Alfred Bester

TIGRIS! TIGRIS!

Alfred Bester: The Stars My Destination

© 1956 by Alfred Bester, Berkley Books, New York

Fordította: Nemes István

A fordítást átdolgozta: F. Nagy Piroska

A fedél Szikszai Gábor és Boros Zoltán munkája

I. RÉSZ

Tigris! Tigris! éjszakánk

Erdejében sárga láng,

Mely örök kéz szabta rád

Rettentő szimmetriád?

William Blake

(Szabó Lőrinc fordítása)

Bevezetés

Ez volt az aranykor, a nagy kaland, a buja élet és a nehéz agónia kora... de senki sem gondolta így. A jólét és a lopás, a fosztogatás és az erőszak, a kultúra és a bűn jövője volt ez... de ezt senki sem ismerte el. A szertelenség kora volt, a különcök elbűvölő évszázada... de senki sem szerette.

A Naprendszer minden lakható világa benépesült. Három bolygón, nyolc holdon tizenegybillió ember nyüzsgött a valaha ismert korok legizgalmasabbikában, de mint mindig, a gondolatok más idők felé fordultak. A Naprendszer lüktetett az aktivitástól... harcolva, táplálkozva, szaporodva, tanulva az új technológiákat, amelyek már felbukkantak, mielőtt a régit elsajátították volna. Készülve az első csillagközi utazásra, de...

"Hol vannak az új határok?!" – kiabálták a romantikusok, s nem tudták, hogy a huszonnegyedik század küszöbén egy callistói laboratóriumban megnyíltak az elme határai. Egy Jaunte nevű kutató (véletlenül) felgyújtotta magát, és segítségért ordított, illetve főleg az oltókészülékért. Ki ámulhatott volna jobban, mint Jaunte és kollégái, mikor ott találta magát az említett oltókészülék mellett, húszméternyire munkaasztalától. A tüzet eloltották, és vizsgálni kezdték a húszméteres utazás hogyanját és miértjét. A teleportálás... a csupán szellemi erőfeszítéssel történő önmozgatás... sokáig elméleti fogalom volt, és csak néhány rosszul dokumentált bizonyíték volt rá, hogy a múltban is előfordult. Ez volt az első alkalom, hogy szakmabeli megfigyelők előtt játszódott le.

Vadul kutatták a Jaunte-effektust. Túlságosan világot megrázó dolog volt, semhogy óvatosan kezeljék, és Jaunte halhatatlanná kívánta tenni a nevét. Végrendelkezett, és búcsút mondott barátainak. Tudta, hogy meghalni indul, mivel kutatótársai elég eltökéltek voltak ahhoz, hogy megöljék, ha szükséges. Efelől nem volt kétsége.

Tizenkét pszichológust, parapszichológust és a neurometria különböző ágainak képviselőjét hívták meg tanúnak. A kísérletezők törhetetlen kristálytartályba zárták Jauntét, lepecsételték a tartályt, kinyitották a csapokat, ömleni kezdett bele a víz, és Jaunte láthatta, amint letörik a csapok fogantyúját. A tartályt nem lehetett kinyitni, a víz folyását nem lehetett elállítani.

Elméletük szerint a halálfélelem idézte elő az előző teleportálást, készek voltak tehát, hogy ördögi módon ismét életveszélybe juttassák. A tartály gyorsan telt. A megfigyelők lázasan jegyezték az adatokat, akár a kamerák kezelői napfogyatkozáskor. Jaunte fuldokolni kezdett. És egyszer csak ott állt a tartály mellett, görcsösen köhögött, és csurgott róla a víz. Újra teleportált.

A megfigyelők megvizsgálták és kikérdezték. Grafikonokat és röntgenfelvételeket, idegpályákat és testkémiát tanulmányoztak. Már gyanították, hogyan teleportált Jaunte. Egy szájról szájra terjedő hírvonalon (mivel az ügyet titokban tartották), önkénteseket toboroztak. A teleportálás kezdetén jártak; a halál volt az egyetlen ösztönző, amit ismertek.

Alaposan tájékoztatták az önkénteseket. Jaunte elmondta, mit csinált, és szerinte hogyan csinálta. Aztán gyilkolni kezdték az önkénteseket. Vízbe fojtották, felakasztották, elégették őket; és a lassú, irányított halál új formáit találták ki. Az alárendeltek egyikének sem volt kétsége afelől, hogy a halál a cél.

Az önkéntesek nyolcvan százaléka meghalt. Agóniájuk és gyilkosaik lelkifurdalása rettenetes és felkavaró téma lehetne, de erre nincs hely ebben a történetben, hacsak azért nem, hogy rávilágítson a kor szörnyűségére. Az önkéntesek nyolcvan százaléka meghalt, de húsz százalék jauntolt. (A vezetéknév azonnal köznévvé vált.) "Hozzátok vissza a romantika korát! – könyörögtek a romantikusok. – Amikor az emberek életüket kockáztatták a nagy kalandban."

A tudás gyorsan gyarapodott. A XXIV. század első évtizedére tisztázták a jauntolás alapelveit, és maga az 57 éves halhatatlannak tartott Charles Fort Jaunte nyitotta meg az első iskolát, aki szégyellte bevallani, hogy soha többé nem mert jauntolni. De a kezdeti napok elmúltak; már nem kellett halállal fenyegetni az embert, hogy teleportáljon. Megtanulták, hogyan lehet valakit rávezetni a felismerésre, a fegyelemre és az agyi energia hasznosítására.

De hogyan teleportál az ember? Az egyik legkevésbé kielégítő magyarázatot Spencer Thompson, a Jaunte-iskolák reklámszóvivője adta egy sajtónyilatkozatban.

THOMPSON: A jauntolás olyan, mint a látás; minden emberi szervezet természetes tulajdonsága, de csak edzés és tapasztalás révén fejleszthető ki.

RIPORTER: Azt mondja, nem tudnánk látni, ha nem gyakorolnánk?

THOMPSON: Ön bizonyára nőtlen, és nincsenek gyermekei... valószínűleg mindkettő.

(Nevetés)

RIPORTER: Nem értem.

THOMPSON: Bárki megértheti, aki megfigyeli, hogyan tanulja meg a gyermek használni a szemét.

RIPORTER: De mi az a teleportálás?

THOMPSON: Önmagunk átvitele egyik helyről a másikra, pusztán szellemi erőfeszítéssel.

RIPORTER: Azt mondja, átgondolhatjuk magunkat... például... New Yorkból Chicagóba?

THOMPSON: Úgy van. Egy feltétellel: a New Yorkból Chicagóba jauntoló személynek pontosan kell tudnia, honnan indul és hová tart.

RIPORTER: Hogyan?

THOMPSON: Ha egy sötét szobában ülne, és nem tudná, hol van, sehová sem jauntolhatna biztonságosan. És ha tudja, hol van, de olyan helyre szándékozik menni, amelyet még nem látott, akkor nem jut oda élve. Nem lehet ismeretlen helyről vagy ismeretlen helyre jauntolni. Mind a két helyet ismerni kell, emlékezni rá és felidézni.

RIPORTER: És ha tudjuk, hol vagyunk és hová indulunk?

THOMPSON: Biztosak lehetünk benne, hogy jauntolunk és meg is érkezünk.

RIPORTER: Meztelenül érkezünk meg?

THOMPSON: Ha meztelenül indultunk.

(Nevetés)

RIPORTER: Arra gondolok, hogy a ruháink is velünk teleportálódnak?

THOMPSON: Mikor az emberek teleportálnak, a rajtuk lévő ruha is teleportálódik. Sajnos, csalódást kell okoznom önnek, a hölgyek is ruhástul érkeznek meg. (Nevetés)

RIPORTER: De hogyan csináljuk?

THOMPSON: Hogyan gondolkodunk?

RIPORTER: Az elménkkel.

THOMPSON: És hogyan gondolkodik az elménk? Mi a gondolkodás folyamata? Pontosan hogyan emlékezünk? Hogyan képzelődünk, következtetünk, alkotunk? Pontosan hogyan működnek az agycellák?

RIPORTER: Nem tudom. Senki sem tudja.

THOMPSON: Azt sem tudja senki, hogyan teleportálunk, de tudjuk, hogy képesek vagyunk rá... akárcsak a gondolkodásra. Hallott már Descartes-ról? Azt mondta: Cogito ergo sum. Mi azt mondjuk? Cogito ergo jaunteo. Gondolkodom, tehát jauntolok.

Ha úgy vélik, Thompson magyarázata bosszantó, olvassák el ezt a pár sort Sir John Kelvin jelentéséből a jauntolás mechanizmusáról:

"Megállapítottuk, hogy a teleportációs képesség összefügg a Nissl-testekkel, vagyis az idegcellák tigroid állományával. A tigroid állomány legkönnyebben Nissl módszerével mutatható ki, azaz 3,75 g kék metilén és 1,75 g velencei szappan feldolgozásával 1,000 cc vízben.

Ahol tigroid állomány nem mutatkozik, jauntolás nem lehetséges. A teleportálás tigroid funkció."

(Taps)

Bárki képes lehetett a jauntolásra, aki ki tudott fejleszteni magában két képességet: a megjelenítés és a figyelemösszpontosítás képességét. Minden részletében pontosan fel kellett idéznie a helyet, ahová teleportálni kívánt; és rejtett agyi energiáit arra az egyetlen feladatra kellett összpontosítani, hogy megérkezzen oda. Mindenekfölött hitre volt szükség... a hitre, amit Charles Fort Jaunte többé sohasem kapott vissza. Hinnie kellett, hogy jauntolni fog. A legapróbb kétség is blokkolhatja az elme hajtóerejét, ami a teleportáláshoz szükséges.

Minden emberrel születtek korlátok, amelyek meghatározták jauntolási képességének lehetőségeit. Néhányan csodálatosan fel tudták idézni úti céljuk koordinátáit, de nem volt erejük, hogy odajauntoljanak. Másokban megvolt az erő, de nem "látták" a helyet, ahová jauntolni akartak. És a tér volt a végső korlát. Egyetlen ember sem jauntolt ezer mérföldnél messzebbre. Kidolgozhatta útvonalát, megállóról megállóra jauntolva földek és vizek felett, mondjuk Nőmétől Mexikóig, de egyetlen ugrás sem lehetett nagyobb, mint ezer mérföld.

A 2420-as évekre az alkalmazottak személyi űrlapja nagyjából így nézett ki:

(-------------------------)

( )

( )

( )

( )

(-------------------------)

Ide kerül az azonosító retinaminta:

NÉV (nagy betűkkel): .....................................

(vezeték-, közép-, keresztnév)

LAKHELY (bejelentett):....................................

(kontinens – ország – megye)

JAUNTOLÁSI OSZTÁLY (hivatalos index – csak egyet jelöljön)

M (1000 mérföld) ... L (50 mérföld) ...

D (500 mérföld) ... X (10 mérföld) ...

C (100 mérföld) ... V (5 mérföld) ...

A régi Közlekedési Minisztérium vette át az új munkát, és rendszeresen tesztelte, osztályozta a jauntkérelmezőket; a régi Amerikai Automobil Egyesület pedig megváltoztatta a nevét Jaunt Egyesületre.

Az erőfeszítések ellenére még egyetlen ember sem jauntolt az űrbe, pedig sok szakértő és őrült megpróbálta. Helmut Grant például egy hónapig magolta a holdi jauntolóállomás koordinátáit, megjegyezte a Times Square és a Kepler City közötti 240 000 mérföldes pálya minden egyes mérföldjét. Eljauntolt és eltűnt. Nem találták meg soha. Nem találták meg a Los Angeles-i újraélesztőt, Enzio Dandridge-et sem, aki a mennyországba akart jauntolni; Jacob Maria Freundlich parafizikust, akinek lehetett volna több esze, semhogy metadimenziók után kutatva a mély űrbe jauntoljon; Shipwreck Cogant, a hivatásos szenzációkutatót és százával a holdkórosokat, a neurotikusokat, a valóságtól menekülőket és az öngyilkosokat. Jauntolni csak a Naprendszer bolygóinak felszínén lehetett.

De három nemzedékkel később a teljes Naprendszer jauntmozgásban volt. Nagyobb változások mentek végbe, mint négy évszázaddal azelőtt, amikor a benzinkorszak eljövetelével a lóról áttértek az autóra. Három bolygón, nyolc holdon összeomlottak a társadalmi, jogi és gazdasági struktúrák, helyettük új szokások és törvények keletkeztek – a jauntolás jóvoltából.

Zavargások törtek ki, amikor a szegények átjauntoltak a nyomornegyedekből a mezőkre és az erdőkbe, és zsákmányul ejtették a vadat és a jószágot. Átalakult az építkezés: labirintusokra és álcázásokra volt szükség, hogy meghiúsítsák a jogtalan behatolást a lakásokba. Csődök, sztrájkok, éhínségek követték egymást, amikor a jaunt előtti gazdaságok összeomlottak.

Járványok dühöngtek, mert a jauntoló csavargók behurcolták a fertőző betegségeket a védtelen országokba. Malária, elefántkór és csontvelőláz terjedt északon Grönland felé; háromszáz éves szünet után újra veszettség ütötte fel a fejét Angliában. Japán bogarak, szúnyogok, szilfarovarok özönlöttek el a világ minden zugát, és egy elfelejtett borneói pestisfészekből terjesztették a fekete halált, és újra megjelent a lepra, holott már réges-régen nem számoltak vele.

A bűnözés hullámai öntötték el a bolygókat és a holdakat, amikor éjszakánként jauntolni kezdett az alvilág, és erőszakra került sor, ha a rendőrség megpróbálta sarokba szorítani őket. Furcsa módon visszatért a viktoriánus álszemérem, mert a társadalom formaságok és tilalmak bevetésével harcolt a jauntolás szexuális és erkölcsi veszélyei ellen. Nagy, kegyetlen háború tört ki a belső bolygók – a Vénusz, a Föld és a Mars – és a külső holdak között. A háborút a teleportálás politikai és gazdasági körülményei robbantották ki.

A jauntkor előtt a három belső bolygó (és a hold) kényes ökonómiai egyensúlyban élt a hét lakott külső holddal, a Jupiter körül keringő lóval, Európával, Ganimédesszel és Callistóval; a Szaturnusz Rheájával és Titánjával, valamint a Neptun Lasseljével. Az Egyesült Külső Holdak szolgáltattak nyersanyagot a belső bolygók iparának és piacot a késztermékeknek. Ezt az egyensúlyt borította fel egy évtized alatt a jauntolás.

A belső holdak nyers, fiatal világai a belső bolygók közlekedési termékeinek 70 százalékát vették át. A jauntolással ez megszűnt. A hírközlő készülékek 90 százalékát nekik gyártották. A jaunte ezzel is végzett. Következésképpen a belső bolygók nem vásárolták fel a külső holdak nyersanyagait.

A kereskedés ily mérvű megsemmisülésével vitathatatlanná vált, hogy a gazdasági háború valódi háborúvá fog fajulni. A belső bolygók kartelljei nem voltak hajlandók ipari berendezéseket szállítani a külső holdak számára; így próbálták kiküszöbölni a versenyt. A külső holdak lefoglalták a már az ő világaikban dolgozó hajókat, gépeket, megszegve ezzel az egyezményt, figyelmen kívül hagyva a szabadalmi kötelezettségeket... és már itt is volt a háború.

A szörnyetegek, a különcök és a bolondok kora volt ez. Az egész világ bámulatosan és rosszindulatúan eltorzult. A klasszikusok és romantikusok gyűlölték, s nem vették észre a XXV. század potenciális nagyságát. Vakok voltak az evolúció rideg tényével szemben... hogy a fejlődés a szélsőségek összeütközéséből, szörnyetegek kereszteződéséből születik. Nem tudták, hogy a Naprendszerben küszöbön áll egy emberi robbanás, amely átalakítja és a világegyetem urává teszi az embert.

Ebben a forrongó XXV. században kezdődik Gulliver Foyle bosszújának története.

1.

Százhetven napja haldokolt, de még nem volt halott. Egy csapdába esett vadállat elszántságával küzdött az életben maradásért. Eszelős volt, és begolyózott, de primitív értelme néha felbukkant a túlélés égető lidércnyomásából valami józanságfélébe. Ilyenkor a Végtelen felé fordította arcát, és mormogott: – Mi bajod velem, he?! Segítsetek, átkozott istenek! Segítsetek, na!

Káromkodni elég jól tudott; gyakorolhatta egész életében. A huszonötödik század nyomora nevelte fel, és csak a nyomor nyelvét beszélte. A világ összes oktalan lényei közül is a legelesettebbek egyike volt, a legéletképesebb fajtából való. Így hát küszködött és káromkodva imádkozott; de összegubancolódott értelme néha visszaugrott harminc évet a gyerekkorába, és egy gyermeteg rímre emlékezett:

Én Gully Foyle vagyok,

az öreg Terrán lakok.

A mélyűrben hányadok,

az út végén meghalok.

Gulliver Foyle harmadosztályú segédmechanikus harmincéves, nagy csontú, otromba fickó volt... és százhetven napja hánykolódott az űrben. Gully Foyle az olajozó, az ablaktörölgető, a kabintakarító; nem nyugtalankodott, mert ahhoz túl felszínes, nem tréfálkozott, mert ahhoz túl nehézkes, nem barátkozott, mert ahhoz túl üres, és nem szerelmeskedett, mert ahhoz meg túl lusta volt. Jelleme lehangoló körvonalai megmutatkoztak a Kereskedelmi Hajózás feljegyzésében is:

FOYLE, GULLIVER . . . AS-128/127:006

Végzettsége: Nincs

Gyakorlatai Nincs

Érdemei: Nincs

Ajánlásai: Nincs

Erős testalkatú ember, intellektuális, képességeit gátolja az ambíció hiánya. Energiafelhasználása minimális. A megtestesült átlagember. Egy váratlan sokk felrázhatná, de a pszichológus nem találta meg a kulcsot. Előléptetésre nem alkalmas. Zsákutcába jutott.

Zsákutcába jutott. Elégedett volt azzal, hogy létezésének harminc évén keresztül pillanattól pillanatig sodródott. Mint valami nehézkes, páncélozott teremtmény, tunya volt, és közönyös – Gully Foyle, a megtestesült átlagember –, de ím, már százhetven napja hányódott az űrben, és a kulcsot már beledugták a zárba, hogy fölébredjen. Rövidesen elfordul, és kinyílik az ajtó a pusztulásra.

A Nomád űrhajó a Mars és a Jupiter között félúton lebegett. Valamilyen hadi katasztrófa érte utol. Egy sima, száz méter hosszú és harminc méter átmérőjű rakéta fúródott bele, tönkrezúzta a kabinokat, raktárakat, fedélzeteket és a válaszfalakat. Jókora repedés keletkezett a törzsön, melynek napos oldalán fény lángolt, és fagyos csillagpattanások látszottak a sötét oldalon. A Nomád súlytalan, fagyott és néma ürességként lebegett a vakító nap és a szurokszerű árnyék között.

A roncs megtelt fagyott törmelékdarabokkal, melyek úgy tapadtak rá, mint egy a robbanás pillanatában készült fényképen. A gravitáció egymáshoz vonzotta, nyalábba gyűjtötte a darabokat, s csak időnként váltak szét, amikor keresztülhatolt rajtuk az egyetlen túlélő, Gulliver Foyle, AS-128/127:006.

Az egyetlen épen maradt, légmentesen záródó helyiségben élt, a főfedélzeti folyosóból nyíló egyik szerszámraktárban. A raktár másfél méter széfes, másfél méter hosszú és három méter magas volt. Egy hatalmas méretű koporsó. Hatszáz évvel ezelőtt keleten ez bizonyult a legjobb kínzásnak: néhány hétre ketrecbe zárni egy embert. De Foyle már öt hónapja, húsz napja és négy órája élt ebben a fénytelen koporsóban.

– Ki vagy?

– Gully Foyle a nevem.

– Honnan jöttél?

– Terra a nemzetem.

– Hol vagy most?

– A mélyűr a lakhelyem.

– Hová tartasz?

– A halál a végzetem.

Az életben maradásért vívott küzdelem százhetvenegyedik napján Foyle válaszolt ezekre a kérdésekre, és felébredt. A szíve dörömbölt, a torka égett. Levegőpalackjáért nyúlt a sötétben, és ellenőrizte. A tartály üres volt. Azonnal másikat kellene behozni. Ez a nap tehát a halállal való újabb küzdelem jegyében kezdődik, amit Foyle néma megadással elfogadott.

A polcokon tapogatózott, míg megtalálta a szakadt űrruhát. Az egyetlent a Nomád fedélzetén, és már arra sem emlékezett, hol vagy hogyan találta. A lyukat bevonta szükségspray-vel, de arra nem volt lehetősége, hogy újra töltse vagy kicserélje a háton levő légpatront. Beöltözött. A benne megrekedt levegő elég lesz, hogy kibírja öt percig a vákuumban... de nem tovább.

Foyle kinyitotta a raktár ajtaját, és elmerült az űr fekete fagyosságában. A raktár levegője vele együtt kitódult, és a nedvesség apró hófelhővé dermedve a főfedélzeti folyosó rése felé lebegett. Foyle belekapaszkodott a kiürített légpalackba, kilökte a raktárból, és elengedte. Egy perc eltelt.

