének melyik szótagján szólítsam, uram?
– Akár a Jant, akár a Pelt használhatja – válaszolta Pelorat. – Melyik tetszik jobban?
– Ő közülünk való, Pel – folytatta Bliss barátságos mosollyal. – A Gaián született, de hogy pontosan hol, azt senki sem tudja.
– Gondolom, nemzeti hősként tisztelik, igaz, Bliss? – kérdezte Trevize olyan barátságos hangon, hogy az már nemcsak eltökéltnek, de egyenesen agresszívnek tűnt. Békülékeny pillantást vetett Peloratra, s még azt is hozzátette: – Szólítson Trevnek.
– Ó, nem – felelte a lány sietve. – Ő bűnöző. Engedély nélkül hagyta el a Gaiát, pedig ezt senki sem teheti meg. Senki sem tudja, hogyan volt képes rá. De elment, és gyanítom, hogy ezért ért olyan gyászos véget. Az Alapítvány végül legyőzte.
– A Második Alapítvány? – kérdezte Trevize.
– Hát nem csak egy van? Ha törném egy kicsit a fejem, bizonyára tudnék róla, de a történelem nem nagyon érdekel. Engem mindig az érdekel, amit Gaia fontosnak tart. Ha a történelem egyáltalán nem tud lekötni, annak az lehet az oka, hogy van elég történész, vagy hogy nem vagyok eléggé alkalmas rá. Engem bizonyára űrtechnikusnak képeznek ki. Többnyire ilyesféle szolgálatot látok el, és nyilván szeretem is, mert nem szerethetném, ha…
Olyan gyorsan beszélt, hogy jóformán levegőt sem vett, és Trevize-nak nem kis erőfeszítésébe telt, míg közbeszúrhatta a maga kérdését:
– Kicsoda ez a Gaia? Bliss erre zavarba jött.
– Gaia az Gaia… Kérem magukat, Pel, Trev, induljunk el! Le kell jutnunk a felszínre.
– Oda tartunk, nem?
– Igen, de nagyon lassan. Gaia érzi, hogy maguk sokkal gyorsabban is mehetnének a saját hajójuk hajtóművével. Meg tudják ezt tenni?
– Persze – felelte Trevize zordul. – De ha újra az én kezembe kerül a hajó irányítása, nem gondolják, hogy fogom magam, és elzúgok az ellenkező irányba?
– Milyen vicces – nevetett Bliss. – Természetesen sehová sem mehetne Gaia akarata ellenére. De ahová Gaia küldi magát, oda gyorsabban is mehet. Érti?
– Értem – mondta Trevize –, és majd megpróbálom korlátok közé szorítani a humoromat. Hol kell elérnem a felszínt?
– Az mindegy. Csak fordítsa lefelé a hajót, és meglátja, éppen a megfelelő helyen fog földet érni. Gaiának gondja lesz rá.
– Maga velünk marad, Bliss? – kérdezte Pelorat. – Gondoskodik róla, hogy jól bánjanak velünk?
– Úgy vélem, nem lesz akadálya. Hadd látom, elbírja-e a hitelkártyám a szolgálatomért járó, úgy értem, az effajta szolgáltatásért járó szokásos díjat…
– És az egyéb szolgáltatásért járót?
– Maga nagyon aranyos öregúr – kuncogott Bliss. Pelorat rákacsintott.
72.
Bliss ártatlan izgalommal figyelte, hogyan rohan a hajó a Gaia felé.
– Nem is érzem a gyorsulást! – kiáltotta.
– Ez gravitikus meghajtás – mondta Pelorat. – Egy időben gyorsul minden, magunkat is beleértve, ezért nem érzünk semmit.
– De mégis hogyan működik, Pel? – Pelorat megvonta a vállát.
– Gondolom, Trev tudja, de nem hinném, hogy most nagy kedve volna elmagyarázni.
Trevize szinte vakmerően vetette bele magát a Gaia gravitációs kútjába. A hajó csak részben engedelmeskedett utasításának, igazolva ezzel Bliss figyelmeztetésének jogosságát. Sikerült ugyan ferdén átvágnia a gravitációs erő vonalán – de a hajó mozgásában érződött valami bizonytalanság, azt az utasítását, hogy emelkedjék föl, tökéletesen figyelmen kívül hagyta. A hajó fölött még most sem ő volt az úr.
– Nem megyünk kicsit túl gyorsan lefelé, Golan? – kérdezte Pelorat szelíden.
– Az ifjú hölgy azt állította, Gaia vigyáz ránk – felelte Trevize tettetett közönnyel, hogy – inkább Pelorat kedvéért, mint bármi másért – megőrizze a nyugalmát.
– Ez így is van, Pel – mondta Bliss. – Gaia nem engedi, hogy a hajó veszélyes dolgot műveljen. Van valami ennivaló a fedélzeten?
– Hogyne – felelte Pelorat. – Mit enne legszívesebben?
– Húst nem, Pel – közölte Bliss határozottan –, de ennék halat vagy tojást, bármiféle zöldséggel, amijük van.
– Hoztunk magunkkal sayshelli ételeket is, Bliss – nyugtatta meg Pelorat. – Noha én magam nemigen tudom, miből készültek, de magának nyilván ízleni fognak.
– Hát, megkóstolhatom éppen – bizonytalankodott Bliss.
– A Gaia lakói vegetáriánusok? – érdeklődött Pelorat.
– Igen, sokan – bólintott Bliss határozottan. – Ez attól függ, hogy bizonyos esetekben milyen táplálékokra van a testnek szüksége. Én újabban sohasem kívánok húst, így aztán feltételezem, hogy nincs rá szükségem. És az édességért sem vagyok oda. A sajtot szeretem, meg a garnélarákot. Azt hiszem, le kell adnom valamit a súlyomból. – Nagy zajjal jobb hátsó felére csapott. – Innen akár öt-hat fontot is lefaraghatnék.
– Nem látom be, miért kellene – tiltakozott Pelorat. – így legalább kényelmesen ül rajta.
Bliss, amennyire csak tudta, hátracsavarta felsőtestét, hogy lepillanthasson a hátsó fertályára.
– Ó, tulajdonképpen nem is számít. A súly hol fölrakódik, hol lemegy, ahogy a körülmények hozzák. Igazán fölöslegesen aggasztom magam.
Trevize nem szólt közbe, mert mindvégig a Távoli Csillaggal vesződött. Túl sokáig tétovázott, mielőtt eldöntötte volna a pályagörbe ívét, és a planetáris exoszféra alsóbb rétegei most sivítva vágtattak el a hajótest mellett. A hajó irányítása fokról fokra teljesen kicsúszott a kezéből. Mintha valami rajta kívül álló erő időközben megtanulta volna a gravitikus hajtóművek kezelését. A Távoli Csillag látszólag önmagától kanyarodott föl a ritkásabb légrétegbe, és rohamosan lassult. Ott aztán saját maga választotta meg a görbét, amely szelíden hajlott lefelé.
Bliss meg sem hallotta a légellenállás élesen süvöltő hangját, kedvtelve szagolgatta a gőzölgő ételkonzervet.
– Finom lehet, Pel, mert ha nem volna az, a szagát sem erezném ilyen kellemesnek, és nem volna étvágyam hozzá – beledugta, majd lenyalogatta egyik karcsú ujját. – Éppen eltalálta, Pel. Garnélarák vagy valami hasonló. Finom!
Trevize bosszús mozdulattal hagyta ott a számítógépet.
– Kedves ifjú hölgyem – mondta, mintha először pillantaná meg a lányt.
– A nevem Bliss – közölte Bliss határozottan.
– Akkor Bliss! Maga tudta a nevünket.
– Igen, Trev.
– Honnan tudta?
– Ahhoz, hogy a munkámat elvégezzem, fontos volt, hogy tudjam. Tehát tudtam.
– És azt tudja-e, ki az a Munn Li Compor?
– Tudnám… ha fontos volna számomra, hogy ismerjem. Mivel nem tudom, kicsoda, Compor úr nem jön ide. Vagyis – itt elhallgatott egy pillanatra – kettejükön kívül senki sem jön ide.
– Majd meglátjuk.
Lenézett, és egy felhőktől takart bolygót látott maga alatt. Nem volt valami tömör felhőtakaró, inkább vékony, szakadozott réteg, de alatta a bolygó egyetlen részletét sem lehetett tisztán kivenni.
Bekapcsolta a mikrohullámot, a radarernyő kivilágosodott. A felszín szinte tükörképe volt az égboltnak. Szigetek világának látszott, mint a Terminus. Egyetlen sziget sem volt nagy kiterjedésű vagy különösképpen elszigetelt. Olyan volt, mintha egy bolygó méretű szigetvilághoz közelednének. A pályagörbe erősen hajlott az egyenlítői sík felé, de a jégsapkáknak nyomát sem látta.
Nem látta az egyenetlen népességeloszlás tévedhetetlen jeleit sem, mint várható lett volna például az éjszakai félteke fényeloszlása alapján.
– A főváros közelében érünk földet, Bliss? – kérdezte.
– Gaia a megfelelő helyen fogja letenni magukat – felelte Bliss közömbösen.
– Én valamelyik nagyvárost választanám.
– Arra gondol, ahol sok ember csoportosul egy helyre?
– Igen.
– Gaiától függ.
A hajó egyenletesen haladt tovább lefelé görbülő pályáján, és Trevize megpróbálta szórakozásnak felfogni a találgatást, hogy vajon melyik szigeten érnek végül földet.
Bármelyik lesz is az, minden jel szerint egy órán belül megérkeznek.
73.
A hajó lágyan, szinte lebegve ért földet, mindenféle becsapódás vagy kellemetlen gravitációs hatás nélkül. Egyenként léptek ki: elöl Bliss, mögötte Pelorat s végül Trevize.
Az idő nagyjából megfelelt a terminusi kora nyárnak. Lágy szellő fújt, és a felhőktől tarka égről mintha késő délelőtti nap ragyogna le fényesen. Zöld gyepszőnyeg terült el a lábuk alatt, egyik oldalt szabályos sorokban ültetett fák, talán egy gyümölcsös húzódott, a másik irányban pedig a tengerpart távolba vesző partvonalát látták.
A halk zümmögés minden bizonnyal rovarokra utalt, távolabb, a magasban pedig madár szárnya villant – vagy mindenesetre apró, repülő lényé, s a folyamatos kattogás talán egy tanya udvarán működő gép hangja lehetett.
Elsőnek Pelorat szólalt meg, de szavai nem a látottakra vagy a hallottakra utaltak. Ehelyett mélyen beszívta a levegőt, és azt mondta:
– Micsoda illat! Emlékeztet a frissen főzött almaszószra.
– Lehet, hogy éppen egy almáskerttel állunk szemben, ahol most készítik az almaszószt – jegyezte meg Trevize.
– A maguk hajóján viszont – mondta Bliss – olyan szag volt… Csak annyit mondhatok, rettenetes.
– Amíg ott volt, nem panaszkodott – mordult fel Trevize.
– Udvariasnak kellett lennem. Vendég voltam a hajójukon.
– És mi akadálya van, hogy továbbra is udvarias legyen?
– Most a saját világomban vagyok. Itt maga a vendég. Most maga legyen udvarias.
– A szaggal kapcsolatban igaza lehet, Golan – szólt közbe Pelorat. – Nem lehetne valahogy kiszellőztetni a hajót?
– De – csattant föl Trevize –, lehetne… ha ez a kis teremtés biztosít bennünket róla, hogy semmihez nem nyúlnak hozzá a hajónkon! Azt már megmutatta, hogy szokatlan hatalma van a hajó fölött.
Bliss, amennyire csak tudta, kihúzta magát.
– Nem vagyok kifejezetten kicsi, és ha a hajójuk békéjébe a takarítást is beleérti, megnyugtathatom, örömmel fogjuk békén hagyni.
– És elvisznek bennünket ahhoz az illetőhöz, akit maga Gaia néven emleget? – kérdezte Trevize. Blissen Játszott, hogy mulattatja a kérdés.
– Nem tudom, elhiszi-e, amit mondok, Trev, de én vagyok Gaia.
Trevize rámeredt. Nemegyszer hallott már a metaforikus értelemben használt „kollektív tudat”-ról. De életében először fordult elő, hogy a folyamatnak szó szerint részese volt.
– Maga? – kérdezte nagy sokára.
– Igen, én. És a föld. És azok a fák. És ott, az a fűben lapuló nyúl. És az az ember, aki idelátszik a fák mögül. Az egész bolygó és rajta minden, nem más, mint maga Gaia. Mi mindnyájan egyének vagyunk, külön-külön szervezetek, ugyanakkor részesei vagyunk egy mindent átfogó tudatnak. Az élettelen bolygó a legkevésbé, a különféle létformák mind-mind különböző mértékben, az emberi lények pedig a leginkább, de valamennyien részesei vagyunk ennek a közös tudatnak.
– Azt hiszem, Trevize – szólt közbe Pelorat –, arra gondol, hogy Gaia valamiféle csoporttudatot testesít meg.
– Felfogtam – bólintott Trevize. – Ebben az esetben, Bliss, ki irányítja ezt a bolygót?
– Önmagát irányítja – válaszolta Bliss. – Azok a fák önmaguktól nőnek szabályos sorokban, és csak addig szaporodnak, amíg el kell foglalniuk azok helyét, amelyek valami okból elpusztultak. Az emberek annyi almát szüretelnek le róluk, amennyire szükségük van; ugyanúgy a többi állat is megkapja a maga részét, beleértve a rovarokat is, de mindenki csak annyit vesz el, amennyi megilleti.
– És, ugye, a rovarok is tudják, mennyi jár nekik? – érdeklődött Trevize.
– Igen, bizonyos értelemben tudják. Az eső akkor esik, amikor szükség van rá, és olykor felhőszakadás is van, ha éppen arra van szükség. És ha szárazságnak kell lennie, akkor szárazság van.
– És ugye, az eső is tudja, mit kell tennie?
– Igen, tudja – válaszolta Bliss komolyan. – A maga testének különböző sejtjei nem tudják, mi a dolguk? Hogy mikor osztódjanak, és mikor hagyják abba az osztódást? Hogy mikor válasszanak ki bizonyos anyagokat, és mikor ne? És amikor kiválasztanak, tudják-e a pontos mennyiséget, hogy ne legyen se több, se kevesebb a szükségesnél? Bizonyos mértékig minden egyes sejt egy-egy önálló vegyi üzem, de mindegyik egy közös raktárból kapja a nyersanyagot, amely egy közös szállítórendszeren átjutott oda, minden mellékterméket közös csatornákon át vezetnek el, és ez az egész egy mindent átfogó csoporttudat részese.
– De hisz ez óriási! – mondta Pelorat a tőle telhető legnagyobb lelkesedéssel. – Ezzel azt akarja mondani, hogy a bolygó szuperorganizmus, és maga ennek a szuperorganizmusnak az egyik sejtje.
– Én hasonlóságról beszéltem, nem azonosságról. Mi megfelelünk a sejteknek, de nem vagyunk azonosak a sejtekkel, érti?
– Milyen értelemben nem azonosak a sejtekkel? – kérdezte Trevize.
– Mi magunk is sejtekből épülünk fel, és a sejtek szintjén is rendelkezünk csoporttudattal. Ez a csoporttudat, az individuális organizmusnak ez a tudata jelenti az emberi lényt, az én esetemben…
– Akinek a testéért férfiak halnak meg.
– Pontosan. Az én tudatom sokkal, de sokkal fejlettebb, mint akármelyik sejtemé, hihetetlenül fejlettebb. De az a tény, hogy mi magunk egy még magasabb szinten álló, még nagyobb csoporttudat részei vagyunk, nem szorít le bennünket a sejtek szintjére. Én ettől még emberi lény maradok, de a fölöttünk álló csoporttudat olyannyira meghaladja a felfogóképességünket, amennyire az én tudatom fölötte áll a karizmom egyik izomsejtje tudatának.
– Nyilván valaki megparancsolta a hajónknak, hogy leszálljon – mondta Trevize.
– Nem, nem valaki! Gaia rendelkezett így. A parancsot mindnyájan adtuk ki.
– A fák és a föld is, Bliss?
– Akármilyen kis mértékben is, de ők is közreműködtek. Nézze, ha egy muzsikus egy szimfónián dolgozik, eszébe jut megkérdezni, testének melyik sejtje adott utasítást a szimfónia megírására, és melyik ellenőrzi a kész eredményt?
– És ha jól értem – szólt közbe Pelorat –, a csoporttudat, hogy úgy mondjam, összesített elméje jóval erősebb az egyes elméknél, mint ahogy az izom is sokkal erősebb az egyes izomsejteknél. Következésképpen Gaia már a távolból is elkaphatta a hajónkat, oly módon, hogy ellenőrzése alá vonta a számítógépünket, holott a bolygón élő elmék külön-külön nem lettek volna képesek rá.
– Tökéletesen megértette, Pel – mondta Bliss.
– Én is megértettem! – vágott közbe Trevize. – Nem olyan nehéz fölfogni. De mit akarnak tőlünk? Nem támadó szándékkal jöttünk. Csak információt keresünk. Miért fogtak meg minket?
– Hogy beszéljünk magukkal.
– A hajón is beszélhettünk volna.
– Ez nem az én feladatom – rázta meg a fejét Bliss komolyan.
– Maga nem a közös elme része?
– De igen, csakhogy én nem tudok repülni, mint a madár, zümmögni, mint a légy, és nem tudok olyan magasra nőni, mint a fák. Nekem azt kell tennem, amihez a legjobban értek, és nem az a legjobb megoldás, ha én látom el magukat információval, noha a tudást minden további nélkül rám is bízhatnák.
– Ki döntötte el, hogy ne bízzák magára?
– Mindnyájan.
– Ki fog informálni bennünket?
– Dom.
– És ki az a Dom?
– Nos, a teljes neve Endomandiovizamarondeyaso… és így tovább. Más-más emberek más-más alkalommal más-más szótagján nevezik, de én Dom néven ismerem, és úgy gondolom, maguk is nyugodtan nevezhetik így. Ő talán nagyobb része Gaiának, mint bárki más a bolygón, és ezen a szigeten él. Látni akarta magukat, és megkapta az engedélyt.
– Kitől? – kérdezte Trevize, de aztán meg is adta a választ saját kérdésére. – Igen, tudom: mindnyájuktól. Bliss bólintott.
– Mikor találkozunk Dommal, Bliss? – kérdezte Pelorat.
– Most rögtön. Jöjjön utánam, elvezetem hozzá, Pel. És természetesen magát is, Trev.
– És aztán elmegy? – tudakolta Pelorat.
– Nem akarja, hogy elmenjek, Pel?
– Ami azt illeti, nem.
– Helyben vagyunk – jelentette ki Bliss, miközben elindultak a gyümölcsöst szegélyező, sima burkolatú úton. – A férfiak egykettőre behódolnak nekem. Még a méltóságteljes öregurakon is erőt vesz valami ifjonti hév.
Pelorat elnevette magát.
– Túl sok ifjonti hévre ne számítson, Bliss, de ha feltámadna bennem, igazán nem kell félnie.
– Ó, ne higgye! Én csodákra vagyok képes. – Trevize türelmetlenül vágott közbe:
– Ha megérkeztünk oda, ahová megyünk, vajon mennyit kell még várakoznunk arra a bizonyos Domra?
– Ő vár magukra. Végül is a Gaiát megtestesítő Dom évek óta azon dolgozik, hogy maguk eljöjjenek.
Trevize megtorpant, és gyors pillantást vetett Peloratra, aki halkan odasúgta:
– Igaza volt.
Bliss, fejét hátra sem fordítva, csendesen mondta:
– Tudom, Trev, hogy maga sejtette, én (mi) Gaia érdeklődünk maga iránt.
– Én (mi) Gaia? – kérdezte Pelorat halkan. A lány mosolyogva fordult feléje.
– Egy egész sor különböző névmásunk van, amivel a Gaián létező különféle egyéniségformákra utalunk. Éppenséggel elmagyarázhatnám, de addig az én (mi) Gaia nagyjából kifejezi, amit mondani akarok. Kérem, Trev, lépjen tovább bátran! Dom vár, és én nem szeretném, ha a lábát akarata ellenére kellene mozgásra bírnom. Az ilyesmi nagyon kényelmetlen érzést kelt az emberben, ha még nem szokott hozzá.
Trevize megmozdult. Amikor Blissre pillantott, tekintetében mélységes gyanakvás tükröződött.
74.
Dom idősebb férfi volt. Mint egy lírai dalt adta elő kétszázötvenhárom szótagból álló nevét.
– Bizonyos értelemben – mondta – ez az én rövid életrajzom. Elmondja a hallgatónak – olvasónak vagy érzőnek –, ki vagyok én, mi a szerepem a nagy egészben, és mi az, amit eddig elértem. De immár több mint ötven éve megelégszem azzal, ha Dom néven ismernek. Ha más Domok is jelen vannak, nevezhetnek Domandiónak is – és különféle szakmai kapcsolataimban más változatok is előfordulnak. Minden Gaia-évben egyszer, a születésnapomon, elgondolom a teljes nevemet, ahogy most fennhangon elmondtam az önök számára is. Nagyon hatásos, bár személy szerint engem zavarba ejt.
Magas volt, és vékony, már-már vézna. Mélyen ülő szemében szokatlanul ifjúi tűz égett, noha rendkívül lassan mozgott. Hosszú, vékony, előreugró orra a cimpáknál kitágult. Feltűnően eres kezén nyoma sem látszott ízületi bántalmaknak. Hosszú ruhát viselt, mely szürke volt, akárcsak a haja, és a bokájáig ért. Sarujából kikandikáltak mezítelen lábujjai.
– Hány éves ön, uram? – kérdezte Trevize.
– Kérem, Trev, szólítson Domnak. A másféle megszólítások a hivatalosság érzetét keltik bennem, és nem engedik, hogy az eszmék szabadon áramoljanak köztünk. Galaktikus szabványévben számolva a közelmúltban múltam kilencvenhárom esztendős, de a valódi születésnapom néhány hónap múlva esedékes, amikor Gaia-években számolva épp a kilencvenedik esztendőm betöltését fogom ünnepelni.
– Én hetvenöt esztendősnél nem gondoltam volna többnek, u… Dom – mondta Trevize.
– Gaiai mértékek szerint sem éveim számát, sem külsőmet tekintve nem számítok kivételesnek, Trev. De befejeztük az evést?
Pelorat lenézett a tányérjára, amelyen jelentéktelen és igen unalmas módon elkészített étel maradványai szomorkodtak, és bátortalanul megkérdezte:
– Dom, feltehetnék egy zavarba ejtő kérdést? Természetesen, ha bántónak találja, kérem, ne hagyja szó nélkül, s én máris visszavonom.
– Csak tessék – felelte Dom mosolyogva. – Nekem is minden vágyam, hogy mindazt elmagyarázzam önöknek Gaiáról, ami fölkeltette a kíváncsiságukat.
– Miért? – kapta föl a fejét Trevize.
– Mert önök becses vendégek nálunk. Hallhatnám Pel kérdését?
– Ha egyszer Gaián minden létező osztozik a csoporttudatban, hogy lehetséges mégis, hogy ön, a csoport egyik tagja, megeheti a másikat, ami nyilvánvalóan egy másik tagja a csoportnak?
– Igaz! De minden dolog visszatér az örök körforgásba. Táplálkoznunk kell, és minden, amit megeszünk, akár növény, akár állat vagy élettelen fűszer, a Gaia része. Azt mindenképpen meg kell értenie, hogy mi nem ölünk sem élvezetből, sem sportból, és ha ölünk, sem idézünk elő fölösleges szenvedést. És attól tartok, az ételeink elkészítése sem válik dicsőségünkre, éppen azért, mert a Gaia-lakók csak akkor esznek, ha kell. Ugye, nem ízlett az ételünk, Pel? És önnek, Trev? Nos, az evés nem az élvezetet szolgálja. És amit megeszünk, végtére is megmarad a bolygó tudatának részeként. Oly módon, hogy bizonyos elemei beépülnek a testünkbe, s részeivé válnak a teljes tudat egy magasabb síkjának. Ha meghalok, engem is megesznek, még ha a rothasztó baktériumok is, s akkor én olvadok bele a nagy egész jóval kisebb részébe. De eljön az az idő, amikor beépülök más, sok-sok más emberi lény testébe.
– A lélekvándorlás egy fajtája – mondta Pelorat.
– Mit mond, Pel?
– Egy régi mítosz jutott eszembe, amely igen népszerű némely világon.
– Ó, nem hallottam róla. Egyszer majd el kell mesélnie.
– Csakhogy az ön egyéni tudata, nevezzük bárminek is azt, amit most Dom néven ismerünk, soha többé nem áll össze teljes egésszé – vetette ellene Trevize.
– Nem, természetesen nem. De számít az? Akkor is része maradok a Gaiának, és ez a lényeg. Élnek közöttünk misztikusok, akik azon törik a fejüket, hogyan fejleszthetnék ki egykor élt emberek csoportemlékezetét, de a Gaia-érzék szerint ez nem valósítható meg, és nem is volna semmiféle haszna. Csak elhomályosítaná a jelenlegi tudatot. Nem vitás, a körülmények változásával a Gaia-érzék is változhat, de erre a belátható jövőben az égvilágon semmiféle esélyt nem látok.
– Miért kell meghalnia, Dom? – kérdezte Trevize. – Elnézem önt, aki a kilencvenes éveiben jár. A csoporttudat nem volna rá képes, hogy…? – Dom most első ízben ráncolta össze a homlokát.
– Soha – mondta. – Én annyit nyújthatok, amennyit tudok. Minden új egyed a molekulák és a gének valami újjá történő összerendeződését jelenti. Gaia nyer velük új tehetségeket, új képességeket, új lehetőségeket. Szükségünk van rájuk, és erre nincs más mód, mint hogy helyet csinálunk a számukra. Én többet tettem, mint közülünk a legtöbben, de nekem is megvannak a korlátaim, s utam végéhez közeledem. Az ember éppúgy nem vágyakozhat jobban arra, hogy túlélje önnön idejét, mint arra, hogy túl korán haljon meg.
Ekkor, mintha rádöbbent volna, milyen szomorú dolgokkal terheli meg ezt az estét, felállt, és karját kinyújtotta a másik kettő felé.
– Jöjjenek, Trev, Pel, menjünk át a dolgozószobámba, megmutathatom néhány műtárgyamat, amit magam készítettem. Remélem, nem róják fel egy öregembernek ezt az apró hiúságát.
Átvezette őket egy másik szobába, ahol egy kis, kör alakú asztalon halomnyi, párosával összekapcsolt, füstös-kormos üveglencse hevert.
– Ezeket a részességeket én terveztem – mutatott rájuk Dom. – Nem tartozom a mesterek közé, de az élettelen dolgokra szakosodtam, amelyekkel kevés mester foglalkozik.
– Kézbe vehetek egyet? – kérdezte Pelorat. – Nem törékenyek?
– Nem, nem. Akár a földhöz is vághatja, ha úgy tetszik. De jobb, ha mégsem teszi. A rázkódás eltompíthatja a látvány élességét.
– Hogyan kell használni ezeket, Dom?
– Emelje a szeméhez, meglátja, magától is odatapad. A fényt nem engedi át, éppen ellenkezőleg: olyannyira elhomályosítja, hogy más körülmények között egyenesen zavaróvá is válna, ennek ellenére az érzékelés a látóidegein keresztül jut el az agyához. Lényegében a tudata válik élesebbé, és ezáltal más szemszögből válik Gaia részesévé. Más szóval kifejezve, ha megnézi vele azt a falat, tapasztalni fogja, amit a fal lát önmagából.
– Bámulatos – motyogta Pelorat. – Kipróbálhatom?
– Hát hogyne, Pel. Válasszon egyet találomra. Mindegyik más-más konstrukciójú, s önnön tudatának más-más szemszögéből mutatja meg a falat, illetve a vizsgált élettelen tárgyat.
Pelorat a szeméhez emelte az egyik lencsepárt, és az nyomban oda is tapadt. Az érintés nyomán támadó meglepetése elmúltával hosszú ideig mozdulatlan maradt.
– Ha készen van – mondta Dom –, helyezze a kezét a részesség két oldalára, majd nyomja őket egymás felé. Meglátja, azonnal eleresztik a szemét.
Pelorat engedelmeskedett, s szapora pislogás után megdörzsölte a szemét.
– Mit tapasztalt? – érdeklődött Dom.
– Nehéz szavakkal kifejeznem – válaszolta Pelorat. – Úgy láttam, mintha a fal megcsavarodna, csúszkálna, olykor meg mintha folyékonnyá válna. Erezeteket is megfigyeltem benne, és azt, hogy időnként változik a szimmetriája. Én… én igazán sajnálom, Dom, de igazán nem találtam vonzónak a látványt.
Dom felsóhajtott.
– Ön nem része Gaiának, ezért nem láthatja, amit mi látunk. Tartottam tőle. Nagy kár! Biztosíthatom, hogy ezeket a részességeket elsősorban esztétikai értékük miatt becsüljük, mégis van gyakorlati hasznuk is. Egy boldog fal egyben hosszú életű, jól működő, hasznos fal is.
– Boldog fal? – kérdezte Trevize halvány mosollyal.
– A fal is érez valami ahhoz hasonlót, amit mi a „boldog” szóval tudunk kifejezni – válaszolta Dom. – Egy fal akkor boldog, ha jól van megtervezve, ha szilárdan áll az alapjain, ha megvan a belső egyensúlya, és nem lépnek fel a belsejében kellemetlen feszültségek. A jó tervezés alapulhat a mechanika matematikai alapelvein is, de a falat a megfelelő részesség használatával szinte az atomi dimenziók finom részleteiig behangolhatjuk. Szakszerűen elkészített részesség nélkül Gaián egyetlen építész sem végezhet elsőrendű munkát, és az én ilyen típusú darabjaim kiválónak minősülnek, ámbár ezt nem tőlem kellene hallaniuk. Az élő részességek, melyek nem tartoznak az én területemhez, ugyanilyen módon nyújtanak közvetlen tapasztalási lehetőséget az ökológiai egyensúlyról – folytatta Dom olyan izgalommal, mint aki a legkedvesebb hobbijáról számol be. – Gaia ökológiai egyensúlya – hasonlóan a többi világéhoz – meglehetősen egyszerű, de itt legalább megvan az a reményünk, hogy bonyolultabbá tehetjük, s ezáltal a teljes tudatot tesszük határtalanul gazdagabbá.
Hogy megelőzze és csendre intse Peloratot, Trevize fölemelte a kezét, és megszólalt:
– Honnan tudja, hogy a bolygó el tud viselni egy bonyolultabb ökológiai egyensúlyt, ha egyszer az összes többin is egyszerű alakult ki?
– Á! – kiáltotta Dom metsző szemvillanás kíséretében. – Maga vizsgáztatja az öreget. Maga éppolyan jól tudja, mint én, hogy az emberiség eredeti otthonán, a Földön, végtelenül bonyolult ökológiai egyensúly uralkodott. Csupán a másodlagos világok – a származékvilágok – egyszerűek.
Pelorat képtelen volt tovább csendben maradni.
– De hát éppen ez az a probléma, amire rátettem az életemet! Miért csak a Földön létezett ez a bonyolultság? Mi különböztette meg az összes többi világtól? Miért, hogy a Galaxis milliónyi és milliónyi másik világán, melyek szintén képesek voltak az élet hordozására, csak jellegtelen növényzet és kicsiny, nem értelmes állati létformák alakultak ki?
– Ezzel kapcsolatban ismerünk egy mesét, lehet, hogy valóban nem több mesénél – felelte Dom. – Nem felelek a hitelességéért. Valóban kissé regényesnek hangzik.
Ebben a pillanatban lépett be Bliss – aki az étkezésnél nem volt jelen –, és rámosolygott Peloratra. Szinte teljesen átlátszó, ezüstös blúzt viselt.
Pelorat fölpattant.
– Azt hittem, itt hagyott bennünket.
– Szó sincs róla. Dolgom volt, néhány jelentést kellett megírnom. Csatlakozhatom a társasághoz, Dom?
Dom szintén fölállt (Trevize azonban ülve maradt).
– Mindig örömmel látom, mert felüdíti vén szememet.
– Éppen ezért vettem föl ezt a blúzt. Pel fölötte áll az efféléknek, Trevben pedig visszatetszést kelt.
– Ha azt hiszi, Bliss, hogy én fölötte állok az efféléknek – mondta Pelorat –, egy napon még meg fog lepődni rajtam.
– Milyen kellemes meglepetés lenne – felelte Bliss, és leült. A két férfi követte példáját. – Kérem, ne zavartassák magukat.
– Éppen az örökkévalóság történetét akartam elmesélni vendégeinknek – mondta Dom. – Hogy megértsék, előbb azt kell megérteniük, hogy sok, különféle világegyetem létezhet, feltehetőleg végtelen számú. Minden egyes esemény, amely megtörténik, megtörténhet vagy sem, megtörténhet így vagy úgy, és a számtalan alternatíva mindegyike olyan jövőbeli események sorozatát indíthatja meg, amely legalább bizonyos mértekig különbözni fog a másik eseménysorozattól.
Nem volt szükségszerű, hogy Bliss éppen akkor lépjen be, amikor belépett; jöhetett volna kicsit korábban vagy sokkal korábban, vagy ha akkor jött be, amikor bejött, viselhetett volna másik blúzt is; vagy lehetett volna ugyanebben a blúzban, de ne mosolygott volna ilyen huncutul öregemberekre az ő kedves szokása szerint. Eme alternatívák mindegyikéből kiindulva vagy ugyanennek az eseménynek más, végtelen számú alternatíváiból kiindulva a Világegyetem valami egészen más úton is elindulhatott volna, és ugyanígy minden egyéb – akár a legkisebb – esemény számtalan más variációt kínál.
Trevize idegesen rándult össze.
– Azt hiszem, ez a kvantummechanikában ismert elcsépelt, ősrégi spekuláció.
– Á, tehát hallott róla. Azért engedje meg, hogy folytassam. Képzelje el, hogy adva van az a lehetőség az emberi lények számára, hogy megbénítsák ezt a végtelen számú világegyetemet, hogy tetszésük szerint lépjenek át egyikről a másikra, és ők válasszák meg, melyiket tekintik „valóságosnak”, bármit jelentsen is ez a szó ebben a tekintetben.
– Hallom, amit mond, még el is tudom képzelni a koncepcióját, de nem tudom elhinni, hogy valaha is megtörténhet – mondta Trevize.
– Egészében én sem – felelte Dom –, és éppen ezért mondom, hogy olyan, mint valami mese. De a mese mégis arról szól, hogy valóban éltek azok, akik ki tudtak lépni az időből, hogy szemügyre vegyék a lehetséges valóság végtelen fonalait. Őket nevezték örökkévalóknak, és amikor kiléptek az időből, állítólag akkor léptek be az örökkévalóságba. Az ő feladatuk volt, hogy kiválasszák azt a valóságot, amely a legmegfelelőbb lesz az emberiség számára. Folyvást változtattak – erről végtelen aprólékossággal számol be a mese, mert meg kell mondanom, hogy szerfelett terjengős epikus formában íródott –, míg végül megtalálták azt az Univerzumot (legalábbis így mondják), ahol a Föld volt az egyetlen bolygó az egész Galaxisban, amelyen komplex ökológiai rendszer létezett, s ugyanakkor kifejlődhetett az az értelmes lény, aki létrehozza a magasan fejlett technológiát. Úgy döntöttek, az emberiség itt találja meg a legnagyobb biztonságát. Akkor az eseményeknek ezt a sorát állították fel valóságként, és megszüntettek mindenféle beavatkozást. És most itt élünk egy olyan Galaxisban, amelyet csupán emberek laknak, és nagyrészt olyan növények, állatok, mikroszkopikus lények, melyeket ők hurcolnak magukkal, szándékosan vagy véletlenül, bolygóról bolygóra, és amelyek rendszerint kipusztítják az őshonos létformákat. Valahol a lehetőségek halvány ködében léteznek más valóságok is, melyekben a Galaxis sok más értelemnek nyújt otthont, de ezek elérhetetlenek. Egyedül vagyunk a saját valóságunkban. Minden egyes cselekedetből és minden egyes eseményből, amely a mi valóságunkban játszódik le, új vonalak ágaznak szét, s ezek közül minden egyes esetben csak egyetlenegy a valóság folytatása, azaz hihetetlenül sok lehetséges világegyetem, meglehet, végtelen számú ágazik ki a miénkből, de feltehetően mindegyik hasonló abban, hogy benne van az egyetlen értelmet hordozó Galaxis, amelyben mi élünk. Vagy talán úgy mondhatnám, hogy egy elenyészően kis töredéktől eltekintve, ebben hasonló mindegyik, hiszen amikor a lehetőségek száma a végtelen felé közelít, veszélyes dolog bármit is kizárni.
Elhallgatott, könnyedén megvonta a vállát, majd hozzátette:
– Mindenesetre így szól a mese. Régebbi mese ez, mint maga Gaia, s az igazságáért nem állok jót.
A három másik mélyen hallgatott. Bliss úgy bólogatott, mintha nem először hallaná, s most igazolná Dom szavainak pontosságát.
Pelorat néma ünnepélyessége csaknem egy percig tartott, aztán ökölbe szorított kezével lecsapott széke karfájára.
– Nem – mondta feszült hangon –, ez nem változtat semmin. Sem megfigyeléssel, sem észérvekkel nem bizonyíthatjuk be, igaz-e a mese vagy sem, tehát semmiképpen sem lehet más, mint puszta spekuláció, de ettől eltekintve… Tegyük fel, hogy igaz! A Világegyetem, amelyben élünk, ma is ugyanaz, ahol egyedül a Földön fejlődött ki a végtelen gazdagságú élet és az egyetlen értelmes faj… Tehát ebben a Világegyetemben, akár mindent átfogó, akár csupán egyike a végtelen számú lehetőségeknek, kell valami egyedülállónak lennie, már ami a Föld bolygó természetét illeti. Még most is arra vagyunk kíváncsiak, mi lehet az az egyedülálló dolog.
Az ezt követő csendet Trevize törte meg azzal, hogy megmoccant, és megrázta a fejét.
– Nem, Janov – mondta –, nem így van ez. Tegyük fel, hogy annak esélye egy a milliárdtrillióhoz, egy a 1021-hez, hogy a Galaxis egymilliárd lakható bolygója közül egyedül a Földön fejlődik ki a véletlen puszta szeszélye folytán gazdag biológiai egyensúly, és következésképpen értelmes élet. Ha ez így van, akkor egy a 1021-hez az esélye annak is, hogy a valóságok különböző szálai mentén létezik egy ilyen Galaxis, és hogy az örökkévalók azt választották. Ennélfogva mi olyan Univerzumban élünk, amelyben a Föld az egyetlen olyan bolygó, ahol kifejlődhetett komplex ökológia, értelmes faj, magasan fejlett technológia, éspedig nem azért, mert a Föld természetében van valami különleges, hanem mert pusztán véletlenségből a Földön és nem másutt fejlődött ki mindez. Még azt is megkockáztatom – folytatta Trevize elgondolkodva –, hogy a valóságnak olyan szálai is vannak, amelyek mentén csak a Gaián fejlődött ki értelmes faj, vagy csak a Sayshellen, vagy csak a Terminuson, vagy csak valami olyan bolygón, ahol ebben a valóságban történetesen egyáltalán nem létezhet élet. És mindezek a nagyon különös esetek elhanyagolhatóan kis százalékát jelentik a valóságok teljes számának, amelyekben egy intelligens fajnál több is létezhet a Galaxisban. Úgy vélem, ha az örökkévalók elég hosszú ideig keresgéltek volna, megtalálják a valóságnak azt a lehetséges szálát, amely mentén minden egyes lakható bolygó kifejlesztette a maga értelmes lényét.
– De azt, ugye, nem vitatja – kérdezte Pelorat –, hogy létezett egy valóság, amelyben a Föld valami oknál fogva nem hasonlított a másik szálak mentén elhelyezkedő világokhoz, hanem éppen, hogy alkalmasnak mutatkozott az értelmes faj kifejlesztésére? De még ennél is tovább mehetünk, és elmondhatjuk, hogy létezett egy olyan valóság is, amelyben maga a Galaxis nem hasonlított a többi szálak mentén elhelyezkedőkre, de valamiképpen a fejlődésnek olyan állapotában volt, hogy egyedül a Föld fejleszthetett ki értelmes életet.
– Így is lehet érvelni – mondta Trevize –, de én sokkal ésszerűbbnek tartom az én megoldásomat.
– Ami szintén merőben szubjektív – kezdte Pelorat kissé hevesen, de Dom félbeszakította:
– Ez már szőrszálhasogatás. Kérem, ne rontsuk el ezt a számomra oly kellemesnek, oldottnak ígérkező estét.
Pelorat megpróbált lehiggadni, s mosolyogva mondta:
– Igaza van, Dom.
Trevize időnként lopva Blissre pillantott – aki kezét ölében pihentetve ült, s valami tréfás tartózkodásba vonult vissza, majd megszólalt:
– És hogyan keletkezett ez a világ, Dom? Gaia, a maga csoporttudatával?
Dom hátravetette vén fejét, és éles hangon nevetni kezdett. Ezernyi ránc futott össze az arcán, amikor belefogott.
– Erről is csak a mesék szólnak! Elgondolkodom rajta, amikor az emberiség történelméről fennmaradt feljegyzéseket olvasgatom. Mert lehet, hogy gondosan megőrizzük, csoportosítjuk, számítógépeken feldolgozzuk ezeket a feljegyzéseket, idővel mégis elmosódnak. A történetek lassan átalakulnak, a mesék felhalmozódnak, akár a por. Az idő múlásával a történelem mind porosabbá válik, míg végül mesék sorozatává korcsosul.
– Mi, történészek, ismerjük a folyamatot, Dom – mondta Pelorat. – Az emberek jobban szeretik a mesét. „Az unalmas igaz helyébe belép a hazug és drámai”, mondta Liebel Gennerat körülbelül tizenöt évszázaddal ezelőtt. Ezt nevezzük ma Gennerat törvényének.
– Valóban? Én meg azt hittem, csak én látom ilyen cinikusan a dolgot. Nos, Gennerat törvényének fényében a mi múltunk története csupa ragyogás és bizonytalanság… Tudják-e, mi az a robot?
– A Sayshellen tudtuk meg – mondta Trevize szárazon.
– Láttak is robotot?
– Nem. Csak az előbbi kérdést tették fel nekünk, s amikor nemmel válaszoltunk, elmagyarázták a dolgot.
– Értem… Az emberiség valaha együtt élt a robotokkal, de ez végül nem bizonyult sikeresnek.
– Így mondták nekünk is.
– A robotok alapos kioktatásban részesültek arról, amit a Robotika Három Törvényeként ismerünk már a prehisztorikus idők óta. Számtalan változata van annak, hogy szólhatott az a három törvény. Az ortodox értelmezés a következő: 1. A robot nem árthat az embernek, és nem nézheti tétlenül, ha az embert veszély fenyegeti; 2. A robot engedelmeskedni köteles az ember parancsainak, kivéve, ha ezek a parancsok ellentmondanak az Első Törvénynek; 3. A robotnak meg kell védenie önmagát, mindaddig, míg ez nem kerül összeütközésbe az Első vagy a Második Törvénnyel.
Ahogy a robotok mind intelligensebbé és mind több irányú tehetséggel rendelkezővé váltak, egyre tágabb összefüggésben kezdték értelmezni ezeket a törvényeket – különösen az elsőt –, és mindinkább magukra vállalták az emberiség védelmezőinek a szerepét. Ez a védelem lassanként kezdett fojtogatóvá válni, és az emberek végül már elviselhetetlennek érezték. A robotok rendkívül kedvesek voltak. Kizárólag humanista alapokon tevékenykedtek, méghozzá mindenki javára – és éppen ettől váltak végképp elviselhetetlenné. A robotok fejlődésének minden újabb állomása csak rontotta a helyzetet. Már telepatikus képességük is volt, de ez azt jelentette, hogy még az emberi gondolkodást is megfigyelhették, s ezáltal az emberi viselkedés mindjobban alárendelődött a robotok ellenőrzésének. Külsejüket tekintve is egyre hasonlóbbá váltak az emberekhez, ugyanakkor még ellenszenvesebbé tette őket az, hogy viselkedésükben eltéveszthetetlenül robotok voltak, de külsejük emberszerű volt. Egészen természetes hát, hogy ennek a helyzetnek véget kellett vetni.
– Miért természetes? – kérdezte Pelorat, aki mindvégig feszülten figyelt.
– Mert a szomorú vég a dolog logikájából következik – válaszolta Dom. – Végül a robotok fejlődése elvezetett addig a pontig, amikor már eléggé emberek voltak, hogy fölismerjék, az emberek miért veszik rossz néven, ha – úgymond – a saját érdekükben fosztják meg őket mindentől, ami emberi. E hosszi folyamat végén a robotok kénytelenek voltak belátni, hogy jobb, ha az emberiség – oktalanul és kevéssé hatékonyan bár, de – megtanul vigyázni önmagára. Állítólag a robotok ezt követően alapították volna meg az örökkévalóságot, s belőlük váltak volna az örökkévalók. Létrehoztak egy olyan valóságot, amelyben – úgy érezték – az emberek a lehető legnagyobb biztonságban vannak – egyedül az egész Galaxisban. Majd, miután mindent elkövettek, hogy megóvjanak bennünket (hogy eleget tegyenek az Első Törvény legigazibb értelemben fölfogott parancsának), a robotok önként abbahagyták a működésüket, és azóta mi, emberi lények egyedül járjuk az utunkat, úgy, ahogy képességeinkből telik.
Dom elhallgatott. Előbb Trevize-ra nézett, aztán Peloratra, s végül megkérdezte:
– Nos, ezt elhiszik?
Trevize lassan ingatta a fejét.
– Nem. Azokban a történelmi feljegyzésekben, amelyeket ismerek, nyomát sem leltem semmi ilyesminek. Maga mit mond, Janov?
– Ismerek bizonyos értelemben hasonló mítoszokat – felelte Pelorat.
– Ugyan már, Janov, egyes mítoszok még ahhoz a történethez is hasonlítanának, amit mi találnánk ki most, egy szempillantás alatt, csak kellően találékony magyarázatot kellene fűzni hozzá. Én a történelemről beszélek, a hiteles feljegyzésekről.
– No igen. Amennyire tudom, azokban semmi ilyesmi nincs.
– Nem lep meg a dolog – szólalt meg Dom. – Mielőtt még a robotok visszavonultak volna, sok-sok ember indult útnak a mélyebb űr felé, hogy robot nélküli világokat alapítson, ahol maga szabhatja meg szabadsága mértékét. Elsősorban a túlnépesedett Földről érkeztek sokan, ahol hosszú múltra tekintett vissza a robotokkal szembeni ellenállás. A frissen alapított, új világokon már nem akartak emlékezni keserű megaláztatásukra, amikor a robotdadák gyerekként kezelték őket. Nem készítettek feljegyzéseket, ezért aztán el is felejtettek mindent.
– Valószínűtlen – mondta Trevize.
– Nem, Golan – fordult feléje Pelorat. – Egyáltalán nem valószínűtlen. A társadalmak megteremtik a maguk történelmét, amelyből rendszerint kihagyják a dicstelen kezdeteket, vagy mert elfelejtették, vagy mert teljesen alaptalan, hősies küzdelmeket találnak ki helyettük. A birodalmi kormány is tett kísérleteket rá, hogy elnyomja a Birodalom előtti kor emlékeit, s ezzel is az örökkévaló hatalom misztikus hitét erősítse az emberekben. De még a hipertéri utazás előtti időkből is alig maradtak írásos emlékeink, azt pedig maga is jól tudja, hogy manapság az emberek a Föld puszta létezéséről sem hallottak soha.