Megfordult, és a lebegő törmelékek között a nehezékraktár fedélzeti nyílása felé hajtotta magát. Nem futott, a súlytalanság és a szabadesés sajátságos járása vitte előre... könyökével, kezével, lábával lökve el magát fedélzettől, faltól és sarkoktól. Lassított felvételű szökellés az űrön át, akárha denevér repülne a víz alatt. Keresztültolta magát a fedélzeti nyíláson a ballasztraktárba, a sötét oldalra. Két perc eltelt.

Mint minden űrhajó, a Nomád is gázpalackok tömegével volt nehezítve és merevítve, amelyek a gerinc hosszában hevertek, mintha egy hosszú, úsztatott farakást erősítettek volna hozzá csőszerelvények kusza szövedékével. Egy percet vett igénybe, míg leválasztott egy légpalackot. Nem volt módja megállapítani, tele van-e, vagy üres. Majd ha visszaviszi a kamrájába, kiderül. Ha üres, Foyle élete véget ér. Hetente egyszer kénytelen volt végigcsinálni ezt a játékot az "űr-rulettel".

A fülében robajlott valami; az űrruha levegője veszélyesen elhasználódott. A masszív tartályt a fedélzeti nyílás felé rángatta, hagyta ellebegni a feje fölött, aztán utánanyomult és kilökte a fedélzeti nyíláson. Négy perc eltelt, és Foyle remegett, elsötétedett előtte minden. Vitte a tartályt a folyosón, majd begyömöszölte a raktárba.

Becsapta a raktárajtót, bebiztosította, fogott egy kalapácsot a polcról, és addig ütötte a fagyos palackot, míg a szelep nem engedett. Vadul forgatta a fogantyút. Utolsó erejével kikapcsolta az űrruha sisakját, nehogy abba fulladjon bele, miközben a raktár megtelik levegővel... már amennyiben a hozott palack nem volt üres. Elájult, mint már oly sokszor, nem tudván, nem ez a pillanat lesz-e a halála.

– Ki vagy?

– Gully Foyle.

– Honnan jöttél?

– Terra.

– Hol vagy most?

– Űr.

– Hová tartasz?

Felébredt. Élt. Nem vesztegette az idejét imára vagy hálaadásra, csak az életben maradással törődött. A sötétben végigtapogatta a polcokat, ahol élelmiszeradagjait tartotta. Csak néhány csomag volt. Mivel már úgyis rajta volt az űrruha, újra kimehetett a vákuumba, hogy felfrissítse készleteit.

Feltöltötte űrruháját a palackból levegővel, lezárta a sisakot, és újra belemerült a fagyba és a fénybe. Végiglökdöste magát a főfedélzeti folyosón, majd felment a lépcső maradványain az irányítófedélzetre, ami nem volt egyéb egy űrben levő fedett folyosónál. A falak nagy része megsemmisült.

Jobb oldalán a nappal, balján a csillagokkal, Foyle hátrafelé haladt az éléskamrához. A folyosón félúton átlibbent az ajtókeret négyszögén, ami még megvolt a fedélzet és a tető között. A szárny a csuklópántokon lógott; félig nyílt ajtó a semmibe. Mögötte mindenütt az űr és a mozdulatlan csillagok.

Ahogy áthaladt az ajtón, egy pillanatra meglátta magát az ajtószárny fényezett krómfelületén... Gully Foyle, egy hatalmas, fekete teremtmény, szakállasan, alvadt vérrel és szennyel összekenve, lesoványodva, szenvedő, tűrő tekintettel... mögötte az elmaradhatatlan törmelékuszállyal, mely úgy követte, mint oszló üstököst a farka.

Foyle befordult az éléskamrába, és az öt hónapos gyakorlottság módszeres begyakorlottságával kezdte meg a zsákmánygyűjtést. A palackozott holmik legtöbbje szilárdra fagyott és szétpukkant. A konzervek nagy része dobozát vesztette, mivel az ón porrá morzsolódott az űr abszolút zéróján. Foyle egységcsomagokat, kivonatokat gyűjtött, és a szétrobbant víztárolóból jókora jégdarabokat. Mindent egy nagy rézüstbe pakolt, és vigyázva zsákmányára, kilendült az élelmiszerraktárból.

A semmibe nyíló ajtónál újra megpillantotta magát a csillagok közé vesző krómajtóban. Zavartan torpant meg egy pillanatra. A csillagokra meredt, amelyek öt hónap elteltével ismerőseivé váltak. Betolakodó hatolt közéjük; üstökösnek tűnt, láthatatlan fejjel, rövid, kilövellő csóvával. Aztán rájött, hogy egy űrhajóra bámul, aminek farrakétái lángoltak, ahogy a nap felé haladó útján felgyorsulva el kellett mennie mellette.

– Nem – motyogta. – Ember, ez nem lehet. Hallucinációk egyfolytában gyötörték. Készült, hogy folytassa visszaútját koporsójához, majd újra odanézett. Űrhajó volt, aminek farrakétái lángoltak, ahogy a nap felé haladó útján felgyorsulva el kellett mennie mellette. Megvitatta káprázatát a Végtelennel.

– Hat hónapja már – mondta külvárosi nyelvén. – És most? Ide figyeljetek, ti tetves istenek! Ajánlok egy alkut, na! Megnézem újra, drága imafalók! Ha hajó, a tiétek vagyok. Testestül-lelkestül. De ha csalás, öreg... ha nem hajó... én rögtön lekapcsolom magam, és beadom a kulcsot! Legyek én is nehezék. Adjátok meg a jelet, igen vagy nem, na!

Harmadszor is odanézett. Harmadszorra látott egy hajót, aminek farrakétái lángoltak, ahogy a nap felé haladó útján felgyorsulva el kellett mennie mellette.

Ez volt a jel. Hitt benne. Megmenekült.

Ellökte magát, és a folyosón a híd felé indult. De a kabinlépcsőnél megtorpant. Már csak egy-két percig marad eszméleténél, ha nem tölti fel az űrruháját. Esedező pillantást vetett a közeledő űrhajó felé, majd leszáguldott a raktárába, és űrruháját telepumpálta levegővel.

Felmászott a hídra. A megfigyelőablakon át látta az űrhajó lángoló rakétáit, és valószínű volt, hogy iránymódosítást hajtott végre, mert nagyon lassan közeledett.

A JELZŐFÉNYEK-panelon Foyle megnyomta a VÉSZJEL-gombot. Végigszenvedte a három másodpercet, amíg nem történt semmi. Aztán fehér sugárzás vakította el, ahogy a vészjel háromszor három robbanásban elsült: kilenc könyörgés segítségért. Foyle még kétszer nyomta meg a gombot, a fények még kétszer villantak fel az űrben, miközben az égésben keletkezett radioaktivitás statikus sivítását bármelyik fogadóállomáson, bármelyik hullámsávban hallani kellett.

Az idegen hajtóművei kikapcsoltak. Meglátták. Megmentik. Újjászületett. Ujjongott.

Visszaszökellt raktárához, és újra feltöltötte űrruháját. Elsírta magát. Hozzálátott, hogy összeszedje, amije maradt – egy számlap nélküli órát, amit csak azért tartott, hogy hallgassa a tiktakkolását, egy kéz alakú fogantyúval ellátott csavarkulcsot, amit szorongathatott magányos pillanataiban, egy tojásszeletelőt, aminek drótjain primitív dallamokat pengethetett ki... Izgalmában elejtette őket, s most, hogy a sötétben vadászott rájuk, nevetni kezdett önmagán.

Még egyszer feltöltötte űrruháját, és visszaszökdécselt a hídhoz. Lenyomott egy MENTÉS feliratú gombot. A Nomád törzséből nyers, fehér fényű fénysugár terjedt az űr mérföldjein keresztül.

– Gyere, bébi, gyere! – dúdolta Foyle. – Siess már, ember! Gyerünk, bébi, te bébi!

Mint egy kísérteties torpedó, az idegen bekúszott a fény legkülső peremébe, lassan közeledve, vizsgálgatva őt. Foyle szíve egy pillanatra összeszorult; a hajó olyan óvatosan viselkedett, hogy félő volt, ellenséges jármű a külső holdakról. De aztán meglátta a jól ismert vörös és kék jelzést az oldalán, Presteign hatalmas ipari klánjának címerét; a nagy hatalmú, bőkezű, jótékony Presteignét a Terráról. És mivel a Nomád is Presteign tulajdona, a jövevény testvérhajó volt. Tudta, hogy az űrből jött angyal lebeg fölötte.

– Édes nővér – dúdolta Foyle. – Angyal bébi, repülj haza velem!

A hajó Foyle mellé ért. Oldalán barátságos fénnyel világítottak az ablakai, tisztán ki lehetett olvasni nevét és a regisztrálási számát: VORGA-T1339. Egyik pillanatban a hajó ott volt mellette, a másikban elhagyta, a harmadikban eltűnt.

A testvér elutasította a segítségnyújtást; az angyal cserbenhagyta.

Foyle már nem táncolt, nem dúdolt. Döbbenten bámult. A jelzőpanelhez ugrott, és ütötte a billentyűket. Vészjelzés, leszállás, felszállás és karanténjelzés sugárzott ki a Nomád törzséből, emelős fehér, vörös és zöld fények lüktettek, könyörögtek... de a Vorga-T1339 nyugodtan és kérlelhetetlenül távolodott, farfúvókáinak lángja újra fellobbant, ahogy a nap felé haladó útján felgyorsult.

Öt másodperc alatt Foyle tehát megszületett, élt és meghalt. Letelvén életének harminc éve és gyötretésének hat hónapja, Gully Foyle, a megtestesült átlagember, nem létezett többé. A kulcs elfordult lelkének zárjában, és az ajtó kinyílt. Az ajtón kilépő egyszer s mindenkorra eltüntette az átlagembert.

– Elmentél mellettem! – mondta lassan emelkedő dühvel. Hagytál megrohadni, mint egy kutyát. Hagyod, hogy megdögöljek, Vorga... Vorga-T1339. Nem! Kiszabadulok innen! Követni foglak, Vorga! Megtalállak, Vorga! Visszafizetek! Elrohasztalak! Megöllek, Vorga! Lelkifurdalás nélkül megöllek!

A düh felfalta azt a bamba türelmet és tunyaságot benne, ami volt, a jelentéktelen Gully Foyle-t, megindított benne egy láncreakciót, amely sátáni géppé változtatja majd Gully Foyle-t. El volt döntve a további sorsa.

– Vorga, lelkifurdalás nélkül megöllek!

Olyat tett, amire nullaemberként nem volt képes; megmentette magát.

Két nap alatt átfésülte a roncsot, és megszerkesztett egy vállra szerelhető hámot. Ráerősített egy levegőtartályt, és egy hevenyészett csövön keresztül a sisakjához kapcsolta. Úgy tekergőzött az űrön keresztül, mint egy tojását vonszoló hangya, de ettől kezdve szabadon mozgott a Nomádon.

Gondolkodott.

A kezelőhídon megtanulta annak a néhány navigáló műszernek a használatát, ami még épségben volt. Áttanulmányozta a kézikönyveket, melyek a roncs navigátorszobájában voltak szétszóródva. A kilátásba helyezett előléptetések és fizetségek ellenére ezzel űrszolgálatának tíz éve alatt meg sem próbálkozott. De most a Vorga-T1339-et akarta jutalmul.

Betájolta magát. A Nomád az ekliptika síkján lebegett az űrben, háromszázmillió mérföldre a naptól. Előtte terpeszkedett a Perszeusz, az Andromeda és a Halak csillagképe. Majdnem a háttérben függött egy poros, narancssárga folt, a Jupiter. A bolygó korongja szabad szemmel is kivehető volt. Egy kis szerencsével eljuthat a Jupiterhez, és akkor megmenekült.

A Jupiter sohasem volt és sohasem lesz lakható. Mint minden az aszteroidmezőn túli külső bolygó, ez is fagyott metánból és ammóniából állt, de négy legnagyobb holdja benépesült lakókkal, akik jelenleg háborúban álltak a belső bolygókkal. Hadifogoly lesz, de élnie kell, hogy leszámolhasson a Vorga-T1339-cel.

Foyle megszemlélte a Nomád géptermét. Maradt még üzemanyag a tankokban, és a négy farhajtómű egyike használható állapotban volt. Megkereste a gépterem kézi vezérlését, és tanulmányozni kezdte. Helyreállította a kapcsolatot az üzemanyagtartály és a jó hajtómű között. A tartályok a napos oldalon voltak, és a hőmérsékletük a fagypont fölé emelkedett. Az üzemanyag folyékony halmazállapotú volt, de nem folyt. A súlytalanságban nem létezett gravitáció, ami lenyomja az üzemanyagot a csöveken.

Foyle tanulmányozta az űrkézikönyvet, és megtanult valamit a gravitáció elméletéből. Ha forgásba tudná hozni a Nomádot, a centrifugális erő adna elég gravitációt, hogy az üzemanyag lejusson a hajtómű égőterébe. Ha meg tudná gyújtani az üzemanyagot az égőtérben, az egyetlen fúvóka miatti egyenlőtlen erő forgásba hozná a Nomádot.

De addig nem tudja meggyújtani, amíg a hajót forgásba nem hozta, és addig nem tudja forgásba hozni, míg meg nem gyújtotta.

Gondolkodott, hogyan juthatna ki ebből a zsákutcából, és a Vorga serkentette a gondolkodását.

Foyle kinyitotta az égőtér üzemanyag-csőrendszerének csapját, és kínkeservesen a saját kezével hordta tele üzemanyaggal. Beszivattyúzta. Ha majd meggyújtja, elég sokáig fog égni, hogy beindítsa a forgást, és legyen gravitáció. Akkor majd egyenletesen áramlik a tartályokból az üzemanyag, és a hajtómű üzemelése folyamatos lesz.

Gyufával próbálkozott.

Gyufa nem ég az űr vákuumában.

Próbálkozott kovával és acéllal.

Szikra nem lobban az űr abszolút zéróján.

Vörösre forrósodott izzószálakra gondolt.

Nem talált semmiféle elektromos áramot a Nomád fedélzetén, ami egy izzószálat vörösen izzóvá forrósíthatna.

Talált kézikönyveket, és olvasott. Habár időközönként elájult, és közel járt a teljes összeomláshoz, gondolkodott és tervezgetett. A Vorga jóvoltából felnőtt a feladathoz.

Jeget hozott az ivótartályból, saját testének melegével felolvasztotta, és vizet öntött az égőtérbe. Az üzemanyag és a víz nem keveredett egymással, a víz vékony rétegben helyezkedett el az üzemanyag fölött.

A kémiai anyagok raktárából ezüstös nátriumvezeték-darabot szerzett. A nyitott csapon keresztül belökte az égőtérbe. A nátrium, amint a vízzel érintkezett, meggyulladt, és nagy hővel égett. A hő eljutott az üzemanyaghoz, és lángra lobbantotta. Foyle csavarkulccsal lezárta az égő tér nyílását. Az égés folytatódott, és amikor a magányos tűzsugár kivágódott a fúvókából, hangtalan vibráció rázta meg a hajót, és a féloldalas meghajtás lassú forgásba hozta.

A forgatónyomaték teremtett némi gravitációt, újra jelentkezett a súly. A lebegő törmelékek a törzsre, a fedélzetre, a falakra és a mennyezetre hullottak, és a gravitáció mozgásban tartotta az üzemanyag áramlását az égőtérbe.

Foyle nem vesztegette az időt ünneplésre. Otthagyta a géptermet, és sietve nyomult előre egy döntő betájoláshoz a hídra. Most derül ki, hogy a Nomád a mélyűr felé mozdult-e el, ahonnan nincs visszatérés, vagy a Jupiter felé, ahol megmenekül.

Már ez a csekély gravitáció is szinte lehetetlenné tette a hatalmas palack cipelését. A gyorsulás váratlan lendítőereje nyomán elszabaduló törmelék végigsöpört a Nomádon. Ahogy Foyle felfelé igyekezett egy lépcsőn a kezelőhídhoz, a hídról törmelékek zuhantak rá, és összevissza zúzták. Elkapta az űrben utazó forgódob, végiggörgette az üres folyosón, és olyan erővel vágta a hajókonyha válaszfalának, amitől kihunytak öntudata utolsó szikrái is. Ott hevert tehetetlenül, mozdulatlanul, félhalottan féltonnányi roncs közepén, de bosszúért lihegve.

– Ki vagy?

– Honnan jöttél?

– Hol vagy most?

– Hová tartasz?

2.

A Mars és a Jupiter között széles övezetben helyezkednek el az aszteroidák. Ezernyi ismert és ismeretlen közül a Furcsaságok Századában a legegyedibb a Sargasso aszteroida volt. Apró bolygó, melyet lakói kétszáz év alatt gyártottak természetes kőből és megmentett roncsokból.

Vadak voltak, a huszonnegyedik század egyedüli vademberei; egy tudósokból álló kutatócsoport leszármazottai, akik hajótörést szenvedtek, és ottrekedtek az aszteroidamezőben két évszázaddal ezelőtt, amikor hajójuk meghibásodott. Mire leszármazottaikat felfedezték, addigra azok már saját világot és kultúrát építettek fel. Az űrben szándékoztak maradni, vadon és romlásban, barbár módon megcsúfolva azokat a tudományos eljárásokat, melyekre őseiktől emlékeztek. Tudós Népnek nevezték magukat. A világ azonnal megfeledkezett róluk.

A Nomád az űrön keresztül nem a távoli csillagok, nem is a Jupiter, hanem az aszteroidamező felé bukdácsolt. A Sargasso aszteroidától alig egy mérföldnyire haladt el, és a Tudós Nép azonnal zsákmányul ejtette, hogy tovább építse vele apró bolygóját. Megtalálták Foyle-t.

Egyszer felébredt, mialatt győzedelmesen vitték egy hordágyon a dögevő aszteroid belsejében, természetes és mesterséges átjárókon keresztül, melyek meteorfémből, kövekből és hajópáncélból épültek. Némelyik páncélon az űrutazás történetének rég elfelejtett neveit lehetett látni: INDUS KIRÁLYNŐ, TERRA, SYRTUS VÁNDORA, MARS, HÁROM GYŰRŰ, CIRKUSZ, SZATURNUSZ. Az átjárók nagy hallokba, élelmiszerraktárakba, lakosztályokba és kisebb lakásokba vezettek, melyek mind egy-egy megmentett és bebetonozott hajóból épültek.

Foyle-t gyors ütemben szállították keresztül egy ősi Ganimédesz uszályon, egy Lassell jégtörőn, egy kapitányi bárkán, egy Callisto nehézcirkálón, egy huszonkettedik századi üzemanyag-szállítón, melynek üvegtankjaiban még ott volt a füstös üzemanyag. Két évszázad zsákmánya gyűlt össze ebben a kaptárban. Fegyverek arzenálja, könyvtárak, egy egész jelmeztár, gépek, szerszámok, élelmiszerek, italok, vegyszerek, mű-és pótanyagok valóságos gyűjteményei.

A hordágy körül győzelemittasan ordított a tömeg.

– Elegendő mennyiség! – kiabálták: Egy női kórus izgatottan kántálta:

Ammónium-bromid másfél gramm

Kálium-bromid három gramm

Nátrium-bromid két gramm

Citromsav elegendő mennyiség

– Elegendő mennyiség! – ordította a Tudós Nép. – Elegendő mennyiség!

Foyle elájult.

Mikor magához tért, űrruhája nem volt rajta. Az aszteroida üvegházában volt, ahol növények termelték a friss oxigént. Egy százméteres egykori ércszállító hajó képezte a szobát, amelynek egyik fala telis-tele volt zsákmányolt ablakokkal... kör alakúakkal, négyszögletesekkel, rombusz alakúakkal, hatszögletűekkel... mindenféle formájúakkal és korúakkal, amitől a hatalmas fal úgy nézett ki, mint egy őrült üveg-és fénypaplan.

Beragyogott rajta a távoli nap fénye; a levegő forró volt, és nedves. Foyle homályos tekintettel nézett körül. Ördögi arc bámult rá. Az arc, a bőr, az orr és a szemhéjak olyan förtelmesen tetováltak voltak, akár egy ősi maori maszk.

A homlokra betűket tetováltak: JOSEPH. A JOSEPH "O" betűjén apró, felfelé mutató nyíl jelezte a Mars szimbólumát, amivel a tudósok a hímnemre utaltak.

– Mi vagyunk a Tudós Nép – mondta Joseph. – Joseph vagyok, ők pedig az embereim.

Intésére Foyle végignézett a hordágyát körülvevő, vigyorgó sokaságon. Minden arc ördögi maszkká volt tetoválva; minden homlokot név díszített.

– Mennyi ideig sodródtál? – kérdezte Joseph.

– Vorga – mormolta Foyle.

– Te vagy az egyetlen, aki az utóbbi ötven évben élve érkezett. Hatalmas férfi vagy. Igen. A legéletképesebb megérkezése szerepel Szent Darwin dogmájában, a legtudományosabb alapokon.

– Elegendő mennyiség! – bőgte a tömeg.

Joseph megragadta Foyle csuklóját, ahogy az orvos tapintja ki a pulzust. Ördögi ajka hangtalanul számolt egészen kilencvennyolcig.

– A pulzusod. Kilencvennyolc egész hat tized – mondta, majd elővett és áhítatosan megrázott egy hőmérőt. – A legtudományosabb.

– Elegendő mennyiség! – jött a kórus.

Joseph felkínált egy Erlenmeyer-lombikot. A címkén ez állt: Lung, Cat. c. s. hemotoxylin és eosin.

– Vitamint? – kínálgatta.