– Kétféleképpen nem történhetnek meg a dolgok, Janov – ellenkezett Trevize. – Ha a Galaxis elfelejtette a robotokat, hogy lehet, hogy a Gaia mégis emlékszik rájuk?
Bliss csengő hangon elkacagta magát, majd így szólt:
– Mi mások vagyunk.
– Igen? – kérdezte Trevize. – Milyen értelemben?
– Engedje meg, Bliss, hogy erre én válaszoljak! – kérte Doni. – Mi valóban mások vagyunk, terminusi férfiak. A roboturalom elől elmenekülő csoportok közül mi, akik végül eljutottunk a Gaiára (azok nyomában, akik a Sayshellig futottak), egyedül mi tanultuk el a robotoktól a telepátia mesterségét. Ez a mesterség egyfajta készségen alapul. A lehetőség benne rejlik az emberi agyban, csak ki kell fejleszteni, méghozzá rendkívül finom és bonyolult módszerekkel. Sok-sok nemzedék munkája fekszik benne, de ha a dolog egyszer elkezdődött, a folyamat önmagát tökéletesíti. Mi húszezer éve dolgozunk rajta, és a Gaia-érzék jelenti azt a tökéletességet, amit még mindig nem értünk el. A telepátiában tett előrehaladásunk egy sokkal korábbi szakaszában sajátítottuk el a csoporttudatot, előbb csak az emberi lények, aztán az állatok, majd a növények, s végül, néhány évszázada a bolygó élettelen szerkezete is. És mert ez a készségünk visszavezet egészen a robotokig, nem is felejtettük el őket. Nem dajkáinknak, hanem tanítómestereinknek tartjuk őket. Úgy érezzük, olyasmire nyitották ki az agyunkat, ami előtt soha, egy percre sem akarunk bezárkózni. Ezért hálával gondolunk rájuk.
– De ha egykor a robotok gyermekei voltak, most ugyanúgy gyermekei ennek a csoporttudatnak – vetette ellene Trevize. – Nem vesztették-e el ismét emberi mivoltukat, mint egyszer, hajdanában?
– Ez nem ugyanaz, Trev. Ezt a lehetőséget magunk választottuk, mi magunk. Csak ez számít. Nem kívülről erőltették ránk, belső fejlődés vezetett el bennünket idáig. Ezt nem felejtjük el soha. És különben is mások vagyunk. Egyedülállóak az egész Galaxisban. Nincs még egy világ, amelyik a Gaiához hasonlítható.
– Honnan ilyen bizonyosak benne?
– Tudnánk róla, Trev. Egy miénkhez hasonló világtudatot a Galaxis túlsó végéből is észlelni tudnánk. Észleljük az efféle tudat éledezését az önök Második Alapítványán, például, noha mindössze két évszázados nyomai vannak.
– És az Öszvér idejében?
– Igen. Ő közülünk való volt – Dom elkomorodott.
– Aberrált volt, és itthagyott bennünket. Ártatlanul azt hittük, ilyesmi nem fordulhat elő, és semmit sem tettünk, amivel megállíthattuk volna. Aztán, amikor figyelmünket a Külső Világok felé fordítottuk, tudomást szereztünk arról, amit önök Második Alapítványnak hívnak, és attól kezdve gondjaikra bíztuk az ügyet.
Trevize percekig bámult döbbenten, aztán azt motyogta:
– Ennyit érnek a történelemkönyveink! – Megrázta a fejét, majd fennhangon azt kérdezte: – A Gaia ezek szerint meglehetősen gyáván viselkedett, nem? Hiszen őérte mégiscsak önök voltak a felelősek!
– Igaza van. De amikor végül a Galaxis felé fordítottuk a tekintetünket, valami olyasmit kellett látnunk, amit vakságunkban nem vettünk észre, így aztán az Öszvér tragédiája életmentő esemény volt a számunkra. Csak akkor ismertük fel, hogy végzetes válság fenyeget bennünket. És el is ért, így azonban az Öszvér esetének köszönhetően megtehettük az ellenlépéseket.
– Miféle válságról beszél?
– Arról, amely pusztulással fenyeget bennünket.
– Nem hiszem el. Hiszen távol tudták tartani maguktól a Birodalmat, az Öszvért, a Sayshellt. Olyan csoporttudattal rendelkeznek, amely az űr több millió kilométernyi messzeségéből képes elkapni egy hajót. Mi félnivalójuk lehetne? Nézzen Blissre. Ő csöppet sem látszik nyugtalannak. Nem hiszi, hogy válság fenyegetne.
Bliss átvetette egyik formás lábát széke karfáján, majd lábujjával Trevize-re mutatott. – Hát persze hogy nem vagyok nyugtalan, Trev. Maga majd megoldja a dolgot.
– Én?! – csattant föl Trevize.
– Gaia sok-sok finom manipulációja eredményezte, hogy végül is eljött hozzánk – mondta Dom. – Önnek kell megoldania a válságunkat.
Trev rámeredt, és első döbbenete lassan dühödt haraggá fokozódott.
– Nekem?! Az űr minden teremtett lénye közül miért éppen nekem? Hiszen semmi közöm az egészhez!
– És én mégis azt mondom, Trev – szólt Dom szinte hipnotikus nyugalommal –, hogy önnek. Csak önnek. Az űr minden teremtett lénye közül csakis önnek.
Tizennyolcadik fejezet – ÖSSZEÜTKÖZÉS
75.
Stor Gendibal csaknem olyan óvatosan közeledett a Gaiához, mint előzőleg Trevize – és most, hogy a Gaia napja immár koronggá növekedett, és csak többszörös szűrőrétegen át nézhetett rá, Gendibal átadta magát az elmélkedésnek.
Sura Novi ott ült mellette, és időnként félénk pillantásokat vetett rá.
– Mester – szólalt meg halkan.
– Mi van, Novi? – kérdezte Gendibal szórakozottan.
– Boldogtalan?
– Nem – nézett rá Gendibal. – Csak gondterhelt vagyok. Emlékszik erre a szóra? Nem tudom eldönteni, kapcsoljunk-e nagyobb sebességre, vagy várjunk még. Legyek nagyon bátor, Novi?
– Azt hiszem, maga mindig nagyon bátor, mester.
– Az ilyesmi olykor egyszerűen ostobaság. Novi elmosolyodott.
– Hogyan lehetne egy tudós mester ostoba?… Ugye, mester, ez egy nap? – mutatott a képernyőre.
Gendibal bólintott.
Novi tétovázott egy ideig, aztán mégiscsak megkérdezte:
– Ez a nap fénylik a Trantor fölött? Ez a honi nap?
– Nem, Novi – felelte Gendibal. – Ez egy másik nap. Milliárd és milliárd nap létezik.
– Ó! Az eszemmel tudtam én, de valahogy mégsem akartam elhinni. Hogy lehet az, mester, hogy az ember tud valamit az eszével, de mégsem hiszi el? Gendibal halványan elmosolyodott.
– A fejében, Novi… – amint ezt kimondta, szinte automatikusan be is lépett Novi agyába. Mint mindig, ha ott találta magát, most is végigcirógatta gyengéden, csak éppen annyira, hogy a finom szálacskák föl ne borzolódjanak, és már ki is lépett volna, mint máskor, ha valami nem tartja vissza.
Amit érzett, talán csak mentálisan tudta volna kifejezni, de a szavak nyelvére lefordítva ez annyit jelentett, hogy Novi agya fénylett. Alig-alig észrevehetően, de fénylett.
Csakis valami mentális erőtér idézhette elő – egy olyan kicsiny töltésű, mentális mező, amit még Gendibal különlegesen kiképzett agya is alig észlelhetett.
– Hogy érzi magát, Novi?! – kérdezte élesen. A nő szeme kerekre tágult.
– Jól vagyok, mester.
– Nem szédül, nem érez bizonytalanságot? Hunyja le a szemét, és üljön teljesen mozdulatlanul, amíg azt nem mondom, „most”.
Novi engedelmesen becsukta a szemét. Gendibal óvatosan megtisztogatta az agyát az oda nem tartozó érzésektől, lecsillapította a gondolatait, elsimította érzelmeit, aztán csak cirógatta… cirógatta… Végül nem látott mást, mint azt a halvány ragyogást, amely oly gyengén sugárzott, hogy már maga sem tudta, van-e, vagy csak képzelődik.
– Most – mondta, és Novi kinyitotta a szemét.
– Hogy érzi magát?
– Nagy nyugalmat érzek, mester. Mintha kipihentem volna magam.
Nyilván túl gyenge, semhogy észrevehető hatást gyakoroljon rá.
Elindult, hogy megbirkózzék a számítógéppel. Be kellett ismernie, hogy nehezen boldogulnak egymással. Talán, mert túlságosan megszokta, hogy közvetlenül az agyával dolgozzék, s ezért nem tud közvetítőn át eredményt elérni. De most nem egy másik elmét keres, hanem egy másik hajót, és ezt mégiscsak eredményesebben tudja lebonyolítani egy számítógép segítségével.
És úgy érezte, rá is talált egy olyan hajóra, amilyet keresett. Félmillió kilométerre haladt tőle, formáját tekintve hasonlított az övére, de annál jóval nagyobb és gondosabb kivitelezésű volt.
Amikor a számítógép segítségével sikerült lokalizálnia, végre közvetlenül is munkára foghatta az agyát. Erős, feszes sugárként küldte ki a messzeségbe, és megérezte vele (legalábbis kialakult agyában az „érzés” mentális megfelelője) a hajót kívül és belül.
Aztán továbbküldte agyát a Gaia bolygó felé, a sokmillió kilométernyi űrön át – de vissza is vonta, önmagában egyik módszerrel sem tudta tévedhetetlenül megállapítani, melyikről ered az a mentális erőtér – ha ugyan nem egy harmadik forrásról van szó.
– Novi – mondta –, szeretném, ha mostantól kezdve mellettem ülne.
– Veszély fenyeget, mester?
– Nem kell aggódnia, Novi. Gondom lesz rá, hogy továbbra is biztonságban legyen.
– Én nem aggódom, mester, a biztonságom miatt. Ha veszély fenyeget, azt szeretném, ha segíteni tudnék.
– Máris segített, Novi – mondta Gendibal ellágyult hangon. – Maga miatt vettem észre egy olyan apróságot, amit feltétlenül észre kellett vennem. Maga nélkül ingoványos területre tévedtem volna, amiből talán csak nagy nehézségek árán tudnék kiszabadulni.
– Az agyammal csináltam ezt, mester, ahogy elmagyarázta egyszer? – kérdezte Novi ámulva.
– Bizony, Novi. Egyetlen műszer sem lehetne annál érzékenyebb. Az én agyam semmiképpen sem; az túlságosan bonyolult szerkezet.
– Olyan hálás vagyok, hogy segíthettem – mondta Novi örömtől sugárzó arccal.
Gendibal mosolyogva bólintott, de váratlanul szinte porig sújtotta a komor felismerés, hogy egyéb segítségre is szüksége volna. Ugyanakkor valami gyerekes tiltakozás is föltámadt benne: ezt a munkát neki kell elvégeznie – egyedül neki.
Pedig mégsem lehet egyedül az ő feladata. A tét növekedett…
76.
A Trantoron Quindor Shandess úgy érezte, az első szólóság felelőssége nyomasztó súllyal nehezedik a vállára. Amióta Gendibal hajója eltűnt az atmoszférán túli sötétségben, nem hívta össze az Asztal gyűlését. Lefoglalták a saját gondolatai.
Bölcs dolog volt-e, hogy egyedül engedte el Gendibalt? Gendibal okos ugyan, de annyira azért nem, hogy védve legyen a túlzott önbizalomtól. Legnagyobb hibájául az, önteltséget róhattak volna föl, éppen úgy, ahogy a saját esetében (gondolta keserűen) a korából származó fáradtságát.
Állandóan az a gondolat foglalkoztatta, vajon Preem Palver példája – hogy keresztül-kasul bejárván a Galaxist, igyekezett rendbe hozni a dolgokat – nem bizonyul-e veszélyesnek. Válhat-e valakiből új Preem Palver? Akár Gendibalból? És Palver mindig magával vitte a feleségét is.
Igaz, Gendibal mellett meg ott van az a honi nő, ám ennek aligha van valami jelentősége. Palver felesége maga is szóló volt.
Shandess, miközben Gendibal üzenetére várakozott, napról napra öregebbnek érezte magát – és minden egyes nap, amely nem hozta meg a várva várt üzenetet, egyre nagyobb feszültséget keltett benne.
Egy hajóhadat kellett volna kiküldenie, egy flottillát…
Nem. Az Asztal úgysem egyezett volna bele.
És mégis…
Amikor végre megérkezett a hívás, éppen aludt – elnyomta az álom, amelytől már nem is remélt megkönnyebbülést. Szeles éjszaka volt, nehezen tudott elaludni. Akár egy gyerek, hangokat hallott a szél suhogásában.
Elalvás előtt még eljátszott azzal a gondolattal, milyen jó volna, ha lemondhatna, ha nem kellene attól tartania, visszavonulásával Delarminak kell átadnia székét.
Ekkor érte el a hívás, és ő nyomban, teljesen éberen felült az ágyában.
– Jól van? – kérdezte.
– Tökéletesen, első szóló – felelte Gendibal. – Teremthetünk vizuális kapcsolatot a tömörebb beszélgetés kedvéért?
– Talán majd később – mondta az első szóló. – Először vázolja a helyzetet.
Gendibal gondosan válogatta meg a szavait, megérezte, hogy a másik az imént ébredt fel, és mélységes fáradtságát is érzékelni tudta.
– Egy Gaia nevű, lakott bolygó közelében vagyok, amely létezéséről, tudomásom szerint, egyetlen galaktikus nyilvántartás sem tud.
– Ez lenne a Terv tökéletesítésén munkálkodó lények világa? Az Anti-Öszvéreké?
– Lehetséges, első szóló. A feltételezés indokolt. Először is a hajó, fedélzetén Trevize-zal és Pelorattal, messze előttem jár, és azóta talán már le is szálltak a Gaián. Másodszor, tőlem mintegy félmillió kilométerre az űrben az Első Alapítvány hadihajóját észleltem.
– Ennek a nagy érdeklődésnek bizonyára van valami oka.
– Ez nem lehet valami független ok, első szóló. Én csak azért vagyok itt, mert Trevize-t követtem, a hadihajót talán ugyanez a cél vezérelte. Már csak az a kérdés, Trevize mit keres itt.
– Úgy gondolja, szóló, követi a bolygóra is?
– Ezt a lehetőséget is mérlegre tettem, de időközben történt valami. Pillanatnyilag százmillió kilométerre vagyok a Gaiától, és mentális teret érzek magam körül az űrben – homogén és rendkívül gyenge töltésű teret. Csak véletlenül szereztem róla tudomást, amikor a honi nő agyára összpontosult. Igen figyelemreméltó agya van; jól tettem, amikor éppen ebből a célból magammal hoztam.
– Tehát igazolódott a feltevése, gondolja, hogy Delarmi szóló is tisztában volt vele?
– Amikor rávett, hogy hozzam magammal a nőt? Alig hinném, most azonban előnyömre válik, első szóló.
– Örülök, hogy így cselekedett. Az a véleménye, Gendibal szóló, hogy a bolygó áll az erőtér középpontjában?
– Ha meg akarnék bizonyosodni róla, előbb a tér különböző, egymástól távol eső pontjaiból kellene méréseket végeznem, hogy megtudjam, rendelkezik-e ez a mező átfogó gömbszimmetriával. Egyirányú mentális szondázásom valószínűsítette a dolgot, de nem bizonyította be. Nem volna azonban bölcs dolog, ha az Első Alapítvány hadihajójának jelenlétében folytatnám a kutatást.
– Az nem jelenthet fenyegetést.
– Lehetséges. De még abban sem lehetek biztos, első szóló, hogy nem az áll-e az erőtér fókuszában.
– De hiszen ők…
– Engedje meg, első szóló, hogy tisztelettel félbeszakítsam. Nem tudjuk, milyen technikai fejlettségi szintet ért el az Első Alapítvány. A viselkedésük különös öntudatról árulkodik, és meglehet, hogy kellemetlen meglepetéseket tartogatnak a számunkra. Meg kell tudnunk, nem fejlesztettek-e ki valami eszközt, aminek segítségével jártasságot szereztek az elmetudományban. Annyi bizonyos, hogy vagy a mentalisták egy hadihajójával, vagy magával a bolygójukkal állok szemben. Ha a hadihajóról van szó, a mentalisták sokkal gyengébbek, semhogy mozdulatlanságra kárhoztathatnának, de ahhoz talán volna elég erejük, hogy lassítsák a mozgásomat, és aztán a puszta fizikai fegyvereikkel elpusztítsanak. Abban az esetben viszont, ha a bolygó jelenti a középpontot, akkor az ilyen távolságból is észlelhető erőtér a felszín óriási erejű intenzitására utal, olyan erejűre, amivel semmiképpen sem tudnék megbirkózni. Mindkét esetben indokoltnak látom a háló, a teljes háló kivetését, amelyben, szükség esetén, a Trantor összes erőforrása az én rendelkezésemre állna.
Az első szóló elbizonytalanodott.
– A teljes háló… Erre még sohasem volt szükség, még csak föl sem vetődött, kivéve az Öszvér idejében.
– Könnyen lehet, hogy ez a válság súlyosabb, mint az öszvér idejében volt, első szóló.
– Nem tudom, beleegyeznék-e az Asztal.
– Nem hinném, hogy meg kell tőlük kérdeznie, első szóló. Szükségállapotban egyedül is cselekedhet.
– Miféle magyarázatot adhatnék nekik?
– Mesélje el, amit tőlem hallott, első szóló.
– Delarmi szóló azt fogja mondani, hogy ön egy tehetetlen, gyáva alak, akit a saját félelme rángat őrültségekbe.
Gendibal némi gondolkodás után válaszolt:
– El tudom képzelni, hogy valami ilyesmit mond majd, de hagyjon rá mindent, és én is túl fogom élni. Most nem az én büszkeségemről vagy önimádatomról van szó, most a Második Alapítvány léte forog kockán.
77.
Harla Branno zordul elmosolyodott, ráncos arca még mélyebbre süllyedt kövérkés vállai közé.
– Azt hiszem, most már megsürgethetjük a dolgot – mondta. – Én felkészültem.
– Még most is meg van győződve róla, hogy tudja, mit csinál? – kérdezte Kodell.
– Most el akarja velem hitetni, hogy őrültnek tart, Liono, pedig ha annak tartana, ugyan miért ragaszkodott volna hozzá, hogy a hajómon maradjon?
Kodell megvonta a vállát.
– Talán azért, polgármester asszony, hogy megállítsam, hogy eltérítsem, vagy legalábbis megfékezzem, ha úgy látom, hogy túl messzire merészkedik. És persze amennyiben nem őrült…
– Tessék?
– Mert, ugye, azt én sem szeretném, ha a jövendő történészei csupán magáról emlékeznének meg. Csak hadd tudják meg, hogy én is itt voltam magával, s akkor esetleg még azon is eltűnődhetnek, hogy vajon kié volt az igazi érdem… ehhez mit szól, polgármester asszony?
– Okos, Liono, nagyon okos, de hiábavalóság. Túl sok polgármester trónja mögött tartottam már a kezemben az igazi hatalmat, semhogy bárki is azt remélje, eltűrnék ilyesmit a saját kormányzásom alatt.
– Majd meglátjuk.
– Nem, nem fogjuk meglátni, mert az effajta történészi ítélkezésekre jóval a halálunk után kerül majd csak sor. Én, mindenesetre, nem félek. Sem ami a történelemben elfoglalt majdani helyemet, sem ami ezt illeti – és a képernyőre mutatott.
– Compor hajója – mondta Kodell.
– Igen, Compor hajója, csakhogy Compor nélkül – jelentette ki Branno. – Az egyik járőrhajónk megfigyelte a személycserét. Compor hajóját megállította egy másik. Ketten szálltak át belőle, s egy idő múlva Compor átment a másik hajóra.
Branno elégedetten dörzsölte meg a kezét.
– Trevize tökéletesen betöltötte a neki szánt szerepet. A tervem, hogy villámhárítóként dobom ki az űrbe, valóra vált. Magához vonzotta a villámot. Az a hajó, amelyik megállította Comport, a Második Alapítvány volt.
– Csak azt nem tudom, hogy állíthatja ilyen biztosan? – kérdezte Kodell, miközben elővette a pipáját, és kezdte megtömni dohánnyal.
– Mert mindig izgatott, nem áll-e Compor a Második Alapítvány befolyása alatt. Túlságosan simán alakult az élete. Minden dolga sikerült, és micsoda tapasztalattal rendelkezett a hipertéri nyomkövetésben! Azt, hogy Trevize-t elárulta, még akár egy nagyra törő ember politikai lépésének is elkönyvelhettem volna, de olyan fölösleges alapossággal hajtotta végre, mintha többről volna szó, mint személyes ambíciókról.
– Puszta találgatás, polgármester asszony!
– A találgatásból akkor lett bizonyosság, amikor az ugrások sorozatán át is oly könnyedén tudott Trevize nyomában maradni, mintha csak egyetlenegy ugrásról lett volna szó.
– Segítségül hívhatta a számítógépet, polgármester asszony. Branno hátravetette a fejét, s fölnevetett.
– Drága Liono, maga annyi bonyolult összeesküvést szőtt már életében, hogy elfelejtette, milyen hatékonyak tudnak lenni a legegyszerűbb módszerek! Nem azért küldtem Comport Trevize után, mert szükségem volt rá, hogy bárki is a nyomában legyen. Mi értelme lett volna? Bármilyen titkos utakat választott volna Trevize, mindenképpen magára vonta volna azoknak a nem alapítványi világoknak a figyelmét, ahol csak megfordult. Korszerű alapítványi hajója, erős terminusi akcentusa, alapítványi hitelkártyái mind-mind automatikusan gyújtották volna meg a feje körül a hírnév dicsfényét. Ha pedig bajba jut, nyilván azonnal az alapítványi hivatalnokokhoz fordul segítségért, mint a Sayshellen… s bármit tett, mi azonnal tudomást szereztünk róla, méghozzá nem is Comportól. Nem – folytatta elgondolkodva –, Comport azért küldtem el, hogy próbára tegyem. És ez sikerült is, mert szándékosan hibás számítógépet adtunk neki; no nem annyira hibásat, hogy a hajó kormányozhatatlanná váljék, csak olyat, amelyik nem mutatkozik túlzottan szolgálatkésznek, ha ugrássorozatok kiszámításáról van szó. De Compor még így is végrehajtotta, méghozzá minden nehézség nélkül.
– Látom már, polgármester asszony, hogy sok mindenről nem tájékoztat, amíg elérkezettnek nem látja rá az időt.
– Én csak akkor nem avatom be magát az ügyekbe, Liono, ha semmi kára nem származik belőle. Csodálom és igénybe veszem magát, de a bizalmamnak megvannak a maga jól megrajzolt határai, mint ahogy magánál is megvannak ezek a határok velem szemben, és kérem, ne is próbálja letagadni.
– Nem fogom – mondta Kodell kimérten –, és egy napon élni fogok a lehetőséggel, polgármester asszony, hogy emlékeztessem a szavaira. Egyébként van még valami, amiről tudnom kellene? Milyen hajó volt az, amelyik megállította Comport? Nyilván, ha Compor a Második Alapítványé, a hajónak is annak kellett lennie.