Mikor Foyle nem válaszolt, kivett a lombikból egy jókora tablettát, belerakta egy pipába, és meggyújtotta. Kifújta a füstöt, majd intett. Három lány jelent meg Foyle előtt. Az ő arcuk is rettenetesen el volt torzítva. Mindegyikük a homlokán viselte a nevét: Joan, Moira, és Polly. Mindegyik név "O"-jának egy apró kereszt volt az alján.

– Válassz! – mondta Joseph. – A Tudós Nép természetes kiválasztódást gyakorol. Légy tudományos a választásodban! Légy genetikus!

Foyle újra elájult, karja lehanyatlott a hordágyról, és Moira felé mutatott.

– Elegendő mennyiség!

Kupolával fedett, kör alakú hallban tért magához. A helyiség tele volt rozsdás, régi felszerelésekkel: volt benne centrifuga, műtőasztal, tönkrement röntgengép, fertőtlenítőkészülék és dobozszámra rozsdás sebészeti műszerek.

Míg vergődött és félrebeszélt, a műtőasztalra szíjazták. Megetették, megborotválták és megmosdatták. Két férfi kézzel forgatni kezdte az ősi centrifugát, ami ritmikusan csörgött, akár egy harci dob. Az egybegyűltek dobogni kezdtek lábaikkal, és énekeltek.

Bekapcsolták az ősi autoklávot, amely felforrt, majd kitört, sivító gőzzel árasztva el a hallt. Bekapcsolták az ősi röntgenkészüléket, mely rövidzárlatos volt, és perzselő fényt árasztott a gőzös hallon keresztül.

Egy három méter magas alak emelkedett az asztal fölé; Joseph volt gólyalábakon. Sebészsapkát viselt, maszkot és orvosi köpenyt, mely a vállától leért egészen a padlóig. A köpeny sűrű, vörös és fekete hímzése a test anatómiai felépítését illusztrálta. Joseph úgy nézett ki, mint egy sebészeti tankönyv rikító ábrája.

– Legyen a neved Nomád! – zsolozsmázta.

Fülsiketítő ordítozás kezdődött. Joseph megpillantott egy rozsdás kannát Foyle teste fölött. Az éter bűze elárasztott mindent.

Foyle elveszítette öntudatának foszlányait, és sötétség burkolta be. De a sötétségből újra és újra kidagad a Vorga-T1339, amint a nap felé gyorsult, hogy beleégesse magát Foyle vérébe és agyába, míg erőt nem vett rajta a bosszúért lihegő néma kiáltozás.

Homályosan tudatában volt a mosdatásnak, etetésnek, dübörgésnek és zsolozsmázásnak. Végül elérkezett a föleszmélés tiszta pillanata. Csend vette körül. Ágyában feküdt, a Moira nevű lány mellett.

– Ki vagy? – krákogta Foyle.

– A feleséged, Nomád.

– Mi?

– A feleséged. Engem választottál, Nomád. Társak lettünk.

– Mi?

– Tudományosan társak lettünk – mondta Moira büszkén. Felhúzta hálóingének ujját, és megmutatta a karját, ami négy rút vágás nyomát viselte. – Beoltottak valami újjal, valami régivel, valami kölcsönzöttel és valami kékkel.

Foyle kimászott az ágyból.

– Most hol vagyunk?

– Az otthonunkban.

– Miféle otthon?

– A tied. Közénk tartozol, Nomád. Minden hónapban nősülnöd kell, és számos gyereket nemzened. Ez tudományos lesz. De én vagyok az első.

Foyle nem törődött a nővel, vizsgálódni kezdett. A 2300-as évek környékén felbocsátott kicsi rakéta főkabinjában volt... valami magánjacht lehetett. A főkabint hálószobává alakították át.

A hajóablakhoz tántorgott és kinézett. A bárka bele volt betonozva az aszteroidába, átjárók vezettek róla a főrészbe. Foyle a hajófarhoz ment. Két kisebb kabinban voltak az oxigéntermelő növények. A hajtóművet konyhává alakították. A tankokban bőven volt üzemanyag, de a kabinok fölötti kis kályhát táplálta. Innen előresietett. Az irányítókabin most nappali szoba volt, de a vezérlőberendezés működőképesnek látszott.

Gondolkodott.

Hátrament a konyhába, leszerelte a kályhát. Az üzemanyagtankokat összekapcsolta az eredeti égőtérrel. Moira kíváncsian követte.

– Mit csinálsz, Nomád?

– Tágulj innen, te lány! – dörmögte Foyle. – Egy Vorga nevű hajóval van dolgom. Érted, te lány? Elrepesztek ezen a csónakon, na!

Moira riadtan hátrált. Foyle észrevette a kifejezést a lány szemében, és utána ugrott. Olyan nyomorék volt, hogy a lány simán kitért előle. Aztán kinyitotta a száját, és éleset sikoltott. Ebben a pillanatban hatalmas zörgés töltötte be a bárkát; Joseph és ördögi arcú Tudós Népe döngette odakinn a hajótestet. Ezzel a rítussal köszöntötték az ifjú házasok nászának kezdetét.

Moira kiáltozott, és menekült, Foyle pedig megszállottan üldözte. Beszorította egy sarokba, letépte róla hálóköntösét, megkötözte vele, és betömte a száját. Moira így is épp elég zajt okozott, hogy megrepessze az egész aszteroidát, de a tudományos nászrituálé hangosabb volt.

Foyle úgy-ahogy összetákolta a géptermet, már majdnem szakember volt benne. Felemelte a kapálódzó lányt, és a fedélzeti nyíláshoz cipelte.

– Menj vissza! – kiáltotta Moira fülébe. – Kotródj! Kirobbantom magam az aszteroidából. Pozdorjává zúzom, te lány. Lehet, hogy mindenki meghal. Csupa lyuk lesz minden. Isten tudja, mi fog történni. Nem lesz levegő. Nem lesz aszteroida. Menj, mondd meg nekik! Figyelmeztesd a többieket! Menj már, te lány!

Kinyitotta a fedélzeti nyílást, kitette a lányt, majd becsapta az ajtót, és bebiztosította. A zenebona hirtelen abbamaradt.

A vezérlőpultnál Foyle beindította az égést. Az automata felszállássziréna olyan üvöltésbe kezdett, amilyet itt évtizedek óta nem hallottak. A hajtómű tompán megrázkódott. Foyle megvárta, míg a hőmérséklet elérte a megfelelő gyújtási hőt, s eközben mindvégig kétségek gyötörték. A bárkát az aszteroidába betonozták, körülötte csupa kő és acél. A hátsó hajtóművet hozzádolgozták egy másik hajó törzséhez. Nem tudta, mi történik, ha beindul a hajtómű, de ebbe a játszmába a Vorga vonta bele.

Begyújtotta a hajtóműveket. Az üzemanyag hatalmas robbanással meggyulladt, és láng lövellt ki a hajó farából. A bárka remegett, csúszkált, izzott. Fémsikoltás hallatszott, majd a nagy test csikorogva mozdult előre. Fém, kő és üveg hasadt darabokra, mikor a hajó kiszabadult az aszteroida fogságából az űrbe.

A belső bolygók flottája szedte fel kilencvenezer mérföldnyire a Mars pályáján kívül. Hét hónapos forró háborúval a háta mögött a belső bolygók őrjárata éber volt, de meggondolatlan. Mikor a bárka nem válaszolt, és nem adott azonosító jelzést, nyugodtan belelőhettek volna, azzal, hogy majd a roncson folytatják a kérdezősködést. De a hajó kicsi volt, és a cirkáló legénysége pénzjutalomra vágyott, így aztán közelebb jöttek és megcsáklyázták.

Odabent az űrhajó halomnyi ócskasága és az otthonias bútorok között megtalálták a fejetlen féregként csúszkáló Foyle-t. Megint vérzett, tele volt bűzlő üszkösödésekkel, és a feje féloldalt megkocsonyásodott. A cirkáló fedélzeti elkülönítőjébe vitték, és még gondosan el is függönyözték a tartályát. Még az alsó fedélzet szívós matrózai sem bírták volna el a látását.

Míg szolgálati kőrútjukon haladtak, a tartály magzatvizében összefoldozták a testét. Útban a Terra felé Foyle visszanyerte az öntudatát, és V-vel kezdődő szavakat bugyborékolt. Tudta, hogy megmentették. Tudta, hogy egyedül az idő áll közte és a bosszúja között. A betegfülke ügyeletese hallotta örvendezését a tartályban, és széthúzta a függönyöket. Foyle hártyás szemmel nézett föl rá. Az ügyeletes nem tudta elfojtani megdöbbenését.

– Ember, hallasz engem? – suttogta.

Foyle felmordult. Az ügyeletes közelebb hajolt.

– Mi történt? Ki az ördög tette ezt veled?

– Mit? – krákogta Foyle.

– Nem tudsz róla?

– Miről? Mi bajod velem?

– Várj egy percet, mindjárt.

Az ügyeletes eltűnt, ahogy a készletraktárhoz jauntolt, és öt másodperccel később újra megjelent a kabin mellett. Foyle kiemelkedett a folyadékból. A szeme lángolt.

– Rémlik már, ember. Valamire emlékszem. A jaunt. Nem bírtam jauntolni a Nomádra.

– Mi?

– Elvesztettem a fejem.

– Ember, egyáltalán nem veszítetted el a fejed.

– Nem bírtam jauntolni. Elfelejtettem, hogy kell. Elfelejtettem mindent. Alig emlékszem valamire. Én...

Rémületében elhallgatott, mikor egy rettenetes, tetovált képet tartott elé az ügyeletes. Maori maszk volt. Az arc, a bőr, az orr és a szemhéjak telis-tele sávokkal és csigavonalú rajzolatokkal. A homlokán egy név ékeskedett: NOMÁD. Foyle bámulta, majd felkiáltott gyötrelmében. A kép egy tükör volt. És az arc a saját arca.

3.

– Bravó, Mr Harris! Jól csinálta! H-M-E, uraim. Ne feledjék! Helyszín. Magasság. Elhelyezkedés. Ez az egyetlen mód, hogy emlékezzenek a jaunt koordinátákra. Étre entre le marteau ét l'enclutne*. Francia. Ne jauntoljon még, Mr Peters! Várjon a sorára! Legyenek türelemmel, előbb-utóbb C osztályúak lesznek. Nem látta valaki Mr Foyle-t? Hiányzik. Ó, nézzék azt a mennyei farkascápát! Figyeljenek rá! Ó, istenem, mindenfelé gondolok... vagy beszéltem volna, uraim?

[* Két malomkő közt őrlődve]

– Fele-fele, madame.

– Ez valóban méltánytalanság lehet. Az egyirányú telepátia kellemetlen dolog. Elnézést kérek, amiért gondolataimmal bombázom önöket.

– Nekünk tetszik, madame. Aranyos gondolatai vannak.

– Milyen kedves öntől, Mr Gorgas. Rendben van, osztály. Most visszamegyünk az iskolába, és kezdjük elölről. Mr Foyle már eljauntolt? Sohasem tudom, hol van.

Robin Wednesbury vezette a jauntolást újratanuló osztályt New York City területén, és ez az agyi kóresetek szempontjából legalább olyan izgalmas volt, mint gyerekeket tanítani az első osztályban. Úgy kezelte a felnőtteket, akár a gyerekeket, és ezt ők nagyon is élvezték. A múlt hónapban énekelve memorizálták az útkereszteződések jauntállomásait: H-M-E, madame. Helyzet. Magasság. Elhelyezkedés.

Magas, bájos néger lány volt, okos és művelt, de hátrányos helyzetbe hozta egyirányú telepatikus adottsága. Gondolatait szét tudta sugározni, de fogni semmit sem tudott. Ez olyan hátrány volt, amely számos lehetőségtől megfosztotta, de tanárnak alkalmas volt. Bár hangulatember volt, alapos és módszeres jauntoktató lett.

Tanítványait az Általános Hadi Kórházból hozták a jaunt-iskolába, amely egy teljes épületet foglalt el a Hudson hídnál, a 42. utcában. Az iskolából indulva kettes oszlopban elvonultak az óriási Times Square jauntállomásra, amelynek alaposan megtanulták a koordinátáit. Aztán az iskolához jauntoltak, és vissza a Times Square-re. Majd újra kettes oszlopban elgyalogoltak a Kolumbusz körúthoz, és annak is memorizálták a koordinátáit. Aztán a Times Square-en keresztül mindannyian az iskolához jauntoltak, és onnan vissza újra a Kolumbusz körúthoz. Aztán megint kettes oszlop, irány a Nagy Hadsereg tér, újra memorizáltak, újra jauntoltak.

Robin oktatta a betegeket (a fejsérülteket, akik elveszítették az erőt a jauntoláshoz), megtanította nekik a gyors megállókat, a nyilvános jauntállomásokat. Később az utcasarki állomásokat memorizálják majd. Látókörük tágulásával (és erejük visszatérésével) képességeiktől függően egyre táguló körben fogják memorizálni a nagyobb jauntállomásokat. Egy dolog biztos: ahhoz, hogy valaki memorizálhasson, ténylegesen látnia kell a helyszínt, ahová teleportálni kívánja magát. Itt még a háromdimenziós térkép trükkje sem segít. A Nagy Utazás új jelentőséget adott a gazdagság fogalmának.

– Helyszín. Magasság. Elhelyezkedés – kérte számon a leckét Robin Wednesbury, és az osztály a gyorsállomások érintésével a Washington-csúcsról a Hudson hídhoz jauntolt, és vissza. Mindegyiküknek ez volt az első negyedmérföldes ugrása, tehát buzgón követték szép tanárnőjüket.

Egy alacsony technikai tiszthelyettes, akinek platinából volt a koponyája, hirtelen megszólalt a maga mosdatlan nyelvén:

– Itt aztán one magasság, madame. A talajon vagyunk.

– Nincs, Logan tiszthelyettes. A "nincs" szó jobban illene ide. Elnézését kérem. A tanítás megszokássá válik, és ma gondjaim vannak a gondolataim irányításával. A háborús hírek annyira lesújtóak. A magassághoz is eljutunk, majd ha a felhőkarcolók tetején lévő állomások koordinátáit kezdjük tanulmányozni, Logan tiszthelyettes.

A mesterséges koponyájú férfi megemésztette ezt, majd megkérdezte:

– Baj az, hogy halljuk a gondolatait, madame?

– Igen.

– De ön nem hallja a mienket?

– Soha. Egyirányú telepata vagyok.

– Mindannyian halljuk önt, vagy csak én?

– Az változó, őrmester. Amikor koncentrálok, csak az hallja a gondolataimat, akinek szánom, de amikor nem figyelek oda, bárki és mindenki... szegény lelkek. Elnézést! – Robin elfordult. – Ne habozzon az indulás előtt, Harris parancsnok! A habozás kétségeket támaszt, és a kétségek meghiúsítják a jauntolást. Csak lépjen fel, aztán durr bele!

– Néha aggódom, madame – válaszolta a tengerészaltiszt, akinek pólyában volt a feje. Láthatóan távol húzódott a jauntállomás szélétől.

– Aggódik? Mi miatt?

– Talán pont ott áll valaki, ahová én érkezem. Akkor tényleg "durr bele" lesz, madame. Elnézést!

– Most magyarázom századszor. A szakértők úgy mérték ki a világ összes jauntállomását, hogy akár csúcsforgalmat is képesek legyenek lebonyolítani. Ezért kicsik a magánállomások, és ezért kétszáz méter széles a Times Square-állomás. Mindent kidolgoztak matematikailag, és az ugyanazon helyre érkezés esélye kevesebb, mint egy a tízmillióhoz. Sokkal kisebb a lehetősége, mint annak, hogy egy rakétahajtómű-hiba miatt hal meg.

A bekötözött fejű bizonytalanul bólintott, és fellépett a magasított állomásra. Nagy, fehér betonkör volt, a felületére festett élénk fekete-fehér minták a memória segítségéül szolgáltak. A közepén világító tábla hirdette az állomás nevét, hosszúsági, szélességi és magassági koordinátáit.

Abban a pillanatban, mikor a bepólyált fejű ember végre összeszedte magát első jauntolásához, az állomás érkezést és indulást jelezve vibrálni kezdett. Pillanatokra az odajauntoló alakok megjelentek, haboztak, míg ellenőrizték környezetüket, és új koordinátákat kerestek, majd továbbjauntolva eltűntek. Mindegyik eltűnéskor halk, pukkanó hang hallatszott, ahogy az elmozdított levegő igyekezett kitölteni a test helyén támadt űrt.

– Osztály, várjanak! – szólt Robin. – Csődület érkezik. Kérem, mindenki lépjen el az állomástól!

Havat fröcskölve széjjel vastag munkaruhás dolgozók érkeztek: még a hó sem olvadt le róluk, ahogy műszakjuk leteltével hazafelé tartottak, délre az északi erdőkből. Ötven fehér ruhás tejesember folytatta útját nyugatra, St. Louis felé. Követték a reggelt a keleti időzónától a csendes-óceáni zónáig. A keleti Grönlandról, ahol már dél volt, egy sereg fehér galléros irodista özönlött New Yorkba ebédelni.

A csődület pillanatokon belül eltűnt.

– Minden rendben – mondta Robin. – Folytatjuk. Ó, istenem, hát hol lehet Mr Foyle? Mindig eltűnik.

– Olyan arccal, mint az övé, nem csoda, ha folyton elbújik, madame. Az elmeosztályon csak kísértetnek hívjuk.

– Félelmetesen néz ki, ugye, Logan tiszthelyettes? Nem tudják eltávolítani az arcáról ezeket a jeleket?

– Megpróbálták, Miss Robin, de nem ismerik a módját. Tetoválásnak hívják, ami egy rég elfelejtett dolog.

– Akkor hogy tett szert Mr Foyle erre az arcra?

– Senki sem tudja, Miss Robin. Azért van az elmeosztályon, mert megőrült. Nem emlékszik semmire. Ha nekem volna olyan arcom, mint neki, én sem akarnék emlékezni semmire.

– Sajnálatra méltó. Rémesen néz ki. Mit gondol, tiszthelyettes, nem csúszott ki véletlenül egy gondolatom Mr Foyle-ról, amivel megsértettem az érzéseit?

A platinakoponyás kis ember fontolgatta a kérdést.

– Nem, madame. Ön senki érzéseit nem sérti meg. És Foyle-t lehetetlen megsérteni. Nem egyéb, mint egy nagy bamba ökör.

– Annyira vigyáznom kell, Logan tiszthelyettes. Tudja, senki sem szereti tudni, hogy egy másik személy mit gondol róla valójában. Azt hisszük, szeretnénk, de nem. Ez a távüzenő képességem utálatossá tesz. És magányossá. Én... kérem, ne figyeljen rám, gondjaim vannak a gondolataim vezérlésével. Ah! Itt van, Mr Foyle. Hol a csudában kószált? Foyle lelépett a jauntállomásról, és rettenetes arcát elfordította.

– Gyakoroltam – morogta.

Robin elfojtotta magában a hirtelen érzelmi felindulást, és együttérzően közeledett hozzá. Megfogta a karját.

– Lehetne köztünk többet is. Mindannyian barátok vagyunk, és jól érezzük magunkat együtt. Jöjjön maga is!

Foyle a nő pillantását kerülve elhúzta a karját. Robin csak most érezte, hogy a ruhaujj nedves. A férfi teljes kórházi öltözete csuromvíz volt.

– Nedvesség? Valahol esőben járt. De a reggeli időjárás-jelentések szerint St. Louistól keletre nincs eső. Ez azt jelenti, hogy annál távolabbra jauntolt. Még nem lehet rá képes! Állítólag elvesztette az emlékezetét és a jauntolási képességét. Szimulál!

Foyle hozzáugrott.

– Fogja be a száját! – Arcának kegyetlensége rettenetes volt.

– Tehát szimulál.

– Mennyit tud rólam?

– Hogy bolond! Ne csináljon jelenetet!

– A többiek is hallják magát?

– Nem tudom. Hagyjon békén! – Robin elfordult Foyle-tól. Rendben van, osztály. Mára befejeztük. Mind vissza az iskolához, ott vár a kórházi busz! Ön jauntol először, Logan tiszthelyettes! Ne feledje: H-M-E! Helyszín. Magasság. Elhelyezkedés.

– Mit akar? – mordult föl Foyle. – Jutalmat?

– Maradjon csöndben! Ne csináljon jelenetet! Most ne habozzon, Harris parancsnok! Lépjen fel és jauntoljon!

– Beszélni akarok magával!

– Azt már nem. Várjon a sorára, Mr Peters, ne siessen!

– Feljelent a kórházban?

– Természetesen.

– Beszélni akarok magával!

– Nem.

– Mind elmentek. Van időnk. Találkozzunk a lakásán!

– A lakásomon? – Robin őszintén megijedt.

– Green Bayben, Wisconsinban.

– Ez abszurdum! Nincs mit megbeszélnem ezzel a...

– Dehogy nincs, Miss Robin. A családjáról – Foyle vigyorgott a lányból áradó rémületen: – Találkozzunk a lakásán! – ismételte.

– Nem tudhatja, hol van – nyögte a lány.

– Épp az előbb mondtam, vagy nem?

– Nem lehet képes olyan messzire jauntolni. Maga...

– Nem? – vigyorgott a maszk. – Épp most mondta, hogy szimu... azt a szót. Igazat mondott. Van egy fél óránk. Találkozzunk ott.