– Mindig öröm számomra, ha magával beszélgethetek, Liono. Azonnal fölfogja a dolgokat. Tudja, a Második Alapítvány nem sokat törődik vele, hogy elrejtse a nyomait. Olyan védelemmel rendelkezik, amely a nyomok láthatatlanná tételén alapul, még akkor is, ha nincsenek is nyomok. Egy második alapítványistával sohasem fordulhat elő, hogy idegen gyártmányú hajót vesz igénybe, hát még ha tudja, milyen játszva azonosíthatjuk egy hajó hovatartozását, pusztán az általa használt energia mintázatából. Ők mindig is ki tudták emelni az ismeretet abból az agyból, amely rendelkezett vele, ezért aztán miért törődtek volna még azzal is, hogy a nyomokat eltüntessék? Nos, a mi járőrünk, percekkel azután, hogy megpillantotta, megállapította a Comporhoz közeledő hajó eredetét.
– És most, gondolom, a Második Alapítvány ki fogja törölni ezt a tudást az agyunkból.
– Ha tudja – szögezte le Branno. – Mert talán tapasztalni fogja, hogy bizonyos dolgok megváltoztak.
– Korábban azt állította, hogy tudja, hol van a Második Alapítvány – mondta Kodell. – Előbb a Gaiára lesz gondja, aztán a Trantorra. Ebből arra következtetek, hogy az a hajó trantori eredetű volt.
– Helyesen következtet. Meglepi a dolog? – Kodell lassan ingatta a fejét.
– Utólag már nem. Abban az időszakban, amikor az Öszvért megállították, Ebiing Mis, Torán Darell és Bayta Darell is a Trantoron voltak. Bayta unokája, Arkady Darell a Trantoron született, és akkor is a Trantoron volt, amikor állítólag magát a Második Alapítványt is megszüntették. Az eseményekről írott beszámolója szerint egy bizonyos Preem Palver játszotta a kulcsszerepet oly módon, hogy mindig a kellő pillanatban jelent meg a helyszínen, és ő trantori kereskedő volt. Tulajdonképpen magától értetődik, hogy a Második Alapítvány lakhelye a Trantor, ahol történetesen Hari Seldon is élt abban az időben, amikor mindkét Alapítványt életre hívta.
– Magától értetődik, csakhogy ezt soha senki sem hozta szóba. Erről maga a Második Alapítvány gondoskodott. Erre gondolva mondtam azt, hogy nekik nem kell eltüntetniük a nyomaikat, ha egyszer azt is könnyedén elérhetik, hogy senki se nézzen arra, amerre a nyomaik húzódnak, de ha valaki mégis odanézne, annak kitörlik az agyából ezeket a nyomokat.
– Ebben az esetben ne nézzünk elhamarkodottan abba az irányba, amelyikbe ők akarják fordítani a fejünket – mondta Kodell. – Maga szerint hogy lehet az, hogy Trevize rá tudott jönni a Második Alapítvány létezésére? Őt miért nem állította meg a Második Alapítvány?
Branno maga elé emelte kezét, és egyenként hajlította be bütykös ujjait.
– Először is, Trevize rendkívül szokatlan ember, akiben minden fegyelmezetlensége és óvatlansága ellenére van valami, amit magam sem értek. Lehet, hogy különleges eset. Másodszor, a Második Alapítvány sem volt teljesen tájékozatlan. Compor kezdettől fogva Trevize sarkában volt, és mindenről beszámolt nekem. Arra számítottam, hogy megállíthatom Trevize-t, úgy, hogy a Második Alapítványnak ne kelljen nyíltan beavatkoznia. Harmadszor, amikor nem egészen úgy viselkedtem, ahogy elvárták volna tőlem, nem kínoztam meg, nem börtönöztem be, nem töröltem ki az emlékeit, nem vetettem pszichikai próba alá, csak egyszerűen kiküldtem az űrbe, a Második Alapítvány is lépett egyet. Utánament az egyik saját hajóján. – És szűkszavúan, de boldogan még ennyit tett hozzá: – Ó, micsoda nagyszerű villámhárító!
– És mi lesz a következő lépésünk? – kérdezte Kodell.
– Megvívunk azzal a második alapítványistával, akivel a sors összehozott bennünket. Vagyis lassan, megfontoltan elindulunk feléje.
78.
Gendibal és Novi egymás mellett ülve figyelték a képernyőt.
Novi félt. Gendibal tisztában volt vele, aminthogy azzal is, milyen reménytelen igyekezettel próbálja leküzdeni félelmét. Gendibal semmit sem tehetett, amivel elviselhetőbbé vált volna ez a rettenetes szorongás, mert oktalanságnak érezte, ha most megérinti az agyát, s esetleg elnyomja azt a választ, amivel Novi az őket körülvevő mentális mező felé fordulhatna.
Az alapítványi hadihajó lassan, de eltökélten közeledett feléjük. Hatalmas hadihajó volt, s abból ítélve, amit a múltban az alapítványi hajókkal kapcsolatban tapasztaltak, a legénység legalább hat főből állhatott. Fegyverei – efelől Gendibalnak kétsége sem volt – önmagukban képesek feltartani, és ha kell, megsemmisíteni egy egész hadiflottát, amelyet a Második Alapítvány sorakoztatna föl ellenük – amennyiben azok a hajók csak a fizikai erejükre támaszkodhatnának.
A hadihajó közeledéséből – még ha a célpont egy második alapítványista által irányított, egyetlen hajó volt is – bizonyos következtetéseket máris le lehetett vonni. Ha rendelkezett is mentális képességgel, nem látszott valószínűnek, hogy ilyen módon kíván besétálni a Második Alapítvány torkába. Inkább úgy tűnt fel, hogy puszta tudatlanságból közelít – de még ennek a tudatlanságnak is különböző fokozataival lehetett számolni.
Jelenthette azt, hogy a hadihajó kapitánya nem vette észre, hogy Compor helyén másvalaki ül, vagy ha észrevette is, nem tudta, hogy a helyettes második alapítványbeli, vagy talán még azt sem, mi fán terem egy második alapítványbeli.
Vagy (Gendibal minden lehetőséget igyekezett számba venni) mi van akkor, ha a hajó rendelkezik mentális erővel, és ennek büszke tudatában közelít feléje? Ebből csak arra lehet következtetni, hogy a hajót egy megalomániás vagy olyan erők birtokosa irányítja, aki messze fölülmúlja mindazt, amit Gendibal feltételezni mer róla.
De mindez a feltételezés még korántsem jelent végső bizonyosságot…
Óvatosan megérintette Novi agyát. Novi nem érzékelte tudatosan a mentális mezőket – ellentétben, természetesen, Gendiballal –, Gendibal agya mégsem tudott olyan finoman reagálni, s nem is mutatott ki olyan gyenge mentális mezőt, mint a Novié. Olyan paradoxon ez, amit érdemes lesz a későbbiekben tanulmányoznia, és hosszú távon jóval fontosabb eredményekkel kecsegtet, mint egy közelgő űrhajó pillanatnyilag megoldásra váró problémája.
Gendibal ösztönösen megérezte ezt a lehetőséget már akkor, amikor először pillantotta meg Novi agyának szokatlan simaságát és szimmetriáját – és valóban büszke volt intuitív képességére. A szólók mindig is büszkén viselték ösztönös hatalmukat, de vajon milyen mértékben származott ez abból, hogy képtelenek voltak közvetlen fizikai módszerekkel mérni e mezőket, ennélfogva nem is értették, mit csinálnak valójában. Könnyű dolog a misztikus „intuíció” szóval leplezni a tudatlanságot. És milyen mértékben származott éppen a tudatlanságukból az, hogy a gondolatok tudományával összehasonlítva olyan kevésre becsülték a fizika fontosságát?
Mennyire elvakult az ő büszkeségük? Ha első szóló lesz, gondolta Gendibal, változásokat fog bevezetni ezen a téren. Fizikai értelemben valamelyest közelíteni kell egymáshoz a két Alapítványt. A Második Alapítvány nem vállalhatja, hogy mentalizmusa monopóliumának akár enyhe mérvű csökkenésével máris a pusztulás rémképével kelljen szembenéznie.
Lehet, hogy ez az egyeduralom már ma sem a régi. Lehet, hogy az Első Alapítvány nem várt fejlődésen ment keresztül, vagy hogy szövetséget épített ki az Anti-Öszvérek világával. (Ez a gondolat először ötlött fel benne, s beleborzongott.)
Agyán a szólóknál megszokott gyorsasággal villantak át e gondolatok – ám közben figyelmét egy pillanatra sem fordította el Novi agyának ragyogásáról, mely válasz volt a teret körös-körül betöltő, enyhe mentális sugárzásra. Az alapítványi hadihajó közeledtével a ragyogás nem erősbödött.
Önmagában ez még nem jelentette minden kétséget kizáróan, hogy a hadihajó nem rendelkezik mentalizmussal. Ismeretes, hogy a mentális erőtér nem engedelmeskedik a fordított négyzetesség törvényének. Intenzitása nem növekszik egyenes arányban a kibocsátó és a felfogó közti távolság csökkenésének négyzetével. Ebből a szempontból különbözik az elektromágneses és a gravitációs mezők természetétől. Ugyanakkor az sem állítható, hogy teljesen független volna tőle. Novi agyában a hadihajó közeledtére, ha alig érzékelhetően is, de erősbödnie kellene a ragyogásnak.
(Mi a magyarázata annak, hogy a Második Alapítvány öt évszázada alatt – Hari Seldontól máig – egyszer sem gondolt rá, hogy kidolgozza a mentális intenzitás és a távolság közti matematikai összefüggést? A fizikai tudományok effajta lekezelésének véget kellene és véget is fog vetni, gondolta Gendibal.)
Ha a hajó rendelkezik mentalizmussal, s annak is tudatában van, hogy egy második alapítványistához közeledik, nem kellene-e a maximumig növelnie erőterének intenzitását? Ebben az esetben viszont Novi agyának tükröznie kellene a változást, s valami módon határozottabban kellene válaszolnia…
De nem válaszolt!
Gendibal megnyugodva vetette el azt a lehetőséget, hogy a hajón mentalisták közelednek.
Tudatlanságból jön az űrhajó, s fenyegetése nem olyan vészes.
A mentális mező ettől még természetesen létezett, de most már nyilvánvaló, hogy a Gaiától származik. Ez is zavarba ejtő, de a közvetlen gondot a hajó jelenti. Előbb ezt a gondot kell kiküszöbölnie, s csak aztán fordulhat teljes figyelmével az Anti-Öszvérek világa felé.
Várt. Ahhoz, hogy hatékony támadásba lendülhessen, előbb a hajónak mozdulnia kell valamerre, vagy el kell érnie a megfelelő közelséget.
Továbbra is feléje tartott – most már meglehetősen gyorsan –, de még most sem csinált semmit. Gendibal végül úgy döntött, ütése már kellőképpen erős lesz. No nem annyira, hogy fájdalmat, legföljebb egy kis kellemetlenséget okozzon vele – a hajón lévők csak annyit éreznek majd, hogy hátuk és végtagjaik izmai kelletlenül engedelmeskednek az akaratuknak.
Gendibal egy nyalábba fogta össze az agya vezérlése alatt álló mentális erőteret, majd intenzitását növelve a fény sebességével dobta át a két hajó közti űrön. (Már eléggé megközelítették egymást ahhoz, hogy ne a hipertéren át vegyék föl a kapcsolatot – ami mindenképpen a pontosság rovására ment volna.)
És ekkor Gendibal döbbenten roskadt vissza a székébe.
Az alapítványi hadihajónak olyan hatékony mentális pajzsa volt, amelynek sűrűsége Gendibal erőterének az intenzitásával egyenes arányban növekedett. Tehát a hajó nem tudatlanul közeledett, és merőben váratlan erejű – igaz, csupán védelmi célokat szolgáló – fegyverrel rendelkezett.
79.
– Ó! – kiáltott fel Branno. – Meg akart támadni bennünket, Liono. Nézze!
A pszichométer mutatója remegve lódult ki a helyéből.
Százhúsz esztendeje foglalkoztak már az Alapítvány tudósai a mentális pajzs kifejlesztésével; ennél nagyobb titokzatosság talán csak Hari Seldon munkálkodását övezte, amikor a pszichohistóriai elemzésen dolgozott. Öt nemzedéken át sikerült tökéletesen kifejleszteniük egy olyan eszközt, amelynek semmiféle kielégítő elméleti alapja nem volt.
De a pszichométer feltalálása nélkül még csak lehetőség sem nyílt volna a fejlődésre: ez az eszköz jelezte ugyanis az újabb és újabb lépések irányát és jelentőségének mértékét. Működésének elveit ugyan senki sem értette, de jelzései pontosan mérték a mérhetetlent, és kifejezték a kifejezhetetlent. Branno úgy érezte (számos tudóshoz hasonlóan), mihelyt az Alapítvány megérti a pszichométer működésének mibenlétét, az elmetudomány területén már föl is zárkózott a Második Alapítvány mellé.
De erre még várniuk kellett. Most még be kellett érniük a pajzzsal, amelyet a fizikai fegyverek elsöprő túlsúlya is támogatott.
Branno elküldte üzenetét, méghozzá olyan férfihangon, amely – megfosztva minden érzelmi töltéstől – gépies, halott hang volt.
– Üzenem a Fényes Csillagnak és bitorlójának: ön kalóztámadás következtében, erőszakkal foglalta el az Alapítvány Szövetség Haditengerészetének egyik hajóját. Felszólítom, adja meg magát a hajóval együtt, különben elrendelem a támadást! – A válasz normális hangon érkezett:
– Terminus polgármestere, Branno! Tudom, hogy ön a hajón tartózkodik. A Fényes Csillagot nem kalózakcióval foglaltam el. Törvényes kapitánya, a terminusi Munn Li Compor meghívására érkeztem a fedélzetre. Fegyverszünetet kérek, hogy mindkettőnk számára fontos ügyekről beszélgethessünk.
– Hadd beszéljek én, polgármester asszony – súgta Kodell Brannónak. A nő megvető mozdulatot tett.
– Ezt a felelősséget nekem kell vállalnom, Liono.
Bekapcsolta a mikrofont, és amikor megszólalt, a hangja alig volt kevésbé kifejező és érzelem nélküli, mint az előbbi, mesterséges hang.
– Jobb, ha tisztában van a helyzetével, második alapítványista. Ha nem adja meg magát azonnal, egyszerűen kisöpörjük az űrből, nem kell hozzá több idő, mint amennyi alatt a fény a mi hajónktól eljut az önéhez. Annál is inkább megtehetjük, mivel semmi olyat nem tud, amiért meg kellene kímélnünk az életét. Tudjuk, hogy a Trantorról jött, és mihelyt önnel leszámoltunk, feltett szándékunk, hogy leszámolunk a Trantorral is. Csak annyi időt engedélyezünk önnek, míg előadhatja a mondanivalóját, de miután úgysem tudhatunk meg semmi lényegeset öntől, ez az idő meglehetősen rövid lesz.
– Ebben az esetben – válaszolta Gendibal –, engedjék meg, hogy szóljak, méghozzá rögtön a lényegről. Az önök pajzsa nem tökéletes, és nem is lehet az. Túlbecsülték magukat, és lebecsültek engem. Behatolhatok az agyukba, és irányíthatom. A pajzs nélkül talán könnyebb dolgom volna, de a feladat így sem okoz különösebb nehézséget. Mihelyt megpróbálnák használni a fegyvereiket, lesújtanék önökre, és éppen ezért kell jól megérteniük engem: mert a pajzs nélkül szelíden avatkoznék be az elméjükbe, s nem okoznék kárt benne. A pajzsot azonban nagyobb erővel kell áttörnöm, amit ha megteszek, a továbbiakban már sem finoman, sem ügyesen nem tudok bánni az agyukkal. Azt is ugyanúgy szét kell zúznom, akár a pajzsot, és ezzel jóvátehetetlen kárt okozok önökben. Tehát nem állíthatnak meg, illetve én csak úgy állíthatom meg önöket, hogy a gyilkosságnál nagyobb bűnt kényszerülök elkövetni önök ellen. Értelem nélküli, üres bábokká kellene változtatnom önöket. Hajlandók vállalni a kockázatot?
– Ön is tudja, hogy erre nem volna képes – válaszolta Branno.
– Tehát vállalják annak a következménynek a kockázatát, amiről az imént beszéltem? – kérdezte ridegen közönyös hangon Gendibal.
– Seldon szerelmére, polgármester asszony… – súgta közelebb hajolva Kodell.
– Követem a gondolatait, Kodell, fölösleges suttognia – szólalt meg Gendibal (nem azonnal, mert a fénynek és minden, fénysebességgel közlekedő dolognak egy másodpercbe tellett, míg egyik hajóról eljutott a másikra). – Ugyanígy érzékelem a polgármesternő gondolatait is. Most egy kissé elbizonytalanodott, de hát még nem kell pánikba esnie. És pusztán az a tény, hogy minderről tudomásom van, bizonyítja az önök pajzsának tökéletlen voltát.
– Meg is lehet erősíteni – mondta a polgármesternő elszántan.
– Akárcsak az én mentális erőmet – válaszolta Gendibal.
– Csakhogy én fizikai energiával tartom fenn a pajzsot, amiből hosszú időre elegendő mennyiséggel rendelkezem. Önnek, ezzel szemben, mentális energiával kell áthatolnia rajta, s ez ki fogja fárasztani.
– Nem vagyok fáradt – mondta Gendibal. – Pillanatnyilag egyikőjük sem képes egyetlen parancsot sem kiadni akár a saját, akár más hajók legénységének egyetlen tagja számára sem. Ezzel még nem okozok kárt önöknek, de meg ne próbáljanak kibújni az ellenőrzésem alól, mert amennyiben növelnem kellene az erőmet, az előbbi figyelmeztetésem értelmében agyukat jóvátehetetlen károsodás érné.
– Én várok – jelentette ki Branno, s tüntető türelemmel tette ölbe a kezét. – Ön ki fog fáradni, és amikor ez bekövetkezik, a parancsaim már nem is ön ellen irányulnak majd, mert ön addigra ártalmatlanná fog válni. Akkor a Fő Alapítványi Flottát fogom utasítani, hogy induljanak meg Trantor ellen. Ha meg akarja menteni a világát, adja meg magát. A pusztítás második hulláma már nem fogja megkímélni az önök szervezetét, mint az első, amelyik a Nagy Dúlás idején döntötte romba Trantort.
– Hát nem érti, polgármesternő, hogy ha erőm gyengülését erezném, amire nem fog sor kerülni, legegyszerűbben úgy menthetném meg a világomat, ha utolsó erőmmel elpusztítanám önöket?
– Nem tehetné meg. Az önök feladata mindenekelőtt az, hogy életben tartsák a Seldon-tervet. Ha megöli a Terminus polgármesterét, s ezzel csapást mér az Első Alapítvány tekintélyére, valamint a beléje vetett bizalomra, egyszersmind jóvátehetetlenül meggyengítené a Terv erejét, s feltüzelné a mindenütt föllelhető ellenségeit; következésképpen a Terv lerombolásával csaknem olyan reménytelen helyzetet idézne elő, mintha maga a Trantor pusztulna el. Ezzel az erővel akár meg is adhatja magát.
– Arra számít tehát, hogy nem merném megsemmisíteni önöket?
Branno keble megemelkedett, amint mélyen beszívta a levegőt, majd lassan kieresztette, s csak aztán vágta ki határozottan:
– Igen!
Kodell halottsápadtam ült mellette.
80.
Gendibal rámeredt Branno alakjára, amely a fal előtti tér egy síkjában rajzolódott ki előtte, ámbár az erőtér zavaró hatása miatt kissé reszketően és elmosódottan. A mellette ülő ember arcvonásai teljesen homályban maradtak, mert Gendibalnak nem volt elég energiája, hogy őrá is összpontosítson. Minden figyelmét a polgármesternőre kellett fordítania.
A nő viszont nem láthatta őt. Azt sem tudhatta például, hogy mellette is ül valaki. Gendibal arckifejezéséből, testének jelzéseiből sem tudott következtetéseket levonni, ebből a szempontból Branno tehát hátrányban volt.
Gendibal minden egyes szavával igazat állított. Irgalmatlan erejű mentális erőket vonhatott volna össze, hogy lesújthasson Brannóra – s ezzel végérvényesen összeroncsolja a nő agyát.
De amit Branno mondott, szintén igaz volt. Ha Gendibal elpusztítja őt, ezzel legalább annyi kárt okozna a Tervnek, mint annak idején az Öszvér. Mi több, ez a kár annyival komolyabb lett volna, amennyivel az Öszvér óta előbbre tartottak a játszmában, tehát immár kevesebb idő állt rendelkezésükre, hogy visszataláljanak a helyes útra.
A helyzetet csak súlyosbította a Gaiának, ennek a még most is ismeretlen mennyiségnek a jelenléte, mely alig érzékelhetően, de gyötrő bizonyossággal jelezte, hogy saját mentális erőtérrel rendelkezik.
Egy pillanatra megérintette Novi agyát, hogy lássa, megvan-e még az áramlás. Megvolt, méghozzá változatlanul.
Novi, noha semmi módon nem érezhette meg az érintést, feléje fordult, és rémülten, súgva kérdezte:
– Mester, valami halvány ködöt látok itt. Ahhoz beszél?
Agyuk felületes összekapcsolódása révén érzékelhette a ködöt. Gendibal az ajkához emelte az ujját.
– Ne féljen, Novi – mondta. – Hunyja le a szemét, és lazítson. Aztán emelt hangon így szólt:
– Branno polgármesternő, ha úgy vesszük, sikeres hazárdjátékot űzött. Nem kívánom azonnal elpusztítani, mert úgy vélem, ha elmagyarázhatok önnek valamit, hallgatni fog a józan eszére, s így mindkét irányból elháríthatjuk a megsemmisítéssel fenyegető lépéseket. Feltételezzük most, polgármesternő, hogy ön győz, és én adom meg magam. Mi következik ebből? Ön és utódai, túláradó önbizalmukban és a mentális pajzsba vetett túlzott bizakodásuk alapján, roppant igyekezettel próbálják meg kiterjeszteni hatalmukat az egész Galaxisra. S mert ezzel a Seldon-tervet is tönkretennék, éppenséggel késleltetnék a Második Birodalom megalapítását.
– Egyáltalán nem lep meg, hogy nem kíván azonnal elpusztítani – válaszolta Branno –, és abból ítélve, hogy továbbra is tétlenül ül, feltételezem, hogy kénytelen volt belátni: nincs bátorsága hozzá, hogy engem elpusztítson.
– Ne legyen oktalanul elbizakodott – mondta Gendibal. – Inkább hallgasson rám. A Galaxis többsége még ma sem tartozik az Alapítványhoz, sőt egyre növekvő mértékben válik Alapítvány-ellenessé. De még az Alapítvány Szövetség egyes tagjai sem felejtették el, hogy valaha függetlenek voltak. Ha az Alapítvány elhamarkodott cselekedetekre ragadtatja magát, miután én megadtam magam, ezzel épp a legnagyobb gyengeségétől szabadítja meg a Galaxis többi világát: a széthúzástól és a határozatlanságtól. Éppen az öntől való félelem fogja egybekovácsolni őket, s ön fogja fölkelteni bennük a lázadás vágyát.
– Üres szavakkal fenyegetőzik – felelte Branno. – Elég erősek vagyunk, hogy könnyedén elbánjunk ellenségeinkkel, még ha a nem alapítványi Galaxis összes világa összefog is ellenünk, s ezen az sem változtatna, ha félszövetségnyi világ lázadna fel, s állna melléjük. Ez mind nem jelentene számunkra gondot.
– Közvetlen gondot nem, polgármesternő. Ne kövesse el azonban azt a hibát, hogy csak az azonnali következményeket veszi figyelembe. Létrehozhatja a Második Birodalmat úgy is, hogy egyszerűen bejelenti a megalapítását, de arra már nem lesz képes, hogy össze is tartsa. Tízévenként újra meg újra meg kell szereznie fölötte a hatalmat.
– Akkor ezt fogjuk tenni, mígnem a világok éppúgy belefáradnak, ahogy ön is fárad már.