Robin Wednesbury lakása egy egyedül álló, masszív épületben volt a Green Bay-i parton. A házat mintha egy varázsló hozta volna magával egy belvárosi lakónegyedből, és véletlenül felejtette volna a wisconsini fenyők között. Ehhez hasonló épületek mindennaposak voltak a jaunte világában. Az önellátó fűtés, világítás, a jauntolással megoldott szállítás révén magányos és több házból álló lakóhelyek épültek a kihalt vidékeken, erdőkben és pusztaságokon.

Maga a szállás egy négyszobás lakás volt, melyet gondosan elszigeteltek a szomszédságtól, tekintve Robin egyirányú telepatikusságát. Könyvekkel, zeneanyagokkal, festményekkel és nyomtatványokkal zsúfolva... mind megannyi bizonyítéka ennek a szerencsétlen, rosszirányú telepata kulturált és magányos életének.

Robin bejauntolt a nappaliba, ahol Foyle már bősz türelmetlenséggel várt rá másodpercek óta.

– Tehát tudja az igazságot! – mondta bevezetés nélkül, és erőteljesen megragadta a lány karját. – De nem fogja elmondani a kórházban senkinek, Miss Robin. Senkinek!

– Engedjen el! – Robin az arcába vágott. – Vadállat! Ne merészeljen hozzám nyúlni!

Foyle elengedte, és hátralépett. Az ellenszenv ilyen nyílt kimutatása arra késztette, hogy dühösen elforduljon, s elrejtse az arcát.

– Tehát szimulált. Tud jauntolni. Jauntolt, miközben úgy tett, mintha most járna az első osztályba... nagy ugrásokat tett az országban; a világban... ha jól sejtem.

– Igen. A Kolumbusz körúthoz a Times Square-től más úton jutottam el... mindegy, milyenen, Miss Robin.

– Ezért hiányzott állandóan. De miért? Miért? Mi a célja ezzel? A megszállottak ravaszsága ült ki a förtelmes arcra.

– Az Általános Kórházban dekkoltam. Az a hadműveleti bázisom, érti? El kell intéznem valamit, Miss Robin. Van egy adósságom, amit vissza akarok fizetni. Meg kell találnom egy bizonyos űrhajót. És visszafizetek neki. Ne félj, Vorga, elrohasztalak! Megöllek, Vorga! Lelkifurdalás nélkül végzek veled!

Abbahagyta a kiabálást, és vad diadallal bámult a nőre. Robin riadtan hátrált.

– Az isten szerelmére, miről beszél?!

– Vorga. Vorga-T1339. Hallott már róla, Miss Robin? Rájöttem, hol van. A Bo'ness and Uig hajónyilvántartójából. A Bo'ness and Uig San Franciscóban van. Akkor mentem oda, mikor az állomások közötti jauntra tanított minket. Elmentem San Franciscóba. Megtaláltam a Vorgát. Vancouverben van a hajójavítóban. A Presteign-féle Presteign tulajdona. Hallott már róla, Miss Robin? Presteign a Terra leghatalmasabb embere. De ő sem állíthat meg engem. Lelkifurdalás nélkül végzek a Formával. És ebben maga sem akadályozhat meg, Miss Robin.

Foyle a lány arcához hajolt.

– Mert álcázom magam. Minden sebezhető pontot felderítek. Mindenkiben találok valamit, aki megpróbálja megakadályozni, hogy végezzek a Formával... beleértve magát is, Miss Robin.

– Nem.

– De igen. Rájöttem, hol lakik. A kórházban tudják. Idejöttem és körülnéztem. Olvastam a naplóját, Miss Robin. Hozzátartozói vannak a Callistón; az anyja és két nővére.

– Az isten szerelmére!

– Így a törvény szerint idegen hadviselőnek számít. Amikor a háború elkezdődött, a magához hasonlók egy hónapot kaptak, hogy elhagyják a belső bolygókat, és hazamenjenek. Mindenki hazamehetett, akit a törvény nem nyilvánított kémnek. – Foyle kinyitotta, majd összeszorította a markát. – Magát itt fogtam meg, lányom.

– Anyám és a nővéreim másfél éve próbálnak eljönni a Callistóról. Mi idetartozunk. Mi...

– Itt fogtam meg – ismételte Foyle. – Tudja, mit csinálnak a kémekkel? Információkat szednek ki belőlük. Darabokra szedik, Miss Robin, ízről ízre.

A néger lány felsikoltott. Foyle boldogan bólogatott, és megfogta a rázkódó vállat.

– A markomban van, és ez nekem elég, kislány. Nem futhat el tőlem, különben feladom a Hírszerzőknél, és akkor mi lesz? Nincs olyan, aki megállíthatná engem. Még a kórházban sem. Még maga a Szent és hatalmas Presteign-féle Presteign sem.

– Takarodjon, maga aljas, förtelmes... lény! Takarodjon!

– Nem tetszik a képem, Miss Robin? Az ellen sem tehet semmit. Hirtelen felkapta a lányt, egy alacsony díványhoz vonszolta, és ledobta rá.

– Semmit – ismételte.

Ragaszkodva a szembeszökő pazarlás alapelvéhez, melyen minden társadalom alapul, Presteign-féle Presteign a Central Parkban álló viktoriánus palotáját felszerelte liftekkel, házitelefonokkal, ételliftekkel és minden egyéb háztartási eszközzel, amit a jauntolás elavulttá tett. Ebben a hatalmas, talmi fényű kastélyban a szolgák lépcsőket másztak, és kötelességtudóan jártak szobáról szobára ajtókat csukogatva és nyitogatva.

Presteign-féle Presteign felkelt, inasa és borbélya segítségével felöltözködött, lifttel lement a reggelizőszobába, ahol a komornyik, az inas és a szobalányok segédkezésével megreggelizett. Aztán a dolgozószobájába ment. Abban a korban, amikor a kommunikációs rendszerek gyakorlatilag kihaltak – hiszen könnyebb volt odajauntolni valakihez, mint telefonálni vagy telexezni –, Presteignnek még saját antik telefon-kapcsolótáblája volt a dolgozószobájában, kezelővel együtt.

– Kapcsolja Dagenhamot – mondta neki.

A kezelő kapkodva teljesítette az utasítást, és hívta a Dagenham Futárszolgálatot. Százmilliós befektetésű, szerződéses jauntolókból álló szervezet volt, elvégzett bármilyen általános vagy bizalmas szolgálatot, amivel megbízták, 1 korona volt a tiszteletdíja mérföldenként. Dagenham olyan futárokkal rendelkezett, akik nyolcvan perc alatt képesek voltak megkerülni a világot.

Presteign hívása után nyolcvan másodperccel egy Dagenham-futár jelent meg a ház előtti jauntállomáson. Igazoltatták, majd a bejárat mögötti jauntbiztos labirintuson keresztül bevezették a házba. Mint a Dagenham-személyzet minden tagja, ő is M osztályú ezermérföldes ugrások sorozatára képes jauntoló volt, és ezer meg ezer jauntkoordinátát ismert. Nagy gyakorlata volt a törvények kiforgatásában és a rábeszélés művészetében, a mindenáron való hatékonyságban és elszántságban, ami a Dagenham-futárokat jellemezte, és alapítójuk könyörtelenségét tükrözte.

– Presteign? – mondta. Nem vesztegette az időt udvariaskodásra.

– Szerződtetni akarom Dagenhamet.

– Tessék, Presteign.

– Nem magát. Saul Dagenhamet akarom saját személyében.

– Mr Dagenham már régen nem ad személyi szolgálatot százezer koronánál kevesebbért.

– Az összeg ötször akkora lesz.

– Honorárium vagy százalékos részesedés?

– Mindkettő. Negyedmillió fizetség, plusz negyedmillió a teljes kockázat 10 százalék vállalásával szemben.

– Rendben. Az ügy?

– PyrE.

– Kérem, betűzze!

– A név nem mond önnek semmit?

– Nem.

– Helyes. Majd mond Dagenhamnek. PyrE. Nagy P... y... r... nagy E. Ejtsd: "pájr", mint a halotti pyre máglya. Mondja meg Dagenhamnek, hogy megtaláljuk a PyrE-t. Vállalta, hogy bármi áron... megkaparintsa... egy Foyle nevű embertől. Gulliver Foyle.

A futár apró ezüstgyöngyöt húzott elő, egy jegyzetkristályt, abba diktálta Presteign utasításait, majd szó nélkül távozott. Presteign újra a telefon kezelőjéhez fordult.

– Kapcsolja Regis Sheffieldet!

Tíz perccel azután, hogy a hívás eljutott Regis Sheffield ügyvédi irodájába, egy fiatal ügyvédgyakornok jelent meg Presteign magán jauntállomásán. Átvizsgálták, majd a labirintuson keresztül a házba vezették. Jó vágású fiatalember volt, az arca ragyogott, mint valami megelégedett nyúlé.

– Elnézést a késésért, Presteign – mondta. – Chicagóban kaptuk a hívást, és én még csak D osztályú, ötszáz mérföldes vagyok. Időbe telt, míg ideértem.

– A főnöke Chicagóban tárgyal?

– Chicagóban, New Yorkban és Washingtonban. Bíróságról bíróságra jauntol minden reggel. Mi helyettesítjük, amikor másik bíróságon van.

– Megbízásom van a számára.

– Kitüntetésnek vesszük, Presteign, de Sheffield nagyon elfoglalt.

– Majd nem lesz az, ha meghallja, hogy PyrE-ról van szó.

– Sajnálom uram, de nem egészen...

– Nem, maga nem érti; de Sheffield majd annál inkább. Csak annyit mondjon neki: PyrE, mint halotti pyre, és említse meg a honoráriumát.

– Melynek összege?

– Negyedmillió ügyvédi tiszteletdíj, és még negyedmillió garantálva 10 százalékos kockázat ellenében.

– És mit kíván Mr Sheffieldtől?

– Hogy minden ismert törvényes eszközzel készüljön fel egy férfi elrablására, majd tartsa őrizetben a katonaság, a flotta és a rendőrség ellenében.

– Igen. És ki az az ember?

– Gulliver Foyle.

A tisztviselő gyors jegyzeteket motyogott memokristályába, majd a gyöngyöt a fülébe helyezve visszahallgatta szövegét. Bólintott és távozott. Presteign is elhagyta a dolgozószobát, felment a plüsslépcsőn jó reggelt kívánni lánya lakosztályába.

A gazdagok otthonaiban a női családtagok szobáit vakságra ítélte az ablakok és az ajtók hiánya; csak az odajauntoló bizalmas családtagok számára voltak nyitva. Az erkölcsösség fenntartása és a szüzesség védelme kívánta így. De mivel Olivia Presteign a szó köznapi értelmében véve is vak volt, nem tudott jauntolni. Következésképpen lakosztályába ajtókon keresztül lehetett bejutni, melyeket Presteign-libériás, régi alkalmazottak őriztek.

Olivia Presteign sugárzó albínó volt. A haja fehér selyem, a bőre fehér szatén, körme, ajka és szeme korallszínű. Szép volt, és a vaksága is csodálatos, mert csak az infravörös tartományban látott, a 7500 angströmtől az egy milliméteres hullámhosszig. Látott hősugarakat, mágneses mezőket, rádióhullámokat, radart, hanglokátort és elektromágneses mezőket.

Nagy fogadásait lakosztályának szalonjában tartotta. Brokáttal bevont füles karosszékben ült, teát kortyolgatott, mellette társalkodónője, körülötte udvartartása, tucatnyi férfi és nő álldogált, s ő kedélyesen tereferélt velük. Olyan volt, mint egy remekbe készült márvány-és korallszobor, vak szeme ide-oda villant, mintha látna, pedig nem látott.

A szalon képe úgy jelent meg előtte, mint a forró fénypontoktól a hideg árnyékokig sugárzó hő lüktető áramlása. Látta az órák, a telefonok, a fények és a hajfürtök ragyogó mágneses rajzolatát. Látta és felismerte az embereket, az arcuk és a testük kisugározta jellegzetes hőminta alapján. Mindegyik fej körül glóriát látott, az agy elektromágneses kisugárzását, és minden test hősugarain keresztül csillogott az izmok és idegek örökké változó tónusa.

Presteign nem törődött a színészekkel, zenészekkel és piperkőcökkel, akiket Olivia maga köré gyűjtött, de örömmel látta, hogy ma reggel társadalmi kiválóságok is jelen vannak. Egy Sears-Roebuck, egy Gillet, a fiatal Kodak, aki egy napon a Kodak cég örököse lesz, egy Houbigant, Buick-féle Buick és XVI. R. H. Macy, a hatalmas Saks-Gimbel klán feje.

Presteign köszöntötte a lányát, majd távozott a házból. A Wall Street 99. szám alatti főhadiszállására ment négyesfogaton, melynek kocsisa és lovásza a ruháján viselte a vörös-fekete-kék Presteign-védjegyet. A skarlátvörös és kobaltkék mezőben álló fekete "P" legősibb és legelőkelőbb védjegynek számított a közvélemény szemében; patinásságban állta a versenyt a Heinz-klán "57"-jével és a Rolls-Royce dinasztia "RR"-jével.

A Presteign klán feje ismerős látvány volt New York jauntolóinak. Szürkülő hajával, markáns, jóképű, magabiztos kiállásával, kifogástalan öltözködésével és régivágású viselkedésével Presteign-féle Presteign a társadalmi kiválóság megtestesülése volt; olyan magasra emelkedett, hogy kocsisokat, lovászokat, istállófiúkat alkalmazott, és lovakat tartott mindama rendeltetésre, melyet a közönséges halandók jauntolással végeztek el.

Ahogy az emberek emelkedtek a társadalmi ranglétrán, pozíciójukat azzal fitogtatták, hogy visszautasították a jauntolást. Egy nagy kereskedő klán újonnan befogadott tagja drága kerékpáron közlekedett. Ha még feljebb került, kis sportkocsin utazott; egy kisebb klánvezér már sofőr vezette, ódon Bentleyn, Cadillacen vagy hatalmas Logondán vitette magát. A klán vezéri poszt közvetlen várományosa jachton vagy repülőn utazott. Presteign-féle Presteign klán feje, maga Presteign pedig kocsisokkal, autókkal, jachtokkal, hintókkal, repülőgépekkel és vonatokkal rendelkezett. Társadalmi pozíciója olyan hatalmas volt, hogy negyven éve már nem jauntolt. Titokban lenézte az olyan újgazdagokat, mint a Dagenhamek és Sheffieldek, akik még jauntoltak, és ezt nem szégyellték.

Belépett a Wall Street 99-ben lévő lőrésekkel ellátott Presteign-kastélyba. Az épületet híres jauntőrei vigyázták, méghozzá a klán egyenruhájában. Presteign egy törzsfőnökhöz illő méltóságteljes testtartással sétált az irodájába; sípszóval jelezték, amerre elhaladt. Valójában sokkal nagyobb ember volt, mint egy törzsfőnök, amiről egy audienciára várakozó, okvetetlenkedő kormányhivatalnok a legnagyobb megdöbbenésére meggyőződhetett. A szerencsétlen férfi kilépett a kérelmezők tömegéből, ahogy Presteign elhaladt előttük.

– Mr Presteign – kezdte –, az Állami Adóhivataltól jöttem. Beszélnem kell önnel ma reg... – Presteign egy jeges pillantással elhallgattatta.

– Ezernyi embert hívnak Presteignnek – jelentette ki. – Mindegyiket "mister"-nek szólítják. De én a Presteign-féle Presteign vagyok, a ház és a törzs feje, a család első embere, a klán főnöke. Engem Presteignnek kell címezni. Nem "mister" Presteignnek, csak Presteignnek.

Elfordult, és benyitott az irodájába, ahol alkalmazottai visszafogottan, kórusban köszöntötték.

– Jó reggelt, Presteign!

Presteign bólintott. Sárkánygyíkra emlékeztető mosolyával helyet foglalt az emelvényre állított íróasztal mögött, a jauntőrök pedig megfújták sípjaikat, és megpergették dobjaikat. Presteign intett, hogy kezdetét veheti a kihallgatás. A kamarás lépett elő kézirattekerccsel a kezében. Presteign megvetette a memokristályt, és minden mechanikus üzleti találmányt.

– Jelentés a Presteign klán vállalkozásairól – kezdte. – Általános kötvények: emelkedés... 201,5... esés... 201,25. Átlagos árfolyamok New York, Párizs, Ceylon, Tokió...

Presteign bosszúsan leintette. A kamarás visszavonult, helyét a ceremóniamester vette át.

– Újabb Mr Presto felavatása, Presteign.

Presteign mérsékelte türelmetlenségét, és végigcsinálta a 497. Mr Presto eskütételének unalmas ceremóniáját. Az ember felvételt nyert a Presteign-Presto hierarchiába, amely a Presteign-féle kiskereskedelmet vezette. Ennek az embernek mindeddig volt saját arca és teste. Most, évekig tartó gondos tesztelés és alapos kiképzés után, beválasztották a Prestók közé.

Hat hónapos műtéti és lelki kondicionálás után ugyanolyanná vált, mint a többi 496 Mr Presto, mint az idealizált "Mr Presto" portréja, amelyik ott függött Presteign emelvénye felett... barátságos, becsületes, Abraham Lincolnra hasonlító ember, aki azonnal szeretetet ébreszt, és bizalmat kelt. Szerte a világon, ha egy vásárló benyitott egy Presteign-üzletbe, azonnal Mr Presto köszöntötte. Olyan volt, mint a Kodak klán Mr Kwikje és a Montgomery-menhely Monty bácsija, de még náluk is jobb.

Mikor a ceremónia befejeződött, Presteign váratlanul felemelkedett, jelezve, hogy a nyilvános beiktatás véget ért. Az iroda kiürült, csak a magas rangú tisztviselők maradtak. Presteign föl-alá járkált, nyilván, hogy úrrá legyen mind jobban növekvő türelmetlenségén. Sohasem káromkodott, de ha fékezte magát, az sokkal ijesztőbb volt, mint ha szitkozódott volna.

– Foyle – mondta fojtott hangon. – Közönséges matróz. Piszkos. Söpredék. Csatornamocsok. De ott áll köztem és a...

– Ha érdekli, Presteign – szakította félbe megélénkülve a ceremóniamester –, keleti idő szerint 11 óra; nyugati zónaidő szerint 8 óra.

– Mi?

– Ha érdekli, emlékeztetem rá, hogy nyugati idő szerint kilenckor hajószentelési ünnepség kezdődik. Ön elnököl a vancouveri hajójavítóban.

– Hajószentelés?

– Az új teherhajónk, a Presteign hercegnő. Mivel sok időbe telik háromdimenziós televíziós kapcsolatba kerülni a hajójavítóval, jó lenne...

– Személyesen veszek részt.

– Személyesen – nyögte a ceremóniamester. – De nem tudunk egy óra alatt Vancouverbe repülni, Presteign. Mi...

– Jauntolni fogok – csattant fel Presteign. Ennyire fel volt dúlva. Megdöbbent személyzete sietős előkészületeket tett. Hírvivők jauntoltak előre, hogy figyelmeztessék a Presteign-irodákat szerte az országban, és a magán-jauntállomásokat megtisztították. Presteignt a New York City-beli állomáshoz kísérték. Kör alakú emelvény volt, egy ablak nélküli, sötét szobában. Álcázni és rejtegetni kellett, nehogy illetéktelenek felfedezzék, és megjegyezzék a koordinátáit. Ugyanebből az okból minden lakás és iroda ablakai áthatolhatatlan üvegből készültek, labirintusok nyíltak az ajtók mögött.

A jauntoláshoz tudni kellett (többek között), hogy az ember hol van és hová akar menni, különben nagyon csekély reménye lehetett, hogy bárhová is élve érkezzen meg. Éppoly lehetetlen volt meghatározatlan kezdőpontról elindulni, mint ismeretlen helyre megérkezni. Mint amikor pisztolyt süt el az ember, tudnia kell, hová céloz, és hogy melyik végét fogja a fegyvernek. De elég egy pillantás az ajtón vagy az ablakon keresztül, hogy az ember megjegyezhesse a hely H-M-E-koordinátáit.

Presteign fellépett az állomásra, felidézte a philadelphiai iroda koordinátáit, tisztán és világosan látta maga előtt a helyszínt. Lazított, majd egyetlen akaratba és hitbe összpontosította energiáit úti célja felé. Jauntolt. Szédítő pillanat volt, amikor a szeme elhomályosult. A látómezejéből kiúszó New York-állomás helyére előbb homályosan, majd élesen bekerült a philadelphiai iroda képe. Előbb a zuhanás, majd a fölemelkedés érzése. Megérkezett. A ceremóniamester és személyzetének többi tagja egy tisztelettudó pillanattal később érkezett.

Így, száz-kétszáz mérföldes jauntolásokkal szelte át Presteign a kontinenst, és nyugati zónaidő szerint pontban kilenc órakor érkezett meg a vancouveri hajójavítóba. New Yorkot 11-kor hagyta el; két órával előzte meg a nap járását. Ez is megszokott dolog volt a jaunt világában.

A hajójavítót egy négyzetmérföldnyi bekerítetlen beton foglalta magába (hiszen miféle kerítés védene a jauntolástól); úgy nézett ki, mintha egy fehér asztalon gondos kezek fekete pénzérmékből raktak volna ki koncentrikus köröket. De közelebbről a pénzdarabok harminc méter átmérőjű, fekete szájú lyukakká nagyobbodtak, melyek mélyen a föld belsejébe nyúltak. Mindegyik körkörös vájatot több épület vett körül: irodák, irányítószobák, kantinok, öltözők.

Ezek voltak a fel-és leszálló lyukak, a szárazdokk és a műhely hajóépítő aknái. Az űrhajók, a vitorlás hajók sohasem támaszkodtak egyedül a saját súlyukra a gravitáció terhe ellenében. A normális földi gravitáció úgy roppantotta volna össze az űrhajó gerincét, mint a tojáshéjat. Az űrhajók mély aknákban épültek függőlegesen, antigravitációs védőlemezekkel kitámasztva és állványok erdejébe burkolva. Antigravitációs sugarakon utazva ugyanilyen üregekből szálltak fel, mint porszemek a függőleges sugárnyalábokban, míg végül elérték a Roche-határt, ahonnan már a saját hajtóművük vitte őket tovább. Landoláskor aztán kikapcsolják a hajtóműveket, és ugyanazokon a sugarakon szállnak le az aknákba.

Amikor Presteign és kísérete a hajójavítóba érkezett, láthatták, mely üregek vannak használatban. Néhány űrhajó orra vagy törzse kinn volt a lyukból, ahogy negyed-vagy félhossznyira a talaj fölé emelték az antigravitációs lemezek, sugáron lebegett a talaj felett, miközben odalent az aknában a munkások a hátsó részek különböző hadműveleti szintjein dolgoztak. A hajójavító közepe táján három V osztályú szállító, a Vega, a Vestal és a Vorga állt újrapáncélozás és bevonás alatt, mint azt a Vorga körül látható hegesztőkészülékek jelezték.

A BEJÁRAT jelzésű épületnél a Presteign-stáb megállt egy tábla mellett, melyre ezt írták:

AZ ÉLETED VESZÉLYEZTETED, HA ENGEDÉLY NÉLKÜL LÉPSZ BE EZEKBE AZ ÉPÜLETEKBE. MI FIGYELMEZTETTÜNK!

A látogatóknak jelvényeket osztottak ki, maga Presteign is kapott. Engedelmesen felerősítette a ruhájára, mivel tudta, hogy mi történhet, ha valaki a véd jelvény nélkül lép be a területre. Az üregek között kanyarogtak, míg eljutottak O-3-hoz, ahol az akna szája Presteign színű zászlókkal volt fellobogózva, és ahol kis tribünt emeltek.

Presteignt üdvözölték, majd ő is köszöntötte különféle hivatalnokait. A zenekar rázendített a klán indulójára, tisztán és ércesen, de akkor az egyik hangszer mintha megőrült volna. Rezes színezetű hangja mind harsogóbbá és harsogóbbá vált, míg végül elnyomta a teljes zenekart és a meglepett kiáltásokat. Presteign csak akkor jött rá, hogy nem a hangszert, hanem a hajójavító riadóját hallja.

Betolakodó a területen; valaki, aki nem viselte a látogatók azonosító jelvényét. A védőrendszer radarja észlelte, és azonnal felhangzott a riadó. Az érces bömbölésen keresztül Presteign pukkanó hangok sorozatát hallotta, amint az őrök eljauntoltak az emelvénytől, és elfoglalták pozícióikat a négyzetmérföldes beton körül. Saját jauntőrei körülvették, és ugrásra készen, gyanakvó arccal vártak. Egy hang harsogott a hangszórókból.

– ISMERETLEN A HAJÓJAVÍTÓBAN! ISMERETLEN A HAJÓJAVÍTÓBAN! E MINT EDWARD KILENCBEN. E MINT EDWARD KILENCBŐL GYALOG HALAD NYUGAT FELÉ.

– Valaki behatolt – suttogta a ceremóniamester.

– Tudom – válaszolt Presteign nyugodtan.

– Idegennek kell lennie, ha nem jauntolt be ide.

– Ezt is tudom.

– AZ ISMERETLEN KÖZELÍT A D MINT DÁVID ÖT-HÖZ! TOVÁBBRA IS GYALOG. D MINT DÁVID ÖTNÉL RIADÓ!

– Mi az istent akar ott?! – kiáltotta a ceremóniamester.

– Ismeri a szabályaimat, uram – mondta Presteign hidegen. A Presteign klán egyetlen alkalmazottja sem veheti isten nevét a szájára. Megfeledkezik magáról.

– AZ ISMERETLEN MOST A C MINT CHARLIE ÖT FELÉ KÖZELÍT. MOST KÖZELÍT A C MINT CHARLIE ÖT FELÉ.

– Erre jön, Presteign. Fedezékbe kellene vonulnia! – A ceremóniamester megérintette Presteign karját.

– Nem.

– Presteign, több merényletet elkövettek már ön ellen. Hármat is. Ha...

– Hogy jutok fel az emelvény tetejére?

– Presteign!

– Segítsen fel!

A hisztérikusan ellenkező ceremóniamester segítségével felmászott az emelvény csúcsára, hogy jól láthassa, hogyan dolgozik a klán hadereje veszélyhelyzetben. Látta, hogy odalent fehér overallos munkásai tömegekben rajzanak ki az aknákból, hogy megnézzék, mi okozta a riadalmat. Őrök jelentek meg, távolabbi őrhelyeikről jauntolva a támadás helyszínére.

– ISMERETLEN DÉLRE A B MINT BAKER HÁROM FELÉ MOZOG. B MINT BAKER HÁROM.

Presteign a B-3-as aknát figyelte. Egy alak jelent meg. Szinte száguldott az akna felé, cikázva, ide-oda ugrálva, vadul törve előre. Hatalmas ember volt, kék kórházi öltözékben, torzonborz fekete hajú, torz arcú, mely távolról olyan volt, mintha élénk színekkel pingálták volna tele. Ruhája villódzott, mint a szárazvillám, ahogy a védőrendszer indukciós mezeje megvilágította.

– B MINT BAKER HÁROM BEVETÉS! B MINT BAKER HÁROM BEKAPCSOL!

Kiabálás és távoli fegyverropogás hallatszott; kézifegyverek pneumatikus nyüszítése. Fél tucat fehér ruhás munkás vetette rá magát a betolakodóra. Az szétlökdöste őket, akár a kuglibábokat, és rohant tovább a B-3 felé, amerre a Vorga orra látszott, villámként hatolt át őrökön és munkásokon, forgolódva, verekedve, de kérlelhetetlenül nyomulva előre.

Hirtelen megállt, villogó dzsekijébe nyúlt, és egy fekete bádogdobozt húzott elő. Egy halálra sebzett vadállat utolsó erőfeszítésével beleharapott a doboz végébe, majd nagy ívben elhajította a Vorga felé. A következő pillanatban lezuhant a földre.

– ROBBANÓANYAG! FEDEZÉKBE! ROBBANÓANYAG! FEDEZÉKBE! FEDEZÉKBE!

– Presteign! – sikoltotta a ceremóniamester.

Presteign lerázta magáról, és a doboz előbb felívelő, majd lefelé, a Vorga orra felé mutató röppályáját figyelte, amint ott pörgött és csillogott a hideg napfényben. Az akna szélén az antigravitációs sugár elkapta és felvágta a magasba, mintha egy óriási, láthatatlan hüvelykujj fricskázta volna fel. Egyre feljebb, feljebb és feljebb pörgött; harminc, százötven, háromszáz méterre. Aztán vakító fény lobbant, majd egy pillanat múlva mennydörgő, fülsiketítő robaj, melytől összekoccantak a fogak, és megsajdultak a csontok.

Presteign feltápászkodott, és az emelvény csúcsáról lemászott a pódiumra. Ujját a Presteign hercegnő indítógombjára helyezte.

– Hozzák ide nekem azt az embert, ha még él! – utasította a ceremóniamestert, majd megnyomta a gombot. – Elkeresztellek a... a... Presteign ereje névre! – mondta diadalmasan.

4.

A Presteign-kastély Csillagterme ovális helyiség volt: elefántcsont falburkolatát arannyal, magas tükrökkel és festett üvegablakokkal díszítették. Volt benne egy aranyorgona, Tiffany-féle robotorgonistával, egy könyvtár, csupa aranyozott kötésű könyvekkel és könyvtári létrán szolgálatot teljesítő android könyvtárossal, egy XV. Lajos korabeli íróasztal android titkárral és kézi memokristály rögzítővel, valamint egy amerikai bár robotmixerrel. Presteign általában magasabbra értékelte az emberi szolgákat, de az androidok és a robotok tudtak titkot tartani.

– Foglaljon helyet, Yeovil kapitány! – mondta udvariasan. – Ez itt Mr. Sheffield, aki képvisel ebben az ügyben. A fiatalember pedig a segédje.

– Bunny a hordozható törvénytáram! – dörmögte Sheffield.

Presteign megérintett egy gombot. Az eddig mozdulatlan Csillagterem megelevenedett. Az orgonista játszott, a könyvtáros könyveket válogatott, a titkár gépelt, a mixer pedig italt kevert. Látványos volt, és az ipari pszichometrikusok által aprólékosan kiszámított hatás Presteign kezébe helyezte az irányítást, hátrányos helyzetbe hozva ezzel látogatóit.

– Egy Foyle nevű embert említett, Yeovil kapitány? – szólt emlékeztetőül Presteign.

Peter Y'ang-Yeovil, a Központi Elhárítás századosa, a tudós Mencius egyenesági leszármazottja volt, és a Belső Bolygók Fegyveres Erőinek Titkos Elhárító Csoportjához, a Tonghoz tartozott. A BBFE kétszáz éve bízta a kínaiakra az elhárító munkát, akik mögött ötezer éves műveltség halmozódott fel e bonyolult mesterség terén, s akik csodákra voltak képesek. Y'ang-Yeovil kapitány a rettegett Papíremberek társaságának tagja volt; szakavatott Tiencsin templomi képkészítő, a Babona Mestere, továbbá folyékonyán beszélte a Titkos nyelvet. Nem látszott rajta, hogy kínai.

Y'ang-Yeovil habozott, a rá gyakorolt pszichológiai nyomás teljes tudatában. Jól megnézte Presteign aszketikus, sárkánygyíkarcát, Sheffield nyersen agresszív vonásait és a stréber Bunny nevezetű fiatalembert, akinek nyúlképe egyértelműen keleti származásra utalt. Yeovilnak szüksége volt rá, hogy átvegye az irányítást, vagy kompromisszumot eszközöljön ki.

Egy oldaltámadással nyitott.

– Apai ágon nem vagyunk véletlenül 15 százalék rokonságban? – fordult Bunnyhoz mandarin nyelvjárásban. – Én a tudós Meng Cse-házából való vagyok, akit a barbárok Menciusnak neveztek.

– Akkor örökletes ellenségek vagyunk – válaszolt Bunny tört mandarinban –, mivel családom félelmetes ősapját, Santung kormányzóját, Krisztus születése előtt 342-ben űzte el Meng Cse, a disznó.

– Engedje meg, hogy leborotváljam a rút szemöldökét – mondta Y'ang-Yeovil.

– A legtiszteletteljesebben kiégetem a fogait – nevetett Bunny.

– Ugyan, uraim! – tiltakozott Presteign.

– Egy háromezer éves családi vérbosszút erősítettünk meg újra – magyarázta Y'ang-Yeovil Presteignnek, akit kellőképpen elbizonytalanított a társalgás és a nevetés, amit nem értett. Akkor megpróbálta az egyenes támadást.

– Mikor végez Foyle-lal? – kérdezte.

– Miféle Foyle-lal?! – vágott közbe Sheffield.

– Melyik Foyle-ra gondol?

– Tizenhárom Foyle nevű ember van kapcsolatban a Presteign klánnal.

– Érdekes szám. Tudták, hogy én a Babona Mestere vagyok? Egyszer meg kell majd mutatnom önöknek a Tükör-és-Figyelem misztériumot. Arra a Foyle-ra gondolok, aki megpróbált beleavatkozni Mr. Presteign életébe ma reggel.

– Presteign – javította ki Presteign. – Nem vagyok "mister", a Presteign-féle Presteign vagyok.

– Presteign ellen három merénylet is volt – mondta Sheffield, Határozza meg pontosan, melyikre gondol!

– Három is ma reggel? Presteign elfoglalt ember lehet! – sóhajtott Y'ang-Yeovil. Sheffield elszánt ellenfélnek mutatkozik. Az Elhárítás embere elterelő hadmozdulathoz folyamodott. – Bárcsak a mi Mr. Prestónk többet mondott volna!

– A maguk Mr. Prestója?! – kiáltott fel Presteign.

– Na igen. Ön nem tudta, hogy ötszáz Mr. Prestója közül egy a mi ügynökünk? Furcsa. Azt hittük, rájött, és attól kezdve igyekezett zűrzavart kelteni benne.

Presteign döbbentnek látszott. Y'ang-Yeovil keresztbe rakta a lábát, és fesztelenül csevegett tovább.

– Ez a mindennapossá vált elhárító tevékenység elemi hibája: még nincs is szükség rá, de az ember már ravaszkodik.

– Blöfföl! – tört ki Presteign. – Egyik Prestónk sem tudhat semmit Gulliver Foyle-ról.

– Köszönöm – mosolyodott el Y'ang-Yeovil. – Ez az a Foyle, akit akarok. Mikor engedi át nekünk?

Sheffield megrovóan nézett Presteignre, majd Y'ang-Yeovilhoz fordult.

– Ki az a "nekünk"? – kérdezte.

– A Központi Elhárítás.

– Miért akarják öt?

– Ha egy nővel szeretkezik, előtte vagy utána vetkőzik le?

– Ez átkozottul pimasz kérdés volt.

– Akárcsak az ön kérdése. Szóval, mikor engedik át nekünk Foyle-t?

– Amint megokolja a kérését.

– Kinek?

– Nekem – Sheffield mutatóujjával erőteljesen megkopogtatta a tenyerét. – Ez egy civilekre tartozó polgári ügy. Ha csak háborús ügy, személyek, hadi stratégia vagy taktika nem keveredik bele, az ilyesmi mindig a polgári törvényhozásra fog tartozni.

– A 303-as Terra Paragrafus, 191... – mormolta Bunny.

– A Nomád hadianyagot szállított.

– A Nomád platinarudakat szállított a Mars Bankba – csattant fel Presteign. – Amennyiben a pénz...

– Én vezetem a vitát! – szakította félbe Sheffield, és hirtelen Y'ang-Yeovilhoz fordult. – Nevezze meg a hadianyagot!

Ez a nyers kihívás kibillentette Y'ang-Yeovilt az egyensúlyából. Tudta, hogy húsz font PyrE volt a Nomád fedélzetén, a világ teljes készlete, amely valószínűleg pótolhatatlan volt most, hogy a felfedezője eltűnt. Tudta, Sheffield tisztában van vele, hogy mindketten tudják. Feltételezte, hogy Sheffield jobban szeretné, ha nem neveznék meg ezt az anyagot. És most itt volt a kihívás: megnevezni a megnevezhetetlent.

Nyers kérdésre nyers választ akart adni.

– Rendben van, uraim, megnevezem. A Nomád húsz font PyrE nevű anyagot szállított.

Presteign szólni készült, de Sheffield csendre intette.

– Mi az a PyrE?

– Jelentéseink szerint...

– Presteign Mr. Prestójától?

– Ó, az csak blöff volt – nevetett Y'ang-Yeovil, és egy pillanatra visszanyerte fölényét. – Az Elhárítás szerint egy férfi termelte ki a PyrE-t Presteignnek, de az illető ezután eltűnt. A PyrE egy baljós fém, öngyulladó, vagyis pirofor. Ez minden, amit tényként tudunk. De vannak bizonyítatlan jelentéseink róla... hihetetlen jelentéseink szavahihető ügynököktől. Ha következtetéseinknek csak egy töredéke bizonyulna helyesnek, a PyrE döntő lehetne a győzelem vagy a vereség szempontjából.

– Képtelenség. Nincs olyan hadianyag, ami ezt eldönthetné.

– Nincs? Gondoljon az 1945-ös atombombára! Vagy a 2022-es Nulla-G antigravitációs berendezésekre. Talley teljes-mezős radarjára 2194-ből. Az anyag gyakran lehet döntő, főképp ha az ellenség szerzi meg először.

– Most nem áll fenn ilyen lehetőség.

– Köszönöm, hogy elismerte a PyrE jelentőségét.

– Nem ismertem el semmit; mindent tagadok.

– A Központi Elhárítás kész felajánlani egy cserét. Embert emberért. A PyrE feltalálóját Gully Foyle-ért.

– Elkapta?! – csapott le rá Sheffield. – Akkor miért zaklat minket Foyle-ért?

– Mert egy hullát kaptunk el! – fakadt ki Y'ang-Yeovil. – A külső szatelliták parancsnoksága tartotta fogva a Lassellen hat hónapig, hogy kicsikarjon belőle valami információt. Rajtaütéssel szabadítottuk ki 79 százalékos veszteség árán. Egy hullát mentettünk meg. Ma sem tudjuk, hogy a külső szatelliták nem nevetnek-e ki bennünket, amiért hagyták, hogy ekkora áldozatokkal visszaszerezzünk egy tetemet, Még azt sem tudjuk, mennyit szedtek ki belőle.

Presteign erre kihúzta magát. Kegyetlen ujjai halkan, de határozottan doboltak.

– A fenébe! – tört ki Y'ang-Yeovil. – Maga nem veszi észre, mikor alakul ki válsághelyzet, Sheffield? Kötélen táncolunk. Mi a fenének támogatja Presteignt ebben a piszkos ügyben? Ön a Liberális Párt vezetője... Terra egyik vezető patriótája. Ön Presteign politikai főellensége. Adja ki, maga bolond, mielőtt ő ad ki mindannyiunkat!

– Yeovil kapitány! – tört ki Presteign jeges dühvel. – Ezeket a kifejezéseket nem tűröm!

– Akarjuk és szükségünk van a PyrE-ra! – folytatta Y'ang-Yeovil. – Meg kell vizsgálnunk azt a húsz fontot, újra fel kell fedeznünk a szintézist, meg kell tanulnunk, hogyan alkalmazzuk a katonai támadásokban... méghozzá azelőtt, hogy a külső szatelliták állásfoglalásra nem kényszerítenek bennünket, ha ugyan nem tették máris. De Presteign megtagadja az együttműködést. Miért? Mert ő szembeszáll a kormányzó párttal. Nem akarja, hogy a liberálisok katonai győzelmeket arassanak. Inkább veszítsük el politikailag a háborút, mert a Presteign-féle gazdag emberek sohasem veszítenek. Térjen észre, Sheffield! Egy áruló fogadta szolgálatába. Az isten nevére, mit akar csinálni?

Mielőtt Sheffield válaszolhatott volna, diszkrét kopogtatás hallatszott a Csillagterem ajtaján, és Saul Dagenhamot jelentették be. Volt idő, mikor Dagenham egyike volt a belső bolygók kutató varázslóinak; ösztönösen tehetséges fizikus, aki mindig mindenre emlékezett; az agya valóságos hatodik generációs számítógép volt. De baleset érte a Tycho-sivatagban, és az atomrobbanás ahelyett, hogy megölte volna, veszélyesen radioaktívvá tette: "forró"-vá változtatta, huszonnegyedik századbeli "Tífusz Mary"-vé alakította.

A belső bolygók kormánya évi 25 000 koronát fizetett neki, hogy megtegye azokat az óvintézkedéseket, melyekkel megbízták. Bármely személlyel naponta öt percnél tovább nem kerülhetett fizikai kapcsolatba. A saját lakásán kívül semmiféle helyiségben nem maradhatott meg napi harminc percnél hosszabb ideig. A belső bolygók utasítására és pénzügyi fedezetével Dagenham elszigetelte magát, feladta a kutatásait, és megépítette a Dagenham Futárszolgálat óriási birodalmát.

Mikor Y'ang-Yeovil meglátta a szőke, rövid hajú, fakószürke bőrű tetemet, aki halálfej-mosollyal lépett be a Csillagterembe, tudta, hogy elvesztette a küzdelmet. Nem játszhat egyszerre három ember ellen. Föl is állt rögtön.

– Utasítást kérek az admiralitástól Foyle-lal kapcsolatban mondta. – Az Elhárítás részéről minden tárgyalást berekesztek. Mostantól háború van közöttünk.

– Yeovil kapitány távozik – szólt Presteign a jauntőrhöz, aki bekísérte Dagenhamot. – Kérem, vezesse ki a labirintuson át!

Y'ang-Yeovil megvárta, míg a tiszt előrelép, és meghajol előtte. Amikor aztán a férfi udvariasan az ajtó felé intett, Y'ang-Yeovil egyenesen Presteign szemébe nézett, gúnyosan elmosolyodott, majd egy halk, pukkanó hang kíséretében eltűnt!

– Presteign! – kiáltotta Bunny. – Ez jauntolt! Tudta, hol van a szoba. Ő...

– Nyilvánvaló – mondta Presteign jegesen. – Értesítse a háznagyot! – utasította az elképedt jauntőrt. – A Csillagterem koordinátái már nem titkosak. Huszonnégy órán belül meg kell változtatni! És most, Mr. Dagenham...

– Egy perc – mondta Dagenham. – Az az utasítás az admiralitástól...

Mentegetőzés vagy magyarázkodás nélkül ő is eltűnt. Presteign felhúzta a szemöldökét.

– Ez a társaság is ismerte a Csillagterem titkát – morogta. – De ő legalább tapintatos volt, és nem fedte föl magát, míg a titok ki nem derült.

Dagenham újra megjelent.

– Nincs értelme keresztülevickélni a labirintuson – mondta. Utasításokat kaptam Washingtonban. Fel fogják tartóztatni Yeovilt; garantáltan két órára, talán háromra, de az is lehet, hogy négyre.