– Ők sem fáradnak bele, ahogyan én sem. S ez a folyamat nem is tarthat soká, mert az ön Ál-Birodalmát egy másik s az előbbinél még súlyosabb veszély fenyegetné. Mivel csak ideig-óráig lenne fönntartható, méghozzá egy mind korszerűbb fegyverzettel ellátott, állandó kiképzés alatt álló hadsereg révén, az Alapítvány tábornokai, a történelemben első ízben, fontosabbá és hatalmasabbá válnának, mint maga a kormány. Az Ál-Birodalom katonai övezetekre bomlana fel, amely mindegyikében a katonai parancsnokok kezében lenne a legfőbb hatalom. Kezdetét venné az anarchia, s ezzel együtt a barbár állapotokba való visszacsúszás, amely hosszabb ideig tarthatna, mint ama harmincezer esztendő, amelyet Seldon a Seldon-terv megvalósulása előtt megjövendölt.
– Ezek csupán gyerekes fenyegetőzések. Még ha a Seldon-terv matematikájára alapozza is, az csupán lehetőségekről s nem szükségszerűségekről beszél.
– Branno polgármesternő – szólt Gendibal nyomatékosan –, felejtse most el a Seldon-tervet. Ön nem érti a matematikáját, és nem látja át a szerkezetét. De talán nincs is rá szüksége. Ön sokat tapasztalt politikus, s a pozíciójából ítélve nyilván sikeres is. De továbbmegyek: a játszma, amelybe most belefogott, a bátorságáról is árulkodik. Vegye elő józan, politikai ítélőképességét: gondolja át az emberiség politikai és katonai történetét, méghozzá abban a megvilágításban, amelyet az emberi természet ismerete nyújt. Vegye tekintetbe, mi mozgatja a népek, a politikusok és a katonai vezetők cselekedeteit, viszontcselekedeteit és egymással való kapcsolatuk alakulását, és be fogja látni, hogy igazam van.
– Még ha igaza volna is, második alapítványista – felelte Branno –, ezt a kockázatot vállalnunk kell. A kormányzás iránti elkötelezettségünkkel, folyamatos technikai előrehaladásunkkal, mind mentális, mind fizikai értelemben, megszerezhetjük a győzelmet. Hari Seldon nem jósolhatta meg a fejlődésnek ezt az iramát. Nem láthatta előre. Hol szerepel a Tervben a mentális pajzs kifejlesztése az Első Alapítványban? Miért kell nekünk egyáltalán a Tervhez ragaszkodnunk? Nélküle is megpróbálkozhatunk egy új Birodalom megalapításával. Végtére is, ha nélküle vallunk kudarcot, az többet ér, mint ha általa lennénk sikeresek. Nem kérünk egy olyan Birodalomból, amelyben bábokként mozgatnak bennünket második alapítványi, rejtett manipulátorok.
– Csak azért beszél így, mert nem érti meg, mit jelenthetne a kudarc a Galaxis népei számára.
– Lehetséges! – felelte Branno keményen. – Fárad már, második alapítványista?
– Csöppet sem. Hadd javasoljak egy olyan cselekvési lehetőséget, amelyet eddig nem vett számításba, olyat, amelyik sem engem, sem önt nem kényszeríti önmaga megadására. Mi most egy Gaia nevű bolygó szomszédságában vagyunk…
– Tudok róla.
– Arról is tud, hogy talán ez a bolygó az Öszvér születésének helye?
– E téren alaposabb bizonyítékokra lenne szükségem az ön puszta kijelentésénél.
– A bolygót mentális erőtér veszi körül. Ez a világ sok-sok Öszvér otthona. Ha ön valóra váltja álmát, és lerombolja a Második Alapítványt, máris rabszolgájává válik az Öszvérek bolygójának. Mi rosszat tett önnek valaha is a Második Alapítvány, valóságos, nem pedig elképzelt vagy elméletileg bekövetkezhető ártalomra gondolok. És most kérdezze meg önmagától, mennyi kárt okozott önöknek egyetlen Öszvér ténykedése!
– Még most is csak az ön kijelentéseire hagyatkozhatom.
– Mindaddig, amíg itt maradunk, nem nyújthatok többet. Ezért javasoltam fegyverszünetet. Tartsa fenn továbbra is a pajzsot, ha nem bízik meg bennem, de ne zárkózzék el az együttműködés elől. Közelítsük meg együtt ezt a bolygót, és ha már meggyőződött róla, hogy veszélyes, én közömbösítem a körülötte lévő mentális erőteret; ön akkor parancsot adhat a hajóinak a bolygó elfoglalására.
– És aztán?
– Akkor legalább külső erő beavatkozási veszélye nélkül állhat szemben egymással az Első és a Második Alapítvány. A kettőnk küzdelme csakis ebben az esetben lehet tiszta, hiszen most, ön is látja, nem merünk harcba szállni, mert mindkét Alapítvány kutyaszorítóba került.
– Miért nem mondta ezt előbb?
– Azt hittem, meggyőzhetem róla, hogy mi ketten nem vagyunk ellenségek, tehát összefoghatunk. Miután ezzel nyilvánvalóan kudarcot vallottam, minden eshetőségre fölajánlom együttműködési hajlandóságomat.
Branno fejét lehajtva, némán töprengett. Aztán azt mondta:
– Dajkamesékkel akarja elaltatni az éberségemet. Hogyan közömbösíthetné egymagában az Öszvérek bolygójának mentális erőterét? A gondolat olyan nevetséges, hogy a javaslata komolyságában sem bízhatom.
– Nem vagyok egyedül – felelte Gendibal. – Az egész Második Alapítvány ereje áll mögöttem, s ez az erő rajtam keresztül megbirkózik a Gaia erejével. Sőt, bármikor félresöpörheti az ön pajzsát, mintha csak könnyű ködfüggönyből szőtték volna.
– Ebben az esetben mi szüksége lehet az én segítségemre?
– Elsősorban azért van rá szükségem, mert az erőtér közömbösítése korántsem elegendő. A Második Alapítvány nem áldozhatja föl magát egyszer s mindenkorra azért, hogy szünet nélkül biztosítsa ennek az erőtérnek a közömbösítését, ahogyan én sem tölthetem életem hátralévő részét azzal, hogy mindenáron megpróbálok szót érteni önnel. Fizikai beavatkozásra is szükség van, méghozzá az önök hajóinak bevetésére. Másodszor, ha észérvekkel nem tudom meggyőzni, hogy a két Alapítványnak szövetségesként kell tekintenie egymásra, talán egy döntő fontosságú, közös vállalkozás meggyőzőbb érvnek fog bizonyulni. A tettek még ott is segíthetnek, ahol a szavak kudarcot vallottak.
Branno megint hallgatott egy sort, mielőtt megszólalt volna:
– Hajlandó vagyok közelebb menni a Gaiához, ha ezt a manővert együtt hajtjuk végre. Ezenkívül nem ígérhetek semmit.
– Ennyivel beérem – felelte Gendibal, és a számítógép fölé hajolt. Ekkor megszólalt Novi:
– Nem, mester, eddig nem volt jelentősége, de kérem, most ne tegyen semmit. Meg kell várnunk a terminusi Trevize tanácsost.
Tizenkilencedik fejezet – DÖNTÉS
81.
Amikor Janov Pelorat megszólalt, hangjában alig észrevehető türelmetlenség vibrált.
– Igazán, Golan, úgy látszik, senkit sem érdekel, hogy meglehetősen hosszú életem során, biztosíthatom, Bliss, azért nem olyan hosszú, először utazom át a Galaxison. Valahányszor megérkezem egy bolygóra, máris el kell hagynom, s még mielőtt alkalmam nyílna a tanulmányozására, már újból az űrben találom magam. Immár másodszor kell ezt tapasztalnom.
– Valóban – felelte Bliss –, de ha az elsőt nem hagyta volna el olyan gyorsan, ki tudja, mikor találkozhatott volna velem. Ez bizonyára kárpótolja az első alkalomért.
– Így van. Mi tagadás… kedvesem, ez bizony így van.
– És most, Pel, ha el kell is hagynia a bolygót, azért tőlem nem kell elbúcsúznia, és én vagyok Gaia, akár a legapróbb részletet, akár a nagy egészet nézi.
– Tudom, hogy maga az, és más része nem is kell nekem.
Trevize, aki eddig összehúzott szemöldökkel hallgatta kettejük beszélgetését, most megszólalt:
– Mégiscsak felháborító! Miért nem jött velünk Dom? Az Űrre, képtelen vagyok megszokni ezeket az egyszótagos neveket! Van egy kétszázötven szótagból álló név, és mindössze egyet használunk belőle… Miért nem ő jött, mind a kétszázötven szótagjával együtt? Ha ez az egész olyan fontos, ha a Gaia léte függ tőle, miért nem ő irányít bennünket a tanácsaival?
– Én itt vagyok, Trev – válaszolta Bliss –, és én legalább annyira Gaia vagyok, akárcsak ő. – Sötét szeme kissé oldalról és alulról villant Trevize-ra, amikor megkérdezte: – Ezek szerint idegesíti magát, ha „Trev”-nek szólítom?
– Igen, idegesít. Nekem is van annyi jogom a saját szokásaimhoz, mint maguknak. Az én nevem Trevize. Két szótagból áll. Trevize.
– Kérem, nagyon szívesen. Nem akarom feldühíteni, Trevize.
– Nem dühített fel. Csak felbosszantott. – Felpattant, nagy léptekkel végigment a helyiségen, miközben átlépett Pelorat kinyújtott lábán (aki gyorsan visszarántotta), majd visszafordult. Hirtelen megtorpant, megfordult, és megállt Bliss előtt.
– Ide figyeljen! – mondta, és ujjával a lányra bökött. – Én nem vagyok a magam ura! Külső erőnek engedelmeskedve jöttem a Terminusról a Gaiára, és amikor ezt megsejtettem, már nem tudtam kitépni magam ennek az erőnek a szorításából. És amikor megérkeztem a Gaiára, azt mondták, azért kellett idejönnöm, hogy megmentsem a Gaiát. Miért? Hogyan? Mi nekem a Gaia, s mi vagyok én a Gaiának, hogy nekem kell megmentenem? Nincs rajtam kívül más a Galaxis sokmilliárdszor milliárdnyi emberi lénye közül, aki elvégezhetné ezt a munkát?
– Kérem, Trevize – szólt Bliss szokatlanul csüggedt hangon, s arcán ezúttal nyoma sem volt a játékos, már-már incselkedő kifejezésnek. – Ne legyen dühös. Látja, helyesen ejtem ki a nevét, és nagyon komolyan beszélek. Dom is kérte, hogy legyen türelemmel.
– A Galaxis minden bolygójára esküszöm, akár lakott, akár sem, hogy nem leszek türelemmel! Ha egyszer olyan fontos személy vagyok, nem érdemelnék meg valamiféle magyarázatot? Újra megkérdezem: miért nem jött velünk Dom? Talán nem tartja kellőképpen fontosnak, hogy itt legyen mellettünk, a Távoli Csillag fedélzetén?
– Hiszen itt van, Trevize – felelte Bliss. – Velem együtt ő is itt van, mint ahogy mindenki, aki a Gaián él, a bolygó minden egyes élőlénye, még a legutolsó porszeme is.
– Magát kielégíti ez a magyarázat, de én másképpen gondolkodom. Én nem vagyok Gaia-lakó. Mi nem tudjuk begyömöszölni az egész bolygót a hajómra, mindössze egy embert láthatunk vendégül. Maga van velünk, és magán keresztül Dom is velünk van. Nagyon helyes. De kérdem én, miért nem Dom van itt, és maga csak rajta keresztül?
– Először is – válaszolta Bliss – mert Pel, akarom mondani, Pelorat, kérte, hogy én legyek magukkal a hajón. Én, nem pedig Dom.
– Lovagias volt. Ki veszi az ilyesmit komolyan?
– Ó, nem, drága barátom – állt föl Pelorat elvörösödő arccal. – Én komolyan gondoltam, és rosszul esnék, ha vitatná. Én elfogadom azt az érvelést, hogy valójában mindegy, Gaiának mint egésznek melyik komponense van jelen a hajón, és nekem Bliss jelenléte nagyobb öröm, mint Domé, s így kellene éreznie magának is. Mondhatom, Golan, úgy viselkedik, mint valami gyerek.
– Én? Én?! – csattant föl Trevize elsötétülő arccal. – Rendben van, elismerem. Ettől eltekintve – bökött ismét Blissre – bármit is várnak tőlem, biztosíthatom, semmit sem teszek mindaddig, amíg nem bánnak velem emberi lényhez méltóan. Először is, volna két kérdésem… Mit várnak tőlem? És miért éppen tőlem várják?
Bliss kerekre tágult szemmel hátrált előle.
– Én, kérem, azt még nem tudom megmondani.
Gaia még nem ismeri a választ. Úgy kell idejönnie, hogy még semmiről se tudjon semmit. Itt kell megtudnia mindent, hogy aztán megtegye, amit meg kell tennie, de akkor higgadtan, semmiféle érzelem nem befolyásolhatja. Ha továbbra is úgy viselkedik, ahogy most, nem lesz alkalmas semmire, és Gaiának, így vagy úgy, de pusztulnia kell. Meg kell változtatnia az érzelmeit, és én ebben nem tudok segíteni.
– Dom tudná, ha itt volna? – faggatta Trevize könyörtelenül.
– Dom itt van – felelte Bliss. – Ő (én) mi nem tudjuk, hogyan változtassuk vagy nyugtassuk meg magát. Mi nem tudjuk, milyen az, amikor egy emberi lény nem érzékeli a saját helyét a dolgok rendjében, amikor nem érzi, hogy ő egy nagyobb egész része.
– Ez nem igaz – jelentette ki Trevize. – Maguk millió kilométerekről és még messzebbről is megfogták a hajómat, és nyugalmat erőltettek ránk kétségbeesett tehetetlenségünkben. Nyugtasson meg hát most is. Ne tegyen úgy, mintha nem értene hozzá, nagyon is jól ért hozzá.
– De most nem szabad megnyugtatnunk. Most nem. Ha most megváltoztatnánk vagy bármi módon befolyásolnánk magát, többé nem volna értékesebb számunkra, mint akárki más a Galaxisban, s nem is vehetnénk hasznát. Nekünk épp az kell magában, ami maga. És nem is szabad mássá válnia. Ha ebben a pillanatban akárhogyan is, de hatni akarnánk magára, már el is vesztünk. Kérem! Nyugodjon meg a saját erejéből.
– Nincs rá mód, kisasszony, hacsak nem árul el valamit abból, amit tudni akarok.
– Bliss, hadd próbáljam meg én – szólalt meg Pelorat. – Kérem, menjen át a másik szobába.
Bliss lassan kihátrált. Pelorat becsukta mögötte az ajtót.
– Így is lát, hall és megérez mindent – mondta Trevize. – Mit számít, hogy kiküldte?
– Nekem számít – felelte Pelorat. – Egyedül akarok lenni magával, még akkor is, ha csak illúzió. Golan, maga fél!
– Ne beszéljen bolondokat.
– Egészen természetes, hogy fél. Nem tudja, hová megy, mi vár magára, s azt sem, mit várnak magától. Joga van hozzá, hogy féljen.
– De nem félek.
– De igen, fél. A fizikai veszélytől talán nem fél úgy, ahogy én. Én féltem attól, hogy kimerészkedjek az űrbe, féltem minden új bolygótól, amellyel találkoznom kellett volna, de elsősorban is féltem minden új találkozástól. Fél évszázadot töltöttem el mesterségesen visszavonult, korlátokkal ellátott életben, miközben maga haditengerész volt, és politikus, vagyis az élet sűrűjében mozgott otthon is, az űrben is. Végül én is megpróbáltam úrrá lenni a félelmeimen, és maga segített nekem. Mióta együtt vagyunk, mindig türelmes volt hozzám, kedvesen és megértőén bánt velem, és a maga érdeme, hogy sikerült legyőznöm a félelmemet, és mindig úgy viselkedtem, ahogy kellett. Engedje meg hát, hogy viszonzásul most én segítsek magán.
– Mondom, hogy nem félek. 
– Dehogynem. Ha mástól nem, hát a felelősségtől fél, amit vállalnia kell. Szemmel láthatóan egy egész világ sorsa függ magától, és ha kudarcot vall, mostantól kezdve azzal a tudattal kell élnie, hogy egy világ pusztult el maga miatt. Miért kellene ennyit kockáztatnia egy világért, amely semmit sem jelent magának? Milyen jogon rakják ezt a terhet a maga vállára? Nemcsak a kudarctól fél, mint mindenki más a maga helyében, hanem az is dühíti, hogy olyan helyzetbe hozták, hogy félnie kell.
– Ez sem igaz.
– De, azt hiszem. Azt javasolom tehát, engedje át nekem a feladatot, majd én elvégzem. Nem tudom, mit várnak magától, de bármi is, önként átvállalom. Feltételezem, hogy az a valami nem kíván különösebb fizikai erőfeszítést vagy vitalitást, túltenne magán minden mechanikus eszköz. Feltételezem továbbá, hogy mentális képességeket sem igényel, mert abból nekik maguknak is van elég. Valami olyasmi lehet… nos, fogalmam sincs róla, de ha sem izom, sem agy nem kell hozzá, akkor miért ne lehetne meg bennem is mindaz, ami magában, és én hajlandó vagyok magamra vállalni a felelősséget.
– Miért akarja ilyen buzgón levenni rólam a terhet? – kérdezte Trevize élesen.
Pelorat elmerülten nézte a padlót, mintha nem merne a másik ember szemébe nézni.
– Nekem volt feleségem, Golan – mondta. – Ismerem a nőket. De valahogy mégsem voltak soha fontosak számomra. Érdekeltek. Örömet szereztek. De sohasem voltak igazán fontosak. De ez a…
– Kicsoda? Bliss?
– Ő valahogy más, legalábbis nekem.
– Terminusra, Janov, hiszen minden szavát hallja!
– Nem számít. Úgyis tudja… Szeretnék a kedvére tenni. Átvállalom a feladatot, bármi is; vállalok minden kockázatot, ha csak a legkisebb esélyem van is, hogy… hogy jó szívvel gondoljon rám.
– Janov, ez a lány még gyerek!
– Nem gyerek… De különben sem érdekel, hogy mit gondol róla.
– Azt sem fogja fel, hogy ő milyennek látja magát?
– Öregembernek? Mit számít az? Ő egy nagyobb egész része, én pedig nem, és már maga az áthághatatlan falat emel közénk. Azt hiszi, én nem tudom? De én semmit sem kérek tőle, csak hogy…
– Hogy jó szívvel gondoljon magára?
– Igen. Vagy bármi mást, amit egyáltalán érezhet irántam.
– És ezért végezné el az én munkámat? De Janov, maga nem figyelt oda. Nem magát akarják; engem akarnak, valami űrverte okból kifolyólag, amit magam sem értek.
– Ha magát nem tudják rábírni, de valakire mégis szükségük van, talán a semminél én is több leszek. – Trevize megrázta a fejét.
– Nem tudom elhinni, hogy ez megtörténhetett. Janov, magát utolérte az öregség, s most hirtelen fölfedezte az ifjúságot. Megpróbál hőssé válni, hogy meghalhasson azért a testért.
– Ne beszéljen így, Golan. Ezzel a dologgal nem illik tréfálkozni.
Trevize nevetni próbált, de pillantása Pelorat komoly arcára esett, ezért inkább megköszörülte a torkát.
– Igaza van – mondta. – Bocsásson meg! Hívja be, Janov. Hívja be nyugodtan.
Bliss kissé riadtan lépett be.
– Ne haragudjon, Pel – mondta alig hallhatóan –, de nem vállalhatja át. Trevize-nak kell megtennie, vagy senki másnak.
– Jól van – mondta Trevize. – Nyugodt leszek. Akármi lesz is az, megpróbálom. Megteszek mindent, hogy visszatartsam Janovot attól, hogy romantikus hőst játsszon az ő korában.
– Tisztában vagyok a korommal – morogta Pelorat. Bliss lassan közelebb lépett hozzá, kezét a férfi vállára tette.
– Pel, én… én jó szívvel gondolok magára. 
Pelorat elfordította a tekintetét: 
– Minden rendben van, Bliss. Nem kell, hogy kedves legyen hozzám.
– Én nem vagyok kedves magához, Pel. Én nagyon… jó szívvel vagyok maga iránt.
82.
Sura Novi eleinte csak nagyon homályosan, de aztán egyre határozottabban érezte, hogy ő valójában Suranoviremblastiran, s gyerekkorában a szülei Su, a barátai pedig Vi néven szólították.
Valójában, természetesen, sohasem felejtette el, de ezek a dolgok mélyen el voltak temetve benne. Sohasem élt benne olyan mélyen vagy oly hosszú időre eltemetve, mint az elmúlt hónap alatt, hiszen sohasem töltött még ennyi időt egy ilyen sugárzó erejű agy közvetlen közelségében.
De immár eljött az idő. Az ő akarata ebben nem játszott szerepet. Nem volt rá szükség. Egész lénye húzta vissza önmagához, a felszínhez, mert immár a bolygónak volt szüksége rá.
Eleinte valamiféle bizonytalan, kényelmetlen érzés lett úrrá rajta, egyfajta viszketés, melyet csakhamar a vállalható egyéniség kényelmet okozó öröme váltott föl. Évek óta nem járt ilyen közel a Gaia bolygóhoz.
Visszaemlékezett az egyik életformájára, melyet gyerekként szeretett a Gaián. S hogy annak akkori érzéseit most a saját maga homályos részeként felfedezte, ráismert mindjárt a maga élénkebb érzéseire. Pillangó volt, amely áttörte bábja falait.
83.
Stor Gendibal éles, átható pillantással nézte Novit, és meglepetésében kis híján kiengedte a markából Branno polgármesternőt. Hogy mégsem tette, talán annak a hirtelen jött külső segítségnek volt köszönhető, amely nélkül elvesztette volna az egyensúlyát, és ami e pillanatban elkerülte a figyelmét.
– Mit tud Trevize tanácsosról, Novi? – kérdezte, de nyomban úrrá is lett rajta valami jeges bizonytalanság, mert észrevette, hogy a nő agya hirtelen zavarba ejtően bonyolulttá vált.
– Kicsoda maga?! – kiáltotta.
Amikor Novi agya után nyúlt, áthatolhatatlan falba ütközött. Ebben a pillanatban döbbent rá, hogy fogását Brannón egy, az övénél nagyobb erő támogatja.
– Kicsoda maga?! – kiáltott föl újra. Fájdalmas vonás jelent meg Novi arcán.
– Mester – mondta. – Gendibal szóló! A valódi nevem Suranoviremblastiran, és Gaia vagyok.
Szavakkal csupán ennyit mondott, de Gendibal hirtelen támadt dühében óriásira növelte mentális auráját, erejét szinte meghaladó ügyességgel ledöntötte a neki rendelt, erősítő korlátot, még szorosabban ragadta meg Brannót, miközben némán, iszonyú erővel kelt birokra Novi agyával.
A nő hasonló ügyességgel tartotta őt távol magától, de elméjét nem sikerült zárva tartania előtte – vagy talán nem is akarta.
Gendibal most úgy beszélt hozzá, mint egy másik szólóhoz.
– Komédiázott nekem, félrevezetett, megcsalt, holott azokhoz a lényekhez tartozik, akik közül az Öszvér származott!
– Az Öszvér eltorzult személyiség volt, szóló. Én/mi nem vagyunk Öszvérek. Én/mi Gaia vagyunk.
Bonyolult kapcsolatteremtésük lehetővé tette, hogy Gaia egész lényegét föltárja – sokkal teljesebb érvénnyel, mintha szavak sorozatát szánta volna rá.
– Egy egész, élő bolygó – mondta Gendibal.
– És mint egész, nagyobb mentális erőtérrel rendelkezik, mint maga egy személyben. Kérem, ne akarjon ilyen erőnek ellenállni. Félek, hogy ártanék vele magának, s azt nem szeretném.