– Hogy tudják feltartóztatni? – kérdezte Bunny.

Dagenham rávillantotta pokoli mosolyát.

– A Dagenham Futárszolgálat szokásos beavatkozásával: TFZK. Tréfa, fantázia, zűrzavar, katasztrófa... Szükségünk lesz mind a négy órára. A pokolba! Elrontottam a játékszereit, Presteign. – A robotok hirtelen őrült rángatózásba kezdtek, ahogy Dagenham erős sugárzása behatolt elektronikus rendszereikbe. Nem baj, úgyis mindjárt megyek a dolgomra.

– Foyle? – kérdezte Presteign.

– Még semmi – Dagenham halálfejmosolyával vigyorgott. – Valóban páratlan fickó. Az összes szereket és eljárásokat végigpróbáltam rajta... semmi. Szemre csak egy közönséges matróz, ha az ember nem nézi a tetovált arcát, de belül még a belei is acélból vannak. Valami megkaparintotta, és nem fog engedni.

– Mi kaparintotta meg? – kérdezte Sheffield.

– Remélem, majd rájövünk.

– Hogyan?

– Ne kérdezze, különben bűntársammá válik. Szerzett már hajót, Presteign?

Presteign bólintott.

– Nem garantálom, hogy találunk még Nomádot, de ha van, át kell ugranunk a haditengerészetre. A törvény kész, Sheffield?

– Kész. Remélem, nem kerül rá sor.

– Én is remélem. De ismétlem, semmit sem garantálok. Jól van. Tartsák be az utasításokat. Megyek, hogy kivallassam Foyle-t.

– Hol tartja? Dagenham a fejét rázta.

– Ez a szoba nem biztonságos – mondta, és eltűnt. Cincinatti-New Orleans-Monterey útvonalon Mexico Citybe

jauntolt, majd megjelent az Egyesült Terra Egyetemek hatalmas kórházának pszichiátriai osztályán. Az osztály elnevezés aligha felelt meg erre a részlegre, amely maga is város volt a kórház hatalmas metropolisában. Dagenham feljauntolt a terápiás osztályra, a 43. emeletre, és benézett az izolált tartályba, amelyben Foyle lebegett öntudatlanul. Rápillantott a jelen lévő, előkelő külsejű szakállas úrra.

– Szervusz, Fritz!

– Szervusz, Saul!

– Pokoli dolog, hogy a pszichiátria főnöke személyesen foglalkozik a páciensemmel.

– Azt hiszem, tartozunk neked ezzel, Saul.

– Még mindig a Tycho-sivatagon rágódsz, Fritz? Én nem. Nem szennyezem be az osztályodat a sugárzásommal?

– Mindent leárnyékoltam.

– Felkészültél a piszkos munkára?

– Szeretném tudni, mit akarsz.

– Információt.

– És hogy megkapd, inkvizícióvá alakítod a terápiái részlegemet?

– Ezt terveztem.

– Miért nem használod a megszokott szereket?

– Már próbáltam. Nem jó. Nem közönséges ember.

– Tudod, hogy ez törvénytelen.

– Tüdőm. Meggondoltad magad? Ki akarsz szállni? Negyedmillióval megduplázhatom a felszerelésedet.

– Nem, Saul. Továbbra is mi tartozunk neked.

– Akkor rajta! Először a Rémszínházat!

A tartályt legörgették a folyosón egy harminc négyzetméteres, párnázott szobába. Amolyan kísérleti kamra. A Rémszínház korai próbálkozás volt arra, hogy a skizofréniás beteget sokkolással vezessék vissza a valóságos világba, oly módon, hogy a fantáziavilágot olyan helyre űzik, amelyet lakhatatlannak nyilvánítottak. De a betegek érzelmi megrázkódtatása és törése miatt a kezelés túl kegyetlennek és kétesnek bizonyult.

Dagenham kedvéért a pszichiátria feje leporolta a háromdimenziós vetítőket, és a szenzorokat is bekapcsolta. Kiemelték Foyle-t a tartályból, adtak be neki egy élesztő injekciót, és otthagyták a padló közepén. Kivitték a tartályt, eloltották a fényeket, és bementek egy titkos vezérlőfülkébe. Ott bekapcsolták a vetítőket.

A világon minden gyermek azt képzeli, hogy fantáziavilága egyedülálló. A pszichiátria azonban tudja, hogy a szubjektív fantázia örömei és rettegései az emberiség közös öröksége. Félelmek, bűntudatok, rémképek és szégyenkezések átvihetők egyik emberről a másikra, és senki sem fogja észrevenni a különbséget. Az Egyesült Kórház terápiás osztálya ezernyi érzelemfelvételt tárolt és sűrített össze a Rémszínház szörnyű előadásában.

Foyle zihálva, verítékezve ébredt, és nem tudta, hogy ébren van-e. A kígyóhajú, véres szemű Erinnüszek karjai közt volt. Üldözték, csapdába ejtették, letaszították a magasságokból, megégették, megnyúzták, megfeszítették, férgek lepték el, felfalták. Sikoltozott. Futott. A színház radarbéklyója kísértetiesen lassú álomfutássá változtatta rohanó lépteit. És a nyomasztó kakofónián, sikoltó nyögéseken keresztül szakadatlanul hallani lehetett az állhatatos suttogást.

– Hol a Nomád, hol a Nomád, hol a Nomád, hol a Nomád, hol a Nomád, hol a Nomád?!

– Vorga! – hörögte Foyle. – Vorga!

Be volt oltva a saját rögeszméjével. A saját lidércnyomása ellenállóvá tette.

– Hol a Nomád?! Hol hagytad a Nomádot?! Mi történt a Nomáddal?! Hol a Nomád?!

– Vorga! – kiabált Foyle. – Vorga! Vorga! Vorga!

Dagenham káromkodott a vezérlőfülkében. A pszichiátria feje a vetítőt figyelve órájára pillantott.

– Egy perc negyven másodperc, Saul. Nem maradhat benn tovább.

– Meg kell törnie! Add rá a végső effektust!

Foyle-t élve temették el, lassan, kíméletlenül, förtelmesen. Fekete mélységbe engedték le, bűzlő iszapba süllyesztették, ami elzárta előle a fényt és a levegőt. Lassan fuldoklott, miközben egy távoli hang dörögte.

– HOL A NOMÁD?! HOL HAGYTAD A NOMÁDOT?! MEGMENEKÜLSZ, HA MEGMONDOD, HOL A NOMÁD! HOL A NOMÁD?!

De Foyle újra a Nomád fedélzetének fénytelen, levegőtlen koporsójában volt, kényelmesen lebegve padló és mennyezet között. Magzati helyzetbe gömbölyödött össze, és aludni készült. Elégedett volt. Meg fog menekülni. Meg fogja találni a Vorgát.

– Érzéketlen korcs! – káromkodott Dagenham. – Volt már olyan, aki ellen tudott állni a Rémszínháznak, Fritz?

– Nem sok. Jól mondtad, Saul, ez nem közönséges ember.

– Fel fogom hasítani! Jól van, pokolba ezekkel! Most jöjjön a Megal. Próbálkozzunk azzal a módszerrel! Készen állnak a színészek?

– Készen.

– Akkor rajta!

A nagyzási hóbort érzékcsalódásainak hatféle iránya van. A Megal (a megalomania rövidítése)-módszer feladata drámailag kialakítani és ábrázolni a megalomania sajátos irányát.

Foyle fényűző, baldachinos ágyban ébredt, brokáttal elfüggönyözött, bársonytapétás hálószobában. Kíváncsian nézett körül. Lágy napsugár szűrődött be a rácsos ablakokon. A szoba végében egy inas ruhákat készített elő.

– Hé... – mordult fel Foyle. Az inas megfordult.

– Jó reggelt, Mr. Fourmyle! – dünnyögte.

– Mi?

– Kellemes reggel van, uram. Már kikészítettem a barna köpperöltönyét és a szattyánbőr cipőjét, uram.

– Mi bajod, te?

– Én csak...

Az inas kíváncsian nézett Foyle-ra. – Valami baj van, Mr. Fourmyle?

– Hogy hívsz engem, te?

– A nevén, uram.

– A nevem... Fourmyle? – Foyle feltápászkodott az ágyban. Nem, nem az. Foyle. Gully Foyle az én nevem.

Az inas az ajkába harapott.

– Egy pillanat, uram... – kilépett, és szólt valakinek, aztán csak a suttogása hallatszott.

Szép, fehér ruhás lány szaladt be a hálószobába, és leült az ágy szélére. Megfogta Foyle kezét, és a szemébe nézett. Az arca csupa aggodalom volt.

– Drágám, drágám, drágám! – suttogta. – Ugye, nem kezded az egészet elölről? A doktor megesküdött, hogy túl vagy rajta.

– Újra kezdeni? Mit?

– Az egész Gulliver Foyle-képtelenséget, hogy közönséges matróz vagy, és...

– Gully Foyle vagyok. A nevem Gully Foyle.

– Nem, szívem, ez csak érzéki csalódás, aminek hetekig rabja voltál. Sokat dolgoztál, és túl sokat ittál.

– Egész életemben Gully Foyle voltam.

– Igen, tudom, drágám. Azt hiszed. De nem vagy az. Geoffrey Fourmyle vagy. A Geoffrey Fourmyle. Te vagy... ó, mi értelme magyarázni? Öltözz, szerelmem! Le kell jönnöd, az irodád rémes állapotban van.

Foyle engedte az inasnak, hogy felöltöztesse, aztán bódultán ment le a lépcsőn. A szép nő, aki nyilvánvalóan imádta, keresztülvezette egy rajzasztalokkal, festőállványokkal és félkész olajfestményekkel zsúfolt, hatalmas műtermen, majd bevitte egy íróasztalokkal, iktatószekrényekkel, árjegyző készülékekkel, tisztviselőkkel, titkárokkal teli tágas terembe. Innen átléptek egy csupa króm, csupa üveg pazar laboratóriumba. Gázégők lángjai lobogtak és sziszegtek, élénk színű folyadékok bugyborékoltak és pezsegtek, különös vegyszerek és furcsa kísérleti anyagok illata terjengett a levegőben.

– Mi ez az egész? – kérdezte Foyle.

A lány leültette egy plüss karosszékbe, egy óriási íróasztal mellé, melyen elragadó jelekkel telerótt különös papírlapok hevertek szanaszét. Néhányukon Foyle még az imponálóan magabiztos, tekintélyt sugárzó aláírást is látta: Geoffrey Fourmyle.

– Itt valami hülye tévedés van, na! – kezdte Foyle. A nő lecsendesítette.

– Megjött Regan doktor. Majd ő elmagyarázza...

Egy határozott fellépésű, energikus, ugyanakkor megnyugtató viselkedésű úriember lépett Foyle-hoz, megtapintotta a pulzusát, megvizsgálta a szemét, és elégedetten bólintott.

– Jó – mondta. – Kiváló. Közel jár a teljes felépüléshez, Mr. Fourmyle. És most figyeljen rám egy pillanatra!

Foyle bólintott.

– Semmire sem emlékszik a múltból. Csak téves emlékei vannak. Túldolgozta magát. Ön fontos ember, és túl nagy terhet vállalt magára. Egy hónapja komolyan inni kezdett... nem, nem, fölösleges lenne tagadni, ön ivott. Elveszítette önmagát.

– Én...

– Meggyőzte magát arról, hogy nem a híres Jeff Fourmyle. Gyerekes menekülési kísérlet a kötelezettségek elől. Egy Foyle nevű közönséges matróznak képzelte magát. Gulliver Foyle, ha jól emlékszem. Valami furcsa számmal.

– Gully Foyle. AS:128/127:006. De én az vagyok. Az...

– Téved. Maga ez itt – Dr. Regan a megkapó látványt nyújtó irodák felé intett, melyek az átlátszó üvegfal mögül idelátszottak. – A valós emlékezetét csak akkor nyerheti vissza, ha megszabadul a régitől. Mindez a dicsőséges valóság az öné, ha sikerül lemondania az űrhajósról szóló álomról – Dr. Regan előrehajolt. Fényes szemüveglencséi delejesen fénylettek. – Részletesen rekonstruálom a hamis emlékeit, aztán kitépem az agyából. Mit képzelt el, hol hagyta a Nomádot? Hogyan menekült meg? Képzelete szerint hol van most a Nomád?

Foyle-t megingatta a csupán karnyújtásra lévő színhely regényes varázsa.

– Úgy rémlik, mintha a Nomádot odakint hagytam volna a... – hirtelen megakadt.

Ördögi arc sandított rá a Dr. Regan szemüveglencséjén tükröződő fényekből... baljós tigrismaszk, Nomád-felirattal eltorzított homlokán. Foyle felállt.

– Hazugok! – mordult fel. – Én vagyok a valódi. Ez itt csalás. Mindaz, ami velem történt, igaz. Én vagyok az igazi, én.

Saul Dagenham lépett a laboratóriumba.

– Jól van – mondta. – Leállítani! Teljes kudarc.

A nyüzsgő laboratórium, az iroda és a műterem képei eltűntek. A színészek is elpárologtak, anélkül hogy egyetlen pillantást vetettek volna Foyle-ra. Dagenham megajándékozta Foyle-t ördögi vigyorával.

– Kemény fickó vagy, mi? Valóban páratlan. A nevem Saul Dagenham. Öt percünk van a beszélgetésre. Menjünk a kertbe!

A terápiás épület tetején lévő Nyugtató Kert a gyógyászati célú tervezés diadala volt. A távlatok, a színek, a körvonalak mind-mind arra szolgáltak, hogy lecsendesítsék a gyűlöletet, csökkentsék az ellenállást, oldják a haragot, elpárologtassák a hisztériát, szétoszlassák a búskomorságot és a fásultságot.

– Ülj le! – mondta Dagenham, és egy padra mutatott a tavacska mellett, melyben kristályvíz csörgedezett. – Jauntolni ne is próbálj!... el vagy kábítva. Én itt sétálgatok. Nem mehetek túl közel hozzád. Forró vagyok. Tudod, mit jelent ez?

Foyle mogorván rázta meg a fejét. Dagenham kelyhet formált a két kezéből, és egy orchidea fölé tartotta egy pillanatig.

– Figyeld a virágot! – mondta. – Meg fogod látni.

Fellépett egy ösvényre, és hirtelen megfordult.

– Természetesen az vagy, akinek hiszed magad. Minden, ami veled történt, igaz... De mi történt?

– Menj a pokolba! – morogta Foyle.

– Tudod, Foyle, én csodállak téged.

– Menj a pokolba!

– A magad primitív módján rámenős vagy, és leleményes. Crô-magnoni vagy, Foyle. Utánanéztem, mit műveltél. Az a bomba, amit Presteign hajójavítójába dobtál, szép volt, és majdnem tönkretetted az Általános Kórházat, hogy megszerezd a szükséges anyagot és pénzt. – Dagenham az ujjain számolta. – Feltörted a zárakat, loptál a vak őröktől, gyógyszereket loptál a patikából, felszerelést a laboratóriumból.

– Menj a pokolba, mondtam már!

– De mi kifogásod van Presteign ellen? Miért akartad felrobbantani a hajójavítóját? Azt mondták, berontottál, és úgy rohantál a dokkok között, mint valami vadember. Mit akartál tenni, Foyle?

– Menj a pokolba! Dagenham mosolygott.

– Ha csevegni akarunk, neked is ki kell rukkolnod valamivel mondta. – Kissé monoton a társalgási stílusod. Mi történt a Nomáddal?

– Nem tudok a Nomádról, sem semmiről.

– A hajóról utoljára hét hónappal ezelőtt kaptunk jelentést. Te vagy az egyetlen túlélő? És mit csináltál az eltelt idő alatt? Kipingáltad az arcodat?

– Nem tudok a Nomádról, sem semmiről.

– Nem, nem, Foyle, ez így nem lesz jó. Nomád felirattal a homlokodon bukkantál fel. Friss tetoválás. Az Elhárítás utánanézett, és rájött, hogy a Nomád fedélzetén voltál, mikor útnak indult. Foyle, Gulliver: AS:128/127:006. Harmadosztályú segédmechanikus. S mintha ez mind nem okozna elég kalamajkát az Elhárításnak, ráadásul egy ötven éve eltűnt bárkán tértél vissza. Ember, most sütögetnek a reaktorban. Az Elhárítás mindezekre a kérdésekre választ akar. És tudnod kellene, hogy szokták a Központi Elhárítás mészárosai kiszedni valakiből az információt.

Foyle megrezzent. Dagenham bólintott, látva, hogy érvelését megértette.

– Ezért gondolom, hogy hallgatni fogsz az okos szóra. Információt akarunk, Foyle. Beismerem, megpróbáltam kicsikarni belőled. Kudarcot vallottam, mert túl szívós vagy. Most becsületes alkut kínálok. Megvédünk, ha együttműködsz velünk. Ha nem, öt évet töltesz valamelyik elhárítási laboratóriumban, ahol akár késsel is kivagdalják belőled az információt.

A mészárosokkal való találkozás nem rémítette meg Foyle-t, csak szabadsága elvesztésének gondolata. Hogy bosszút állhasson, szabadon kell mozognia. Pénzt kell szereznie, hogy kibelezhesse, megtalálhassa, széthasíthassa újra a Vorgát.

– Miféle alkut? – kérdezte.

– Mondd meg, mi történt a Nomáddal, és hol hagytad?

– Miért, ember?

– Miért? Hogy megmentsük, ember!

– Nincs rajta semmi mentenivaló. Roncs az egész.

– Még egy roncs is megmenthető.

– Azt mondod, millió mérföldet repülsz csak azért, hogy összeszedd a darabokat? Ember, ne szórakozz velem!

– Rendben van – mondta Dagenham bosszúsan. – Akkor a rakomány miatt.

– A hajó teljesen kettérepedt. Nem maradt rakomány.

– Volt olyan rakománya, amiről nem tudsz – mondta Dagenham bizalmasan. – A Nomád platinarudakat szállított a Mars Bankba. A bankoknak időnként rendezniük kell a számlákat. Rendes körülmények között kielégítően folyik a kereskedés a bolygók között, hogy az elszámolás papíron egyenlegbe jöjjön. De a háború tönkretette a normális kereskedelmet, és a Mars Bank kitalálta, hogy Presteign húsz-egynéhány milliós jóváírással tartozik neki, anélkül hogy módja volna megkapni a pénzt a tényleges szállítás megkerülésével. Presteign a Nomád fedélzetén küldte a pénzt platinarúdban. A hajópénztár széfjében volt bezárva.

– Húszmillió – sóhajtott Foyle.

– Néhány ezerrel több vagy kevesebb. A hajó biztosítva volt, de ez csak azt jelenti, hogy a Bo'ness és Uig cég kapja a megmentési jogot, és ők még makacsabbak, mint Presteign. Mindazonáltal kaphatsz jutalmat. Mondjuk... húszezret.

– Húszmillió – suttogta Foyle újra.

– Feltételezzük, hogy a külső szatelliták egyik rombolója érte utol menet közben, és futni hagyta a Nomádot. Nem léphettek a fedélzetre, és nem fosztogathattak, különben te nem úsztad volna meg élve. Vagyis a hajó páncélszekrénye még ott van a... Figyelsz egyáltalán, Foyle?!

De Foyle nem figyelt. Húszmilliót látott... nem húszezret... húszmilliót platinarudakban, mint széles országutat a Vorgához. Vége a csip-csup tolvajlásoknak holmi raktárakban és laboratóriumokban; húszmilliója van, hogy elkapja és megsemmisítse a Vorgát.

– Foyle!

Foyle felriadt. Dagenhamre nézett.

– Nem tudok a Nomádról semmit – mondta.

– Most meg mi az ördög bújt beléd? Mit baromkodsz megint?!

– Nem tudok a Nomádról. Nem tudok semmit.

– Méltányos jutalmat ajánlok. Egy matróz a pokolba is elmegy húszezerért... egy évig is hajlandó lenne repeszteni. Mit akarsz még?

– Nem tudok a Nomádról, nem tudok semmit.

– Vagy mi, vagy az Elhárítás, Foyle.

– Nem nagyon tetszene neked, ha a kezükbe kerülnék, különben nem csináltad volna végig ezt az egészet. De annak se lenne semmi értelme. Nem tudok a Nomádról semmit.

– Átkozott csibész... – Dagenham megpróbálta elfojtani a dühét. Túl sokat mondott ennek a dörzsölt, primitív fickónak. – Igazad van – mondta. – Nem szeretnénk, ha az Elhárítás megkaparintana, de mi is felkészültünk. – Megkeményedett a hangja. – Azt hiszed, kicselezel bennünket, aztán meglépsz. Azt hiszed, rá tudsz venni, hogy keresztet vessünk a Nomádra. Még az is eszedbe jutott, hogy lebeszélj bennünket a mentésről.

– Nem – mondta Foyle.

– Ide figyelj! Egy ügyvédünk várakozik New Yorkban. Bűnvádi eljárást indított ellened kalózkodásért; űrkalózkodás, gyilkosság és fosztogatás. Semmi esélyed. Presteign huszonnégy órán belül rád bizonyítja. Ha bármiféle priuszod van, az lebenyutazást jelent. Meglékelik a koponyád, és a fél agyad kiégetik, hogy soha többé ne tudj jauntolni.

Dagenham elhallgatott, és keményen nézett Foyle-ra. Amikor az a fejét rázta, folytatta.

– Ha mégsem leszel rovott múltú, rád mérnek tíz olyan évet, amit tréfásan gyógykezelésnek hívnak. Ebben a felvilágosult korban nem büntetjük a bűnözőket, hanem kúráljuk; és a kúra rosszabb, mint a büntetés. Bedugnak az egyik barlangkórház valamelyik sötét lyukába. Magánzárkában tartanak, áthatolhatatlan sötétségben, ahonnan nem tudsz ki jauntolni. Mindenféle injekciókkal és terápiával zaklatnak majd, de ott fogsz megrohadni a sötétben. Ott maradsz, és addig rohadsz, míg rá nem szánod magad, hogy beszélj. Ott fogunk tartani örökre. Gondold meg jól!

– Nem tudok a Nomádról. Nem tudok semmit – mondta Foyle.

– Jól van – fújt nagyot Dagenham. Hirtelen az orchideára mutatott, amely fölé a kezét tartotta az előbb. Elhervadt, lekonyult. – Ez történik veled is...

5.

Saint-Girons-tól délre, közel a spanyol-francia határhoz van a Gourfre Martel, Franciaország legmélyebb szakadéka. Barlangjai mérföldekre kígyóznak a Pireneusok alatt. Ez a legfélelmetesebb barlangkórház a Terrán. Egyetlen betege sem jauntolt még ki szuroksötétjéből. Egyetlen betegnek sem sikerült még támpontot szereznie a fekete kórház mélységeinek koordinátáiról.

A prefrontális lebenymetszésen kívül csupán háromféleképpen lehetett valakit meggátolni a jauntolásban: a fejre mért és agyrázkódást okozó ütéssel, nyugtatószerekkel, melyek lehetetlenné tették a figyelem összpontosítását, illetve a koordináták elrejtésével. A jauntkorszakban ez az utóbbi volt a legelfogadottabb.

A Gouffre Martel kanyargós folyosóin sorakozó cellák a sziklafalból voltak kivájva. Sohasem gyújtanak bennük fényt. A folyosókat sem világítják soha. Infralámpák árasztják a sötétséget. Az őrök és a kiszolgáló személyzet speciális lencsekidolgozású szemüveget használtak, amivel láttak a fekete fényben. A kezeltek számára csak a Gouffre Martel fekete csendje létezik, melyet a földmélyi vizek távoli robajlása tör meg csupán.

Foyle számára is csak a csend, a távoli robaj és a kórház mindennapos élete létezett. Nyolc órakor (vagy lehetett bármi más időpont ebben az időtlen szakadékban) csengetés ébresztette. Felkelt, és elfogyasztotta a reggelit, amit pneumatikus csövön juttattak a cellájába. Azonnal meg kellett ennie, mert a hamis porcelánból készült tányérok és csészék pontosan tizenöt perc múlva cseppfolyóssá váltak. Nyolc harminckor a cellaajtó kinyílt, és Foyle több századmagával vakon csoszogott a kígyózó folyosókon át a fertőtlenítőbe.

Itt, ugyancsak sötétségben feldolgozták őket, mint húst a vágóhídon: tisztították, borotválták, sugárral kezelték, fertőtlenítették, gyógyszerezték és beoltották. Papír egyenruhájukat lehúzták róluk, és visszaküldték a műhelybe bezúzatni. Új egyenruhát kaptak. Aztán visszabotorkáltak a celláikba, melyeket azalatt, míg ők a fertőtlenítőben voltak, automatikusan kisikáltak. A reggel hátralévő részében Foyle a cellájában hallgatta a végeérhetetlen terápiái szövegeket, leckéket, erkölcsi és etikai útmutatásokat. Majd újra a csend és azon túl semmi, csak a távoli vizek surrogása meg a szemüveges őrök nyugodt léptei a folyosókon.

Délután következett a munkaterápia. A tévéképernyő minden cellában kivilágosodott, és a páciens a képernyő sötét keretébe dugta a kezét. Három dimenzióban látta és érzékelte a vetített eszközöket és tárgyakat. Kórházi uniformist szabott, varrt, konyhaedényeket gyártott és élelmet készített. A keze ugyanakkor semmit sem érintett, mozdulatai átvivődtek a műhelyekhez, ahol minden egyes műveletet távirányítással hajtottak végre. A megkönnyebbülés e kurta órája után újra csend és sötétség következett.

De néha... hetente egy-két alkalommal (vagy talán évente egykét alkalommal) távoli robbanás tompa moraja hallatszott. A megrázkódtatások annyira döbbenetesek voltak, hogy még Foyle figyelmét is elvonták a bosszú némaságon át is szított kazánjától. A fertőtlenítőben kérdéseket suttogott láthatatlan alakok felé.

– Mik azok a robbanások?

– Robbanások?

– Felrobbannak. Hallom őket messziről.

– Kék jauntok.

– Mi?

– Kék jauntok. Akiknek hirtelen agyukra megy az öreg Jeffrey. A fickó nem bírja tovább... jauntol az ismeretlen kékségbe, valahová odatúl.

– Jézus!

– Ja. Nem tudják, hol vannak. Nem tudják, hová mennek. Kék jaunt, bele a sötétségbe... és halljuk, ahogy felrobbannak a hegyekben. Bumm! Kék jaunt!

Megdöbbent, de meg tudta érteni. A sötétség, a csend, az egyhangúság elvette az ember eszét, és kétségbeesésbe döntötte. A magányosság elviselhetetlen volt. Akik a Gouffre Martel börtönkórházban voltak eltemetve, sóváran várták reggelenként a fertőtlenítőt, ahol elsuttoghattak egy szót, hallhattak egy szót. De ezek a morzsák kevésnek bizonyultak, és jött a kétségbeesés. És akkor újra felhangzott a távolban egy robbanás...

Néha a gyötrődő férfiak egymás ellen fordultak, és olyankor vad harc tört ki a fertőtlenítőben. A szemüveges őrök ezeket azonnal megfékezték, és a reggeli lecke aznap az Erkölcsi természet című felvétel volt, amely a türelem erényéről prédikált.

Foyle minden szót, minden zajt, minden sercenést kívülről tudott már a szalagról. Megtanulta gyűlölni a leckék hangjait: a megértő baritont, a derűs tenort, a férfi a férfihoz basszust. Megtanulta hozzásüketíteni agyát a terápiás egyhangúsághoz és gépiesen végezni munkaterápiáját, de ahhoz nem voltak eszközei, hogy elviselje a végtelen magányos órákat. A düh nem volt elég.

Belezavarodott a napok, az étkezések, a szentbeszédek számolásába. Már nem suttogott a fertőtlenítőben. Elméje összezavarodott, gondolatai összefüggéstelenekké váltak. Azt képzelte, újra a Nomád fedélzetén van, és újraélte az életéért vívott küzdelmeit. Aztán azt a gyenge kapaszkodót is elvesztette, amit ez az illúzió nyújtott, és süllyedni kezdett mind mélyebbre és mélyebbre a katatónia kútjába: a méh csendjébe, a méh sötétségébe, a méh álmába.

Az álmok néha beúsztak hozzá. Egyszer egy angyal zümmögött hozzá. Máskor meg csendesen énekelt. Harmadik alkalommal Foyle beszélni is hallotta:

– Ó, isten... az istenit! – Majd: – Ó... – hallatszott egy lefelé ereszkedő, szívet tépő sóhaj.

Foyle mintha szakadékból hallotta volna.

– Van kivezető út – mormolta a fülébe édesen, vigasztalóan az angyal. Hangja halk volt, és meleg, pedig égett benne a düh. Egy dühös angyal hangja volt. – Van kivezető út.

A semmiből suttogott a füleibe, és Foyle ekkor váratlanul a kétségbeesés logikájával döbbent rá, hogy van kiút a Gouffre Martéiból. Bolond volt, hogy nem jött rá ezelőtt.

– Igen – nyöszörögte. – Van kivezető út. Halk zihálás, majd halk kérdés hallatszott:

– Ki az?

– Én, ki más – mondta Foyle. – Ismersz.

– Hol vagy?

– Itt. Ahol szoktam.

– De itt nincs senki. Egyedül vagyok.

– Köszönet a segítségért.

– Rossz dolog hangokat hallani – mormolta a dühös angyal. – Az első lépés a végső mélység felé. Abba kell hagyni.

– Megmutattad a kiutat. Kék jaunt.

– Kék jaunt! Ó, istenem, ez tényleg igazi. Külvárosi nyelvet beszélsz. Csak igazi lehetsz. Ki vagy te?

– Gully Foyle.

– De nem vagy a cellámban. Közel sem vagy, hiszen a férfiak a Gouffre Martel északi részében vannak. A nők pedig a déliben. Én a Dél-900-ban vagyok. És te?

– Észak-111.

– Negyed mérföldre vagy tőlem. Hogyan tudnánk... Megvan! Ez a "suttogó vonal"! Mindig azt hittem, csak legenda az egész, de mégis igaz. Most működik.

– Indulok – suttogta Foyle. – Kék jaunt!

– Foyle, figyelj rám! Ne gondolj a kék jauntra! Ne rontsd ezt el! Ez egy csoda!

– Mi a csoda?

– Egy akusztikai furcsaság a Gouffre Martelben... a föld alatti üregekben képződik... a visszhangok, folyosók és suttogó tárnák szeszélye. A régiek suttogó vonalnak nevezték, nem hittem el nekik. Soha senki sem hitte el, pedig igaz. Most a suttogó vonalon keresztül beszélünk egymáshoz. Nem hallja senki, csak mi. Tudunk beszélgetni, Foyle. Tervezgethetünk. Talán meg is menekülhetünk.

Jisbella McQueennek hívták. A temperamentumos, független, intelligens nőnek öt évet kellett a Gouffre Martelben töltenie lopásért. Jisbella derűs dühvel számolt be Foyle-nak lázadásáról a társadalom ellen.

– Nem tudod, mit tett a jauntolás a nőkkel, Gully. Bezárt és visszaűzött minket a szerájba.

– Mi az a szeráj, kislány?

– Hárem. Az a hely, ahol az asszonyokat hűvösön tartják. Ezeréves civilizáció után (ezt így szokták mondani) még ma is tulajdonok vagyunk. A jaunt olyan veszélyt jelent az erkölcsünkre, értékeinkre, az elménk állapotára, hogy el kell zárni bennünket, akár az aranyat a páncélszekrénybe. Nincs semmi dolgunk... semmi elismerésre méltó. Nincs munka, nincs karrier. Nincs szabadulás, Gully, ha csak ki nem törsz, és darabokra nem zúzol minden szabályt.

– Ezt kellett tenned, Jiz?

– Függetlennek kell lennem, Gully. A saját életemet kellett élnem, és ezt a társadalom csak így tette számomra lehetővé. Elszöktem hazulról, és rossz útra tértem. – És Jiz elmesélte szörnyűséges lázadása részleteit: a hangulatbotrányt, a vízesésbotrányt, a nászutas-és halottfosztogatásokat, a zaklató jauntot és a lámpaleverést.

Foyle mesélt neki a Nomádról és a Vorgáról, gyűlöletéről és terveiről. Nem beszélt Jisbellának az arcáról, sem a húszmilliót érő platináról, amely az aszteroidák övezetében várt rá.

– Mi történt a Nomáddal? – kérdezte Jisbella. – Úgy történt, ahogy az az ember... Dagenham mondta? A külső szatellitek rombolója robbantotta fel?

– Nem tudom. Nem emlékszem, kislány.

– Biztosan a robbanás törölte el az emlékeidet. A sokk. És az sem tett jót, hogy hat hónapig hajótörött voltál. Nem láttál semmit, amit érdemes lett volna megmenteni a Nomádról?

– Nem.

– Dagenham említett valamit?

– Nem – hazudta Foyle.

– Akkor valami más oka volt rá, hogy a Gouffre Martelbe száműzött téged. Lennie kell valami másnak, amit meg akar szerezni a Nomádról.

– Aha!

– De te ostoba voltál, hogy megpróbáltad felrobbantani a Vorgát. Akár a csapdába esett vadállat, amely a vasat akarja szétmarcangolni. Az acél nem élőlény. Nem gondolkodik. Hogy büntethetnéd meg a Vorgát?

– Nem értem, mit beszélsz, kislány! A Vorga cserbenhagyott!

– Az értelmen állj bosszút, Gully! Az észen, amely a csapdát készítette. Derítsd ki, ki volt a Vorga fedélzetén! Derítsd ki, ki adta a parancsot, hogy elmenjen melletted! Rajta állj bosszút!

– Aha! De hogyan?

– Tanulj meg gondolkodni, Gully! Az a fej, amely ki tudta eszelni, hogyan hozza mozgásba a Nomádot, hogyan készítsen bombát, ezt is ki tudja találni. De nem kell több bomba; inkább agy. Keresd meg a Vorga legénységének egy tagját, ő majd megmondja neked, kik voltak a fedélzeten. Nyomozz utánuk, tudd meg, ki adta a parancsot! Aztán rajta állj bosszút! De ez időbe telik, Gully... időbe és pénzbe. Többe, mint amennyi neked lehet.

– Rendelkezésre áll az egész életem.

Órákig mormoltak a suttogó vonalon; a szavak halkan, de tisztán jutottakéi a fülükhöz. Mindkét cellában csak egy bizonyos helyről lehetett hallani a másikat, ezért telt olyan sok időbe, míg felfedezték a csodát. De most bepótolták az elveszett időt, és Jisbella tanította Foyle-t.

– Ha valaha kitörünk a Gouffre Martelből, csak együtt tehetjük, és nem akarom magam egy analfabéta társra bízni.

– Ki az analfabéta?

– Te – válaszolt Jisbella határozottan. – Külvárosi nyelven kell beszélnem, hogy megérts.

– Tudok olvasni és írni.

– És semmi többet... ami azt jelenti, hogy csak nyers erőd van, azonkívül semmire sem leszel jó.

– Beszélj érthetően, te lány! – mondta mérgesen.

– Érthetően beszélek. Mire lehet használni akár a legjobb vésőt is, ha egyszer nincs kiélezve? Ki kell élesítenünk az eszedet, Gully. Nevelésre szorulsz, ember, ennyi az egész.

Beleegyezett. Érezte, hogy a lánynak igaza van. Képeznie kell magát nemcsak a szabadulás, hanem a Vorga utáni nyomozás miatt is. Jisbella egy építészmérnök lánya volt, és jó nevelést kapott. Ezt sulykolta bele Foyle-ba, megtetézve ötéves alvilági tapasztalatai cinizmusával. A férfi néha lázadozott a kemény tanulás ellen, ilyenkor suttogva veszekedtek, de a végén ő kért bocsánatot, és engedelmesen tanult tovább. Volt, hogy Jisbella fáradt bele a tanításba, olyankor elkalandoztak, és álmaikról fecsegtek a sötétben.

– Azt hiszem, egymásba szerettünk, Gully.

– Én is azt hiszem, Jiz.

– Vén boszorkány vagyok, Gully. Százöt éves. Te milyen vagy?

– Szörnyű.

– Milyen szörnyű?

– Az arcom.

– Ó, milyen romantikusan hangzik. Talán rajtad is van egy olyan izgató forradás, amely oly vonzóvá tud tenni egy férfit?

– Nem. Majd meglátod, ha találkozunk, na. Rosszul mondtam, ugye, Jiz? Csak egyszerűen: ha találkozunk. Pont.

– Okos fiú.

– Egyszer találkozunk, ugye, Jiz?

– Remélem, hamarosan, Gully – Jisbella távoli hangja megkeményedett, és szinte hivatalossá vált. – De most hagyjuk az ábrándozást, inkább fogjunk munkához! Tervezzünk, és készítsünk elő mindent!

Jisbella egy halom információt kapott az alvilágtól a Gouffre Martéiról. Senki sem jauntolt még ki a börtönkórházból, de az alvilág évtizedek óta gyűjtötte és rakosgatta össze az információkat róla. Ezekből az adatokból ismerte fel Jisbella olyan gyorsan a suttogó vonalat, ami összekötötte őket. Ezek az információk szolgáltak alapul, hogy szóba hozza a szökés lehetőségét.

– Megcsináljuk, Gully, egy percig sem kétséges. Tucatnyi résnek kell lennie a biztonsági rendszerükben.

– Eddig még senki sem találta meg őket.

– Eddig még senki sem dolgozott társsal. Összegyűjtjük, amit tudunk, aztán megcsináljuk.

Többé nem botorkált vakon a fertőtlenítőbe, és vissza. Kitapogatta a folyosó falait, megjegyezte az ajtókat, azt is, hogy milyen anyagból készültek, számolt, figyelt, következtetett és jelentett. Megszámolta, hányat kell lépnie, míg elér a fertőtlenítő ketrecéig, és beszámolt róla Jiznek. Most már célzatosan suttogta el kérdéseit a zuhanyozó-és sikálófülkében mellette állóknak, így Jisbella és Foyle együttesen képet kaptak a Gouffre Martel életéről és biztonsági rendszeréről.

Egy reggel a fertőtlenítőből visszatérőben megállították, amikor be akart menni a cellájába.

– Menj tovább egyenesen, Foyle!

– Ez az Észak-111. Tudom, hová kell jönnöm.

– Mozogj már!

– De... – megrémült; – Másik cellába raknak?

– Látogatód jött.

Felmasírozott az északi folyosó végéig, ahol az a három másik főfolyosóval találkozott, hatalmas keresztet alkotva a kórház belsejében. A kereszt középpontjában voltak az adminisztrációs irodák, a karbantartó műhelyek, a klinikák és a géppark. Foyle-t egy szobába lökték, amely legalább olyan sötét volt, mint a cellája. Az ajtó bezárult mögötte. Észrevette, hogy egy halvány körvonal rajzolódik ki a sötétben. Éppen csak kivehető szellemkép, homályos testtel és halálfejjel. A csontvázszerű arcon látható két fekete korong vagy szemüreg volt, vagy infraszemüveg.

– Jó reggelt! – mondta Saul Dagenham.

– Te?! – kiáltott fel Foyle.

– Én. Öt percem van. Ülj le! A szék mögötted van. Foyle kitapogatta a széket, és lassan leült.

– Jól érzed itt magad? – érdeklődött Dagenham.

– Mit akarsz, Dagenham?

– Megváltoztál – jegyezte meg Dagenham szárazon. – Amikor legutóbb beszélgettünk, mást sem tudtál mondani, csak: "Menj a pokolba!"

– Hát menj a pokolba, Dagenham, ha ettől jobban érzed magad!

– A válaszod talpraesettebb, a beszéded úgyszintén. Megváltoztál – mondta Dagenham. – Átkozottul és átkozottul gyorsan. Nem tetszik ez nekem. Mi történt veled?

– Esti iskolába járok.

– Tíz hónapot töltöttel ebben az, esti iskolában.

– Tíz hónapot? – visszhangozta Foyle meglepetten. – Olyan sokat?

– Tíz hónap sötétben és csendben. Tíz hónap magányban. Meg kellett volna törnöd.

– Ó, megtörtem, nincs semmi probléma.

– Szűkölnöd kellene. Igazam volt. Nem vagy átlagember, így túl sokáig fog tartani. Nem várhatunk. Új ajánlatot szeretnék tenni.

– Tedd!

– Tíz százalék a Nomád platinájából. Kétmillió.

– Kétmillió! – kiáltotta Foyle. – Miért nem ajánlottad ezt a múltkor?!

– Mert nem ismertem a képességeidet. Áll az alku?

– Majdnem. De még nem egészen.

– Mi kel! még?

– Kerüljek ki a Gouffre Martelből!

– Természetesen.

– És velem együtt még valaki.

– El lehet intézni. – Dagenham hangja megkeményedett. – Van még valami?

– Hozzáférhessek Presteign aktáihoz.

– Erről szó sem lehet. Elment az eszed? Gondolkozz már!

– A hajózási aktákhoz.

– Miért?

– Az egyik hajó személyzetének névsora miatt.

– Ó! – Dagenham mohósága újraéledt. – Ezt el tudom intézni. Még valami?

– Semmi.

– Akkor áll az alku – mondta Dagenham elégedetten. A kísérteties fényalak felemelkedett a székből. – Hat órán belül kiviszünk innen. És azonnal intézkedést kezdeményezünk a barátod ügyében is. Kár, hogy ezt az időt elvesztegettük, de hát te kiszámíthatatlan vagy, Foyle.

– Miért nem küldtél egy telepatát, hogy dolgozzon meg?

– Telepatát? Gondolkozz egy kicsit, Foyle! A belső bolygók egész területén nincs tíz teljes telepata. Tíz évre előre be vannak táblázva. Se szerelemből, se pénzért nem tudtunk egyet sem rávenni, hogy átütemezze a munkáit.

– Elnézést, Dagenham, már azt hittem, nem értesz a dolgodhoz.

– Majdnem megsértetted az érzéseimet.

– Most már tudom, hogy hazudsz.

– Hízelegsz?

– Tudtál volna szerződtetni telepatát. A húszmillió töredékéért könnyűszerrel szerződtethettél volna egyet.

– A kormány soha...

– Nem mindegyikük dolgozik a kormánynak. Nem. Túl meredek ügy ez, hogy sem a közelébe engedhetnél egy telepatát.

A fénylő folt keresztülugrott a szobán, és megragadta Foyle-t.

– Mennyit tudsz, Foyle? Mit takargatsz? Kinek dolgozol? Dagenham keze remegett. – Krisztusra, milyen bolond voltam! Hiszen nem vagy átlagos ember! Nem vagy közönséges matróz! Azt kérdeztem, kinek dolgozol?!