– Még élő bolygóként sem lehet erősebb, mint trantori társaim együttvéve. Bizonyos értelemben mi is élő bolygó vagyunk.
– Mindössze néhány ezer ember mentális együttműködéséről beszélhet, szóló, és nem is hívhatja őket segítségül, mert elálltam az útjukat. Próbálja ki, s majd meglátja.
– Mi a terve, Gaia?
– Szeretném, szóló, ha a továbbiakban is Novinak szólítana. Amit most teszek, Gaiaként teszem, de azért én Novi is maradtam, és a maga számára csak Novi vagyok.
– Mi a terve, Gaia?
Sóhajszerű, mentális remegés futott át Novin, amikor megszólalt:
– Tehát megmaradunk ezen a hármas holtponton. Maga a pajzsán keresztül tartja fogva Branno polgármesternőt, én ehhez hozzáteszem a magam segítségét, s nem fáradunk el. Ugyanakkor, gondolom, engem sem enged el, én sem engedem el magát, s egyikünk sem fárad bele. És megmaradunk ebben a kölcsönös szorításban.
– Mi célból?
– Ahogy mondtam magának… megvárjuk a terminusi Trevize tanácsost. Ő fogja megoldani ezt a patthelyzetet – a döntésével.
84.
A Távoli Csillag fedélzeti számítógépe meghatározta a két hajó helyzetét, Golan Trevize pedig kivetítette őket az osztott képernyőre.
Mindkettő alapítványi hajó volt. Az egyik hajszálra olyan, mint a Távoli Csillag, s nyilvánvalóan Compor hajója. A másik nagyobb, mint kétségkívül az az erő is, amelyet képviselt. Trevize Blisshez fordult, s megkérdezte tőle:
– Nos, tud róla, ami ott folyik? Most már van valami mondanivalója a számomra?
– Igen! Ne rémüljön meg! Nem árthatnak magának.
– Miért gondolja rólam mindenki, hogy a félelemtől remegve gubbasztok?! – csattant fel Trevize ingerülten.
– Engedje szóhoz jutni, Golan – szólt közbe sietve Pelorat. – Ne rivalljon rá örökké.
Trevize mindkét karját türelmetlen megadással emelte a magasba.
– Nem fogok rárivallni. Beszéljen, hölgyem.
– A nagy hajón az önök Alapítványának uralkodója tartózkodik. Mellette…
– Az uralkodó? – ámult el Trevize. – Az öreg hölgyre gondol, Brannóra?
– Bizonyára nem ez a hivatalos címe – mondta Bliss, s vidám kis mosoly jelent meg a szája sarkában.
– De asszony, erről biztosíthatom. – Elhallgatott, mint aki feszülten figyel annak az átfogóbb organizmusnak a szavára, amelyhez tartozik. – A neve Harlabranno – folytatta. – Különös, hogy csak négy szótagból áll, holott ilyen fontos személyiség a bolygóján… no de bizonyára a nem gaiaiaknak is megvannak a maguk szokásai.
– Bizonyára – hagyta rá Trevize szárazon. – Talán majd szólítsa Brann-nak. De mit keres itt? Miért nem maradt… vagy úgy, értem már. Gaia őt is idehozta. Vajon miért?
Bliss megválaszolatlanul hagyta ezt a kérdést.
– Vele van Lionokodell, öt szótag, pedig alárendeltje. A tiszteletlenség jelének tűnik. Fontos hivatalos személy az önök bolygóján. Négy másik ember tartózkodik még a hajón, ők kezelik a fegyvereket. Felsoroljam a nevüket?
– Ne. Feltételezem, hogy a másik hajón egy ember, Munn Li Compor teljesít szolgálatot, méghozzá a Második Alapítvány képviseletében. Nyilván maga terelte össze a két alapítványi hajót. Miért?
– Nem egészen, Trev… akarom mondani, Trevize.
– Sose törődjön vele, hívjon nyugodtan Trevnek. Egy üstökös farka sem ér ennyi odafigyelést.
– Nem egészen, Trev. Compor elhagyta a hajóját, és két ember szállt be helyette. Az egyik Storgendibal, a Második Alapítvány egyik fontos tisztviselője. Szólónak nevezik.
– Fontos tisztviselő? Gondolom, birtokában van a mentális erőnek.
– Ó, igen. Nagyon is.
– El tud bánni vele?
– Hogyne. A másik ember, aki vele van a hajón, Gaia.
– Maguk közül való?
– Igen. A neve Suranoviremblastiran. Jóval több szótagból állna, de hosszú ideig távol volt tőlem/tőlünk.
– Képes rá, hogy fogva tartsa a Második Alapítvány egyik magas rangú tisztviselőjét?
– Nem ő, Gaia tartja fogva. Ő/én/mi mindannyian képesek vagyunk rá, hogy megsemmisítsük.
– Ez a szándéka vele? Megsemmisíti őt, aztán Brannót? Mi ez, az egész Gaia el akarja pusztítani az Alapítványokat, hogy aztán ő alapítson egy újabb Galaktikus Birodalmat? Visszatért volna az Öszvér? Egy még hatalmasabb öszvér…?
– Nem, nem, Trev. Ne izgassa föl magát! Nem szabad. Mindhárman patthelyzetben vannak. Várakoznak.
– Mire?
– A maga döntésére.
– Már megint ide lyukadnak ki. Miféle döntésemre? Miért az enyémre?
– Kérem, Trev! – kérlelte Bliss. – Hamarosan magyarázatot kap rá. Én/mi/ő annyit mondott el, amit én/mi/ő pillanatnyilag elmondhatott.
85.
– Nyilvánvaló, hogy hibát követtem el, Liono, talán végzetes hibát – mondta Branno elkínzott hangon.
– Gondolja, hogy ezt be is kell vallania? – morogta Kodell félig összezárt ajakkal.
– Ismerik a gondolataimat. Azzal már nem árthatok többet, ha kimondom. Hiába csukja be a száját, attól még ugyanúgy olvasnak a gondolataiban. Várnom kellett volna, míg a pajzs jobban megerősödik.
– Honnan tudhatta volna, polgármester asszony? – kérdezte Kodell. – Ha meg akarnánk várni, míg a biztonságunk megkétszereződik, megháromszorozódik, megnégyszereződik és így tovább, az örökkévalóság végéig várakozhatnánk. Ami azt illeti, nagyon szeretném, ha nem magunk jöttünk volna. Ha valaki más gyűjtötte volna össze a tapasztalatokat, mondjuk, például, a maga villámhárítója, Trevize.
Branno felsóhajtott.
– Nem akartam, hogy megneszeljenek valamit, Liono. De maga rájött, miben tévedtem alapvetően. Meg kellett volna várnom, míg a pajzs kellőképpen áthatolhatatlanná válik. Nem teljesen, csak kellőképpen. Tudtam, hogy most még vannak gyenge pontjai, de tovább nem tudtam várni. A pajzs hiányosságainak kiküszöbölésére talán már az én hivatali időm lejártával került volna sor, de azt akartam, hogy még az én időmben sor kerüljön rá, és magam is benne akartam lenni. Így aztán bolond módjára elhitettem magammal, hogy a pajzs kielégítő. Úgysem hallgattam volna a figyelmeztető szóra, ahogyan a maga kételkedéseire sem.
– Még most is megszerezhetjük a győzelmet, ha türelmesek vagyunk.
– Ki tudná adni a parancsot, hogy nyissanak tüzet a másik hajóra?
– Nem, képtelen volnék rá, polgármester asszony. Valahogy még a gondolatát is elviselhetetlennek érzem.
– Én is így vagyok vele. És ha maga vagy én kiadnánk is a parancsot, meggyőződésem, hogy a hajó legénysége nem engedelmeskedne, nem volna rá képes.
– A jelen körülmények között nem, polgármester asszony, de a körülmények megváltozhatnak. Ami azt illeti, új szereplő készül színre lépni.
A képernyőre mutatott, amely automatikusan megosztotta ernyőjét, amikor új űrhajó tűnt fel a láthatáron. A második hajó a képernyő jobb oldalán látszott.
– Ki tudja nagyítani a képet, Liono?
– Ez nem okoz gondot. A második alapítványista ért a dolgához. Bármit megtehetünk, ami nem zavarja őt.
– No lám – vette szemügyre Branno alaposabban a képet –, ez a Távoli Csillag, esküdni mernék rá. És feltételezem, hogy ott van a fedélzetén Trevize és Pelorat… Hacsak nem ültek az ő helyükre is második alapítványbeliek – tette hozzá keserűen. – A villámhárítónk valóban rendkívül hatékonynak bizonyult. Ó, bárcsak a pajzsom lett volna erősebb!
– Türelem! – intette Kodell.
A hajó vezérlőtermét ebben a pillanatban egy hang töltötte be, s Branno valamiképpen tudta, hogy ezt a hangot nem hullámok alkotják, hanem közvetlenül az agyában szólalt meg. Amikor Kodellre pillantott, kétsége sem volt felőle, hogy ő is hallja a hangot.
– Hall engem, Branno polgármesternő? Ha igen, akkor sem kell válaszolnia. Elég, ha elgondolja a választ.
– Kicsoda szól hozzám? – kérdezte Branno nyugodtan.
– Gaia vagyok.
86.
Mindhárom hajó nyugalomban volt a másik kettőhöz viszonyítva. Végtelen lassúsággal keringett mindhárom a Gaia bolygó körül, mint valami távoli, három részből álló kísérője. Mindhárman követték a Gaiát a napja körüli, végtelen útján.
Trevize a képernyő előtt ült, s már meg sem próbálta kitalálni, miféle szerep vár rá, miféle feladat kedvéért kellett megtennie ezerparszeknyi utat.
Nem lepte meg, amikor agyában meghallotta a hangot. Úgy érezte, régóta vár rá.
– Hall engem, Golan Trevize? Ha igen, akkor sem kell válaszolnia. Elég, ha elgondolja a választ.
Trevize körülnézett. Pelorat látható megrökönyödéssel tekingetett szét, mintha a hang forrását kutatná. Bliss nyugodtan ült, két keze ernyedten pihent az ölében. Trevize-nak egy pillanatra sem volt kétsége felőle, hogy ő is hallja a hangot.
A felszólítással mit sem törődve, érthetően és tagoltan azt felelte:
– Ha nem jövök rá, mi ez az egész, semmit sem teszek, hiába kérnek rá.
– Hamarosan rá fog jönni – felelte a hang.
87.
– Önök mindnyájan az agyukkal hallanak engem – mondta Novi. – Hatalmukban áll, hogy gondolatban válaszoljanak. Úgy intéztem, hogy valamennyien hallják egymást. És, mint tudják, elég közel vagyunk egymáshoz, tehát az űr mentális terének szokásos fénysebességét tekintve nem teli számolnunk kényelmetlen időeltolódással. Azzal kezdem, hogy mi mindnyájan utasítást követve gyűltünk itt össze.
– Milyen értelemben? – jött a kérdés Branno hangján.
– Nem valamiféle mentális beavatkozással – felelte Novi. – Gaia nem nyúl bele senki agyába. Ez nem a mi módszerünk. Mi csupán kihasználjuk a különféle törekvéseket. Branno polgármesternő haladéktalanul Második Birodalmat akart alapítani; Gendibal szóló első szóló akart lenni. Csak tápot kellett adnunk ezeknek a vágyaknak, s utána már rábízhattuk magunkat az eseményekre, némi válogatás és megfontolás után.
– Én tudom, hogyan kerültem ide – jelentette ki Gendibal ridegen. És valóban tudta. Tudta, mi hajtotta annyira, hogy kijusson az űrbe, hogy kövesse Trevize-t, s miért hitte oly magabiztosan, hogy mindent meg tud oldani. Mindennek Novi volt az oka. Ó, Novi!
– Maga különleges esetnek számított, Gendibal szóló. Hatalmas ambíció feszítette, de az egyéniségében rejlő szelídség utat engedett magához. Maga képes volt kedves lenni olyasvalakihez, akit minden tekintetben önmaga alatt állónak tartott. Ezt a vonását használtam ki, majd fordítottam maga ellen. Én/mi nagyon szégyelljük magunkat. Mentségünk csak az, hogy a Galaxis jövője forog kockán. Novi rövid időre elhallgatott, majd hangja (noha valójában nem vette igénybe a hangszalagjait) komolyabbá, arca feszültebbé vált.
– Eljött az idő. Gaia nem várhat tovább. A Terminus népe egy évszázad alatt kifejlesztett egy mentális pajzsot. Ha Gaia megvárja, míg felnő egy újabb nemzedék, már ő sem tud áthatolni ezen a pajzson, és akkor az alapítványiak szabadon, tetszésük szerint nyúlhatnak fizikai fegyvereikhez. A Galaxis akkor már nem lenne képes ellenállni nekik, és akkor ők a Terminus kívánsága szerint alapítanák meg a Második Galaktikus Birodalmat, méghozzá azonnal, mit sem törődve a Seldon-tervvel, a Trantor népével és a Gaiával. Branno polgármesternőt valahogy rá kellett vennünk, hogy lépjen, amikor a pajzs még nem lehetett tökéletes. És most vessünk egy pillantást a Trantorra. A Seldon-terv tökéletesen működött, hiszen maga Gaia gondoskodott róla, hogy minden pontosan a megszabott úton haladjon. És több mint egy évszázadig semleges első szólók álltak a Második Alapítvány élén, ami a Trantor vegetálását eredményezte. És most, hogy, hogy nem, Stor Gendibal hirtelen az élre tört. Kétségtelenül elnyerte volna az első szólóságot, s az ő vezetése alatt Trantor nyilván aktívabb szerepet vállalt volna. Figyelmét a fizikai erőre összpontosítva fölismerte volna a Terminus felől fenyegető veszélyt, és föllépett volna ellene. Ha a pajzs tökéletesítése előtt sikerül a Terminus fölébe kerekednie, a Második Galaktikus Birodalom a Seldon-terv értelmében, de a Trantor kívánsága szerint valósul meg, a Terminus népe és a Gaia akarata ellenére. Tehát valamiképpen el kellett érnünk, hogy Gendibal lépjen, mielőtt még első szólóvá lenne. Hála Gaia több évtizedes, gondos előkészületeinek, éppen a megfelelő időben és helyen hoztuk létre a két Alapítvány találkozóját. Mindezt elsősorban azért mondom el, hogy a terminusi Golan Trevize tanácsos megértse.
Trevize azonnal közbevágott, de ezúttal sem vette a fáradságot, hogy csak a gondolatait közvetítse.
– Nem értem – jelentette ki minden kertelés nélkül. – Mi bajuk van a Második Galaktikus Birodalom létrejöttének egyik vagy másik változatával? Mi bajuk vele?
– Az a Második Galaktikus Birodalom, amelyet a Terminus kívánsága szerint akarnak felállítani – felelte Novi –, harc árán alapított, harccal életben tartott s végül harcokban elpusztított, militarista birodalom lenne. Semmivel sem különb, mint egy újjászületett Első Galaktikus Birodalom. Ez Gaia véleménye. Az a Második Galaktikus Birodalom pedig, amelyet a Trantor kívánsága szerint terveznek, számításból alapított, számításból életben tartott, ennélfogva élőhalottként vegetáló, gyámkodáson alapuló birodalom lenne, vagyis maga a zsákutca. Ez Gaia véleménye.
– És milyen alternatívát kínál Gaia? – kérdezte Trevize.
– Nagy Gaiát. Galaxiát! Hogy minden lakott bolygó élő legyen, akárcsak a Gaia! Hogy valamennyi élő bolygó egy még nagyobb, hipertéri életté szerveződjék. Együvé tartozzék minden lakott és lakatlan bolygó. Minden csillag. A csillagközi gáz minden részecskéje. Talán még a nagy, központi fekete lyuk is. Élő Galaxist szeretnénk, olyat, amelyet minden élet számára úgy tehetünk otthonossá, ahogy ma még talán el sem tudjuk képzelni. Az élet minden eddiginél alapvetően különböző kialakulását szeretnénk lehetővé tenni, méghozzá elkerülve a régi hibákat.
– S helyettük újakat teremtenénk – morogta gúnyosan Gendibal.
– Gaia évezredek óta dolgozik ezen a terven.
– De nem galaktikus méretekben. 
Trevize, ügyet sem vetve a rövid szóváltásra, csak a saját szempontját tartotta szem előtt.
– És mi az én szerepem ebben az egészben? 
Novi agyán keresztül Gaia hangja zúgott fel:
– Válasszon! Melyik alternatívának kell megvalósulnia?
A kérdést néma csend követte, melyet csak nagy sokára tört meg Trevize – ezúttal mentális – hangja, aki megdöbbenésében ugyan szólni nem tudott, de néma kérdése még így is kihívóan, ám jóval csendesebben hangzott fel:
– Miért éppen én?
– Bár felismertük, hogy eljött az a pillanat – felelte Novi –, amikor vagy a Terminus, vagy a Trantor olyan erőssé válik, hogy hatalmát többé nem törhetjük le, vagy ami még rosszabb, a kettő egyszerre következik be, s ezáltal a Galaxis pusztulásához vezető patthelyzet áll elő, mégsem tehettünk semmit. Küldetésünk teljesítéséhez szükségünk volt valakire, egy meghatározott valakire, akiben megvan az igazság képessége. És megtaláltuk önt, tanácsos… Nem, ez még csak nem is a mi érdemünk. A Trantor lakói találtak rá önre, egy bizonyos Compor nevű illető jóvoltából, noha ők sem tudták, mit sikerült fölfedezniük. De ez a folyamat felhívta önre a mi figyelmünket is. Golan Trevize, ön meg van áldva azzal a képességgel, hogy mindig megtalálja a helyes cselekvés útját.
– Tagadom – felelte Trevize.
– Ön az adott pillanatban megérzi a bizonyosságot. És azt akarjuk, hogy most a Galaxis számára is megtalálja ezt a bizonyosságot. Lehet, hogy visszariad a felelősségtől. Talán mindent elkövet, hogy ne kelljen választania. De talán rá fog jönni, hogy az a helyes, ha megteszi. És megérzi a bizonyosságot! És választani fog! Amikor megtaláltuk önt, tudtuk, hogy nem kell tovább keresgélnünk, és attól kezdve évekig azon dolgoztunk, hogy közvetlen mentális beavatkozás nélkül, csupán bizonyos események következtében előálljon az a helyzet, amikor önök mindhárman: Branno polgármesternő, Gendibal szóló és Trevize tanácsos, ugyanabban az időben találkoznak össze a Gaia szomszédságában. Sikerült.
– Az űrnek ezen a pontján, az adott körülmények között nem nyilvánvaló-e, Gaia, amennyiben ezen a néven kell szólítanom önt, hogy nagyobb hatalma van, mint akár a polgármesternőnek, akár a szólónak? Nem nyilvánvaló-e, hogy akkor is megteremtheti az ön által emlegetett élő Galaxist, ha én a kisujjamat sem mozdítom érte? Miért nem teszi meg?
– Lehet, hogy a magyarázatom nem fogja kielégíteni – felelte Novi. – Gaia évezredekkel ezelőtt született meg a robotok segítségével, amelyek valaha rövid ideig szolgálták, de ma már nem szolgálják az emberi nemet. Világosan értésünkre adták, hogy csak akkor maradhatunk életben, ha a Robotika Három Törvényének szigorú megtartását kiterjesztjük az élővilág egészére. Ebben az értelmezésben tehát az Első Törvény így hangzik: „Gaia nem árthat az életnek, és nem nézheti tétlenül, ha az életet veszély fenyegeti.” Egész történelmünk során ennek a szabálynak a szellemében éltünk, nem is élhettünk másképpen. Ebből következik, hogy most tehetetlenek vagyunk. Az élő Galaxisról kialakított látomásunkat nem kényszeríthetjük rá miriádnyi emberi lényre, számtalan más életformára, mert ezzel talán sokaknak ártanánk. Ugyanígy azt sem nézhetjük tétlenül, hogy a Galaxis egy olyan harcban pusztítsa el félig önmagát, amelyet megakadályozhattunk volna. Nem tudjuk, cselekedetünkkel vagy tétlenségünkkel ártanánk-e kevésbé a Galaxisnak; és ha a cselekvést választjuk, vajon a Terminus vagy a Trantor támogatása ártana-e kevésbé a Galaxisnak. Döntse el Trevize tanácsos, és bármit határoz is, Gaia aszerint cselekszik.
– Mit várnak tőlem, hogyan döntsem el ezt a kérdést?! – kiáltotta Trevize. – Mit tegyek?
– Ott van a számítógépe – felelte Novi. – Amikor készítették, a terminusiaknak sejtelmük sem volt róla, hogy művük sokkal jobb, mint gondolták. Az ön fedélzeti számítógépében Gaia is benne van valamennyire. Tegye a kezét a terminálra, és gondolkodjon. Gondolhatja például azt, hogy Branno polgármesternő pajzsa áthatolhatatlan. Ha ezt teszi, ő esetleg arra az elhatározásra jut, hogy fegyvereivel megsemmisíti a másik két hajót, majd kiterjeszti fizikai uralmát előbb a Gaiára, aztán a Trantorra.
– És Gaia nem tesz semmit, hogy ebben megakadályozza? – kérdezte Trevize meglepetten.
– Semmit. Ha önnek az a meggyőződése, hogy a Terminus uralma minden más lehetőségnél kevésbé árthat a Galaxisnak, mi örömmel támogatjuk, még a saját pusztulásunk árán is. De gondolhat Gendibal szóló mentális erőterére is, és hozzáteheti a saját, számítógép által megnövelt erőterét. Ezt követően ő nyilván kiszabadul a szorításomból, félrelök engem, elvégzi a polgármesternő agyában a szükséges beavatkozást, s aztán az ő hajói segítségével átveszi Gaia fölött a tényleges uralmat, ily módon biztosítva a jövő számára a Seldon-terv vezető szerepét. Gaia őt sem fogja megakadályozni. De ha az én mentális erőmre gondol, ahhoz is csatlakozhat, és attól kezdve az élő Galaxis megindulhat a kiteljesedés útján, amit ugyan sem ez a nemzedék, sem a következő nem fog megérni, hanem sok század alatt következik be, s eközben a Seldon-terv tovább érik. Önnek kell választania!
– Várjon! – szólalt meg Branno polgármesternő. – Ne döntsön még! Beszélhetek?
– Szabadon beszélhet – felelte Novi –, csakúgy, mint Gendibal szóló.
– Trevize tanácsos – mondta Branno. – Amikor utoljára találkoztunk a Terminuson, azt mondta: „Eljöhet még az idő, polgármester asszony, amikor kérni fogja, hogy tegyek meg egy bizonyos lépést. Akkor rajtam lesz a választás sora, és emlékezni fogok az elmúlt két napra.” Nem tudom, látta-e előre ezt, vagy érezte, hogy be fog következni, vagy pusztán arról van szó, hogy ösztönösen rendelkezik azzal a helyes ítélőképességgel, amit ez az élő Galaxisról beszélő asszony megfogalmazott. Mindenesetre igaza volt. Kérem, tegye meg azt a lépést a Szövetség érdekében. Lehet, hogy most úgy érzi, itt az alkalom, hogy visszaadja nekem a kölcsönt, amiért letartóztattam és száműzetésbe kényszerítettem. Kérem, emlékezzék rá, csak azért tettem, mert az Alapítvány Szövetség érdekében ezt tartottam helyesnek. Ha tévedtem vagy durva önérdekből tettem volna is, ne felejtse el, hogy én követtem el, nem pedig a Szövetség. Ne pusztítsa el az egész Szövetséget csak azért, hogy visszaadja a kölcsönt, egyedül nekem. Ne felejtse el, hogy alapítványista és ember, és nem akarhatja, hogy a Trantor matematikusai tervében egyetlen számjegyként szerepeljen, s még számjegynél is kevesebbként az élő és élettelen holmi galaktikus zagyvalékában. Arra törekedjen, hogy saját maga, az utódai és embertársai független, szabad akaratú lények legyenek. Semmi más nem számít. Mondhatják ezek itt, hogy a mi Birodalmunk vérontáshoz és nyomorúsághoz vezet, ám ez nem szükségszerű. A mi szabad választásunkon múlik, így lesz-e vagy sem. Dönthetünk másképpen is. És egyébként is jobb, ha az ember szabad akarattal bukik el, mint hogy egy gépezet láncszemeként, értelmetlen biztonságban élje le az életét. Vegye figyelembe, hogy szabad akaratú, emberi lényként kapta meg a döntés jogát. Ezek a Gaia-dolgok képtelenek dönteni, mert gépezetük nem engedi meg nekik, létük tehát magán múlik. S ha megparancsolja, hát el is pusztítják önmagukat. Ezt a sorsot szánja az egész Galaxisnak?
– Nem tudom, van-e szabad akaratom, polgármester asszony – válaszolta Trevize. – Lehet, hogy olyan ravaszul avatkoztak be az agyamba, hogy végül mindenképpen a kívánt választ fogom adni.
– Az agya tökéletesen érintetlen – szólt Novi. – Ha képesek lettünk volna rá, hogy önt a magunk céljaihoz igazítsuk, ez a találkozó merőben fölösleges volna. Ha ilyen tisztességtelenek volnánk, bátran kitarthattunk volna a számunkra legkedvezőbb megoldásnál, mit sem törődve az emberiségnek mint egésznek a sajátunknál fontosabb érdekeivel és javával.
– Úgy vélem, most rajtam a szólás joga – mondta Gendibal. – Ne engedje, Trevize tanácsos, hogy kicsinyes helyi érdek irányítsa elhatározásában. Nem szabad, hogy terminusi mivoltából eredően a Terminust az egész Galaxis fölébe helyezze. A Galaxis immár öt évszázada halad a Seldon-terv kijelölte úton. A haladás töretlen, az Alapítvány Szövetségen kívül és belül egyaránt. Ön, az Alapítványon belül betöltött szerepét messze meghaladva, része a Seldon-tervnek. Ne zavarja meg tehát a Tervet, sem szűk látókörű hazafiságból, sem valamiféle új és eddig járatlan út iránt érzett romantikus hevületből. A második alapítványiak semmiféle módon nem akarják megfosztani az emberiséget szabad akaratától. Vezetők vagyunk, nem despoták. Mi olyan Második Galaktikus Birodalmat kínálunk, amely alapjaiban különbözik az Elsőtől. Az emberi történelem évtízezrei során, amióta csak hipertéri utazás létezik, a Galaxis nem élt meg egyetlen évtizedet sem vérontás és erőszakos halál nélkül, még azokban a korszakokban sem, amikor magán az Alapítványon béke uralkodott. Válassza Branno polgármesternőt, és a jövőben is minden úgy lesz, mint eddig. Forog tovább a vigasztalan, halált osztogató kerék. A Seldon-terv végül majd meghozza a szabadulást, és nem azon az áron, hogy akár egyetlen újabb atom is keletkezik az atomok Galaxisában, mely le fog süllyedni a fű, a baktérium és a por szintjére.
– Egyetértek azzal, amit Gendibal szóló elmondott az Első Alapítvány Második Birodalmáról – folytatta Novi. – De azzal már nem, amit a sajátjáról mondott el. A Trantor szólói végtére is független, szabad akaratú emberi lények, ugyanazok, akik mindig is voltak. Vajon ők nem ismerik a romboló versengést, a politikai harcokat, a mindenáron való felkapaszkodás törekvését? Nincsenek-e veszekedések, olykor még gyűlölködések is a Szólók Asztala körül, és vajon mindig olyan vezetők lesznek ők, akiket követhet mindenki? Eskessék meg Gendibal szólót a becsületére, és kérdezzék meg tőle!
– Erre semmi szükség – felelte Gendibal –, anélkül is elismerem, hogy az Asztal körül létezik gyűlölködés, versengés és árulás. De ha valamit eldöntöttünk, azt mindenki tudomásul veszi. Ez alól sohasem volt kivétel.
– És mi van akkor, ha nem választok? – kérdezte Trevize.
– Választania kell! – felelte Novi. – Tudni fogja, hogy meg kell tennie, tehát választani fog.
– Mi van akkor, ha megpróbálom, és nem sikerül?
– Választania kell!
– Mennyi idő áll rendelkezésemre? – faggatózott Trevize.
– Amíg bizonyosságot nem érez, bármennyi időbe telnék is – válaszolta Novi.
Trevize némán ült.
A többiek is csendben voltak, és Trevize szinte hallani vélte önnön vérének lüktetését.
Nagy sokára hangzott föl Branno polgármesternő határozott kiáltása.
– Szabad akarat!
Parancsoló erővel harsant fel Gendibal szóló hangja.
– Irányítás és béke!
– Élet – hallatszott Novi sóvárgó suttogása.
Trevize megfordult, és pillantása találkozott Pelorat átható tekintetével.
– Janov. Hallott mindent?
– Igen, Golan, mindent hallottam.
– Mit gondol?
– A döntés nem rám tartozik.
– Tudom. Mégis mit gondol?
– Nem tudom. Mindhárom megoldástól félek. Ugyanakkor motoszkál bennem valami különös gondolat…
– Igen?
– Amikor először értünk ki az űrbe, maga megmutatta nekem a Galaxist. Emlékszik?
– Persze.
– Felgyorsította az időt, és a Galaxis látható forgásnak indult. Én akkor, mintha megéreztem volna ezt a pillanatot, azt mondtam: „Mint valami élőlény, úgy úszik át az űrön a Galaxis.” Gondolja, hogy bizonyos szempontból már ma is él?
És Trevize, ahogy fölidézte ezt a pillanatot, hirtelen megérezte a bizonyosságot. És újra föléledt benne az akkori érzése, hogy valami módon Peloratnak is döntő fontosságú szerepe lesz ebben a játszmában. Sietve fordult vissza, nehogy meggondolja magát, nehogy elfogja a kétség, a bizonytalanság.
Kezét a terminálra helyezte, és olyan erővel gondolt rá, amilyen erőt eddig föl sem tételezett magáról.
Döntött – s ezen a döntésen múlott a Galaxis sorsa.
Huszadik fejezet – EREDMÉNY
88.
Harla Branno polgármesternőnek minden oka megvolt az elégedettségre. Államfői látogatása nem tartott sokáig, de rendkívül eredményesen végződött.
Semmiképpen sem akart önhittnek mutatkozni, amikor azt mondta:
– Természetesen nem szabad vakon bíznunk bennük.
A képernyőn kísérte figyelemmel, amint az űrflotta hajói egyenként belépnek a hipertérbe, majd visszatérnek rendes állomáshelyükre.
Föl sem vetődött, hogy a Sayshell ne vette volna észre a jelenlétüket, de két dolgot ők sem hagyhattak figyelmen kívül: mindenekelőtt azt, hogy a hajók mindvégig alapítványi területen maradtak, s másodsorban, hogy mihelyt Branno megígérte a távozásukat, a hajók gyorsan el is hagyták a térséget.
Másrészt viszont a Sayshell nem fogja egyhamar elfelejteni, hogy azokat a hajókat egy nap – vagy még rövidebb idő – alatt bármikor összevonhatják a határain. Olyan manőver volt, amelyben egyszerre nyilvánult meg az erő és a jó szándék.
– Való igaz, hogy nem bízhatunk meg bennük vakon – felelte Kodell –, de hát nincs senki a Galaxisban, akiben vakon megbízhatnánk, a Sayshellnek viszont érdeke, hogy megtartsa a megegyezés feltételeit. Igazán nagylelkűek voltunk.
– Sok minden múlik a részletek kidolgozásán, ami szerintem hónapokig eltart még – mondta erre Branno. – Az elv kimondása egy pillanat műve, de az árnyalás csak aztán következik: hogy hogyan rendezzük el a karantént az export- és az importáruk számára, hogyan állapítsuk meg az ő gabonájuk és szarvasmarhájuk értékét a miénkhez viszonyítva és így tovább.
– Tudom, de végül is mindenre sort kerítünk, és az érdem a magáé, polgármester asszony. Bátor sakkhúzás volt, amelynek bölcsességében, bevallom, kételkedtem.
– Ugyan már, Liono. Mindössze az történt, hogy az Alapítvány számolt a sayshelli büszkeséggel. Hiszen a korai császárkor óta megőrizték bizonyos mértékig a függetlenségüket, és ez valóban csodálatra méltó.
– Igen, kiváltképpen most, hogy nem okoz számunkra több kényelmetlenséget.
– Erről van szó, tehát megérte, hogy lefaragjunk valamicskét a saját büszkeségünkből, mintegy baráti gesztusként. Elismerem, kissé nehezemre esett, hogy én, egy Galaxist átfogó Szövetség polgármestere látogatást tegyek egy provinciális csillagcsoportban, de mihelyt a döntés megszületett, már nem okozott különösebb gondot. És milyen örömet szereztem nekik. Merész játék volt felsorakoztatni a hajóinkat a határon, s ezzel kényszeríteni őket, hogy fogadják a látogatásomat. Nem elég, hogy megalázkodtam, de még mosolyognom is kellett hozzá.
Kodell bólintott.
– Az erő védelme érdekében le kellett mondanunk az erőfitogtatásról.
– Pontosan. Ki is mondta ezt?
– Azt hiszem, az egyik Eriden-színdarabban hangzott el, de nem vagyok benne biztos. Majd otthon megkérdezünk valami irodalmi szaktekintélyt.
– Ha nem felejtem el. Minél előbb lehetővé kell tennünk a sayshelliek viszontlátogatását a Terminuson, és gondoskodnunk kell róla, hogy úgy érezzék, egyenlő félként bántak velünk. És attól tartok, Liono, szigorú biztonsági rendszabályokat kell foganatosítania a védelmükben. Lehet, hogy néhány forrófejű alak felbőszül a látogatásukon, és nem viselkednénk bölcsen, ha tiltakozó felvonulásokkal akár a legkisebb megaláztatásnak is kitennénk őket. 
– Tökéletesen egyetértek – felelte Kodell. – Egyébként rendkívül okosan tettük, hogy Trevize-t kiküldtük az űrbe.
– Mint villámhárítót? Hogy őszinte legyek, reméltem, hogy ilyen jó munkát végez. Egyenesen Sayshellre röppent, és olyan gyorsan vonzotta magához tiltakozásuk villámát, amiről álmodni sem mertem volna. Az űrre! Micsoda nagyszerű ürügyet szolgáltattak vele a látogatásomhoz, hála a tartózkodásuknak, egyetlen alapítványi nemzet sem bolydult fel a hírre!
– Okos!… De nem gondolja, hogy mégis jobb lett volna, ha Trevize velünk jön vissza?
– Nem. Ami azt illeti, bárhol másutt szívesebben látom, mint otthon. Folyton megzavarná a Terminus rendjét. A Második Alapítványról hangoztatott lehetetlen nézetei éppen kapóra jöttek, hogy eltávolítsuk, és természetesen éppen azért küldtük vele Peloratot hogy szépen elvezesse a Sayshellre; nem akarom, visszatérjen, és továbbra is terjessze azokat a képtelenségeket. Sohasem tudhatjuk, mire vezetne.
– Kétlem, hogy még egyszer az életben találnánk valakit, akit könnyebben lehet átejteni, mint egy tudóst – kuncogott Kodell. – Kíváncsi volnék, mennyire vette be Pelorat, amit azért adtunk elő neki, hogy felbátorítsuk.
– Neki már az is elég volt, hogy hitt a mitikus sayshelli Gaia valóságos létezésében, de ez tulajdonképpen mellékes. Ha visszatérünk, össze kell hívnunk a Tanácsot, és meg kell szereznünk a sayshelli szerződést támogató szavazataikat. Szerencsére birtokunkban van Trevize nyilatkozata: a hangfelvétel és minden szükséges, amelyben kijelenti, hogy önként hagyta el a Terminust. Én majd hivatalosan kifejezem sajnálkozásomat Trevize átmeneti letartóztatása miatt, s ezzel a Tanács is be fogja érni.
– Bízom benne, hogy meg tudja puhítani őket, polgármester asszony – jegyezte meg Kodell fanyarul. – De számol-e azzal, hogy Trevize továbbra is keresni fogja a Második Alapítványt?
– Csak hadd keresse – vonta meg a vállát Branno –, de ne a Terminuson. Ez legalább lefoglalja, és különben sem jut vele semmire. A Második Alapítvány továbbélése a mi századunk mítosza, éppen úgy, ahogy a Sayshell Gaia köré szőtte a maga mítoszát.
Derűs arccal dőlt hátra székében.
– Most tehát markunkba kaparintottuk a Sayshellt, és mire föleszmélnek, már nem lesz módjuk rá, hogy kiszabaduljanak. S ezzel az Alapítvány tovább gyarapodott, s terjeszkedése zökkenőmentesen, szabályosan fog végbemenni a jövőben is.
– Az érdem teljes mértékben az öné lesz, polgármester asszony.
– Ez nem kerülte el a figyelmemet – felelte Branno, miközben hajójukat elnyelte a hipertér, hogy azután a Terminussal szomszédos űrben bukkanjanak föl ismét.
89.
Stor Gendibal szólónak – aki ismét a saját hajóján tartózkodott – minden oka megvolt az elégedettségre. Az Első Alapítvánnyal történt találkozása nem tartott sokáig, de rendkívül eredményesen végződött. Hazaküldött üzenete gondosan tompított ujjongást fejezett ki. Pillanatnyilag csak annyit tartott szükségesnek, hogy tájékoztassa az első szólót a dolgok kedvező alakulásáról (amit kizárólag abból a tényből szűrt le, hogy a Második Alapítvány összesített erejének bevetésére végül is nem került sor). A részletekről ráér később is beszámolni.
Majd elmondja, hogy az az óvatos – és igazán csekély – beavatkozás hogyan változtatta át Branno polgármesternő nagyszabású imperialista elgondolásait egy kereskedelmi egyezmény gyakorlati hasznú megkötésére; hogy az az óvatos – és meglehetősen hosszú távú – beavatkozás hogyan vette rá a Sayshell Unió vezetőjét, hogy egy tárgyalás erejéig meghívja a polgármesternőt, s ez a tárgyalás aztán minden további beavatkozás nélkül megnyitotta az utat az egymáshoz való közeledésre, mert a saját hajóján a Terminusra visszatérő Compor feladata lesz, hogy az egyezményt meg is tartsák. Az egész szinte iskolapéldája annak – gondolta Gendibal önelégülten –, hogy milyen csodálatos eredményeket érhet el az, aki ilyen aprólékos gonddal tud bánni mentális erejével.
Delarmi szólónak tátva marad a szája, ha az Asztal hivatalos gyűlésén beszámol a részletekről, s nem vitás, hogy a győzelem az övé lesz az első szólóságért hamarosan meginduló választásokon.
És önmaga előtt azt sem tagadta le, milyen nélkülözhetetlen volt Sura Novi jelenléte, noha ezt a szólók előtt nem fogja hangsúlyozni.
Nemcsak hogy fontos volt a győzelme szempontjából, hanem megadta neki a lehetőséget, hogy kiélhesse gyermeki (és emberi, hiszen a szólók nagyon is emberek) vágyát: felkeltse maga iránt egy másik ember csodálatát.
Tudta, hogy a nő a történtekből semmit sem értett, legföljebb annyit, hogy a zűrzavart ő simította el, és ezért módfelett büszke rá. Gendibal végigsimított Novi agyának szabályos felszínén, és megérezte ennek a büszkeségnek a melegét.
– Maga nélkül nem tudtam volna megtenni, Novi – mondta. – Maga miatt jöttem rá, hogy az Első Alapítvány, a nagy hajó emberei…
– Igen, mester, tudom, kikről beszél.
– Maga miatt jöttem rá, hogy agyuk gyenge ereje mellett egy pajzs is van a birtokukban. A maga agyára gyakorolt hatásából tudtam pontosan következtetni mindkettő természetére. Abból tudtam meg, milyen erővel kell áthatolnom az egyiken és közömbösítenem a másikat.
– Nem értem pontosan, miről beszél, mester – mondta Novi bizonytalanul –, de ha tudtam volna, szívesen segítettem volna többet is.
– Tudom, Novi. De amit tett, az is elég volt. Meglepően nagy veszélyt jelenthettek volna. De most még meg lehetett állítani őket, mert pajzsukat és erőterüket még nem fejlesztették ki tökéletesen. A hazatérő polgármesternő, pajzsot, erőteret feledve, boldogan gondol vissza a Sayshellel aláírt kereskedelmi egyezményre, amellyel elérte, hogy a Sayshell is a Szövetség tevékeny tagja lett. Nem tagadom, sok fáradságunkba fog telni, míg tönkretesszük a pajzsba és az erőtérbe befektetett munkájukat, ezen a téren el kell ismernünk hanyagságunkat, de ezt a feladatot el fogjuk végezni.
Eltöprengett, aztán valamivel halkabban folytatta:
– Túl sok mindent gondoltunk magától értetődőnek az Első Alapítvánnyal kapcsolatban. A jövőben nagyobb gondot kell ráfordítanunk. Valahogy szorosabban össze kell fognunk az egész Galaxist. Mentális erőnket arra kell használnunk, hogy kiépítsük a tudatosság szorosabb együttműködését. Ez megfelelne a Tervnek. Meg vagyok róla győződve, és gondom is lesz rá.
– Mester! – szólalt meg Novi aggodalmasan.
– Ne haragudjon – mosolyodott el hirtelen Gendibal. – Magamban beszéltem… Novi! Emlékszik még Rufirantra?
– Arra az ostoba parasztra, aki megtámadta magát? Mondhatom, emlékszem rá.
– Bizonyos vagyok benne, hogy személyi pajzsokkal fölszerelt, első alapítványi ügynökök rendezték meg az egészet, csakúgy, mint a többi rendellenességet. Ha elképzelem, milyen vak voltam, hogy ezt eddig nem ismertem föl! Aztán meg annyira megzavart ennek a titokzatos világnak a mítosza, a sayshelliek babonás tisztelete, mellyel a Gaiát övezik, hogy majdnem megfeledkeztem az Első Alapítványról. Itt is a maga elméje jött a segítségemre. Az árulta el nekem, hogy a mentális erőteret az ő hadihajójuk gerjeszti, semmi más.
Elégedetten dörzsölte a kezét.
– Mester! – szólt közbe Novi félénken.
– Tessék, Novi.
– És nem jutalmazzák meg azért, amit tett?
– Dehogynem. Shandess nyugalomba vonul, s utána én leszek az első szóló. Akkor megnyílik előttem a lehetőség, hogy tevékeny részt vállaljunk a Galaxis forradalmasításában.
– Első szóló?
– Igen, Novi. Valamennyi tudós közül én leszek a legnagyobb és leghatalmasabb.
– A leghatalmasabb? – visszhangozta a nő csüggedten.
– Miért vág ilyen arcot, Novi? Nem akarja, hogy megjutalmazzanak?
– De igen, mester, akarom… De ha minden tudós közül maga lesz a legnagyobb, akkor egy honi asszonyt nem fog megtűrni maga mellett. Nem lesz illendő dolog…
– Úgy gondolja? És ki akadályozna meg benne?
Novi iránti érzelmei csordulásig betöltötték a lelkét.
– Bármi legyek is a jövőben, Novi, a maga helye mindig mellettem lesz. Hát azt hiszi, megkockáztatnám, hogy szembeszálljak az Asztalnál időről időre feltűnő farkasokkal úgy, hogy közben ne számíthassak a maga elméjére, amely már akkor tájékoztat a bennük kialakuló érzelmekről, amikor nekik még sejtelmük sincs róluk? Azt hiszi, boldogulnék a maga ártatlan, tükörsima elméje nélkül? Egyébként is… – megakadt, mintha maga is meghökkent volna a váratlan felismeréstől… – De ettől függetlenül is, én… én szeretem, ha velem van, és azt akarom, hogy mellettem maradjon… Feltéve, ha maga is így akarja.
– Ó, mester! – suttogta Novi, és amikor Gendibal karja átfogta a derekát, fejét a férfi vállára hajtotta.
Lent a mélyben, Novi agyának tudattalan rétegeiben megmaradt Gaia lényege, és csendben irányította az eseményeket, de szüksége volt erre az áthatolhatatlan álarcra, hogy a nagy cél elérésének esélyei továbbra is megmaradjanak.
És ez az álarc – történetesen egy honi asszony arca – kimondhatatlanul boldog volt. Olyan boldog, hogy Novi lassan megbékélt a gondolattal, hogy ilyen messzire szakadt önmagától (tőlük), mindannyiuktól, és nem is bánta, ha a meghatározhatatlan jövőben ezentúl mindig az lesz, akinek látszik.
90.
Pelorat megdörzsölte a kezét, és kellőképpen kordában tartott lelkesedéssel mondta:
– Olyan boldog vagyok, hogy visszamegyünk a Gaiára.
– Hm! – dünnyögte Trevize szórakozottan.
– Tudja, mit mondott Bliss? A polgármesternő egy Sayshellel kötött kereskedelmi egyezménnyel a tarsolyában tér vissza a Terminusra. A második alapítványbeli szóló pedig azzal a meggyőződéssel megy haza Trantorra, hogy ő intézte el, az a nő, Novi is vele tart, hogy lássa, megindulnak-e azok a változások, melyek Galaxia születéséhez vezetnek. És egyik Alapítvány sem tud Gaia létezéséről. Elképesztő.
– Tudom – mondta Trevize. – Nekem is elmondták. Mi viszont tudjuk, hogy Gaia létezik, tehát nyugodtat beszélhetünk.
– Blissnek nem ez a véleménye. Szerinte senki sem hinne nekünk, s ezzel mi is tisztában leszünk. Egyébként, ami engem illet, én soha nem kívánom elhagyni a Gaiát.
Trevize úgy nézett föl, mint aki csak most eszmél magára.
– Tessék? – kérdezte.
– Itt maradok. Tudja, magam is alig akarom elhinni. Néhány hete még magányosan éltem a Terminuson, ugyanúgy, mint évtizedek óta mindig: csak a feljegyzéseim és a gondolataim foglalkoztattak, és azt hittem, életem végéig csak a feljegyzéseim és a gondolataim között töltöm továbbra is magányos napjaimat, afféle nyugalmas vegetálásban. Aztán hirtelen, merőben váratlanul galaktikus utazó vált belőlem; belekeveredtem egy galaktikus válságba, és végül – ne nevessen ki, Golan – megtaláltam Blisst.
– Nem nevetem ki, Janov – felelte Trevize –, de tudja egyáltalán, hogy mit csinál?
– Igen, tudom. Ez a Föld-téma már nem érdekel. Megkaptam a magyarázatot, hogy miért csak ezen a világon fejlődött ki az élet számtalan változata, köztük az értelmes élet. Tudja, az örökkévalók.
– Tudom. És itt akar maradni a Gaián?
– Mindenféleképpen. A Föld a múlt, s nekem elegem van a múltból. A Gaia a jövő.
– Maga nem része a Gaiának, Janov. Vagy úgy gondolja, egyszer még részévé válhat?
– Bliss azt mondja, valami módon én is része lehetek, ha nem biológiailag, hát intellektuálisan. Ő majd segít, természetesen.
– De mivel ő része, hogy alakíthatnának ki maguk ketten egy közös életet, közös nézőpontot, közös érdeket…
A szabad ég alatt voltak, és Trevize komoran bámulta a békés, virágzó szigetet, a távolban a tengert, s azon is túl a messzeségtől bíborszínűvé vált látóhatáron húzódó, másik sziget körvonalait – mindez együtt oly békés, civilizált, élő volt… és egyetlen, nagy egész.
– Janov – mondta –, ő egy egész világ, és maga nem több, mint egyetlen ember. Mi lesz, ha megunja magát? Hiszen olyan fiatal…
– Ezt is végiggondoltam, Golan. Napok óta más sem jár a fejemben. Tudom előre, hogy rám fog unni; nem vagyok romantikus bolond. De amit addig kapok tőle, az nekem elég lesz. Már eddig is eleget adott. Én nem is álmodtam, hogy ennyi minden van az életben. Ha többé sohasem láthatom, már akkor is én nyertem a legtöbbet.
– Nem hiszem – mondta Trevize szelíden. – Azt hiszem, maga tényleg romantikus bolond, és ami azt illeti, éppen ezért kedvelem annyira. Janov, igaz, hogy csak nemrég ismerjük egymást, de hetek óta együtt töltjük minden percünket, és bocsásson meg, ha ostobán hangzik, nagyon megkedveltem magát.
– Én is magát, Golan – felelte Pelorat.
– És nem akarom, hogy bántsák. Beszélnem kell Bliss-szel.
– Ne, ne! Kérem, ne! Maga csak prédikálni fog neki.
– Nem fogok prédikálni neki. Nemcsak magáról van szó… és mindenképpen négyszemközt kell beszélnem vele. Kérem, Janov… nem akarom a maga háta mögött lebonyolítani, egyezzen bele hát, hogy elbeszélgessünk, és néhány dolgot tisztázhassak vele. Ha kielégítőnek találom a beszélgetésünket, semmi akadálya nem lesz, hogy szívből gratuláljak, és biztosítsam jóindulatomról, és bármi történjék is, örökre meglesz a lelkem békéje. Pelorat megrázta a fejét.
– Mindent el fog rontani.
– Ígérem, hogy nem. Kérem…
– Hát… De legyen nagyon tapintatos, drága barátom, jó?
– Ünnepélyesen szavamat adom rá.
91.
– Pel mondta, hogy találkozni akar velem – szólt Bliss.
– Igen – felelte Trevize.
Abban a kis lakásban voltak, amit Trevize részére jelöltek ki.
Bliss kecsesen, keresztbe vetett lábbal ült, és figyelmesen nézett rá; gyönyörű, barna szeme csillogott, fényes, sötét haja a vállára omlott.
– Ugye, nem tetszem magának? – kérdezte. – Már az első pillanatban sem tetszettem. 
Trevize állva maradt.
– Maga ismeri az agyakat, és tudja, mi játszódik le bennük – válaszolta. – Tudja, mit tartok magáról, és azt is tudja, miért.
Bliss lassan ingatta a fejét.
– A maga agya tiltott terület Gaia számára. Ezt maga is tudja. Szükség volt a döntésére, és ezt a döntést csak egy tiszta, érintetlen agy hozhatta meg. Amikor először fogtuk meg a hajójukat, mindkettőjükre nyugtató mezőt bocsátottam, ez elengedhetetlen volt. A félelem vagy a düh kárt okozhatott volna magában, mert éppen a kritikus pillanatban vált volna alkalmatlanná a feladatra. Ennyi volt az egész. Ennél többet nem tehettem, és nem is tettem, tehát nem tudom, mire gondol.
– Döntenem kellett, és én döntöttem – mondta Trevize. – Gaia és Galaxia javára. Akkor hát miért beszél nekem most tiszta, érintetlen agyról? Megkapta, amit akart, és most úgy bánik el velem, ahogy óhajt.
– Szó sincs róla, Trev. Újabb döntésekre is szükség lehet még a jövőben. Maga megmarad annak, aki volt: míg él, a Galaxis ritka természeti erőforrása lesz. Bizonyára élnek még magához hasonló emberek szerte a Galaxisban, és találkozunk még velük a jövőben, de most magával találkoztunk, egyedül magával. Továbbra sem avatkozhatunk be az agyába.
– Maga Gaia, és én nem Gaiával akarok beszélni – tűnődött Trevize. – Mint különálló egyénhez akarok szólni magához, ha ennek van egyáltalán valami értelme.
– Van értelme. Ne gondolja, hogy mi valami egyetlen olvadékot alkotunk. Egy időre kikapcsolhatom magamból Gaiát.
– Igen – felelte Trevize –, én is így gondoltam. Megtörtént?
– Megtörtént.
– Akkor mindenekelőtt hadd szóljak arról a játékról, amibe belekezdett. Lehet, hogy az én agyamat nem befolyásolta, amikor döntenem kellett, de ami Janovot illeti, az övéhez már hozzányúlt, igaz? Vallja be!
– Úgy gondolja?
– Úgy gondolom. A kritikus pillanatban Pelorat eszembe juttatta a saját élő Galaxis-látomását, s ez adta meg a végső lökést a döntéshez. A gondolat az ő agyában született meg, amit viszont a magáé irányított, így van?
– A gondolat ott rejtőzött az agyában sok más gondolat között – felelte Bliss. – Én az élő Galaxisról alkotott képe előtt egyengettem el az utat, a többi előtt nem. Tehát ez a gondolat szökkent a tudata felszínére s öltött aztán szavakat. Látja, nem én teremtettem a gondolatot, az már megvolt.
– Közvetve mégiscsak befolyásolták a döntésem valódi függetlenségét, nem igaz?
– Gaia így látta jónak.
– Valóban? Nos, talán jobbnak vagy nemesebbnek fogja érezni magát, ha elárulom, noha az adott pillanatban Janov megjegyzése győzött meg a döntés helyességéről, azt hiszem, akkor is így döntöttem volna, ha egy szót sem szól, vagy ha merőben más elhatározásra próbál rávenni. Azt akarom, hogy tudjon róla.
– Megkönnyebbülést jelent számomra – jegyezte meg Bliss hűvösen. – Azért akart találkozni velem, hogy ezt elmondja?
– Nem.
– Mi mondanivalója van még?
Most Trevize ült le egy székbe, amelyet olyan közel húzott a másikéhoz, hogy a térdük kis híján összeért. Előrehajolt, és beszélni kezdett.
– Amikor a Gaiához közeledtünk, maga tartózkodott az űrállomáson. Maga ejtett fogságba bennünket, maga jött ki elénk, azóta is maga van velünk, kivéve azt az étkezést Domnál, amelyen nem vett részt. De ami a lényeg, maga volt a Távoli Csillag fedélzetén, amikor a döntés megszületett. Mindig maga.
– Én Gaia vagyok.
– Ez nem magyarázza meg a dolgot. A nyúl is Gaia. A kavics is Gaia. Minden Gaia, ami csak létezik a bolygón, de nem egyformán Gaia. Némelyek egyenlőbbek vele, mint mások. Miért maga?
– Maga mit gondol?
Trevize nem mérlegelte a szavait.
– Mert azt hiszem, maga több Gaiánál. 
Bliss gúnyos hangot hallatott, de Trevize nem zavartatta magát.
– Amikor a döntésre készültem, az a nő, aki a szólóval volt…
– A szóló Novinak nevezte.
– Ez a Novi akkor azt mondta, hogy Gaiát azok a robotok indították útjára, amelyek már nem léteznek, és hogy Gaiának meg kellett tanulnia, hogy alkalmazkodjék a Robotika Három Törvényének változatához.
– Ez így is van.
– És a robotok már nem léteznek?
– Novi így mondta.
– Novi ezt nem mondta így. Pontosan emlékszem a szavaira. Azt mondta: „Gaia évezredekkel ezelőtt született meg a robotok segítségével, amelyek egy rövid ideig szolgálták, de ma már nem szolgálják az emberi lényeket.”
– Nos, Trev, nem azt jelenti-e ez, hogy többé már nem léteznek?
– Nem. Ez azt jelenti, hogy többé már nem szolgálnak. Nem lehet, hogy inkább uralkodnak?
– Nevetséges!
– Esetleg irányítanak? Miért volt maga jelen a döntéshozatalnál? Nem látszott nélkülözhetetlennek. Novié volt a vezető szerep, és ő volt Gaia. Mi szükség volt magára? Hacsak…
– Nos? Hacsak?
– Hacsak nem maga az ellenőr, akinek gondoskodnia kell róla, hogy Gaia meg ne feledkezzék a Három Törvényről. Hacsak maga nem robot, méghozzá egy olyan szakértelemmel elkészített robot, hogy semmiben sem különbözik az emberi lényektől.
– Ha semmiben sem különbözöm az emberi lényektől, hogyan képzeli, hogy maga megkülönböztethet tőlük? – kérdezte Bliss maró gúnnyal.
Trevize hátradőlt.
– Hát nem azt bizonygatták mindannyian, hogy megvan bennem a bizonyosság megérzésének képessége? Hogy tudok dönteni. Hogy észreveszem a megoldások lehetőségét. Hogy eljutok a helyes következtetésig…? Nem én állítom ezt, maga állítja rólam. Nos, attól a pillanattól kezdve, hogy először láttam magát, valami kényelmetlen érzés motoszkál bennem. Valami nem stimmelt magában. Én is vagyok olyan fogékony a női bájakra, mint Pelorat, talán még fogékonyabb is, és maga külsőre igazán vonzó nő. És maga iránt, hogy, hogy nem, egy pillanatra sem éreztem vonzalmat.
– Kétségbe ejt.
Trevize meg sem hallotta a közbeszólást.
– Amikor először jelent meg a hajónkon, Janov és én éppen a Gaia nem emberi civilizációjának lehetőségéről beszélgettünk. És amikor Janov megpillantotta magát, az ő ártatlan módján rögtön megkérdezte: „Maga ember?” Egy robotnak talán igazat kell mondania, de feltételezem, hogy adhat kitérő választ is. Maga így felelt a kérdésre: „Miért, nem látszom embernek?” Igen, Bliss, embernek látszik, de hadd kérdezzem meg újra: maga ember?
Bliss nem felelt, és Trevize folytatta:
– Azt hiszem, már abban a legelső pillanatban megéreztem, hogy maga nem nő. Maga robot, és én valahogy tudtam. És ettől az érzéstől minden további esemény külön jelentőséget kapott, mindenekelőtt az, hogy nem vett részt azon a vacsorán.
– Azt hiszi, Trev, hogy nem tudok enni? – kérdezte Bliss. – Elfelejtette, hogy a hajóján elmajszoltam egy garnélakonzervet? Megnyugtathatom, hogy tudok enni, és képes vagyok minden egyéb biológiai funkció ellátására is. Beleértve a szexet is, mielőtt még rákérdezne. Ez, természetesen, önmagában még nem bizonyítja, hogy nem vagyok robot. A robotok már évezredekkel ezelőtt eljutottak a tökéletesség csúcsára, amikor már csak az agyuk különböztette meg őket az emberi lényektől, s attól fogva létre tudták hozni a mentális erőteret. Gendibal szóló meg tudta volna mondani, robot vagyok-e vagy ember, ha észrevett volna akár egy pillanatra is. Természetesen nem vett észre.
– Noha én nem rendelkezem mentális képességekkel, meggyőződéssel állítom, hogy maga robot.
– És ha az vagyok? – kérdezte Bliss. – Nem mintha beismerném, csak kíváncsivá tett. Mi van akkor?
– Nem kell beismernie semmit. Tudom, hogy robot. Ha a legkisebb bizonyítékra is szükségem lett volna, már akkor megkaptam, amikor higgadtan közölte, hogy ki tudja kapcsolni magából Gaiát, és önálló egyénként is tud beszélgetni velem. Kétlem, hogy ezt megtehetné, ha Gaia része volna, de maga nem az. Maga afféle robotellenőr, tehát kívül van Gaián. Ha már itt tartunk, kíváncsi volnék, vajon hány robotellenőrre van szüksége Gaiának? Vajon hányan lehetnek?
– Ismétlem: nem ismerek be semmit, de kíváncsivá tett. Mi van akkor, ha robot vagyok?
– Ebben az esetben tudni akarom, mi a szándéka Janov Pelorattal. Pelorat a barátom, és bizonyos értelemben olyan, mint egy gyerek. Azt hiszi, szereti magát; azt hiszi, nem akar mást, mint amit maga adna neki, és hogy már eddig is eleget kapott. Nem ismeri, tehát el sem tudja képzelni, milyen fájdalmat okozhat a szerelem elvesztése, illetve jelen esetben milyen különös fájdalommal járna számára, ha megtudná, hogy maga nem ember…
– Maga ismeri az elvesztett szerelem fájdalmát?
– Átéltem már egyet s mást. Nem éltem olyan védett életet, mint Janov. Nem áldoztam föl magam egy intellektuális cél oltárán, amely maga alá temetett feleséget, gyereket, mindent. Vele ez történt. És íme, most mindent fölad a maga kedvéért. Nem akarom, hogy bántódása essék. Én sem fogom bántani őt. Ha szolgálatot tettem Gaiának, jutalmat is érdemlek, és nekem az lesz a jutalom, ha maga kezeskedik róla, hogy Janov Pelorat boldogsága a jövőben sem szenved csorbát.
– Tegyek úgy, mintha robot volnék, s válaszoljak magának?
– Igen – bólintott Trevize. – Méghozzá késlekedés nélkül.
– Jól van hát. Tegyük fel, hogy robot vagyok, Trev, és tegyük fel azt is, hogy valóban az ellenőrzés a feladatom. Tegyük fel, hogy nagyon kevesen vagyunk, akiknek ez a feladat jutott, és hogy csak elvétve találkozunk egymással. Tegyük fel, hogy bennünket elsősorban az emberi lényről való gondoskodás szükséglete mozgat, és tegyük fel, hogy a Gaián nem élnek valódi emberek, hiszen mindannyian egy mindent átfogó bolygólény alkotóelemei. Tegyük fel, hogy bennünket kielégít a Gaiáról való gondoskodás, de nem maradéktalanul. Hogy továbbra is él bennünk valami primitív vágy az emberi lények iránt még abból a korból, amikor az első robotokat megtervezték és megalkották. Ne értsen félre: nem állítom, hogy ilyen ősöreg volnék, még ha robot vagyok is. Annyi idős vagyok, amennyinek mondtam magam, vagy legalábbis (még ha robot vagyok is) így tudtam meghatározni létezésem idejét. Ám alapvető tervrajzom (ha robot volnék) nem változott volna, továbbra is élne bennem a vágy, hogy egy igazi emberi lényről gondoskodhassak. Pel emberi lény. Nem a Gaia része. Túl öreg, semhogy valaha is a Gaia igazi részévé válhasson.
A Gaián akar maradni velem, mert nem úgy érez irántam, mint maga. Ő nem hiszi, hogy robot vagyok. Nos, én is akarom őt. Ha maga engem robotnak gondol, láthatja, akár az is lehetek. Minden emberi reakcióra képes vagyok, s szeretném őt. Ha maga továbbra is ragaszkodik hozzá, hogy robot vagyok, lehet, hogy nem tartana képesnek a szerelemre holmi misztikus, emberi értelemben, de ami a viselkedésemet illeti, azt semmiféleképpen nem tudná megkülönböztetni attól, amit maga szerelemnek nevezne, akkor hát mi a különbség?
Elhallgatott, Trevize-ra nézett, és szeméből hajthatatlan büszkeség sugárzott.
– Azt állítja, sohasem hagyná el őt? – kérdezte Trevize.
– Ha feltételezi, hogy robot vagyok, akkor azt is be kell látnia, hogy az Első Törvény értelmében sohasem hagyhatnám el, hacsak nem ő ad rá parancsot, és én is meg volnék győződve róla, hogy komolyan gondolja, s éppen a maradásommal okoznék nagyobb fájdalmat neki, mint azzal, ha elhagynám.
– És ha esetleg egy fiatalabb férfi…?
– Miféle fiatalabb férfi? Maga fiatalabb férfi, s mégsem képzelem azt, hogy ugyanolyan értelemben volna szüksége rám, mint Pelnek, és én amúgy sem kellek magának, tehát az Első Törvény nem engedné, hogy a nyakába akaszkodjak.
– Nem rólam van szó, hanem egy másik fiatalemberről…
– Nincs másik. Ki van még Gaián Pelen és magán kívül, akiben nem gaiai értelemben fellelhető ez az emberi lényeg?
– És mi van akkor, ha maga mégsem robot? – kérdezte Trevize immár sokkal szelídebben.
– Döntse el – felelte Bliss.
– Úgy értem, ha nem volna robot?
– Akkor azt felelném, ebben az esetben egyetlen kérdést sincs joga feltenni. A döntés rám és Pelre tartozik.
– Akkor visszatérek arra, amivel elkezdtem – mondta Trevize. – Kérem a jutalmamat, vagyis azt, hogy bánjon vele nagyon jól. Többé nem firtatom, hogy maga micsoda. Csak ígérje meg, mint egyik értelmes lény a másiknak, hogy jól fog bánni vele.
– Jól fogok bánni vele – válaszolta Bliss szelíden –, de nem azért, mert meg akarom jutalmazni, hanem mert én szeretném. Ez a leghőbb vágyam. Jól fogok bánni vele. Pel! – kiáltotta. – Pel!
Pelorat belépett.
– Tessék, Bliss.
Bliss kinyújtotta feléje a karját.
– Azt hiszem, Trev mondani akar valamit. 
Pelorat megfogta a lány kezét, majd Trevize fogta át kettejük összekulcsolt kezét.
– Janov – mondta –, maguk ketten boldoggá tettek.
– Ó, drága barátom – mondta Pelorat.
– Valószínűleg elhagyom Gaiát – folytatta Trevize. – Most Domhoz megyek, s megbeszélem vele. Nem tudom, mikor találkozunk ismét, s találkozunk-e még egyáltalán, Janov, de annyit mondhatok, jól kijöttünk egymással.
– Jól kijöttünk egymással – ismételte Pelorat mosolyogva.
– Viszontlátásra, Bliss, és előre is köszönöm.
– Viszontlátásra, Trev.
Trevize még utoljára intett egyet, aztán kilépett a házból.
92.
– Helyesen cselekedett, Trev – mondta Dom. – De hiszen gondoltam is, hogy ezt fogja tenni.
Ismét az ebédlőasztalnál ültek, az elsőhöz hasonló, ízetlen étel fölött, de Trevize ezúttal nem törődött vele. Valószínűleg ez lesz az utolsó étkezése a Gaián.
– Gondoltam, maga is így cselekedne a helyemben – válaszolta –, de talán nem ugyanabból az okból.
– Nyilván meg volt győződve döntése helyességéről.
– Igen, ez igaz, de nem a bizonyosság valami misztikus érzetéből. Ha Galaxiát választottam, egyszerűen meggondolásból tettem, hasonló meggondolásból, mint amin bárki keresztülmegy, mielőtt döntésre szánja el magát. Akarja, hogy megmagyarázzam?
– A legnagyobb mértékben, Trev.
– Három dolgot tehettem volna – mondta Trevize. – Csatlakozom az Első Alapítványhoz, vagy csatlakozom a Második Alapítványhoz, vagy csatlakozom Gaiához. Ha az Első Alapítványt választom, Branno polgármesternő, tüstént lépéseket tesz, hogy fennhatósága alá vonja a Második Alapítványt és a Gaiát. Ha a Második Alapítványt választom, Gendibal szóló tüstént lépéseket tesz, hogy fennhatósága alá vonja az Első Alapítványt és a Gaiát. Ezek a lépések mindkét esetben jóvátehetetlenek lettek volna, vagyis ha a döntés helytelennek bizonyul, a katasztrófa elkerülhetetlen. Ám ha a Gaiát választom, mind az Első Alapítvány, mind a Második Alapítvány a viszonylag kis győzelem tudatával távozik a helyszínről. Tehát továbbra is a tőlük megszokott módon tevékenykednek, mert – mint megtudtam – a Galaxia felépítése az újabb és újabb nemzedékek talán évszázadokig tartó munkáját fogja igényelni. Tehát időnyerésből választottam a Gaiát, és abból a meggyőződésből, hogy még így nyílhat rá mód leginkább, hogy a dolgokon változtassunk, akár vissza is fordítsuk az eseményeket, ha a döntésem hibásnak bizonyul.
Dom csak a szemöldökét vonta magasabbra, egyébként öreg, szinte csontvázszerű arca kifejezéstelen maradt.
– És az a véleménye, hogy döntése rossznak bizonyulhat? – kérdezte sipító hangján. Trevize vállat vont.
– Nem hinném, de valamit még meg kell tennem, hogy megbizonyosodjam róla. Feltett szándékom, hogy meglátogatom a Földet, ha megtalálom egyáltalán.
– Semmiképpen nem álljuk útját, ha el akar bennünket hagyni, Trev…
– Én nem illek bele a maguk világába.
– Akárcsak Pel, de magát éppoly szívesen látnánk magunk között, mint őt. Mégsem tartjuk vissza… De árulja el, miért akarja meglátogatni a Földet!
– Azt hittem, tudni fogja.
– Nem tudom.
– Egy apróságot nem árult el nekem, Dom. Talán megvolt rá az oka, én mégis szerettem volna hallani.
– Nem értem – mondta Dom.
– Nézze, ahhoz, hogy dönteni tudjak, használnom kellett a számítógépemet, és eközben egyetlen rövid pillanatra úgy éreztem, az agyam érintkezésbe lép a körülöttem lévők: Branno polgármesternő, Gendibal szóló és Novi agyával. Egy másodperc alatt sok mindenről tudomást szereztem, amelyek külön-külön nem sokat jelentettek nekem, például azokról a különféle hatásokról, melyeket Gaia gyakorolt Novin keresztül Trantorra… bizonyos hatásokról, melyek mind azt a célt szolgálták, hogy a szólót Gaia felé tereljék.
– Igen?
– És ezek közé tartozott az is, hogy a Trantor könyvtárát megtisztítsák minden olyan utalástól, ami a Földre vonatkozik.
– Megtisztítsák a Földre vonatkozó utalásoktól?
– Pontosan. A Föld tehát nagyon fontos tényező, nyilvánvalóan annyira fontos, hogy nem tudhat róla a Második Alapítvány… de nem tudhatok róla én sem. Holott ha felelősséget kellett vállalnom a galaktikus fejlődés irányvonaláért, e téren sem vagyok hajlandó belenyugodni a tudatlanságomba. Tehát elárulja végre, miért olyan fontos, hogy a Föld létezése titokban maradjon?
– Trev – felelte Dom komolyan –, Gaia semmit sem tud erről a tisztogatási műveletről. Semmit!
– Azt állítja, hogy Gaia nem felelős érte?
– Nem felelős érte.
Trevize gondolkodott egy ideig, nyelvével lassan, tűnődve végigsimította ajkát.
– Akkor hát ki a felelős érte?
– Nem tudom. Nem látom be, mi célt szolgált volna. 
A két ember egymásra bámult, aztán ismét Dom szólalt meg:
– Igaza van. Úgy látszott, hogy a lehető legteljesebb mértékben megelégedhetünk az elért eredménnyel, de amíg ezt a kérdést nem tisztáztuk, nem nyugodhatunk meg. Azt javasolom, maradjon még egy kicsit velünk, s majd meglátjuk, mire jutunk. S ha végül mennie kell, számíthat a segítségünkre.
– Köszönöm – mondta Trevize.
VÉGE
(egyelőre)

TUDOMÁNYOS
FANTASZTIKUS
KÖNYVEK
KOZMOSZ KÖNYVEK
HU ISSN 0324-5225 összkiadás ISBN 963 211 680 l ISBN 963 211 6798
Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató
Alföldi Nyomda (6494.66-14-2), Debrecen, 1986
Felelős vezető: Benkő István vezérigazgató
Felelős szerkesztő: Székely Éva
A szöveghűséget ellenőrizte: Lengyel Péter
Műszaki vezető: Szakálos Mihály
Képszerkesztő: Szecskó Tamás
Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea
124 000 példány. Terjedelem: 13,53 (A/5) ív.
I-II. kötet ossz.: 31,05 (A/5) ív
IF 5457

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Isaac Asimov: Foundation’s Edge
Doubleday and Company, Inc., Garden City, New York, 1982
(C) 1982 by Nightfall Inc.
All rights reserved
FORDÍTOTTA F. NAGY PIROSKA
A FEDÉL KORGA GYÖRGY MUNKÁJA
(C) F. Nagy Piroska 1986 Hungarian translation