Foyle letépte magáról Dagenham kezét.

– Senkinek – mondta. – Senkinek, csak magamnak.

– Senkinek, mi? És a barátod a Gouffre Martelben, akit oly buzgón igyekszel megmenteni? Majdnem rászedtél, Foyle. Mondd meg Y'ang-Yeovil kapitánynak, hogy gratulálok neki! Jobb csapata van, mint gondoltam.

– Nem ismerek semmiféle Y'ang-Yeovilt.

– A társaddal együtt itt fogsz elrohadni! Nincs alku. Itt rohadsz meg! Átrakatlak a legrosszabb cellába. A Gouffre Martel fenekére süllyesztelek! Én... Őrség, ide! Őrs...

Foyle elkapta Dagenham torkát, leszorította a férfit a padlóra, és fejét a kőpadlóhoz ütögette. Dagenham rándult egyet, aztán elcsendesedett. Foyle lerántotta róla, s maga vette föl a látószemüveget. Látása visszatért: halványvörös és rózsaszín fények és árnyékok bontakoztak ki előtte.

A szűk társalgóban egy asztal és két szék volt. Foyle lefejtette Dagenhamről a dzsekit, és két gyors rántással – amitől a vállaknál fölfeslett a varrás – magára húzta. Dagenham háromszögletű betyárkalapja az asztalon hevert. Foyle a fejébe csapta, s egészen az arcába húzta.

Egymással szemben két ajtó volt. Foyle feltépte az egyiket. Az északi folyosóra vezetett. Becsukta, átszökkent a szobán, s megpróbálta a másikat. Egy jauntgátló labirintusba nyílt. Foyle kicsusszant az ajtón, és elindult a labirintusba. Vezető nélkül persze azonnal eltévedt. Futni kezdett a kanyarokban és fordulókban, és újra a fogadószobánál találta magát. Dagenham akkor tápászkodott térdre.

Foyle újra az útvesztő felé fordult. Futott. Csukott ajtóhoz ért; belökte. Egy normális fénnyel megvilágított, tágas műhely volt. Az egyik géppad fölé hajló két technikus meglepetten pillantott fel.

Foyle felkapott egy nagy kalapácsot, rájuk ugrott, akár egy barlanglakó, és letaglózta őket. A háta mögül messziről Dagenham kiabálását hallotta. Vadul körülnézett: rettegett, hogy zsákutcába jutva csapdába került. A műhely L alakú volt. Foyle száguldva kanyarodott be a sarkon, ki az ajtón, de megint jauntgátló labirintusba jutott, és megint eltévedt. Csörömpölve megszólalt a Gouffre Martel riasztórendszere. Foyle hatalmas kalapácsütésekkel átszakította a labirintus vékony műanyag falát, s ekkor ott találta magát a női részleg infravörös fénnyel megvilágított déli folyosóján.

Két női őr rohant feléje. Foyle meglóbálta a kalapácsát, és leütötte őket. Közel volt a folyosó felső részéhez. Cellaajtók hosszú sora húzódott előtte, mindegyiken vörösen izzó szám. Föntről vörösen izzó gömbök világították meg a folyosót. Foyle lábujjhegyre állt, és leverte a feje fölötti gömböt. Kalapácsával átütötte az üreget, és szétzúzta a kábelt. Az egész folyosó elsötétült – még a látószemüvegesek számára is.

– Most egyenlők az esélyeink! – zihálta Foyle. – Mindannyian sötétben vagyunk.

Futott a folyosón, közben a falat tapogatta, és az ajtókat számolta. Jisbella pontos képet adott neki a déli rész elrendezéséről. A Déli-900-as felé tartott. Beleütközött egy alakba – újabb őrbe. Feléje csapott a kalapáccsal. A nő felsikoltott és összeesett. A női kezeltek sikoltozni kezdtek. Foyle eltévesztette az ajtók számolását, de futott tovább, aztán megtorpant.

– Jiz! – bömbölte.

Hallotta a lány hangját. Elbánt egy újabb őrrel, átlépte, futott tovább, és végül megtalálta Jisbella celláját.

– Gully, az isten szerelmére! – A lány hangja tompa volt.

– Menj hátrább, kislány, hátrább! – Háromszor odavágott kalapácsával az ajtóra, és az bedőlt. Foyle betántorgott, és nekiment egy alaknak.

– Jiz?! – zihálta. – Bocsáss meg... erre jártam! Gondoltam, benézek...

– Gully, az isten szerelmére...

– Na, igen. Szokatlan találkozás, mi? Gyerünk, ki innen, kislány! Ki! – Kivonszolta a lányt a cellából. – Meg ne próbáljuk az irodákon keresztül! Ott nem szívesen látnának. Merre szoktatok menni a ti fertőtlenítőtökbe?

– Gully, őrült vagy!

– Az egész részleg sötét. Szétzúztam a vezetéket. Van egy fél lehetőségünk. Gyerünk, kislány, gyerünk!

Erőteljesen meglökte a nőt, aki elvezette oda, ahol a női fertőtlenítő önműködő ketrecei voltak. Míg a gépi kezek levették róluk a ruhát, szappanozták, áztatták, permetezték és fertőtlenítették őket, Foyle kitapogatta az orvosi megfigyelő ablakának üvegét. Odasuhintott a kalapáccsal, és betörte.

– Oda be, Jiz!

Keresztültuszkolta a nőt az ablakon, majd maga is bemászott. Mindketten meztelenek voltak, szappantól sikamlósak, sebektől vérzők. Foyle megcsúszott és elvágódott, amikor a sötétben az ajtót kereste, melyen át az orvostisztek közlekedtek.

– Nem találom az ajtót, Jiz. A klinikából nyílót. Én...

– Csitt!

– De...

– Maradj csendben, Gully!

Egy szappanos kéz megtalálta a száját, és befogta. A lány olyan erősen markolta a vállát, hogy körmei belevájtak a bőrébe. A barlangmélyi zenebonán át közeledő léptek kopogása hallatszott. Az őrök vakon rohantak keresztül a fertőtlenítő ketrecein. Az infrafényeket még nem tudták megjavítani.

– Talán nem vették észre az ablakot! – sziszegte Jisbella. – Maradj csendben!

Lekuporodtak a padlóra. Rémítően sok lépés dübörgőit át a fülkéken; aztán elmentek mind.

– Tiszta a levegő – suttogta Jisbella. – De bármelyik percben hozhatnak nyomozófényeket. Gyerünk, Gully, ki innen!

– De a klinikai ajtó, Jiz! Azt hittem...

– Nincs ajtó. Csigalépcsőt használnak, és utána mindig felhúzzák. Ők is gondoltak erre a menekülési lehetőségre. Megpróbáljuk a mosodai liftet. Isten tudja, mennyire lesz jó nekünk. Ó, Gully, te bolond! Te megveszekedett bolond!

A kitört megfigyelőablakon át visszamásztak. A sötétben keresték a liftet, amelyik a használt egyenruhákat szokta elszállítani, és amelyen a tiszta érkezett helyette. És a sötétségben az automata kezek újra szappanozták, permetezték, fertőtlenítették őket. És nem találtak semmit.

Hirtelen felvijjogott a sziréna, elnyomva minden más zajt. Aztán elnémult, s a csend olyan nyomasztó lett, akár az áthatolhatatlan sötétség.

– Geofont használnak a keresésünkre, Gully.

– Az mi?

– Földhangmérő. A suttogást is érzékelni lehet vele félmérföldnyi sziklán át. Azért szirénáztak, hogy csend legyen.

– A mosodai lift?

– Nincs sehol.

– Akkor gyerünk!

– Hová?

– Futunk!

– Hová?

– Nem tudom, de nem engedem, hogy elkapjanak. Gyerünk! A testmozgás neked is használni fog.

Újra kitolta maga előtt Jisbellát, és zihálva, botladozva futottak, a sötétségben, a déli szektor legmélye felé. Jisbella kétszer is elesett, amikor falnak ütközött a kanyarban. Foyle vette át a vezetést és a tízkilós kalapácsot nyelével előretartva, mint egy antennát. Aztán egy üres falba ütköztek, és rájöttek, hogy elérték a folyosó végét. Zsákutcában voltak, csapdában.

– Most mi lesz?

– Nem tudom. Mintha az ötleteimből kifogytam volna. De vissza már nem fordulhatunk. Az irodában leütöttem Dagenhamet. Gyűlölöm azt az embert. Úgy néz ki, mint a halálfej, amelyikkel a mérget jelölik. Van valami ötleted, kislány?

– Ó, Gully... Gully... – Jisbella zokogott.

– Az ötletek terén rád számítottam. Azt mondtad, "nincs több bomba". Most jó lenne egy. Tudnám... várj csak! – Megtapogatta a nyirkos falat, amelynek támaszkodtak. Malteres illesztést érzett. – Közlemény G. Foyle-tól. Ez nem természetes barlangfal, hanem mesterséges. Tégla és kő. Érzem.

Jisbella is megtapogatta a falat.

– És?

– Ez azt jelenti, hogy a folyosó nem itt végződik. Folytatódik, de elzárták. Ez a kivezető út.

Félretolta Jisbellát, kezét a talajhoz dörzsölte, hogy ne csússzon a szappantól, és meglendítette a kalapácsot. Rendületlenül csapkodott, nyögve, a levegő után kapkodva. Az acélkalapács tompa rázkódással püfölte a követ, mintha víz alatt dolgozna.

– Jönnek – mondta Jiz. – Hallom őket.

A tompa puffanások robajjá alakultak át, ahogy a malter engedett, és kövek zuhantak a túloldalra. Foyle megduplázta erőfeszítését. Hirtelen újabb robaj hallatszott, és jeges levegő csapott az Arcukba.

– Áttört! – morogta Foyle.

Dühödten csapkodta a lyuk széleit. Hullottak a kövek, a téglák és a régi habarcs. Abbahagyta, és szólt Jisbellának.

– Próbáld meg!

Ledobta a kalapácsot, és felemelte a nőt a mellmagasságban lévő nyíláshoz. Jis felkiáltott fájdalmában, mikor megpróbált átpréselődni az éles szélek között. De Foyle csak nyomta előre, míg vállai és csípője keresztül nem jutottak. Akkor elengedte a lábát, és hallotta, hogy a lány földet ér a másik oldalon.

Felhúzódzkodott, és keresztülpréselte magát a fal csipkézett szegélyein. Érezte, hogy Jisbella keze próbálja meggátolni, hogy lezuhanjon a kő-és habarcshalomra. Mindketten a Gouffre Martel szabad barlangjainak jeges feketeségében voltak... mérföldekre húzódó felderítetlen barlangok és üregek között.

– Isten segítségével ezt is megoldjuk – mormolta Foyle.

– Nem tudom, van-e erre kiút, Gully. – Jisbella remegett a hidegtől. – Talán mindegyik zsákutca, amit elfalaztak a kórháztól.

– Lesz kivezető út.

– Nem tudom, megtaláljuk-e.

– Megtaláljuk. Gyerünk, kislány!

Botorkáltak előre a sötétben. Foyle letépte magáról a használhatatlan látószemüveget. Szegélyeken, szögleteken buktak keresztül, beleütköztek a tető lenyúló részeibe, lejtőkön gurultak le, és emelkedőket másztak. Egy borotvaéles peremen át sík területre jutottak, de itt a lábuk csúszott ki alóluk. Elvágódtak a tükörsima talajon. Foyle megtapogatta, még a nyelvével is megízlelte.

– Jég – mormogta. – Jó jel. Jégbarlangban vagyunk, Jiz. Föld alatti gleccser.

Remegve keltek fel, és megvetették lábukat a Gouffre Martel üregeiben évezredek alatt formálódott jégen. Fölkapaszkodtak egy kőerdőbe, ahol sűrűn álltak egymás mellett az egyenetlen talajból kinövő és a mennyezetről lecsüngő cseppkőoszlopok. A lépteik keltette rezgés meglazította a sztalaktitokat, és súlyos kőzápor hullott a nyakukba. Az erdő szélén Foyle megállt, és valamit rángatott. Tiszta, fémes csengés hallatszott. Megfogta Jisbella kezét, és belenyomta a hosszú, elvékonyodó sztalagmitkúpot.

– Sétabot! – mordult fel. – Használd úgy, mint a vakok!

Magának is tört egyet, és tapogatózva, óvatosan lépkedve botorkáltak a sötétben. Nem hallatszott más zaj, csak kapkodó lélegzetük, vágtázó szívük, kőbotjaik kopogása és a föld alatti folyó távoli robaja a Gouffre Martel alól.

– Ne arra, kislány! – bökte meg a nő vállát. – Inkább balra.

– Van róla valami fogalmad, hogy hová megyünk, Gully?

– Lefelé, Jiz. Mindegy, csak lejtő legyen, ami lefelé visz.

– Van valami ötleted?

– Aha. Lepődj meg, lepődj meg! Ész bomba helyett.

– Ész bomba he... – rikoltotta Jisbella hisztérikus nevetéssel. Kőtörő kalapáccsal robbantál be a déli szektorba, és most meg a-azt mo-mondod, ho-hogy é-ész bo-bomba he-he... – üvöltötte-zokogta, szinte eszét vesztve, míg Foyle meg nem rázta a vállánál fogva.

– Hallgass, Jiz! Ha tényleg geofonnal nyomoznak utánunk, még a Marsról is hallanak téged.

– Sajnálom, Gully. Sajnálom. Én... – vett a lány egy mély lélegzetet. – Miért lefelé?

– A folyó, amit egész idő alatt hallunk. Nem lehet messze. Valószínűleg a mögöttünk levő gleccsert olvasztja.

– A folyó?

– Az egyetlen biztos kiút. Valahol ki kell törnie a hegyekből. Úszni fogunk.

– Gully! Nem vagy eszednél!

– Mi bajod? Nem tudsz úszni? – Tudok úszni, de...

– Akkor meg kell próbálnunk. Muszáj, Jiz! Gyerünk!

A folyó zúgása egyre erősödött, de erejük is fogytán volt. Jisbella végül zihálva megállt.

– Gully, pihennem kell.

– Túl hideg van. Gyerünk tovább!

– Nem bírok.

– Mozogj! – megfogta a nő karját.

– Vedd le rólam a kezed! – kiáltotta Jiz dühösen. Egy pillanat alatt méregzsákká vált. Foyle hökkenten engedte el.

– Mi bajod? Légy észnél, Jiz! Számítok rád.

– Miért? Azt mondtam, hogy tervezzünk... dolgozzunk ki egy szökést... és most belerángattál mindkettőnket ebbe a csapdába.

– Én magam voltam csapdában. Dagenham át akart rakatni egy másik cellába. Megszűnt volna számunkra a suttogó vonal. Meg kellett tennem, Jiz... és most kinn vagyunk, vagy nem?

– Hol kinn? Itt tévelygünk a Gouffre Martelben. Egy átkozott folyót keresünk, amibe belefulladhatunk. Bolond vagy, Gully, én pedig idióta, amiért hagytam, hogy belerángass ebbe az átkozott csapdába. Átkozott! Te átkozott! Mindent lehúzol a saját gyengeelméjű színvonaladra, és lehúztál engem is! Futni. Küzdeni. Verekedni. Ez minden, amit tudsz. Ütni. Törni. Zúzni. Pusztítani... Gully!

Jisbella felsikoltott. Lezúduló kövek robaja hallatszott a sötétben, és a sikolyt hatalmas csobbanás fojtotta el. Foyle hallotta, hogy a lány csapkod a vízben, egy – Jiz! – kiáltással ugrott egyet, s a meredély széle felé tántorgott.

Zuhant, és kábultan csapódott be a vízbe. A jeges folyó összezárult fölötte, és nem tudta, merre van a felszín. Kapálózott, fuldoklón, érezte, ahogy a sebes áramlat hideg, iszapos sziklákon vonszolja keresztül, aztán bugyborékolva elérte a felszínt. Köpködött, köhögött és kiabált. Hallotta Jisbella halk, messziről jövő válaszát a rohanó áradatban. Úszott az árral, hogy utolérje.

Kiabált, és a lány válasza mind halkabbá és halkabbá vált. A robaj felerősödött, és Foyle-t hirtelen magával rántotta egy vízesés sistergő vízfüggönye. Mély tó fenekére merült, és újra a felszínre küzdötte magát. Az örvény nekisodorta egy jéghideg testnek, amely nekifeszült egy sima sziklafalnak.

– Jiz!

– Gully! Hála istennek!

Egy pillanatig egymásba kapaszkodtak, míg a víz szét nem szakította őket.

– Gully... – köhögött Jisbella. – Itt megy keresztül.

– A folyó?

– Igen.

Foyle elvergődött a lány mellett a fal mentén, és megérezte a víz alatti csatorna száját. Az ár befelé szívta őket.

– Kapaszkodj! – zihált Foyle. – Jobbra-balra vizsgálódott. A medence falai simák voltak, a kéz nem talált rajtuk kapaszkodót. – Nem tudunk kimászni. Keresztülmegyünk.

– Ott nem lesz levegő, Gully. Nem lesz felszín.

– Nem tarthat örökké. Majd visszatartjuk a lélegzetünket.

– Lehet, hogy hosszabb, mint ameddig kibírjuk lélegzetvétel nélkül.

– Megkockáztatjuk.

– Nem tudom megtenni.

– Muszáj. Nincs más út. Szívd tele a tüdődet! Kapaszkodj belém!

Lélegzet után kapkodva egymásba kapaszkodtak a vízben, feltöltötték tüdejüket. Foyle gyengéden a víz alatti csatorna felé tolta Jisbellát.

– Menj előre! Itt leszek közvetlenül mögötted... segítek, ha bajba kerülsz.

– Bajba! – kiáltotta Jisbella remegő hangon. Lemerült, és hagyta, hogy az áramlat beszívja a csatorna szájába. Foyle követte. A vadul rohanó víz lefelé sodorta őket, egyre beljebb és beljebb, miközben hol jobbra, hol balra vágódtak neki a csatorna üvegsimaságú falának. Foyle közvetlenül Jisbella mögött úszott; a lány csapkodó lábai fejbe-vállba rugdosták.

Míg keresztülrobogtak a csatornán, majd szétrobbant a tüdejük, és vak szemeik kimeredtek. Aztán újra hallatszott a zúgás, felszín volt fölöttük, és újra tudtak lélegezni. A sima csatornafalat éles kövek váltották fel. Foyle elkapta Jisbella lábát, és a part egy kiugró sziklájába kapaszkodott.

– Másszunk ki innen! – kiáltotta.

– Mi?

– Másszunk ki! Hallod a zúgást előttünk? Vízesések. Zuhatagok. Darabokra tépnének. Ki innen!

A lány túl gyenge volt, hogy kimásszon a partra. A férfi tolta fel a sziklára, majd követte. Csuromvizes sziklákon hevertek, a kimerültségtől szólni sem tudtak. Végül Foyle kínkeservesen lábra állt.

– Tovább kell mennünk! – mondta. – A folyó mentén. Mehetünk?

A nő nemhogy válaszolni, még tiltakozni sem tudott. Foyle felsegítette, és botorkálva haladtak előre a sötétben, amennyire lehetett, követve a sebes folyó partját. A sziklák, amiken átkeltek, gigantikus kőasztalokként, kuszán tornyosultak egymás hegyén-hátán, vad összevisszaságban. Átmásztak fájtuk, kerülgették őket, és közben elveszítették a folyót. Hallották a zúgását, de a sötétben nem tudtak visszajutni hozzá.

– Eltévedtünk – mordult fel Foyle méltatlankodva. – Megint eltévedtünk. De most aztán alaposan. Mit tegyünk?

Jisbella sírva fakadt. Sírásában tehetetlenség és düh volt. Foyle megtántorodott, leült, és lehúzta a lányt is magához.

– Talán igazad van, kislány – mondta erőtlenül. – Lehet, hogy átkozott bolond vagyok. Miattam estünk bele ebbe a csapdába, ahonnan nincs jauntolás; vesztettünk.

A lány nem válaszolt.

– Pedig mennyi agymunka van benne. Mennyit foglalkoztál velem. – Habozott. – Azt gondolod, meg kellene próbálnunk visszajutni a kórházba?

– Sohasem jutnánk vissza.

– Szerintem se. Csak az agyamat tornáztatom. Csapjunk lármát, zajongjunk, hogy megtaláljanak a geofonnal?

– Nem hallanának bennünket, nem találnának meg időben.

– Tudunk mi lármát csapni. Elagyabugyálsz egy kicsit. Szerezzünk magunknak egy kis örömöt.

– Hallgass!

– Micsoda zűrbe jutottunk! – A férfi hátradőlt, lehajtotta a fejét egy fűcsomóra. – A Nomád fedélzetén legalább volt némi esélyem. Volt élelmem, és láttam, hová próbálok menni. Tudtam... – Elhallgatott, hirtelen felült, mint aki nyársat nyelt. – Jiz!

– Ne beszélj annyit!

A férfi talajt érzett maga alatt, és rögökbe, fűcsomókba markolt. Odanyomta a lány arca elé.

– Szagold csak! – nevetett. – Ízleld meg! Ez fű, Jiz! Föld és fű. Kinn kell lennünk a Gouffre Martelből.

– Mi?

– Éjszaka van. Koromfekete éjszaka. Be van borulva. Kijöttünk a barlangból, és észre sem vettük. Kinn vagyunk, Jiz! Megcsináltuk.

Fölpattantak, meresztették a szemüket, hallgatóztak, szimatoltak. Az éjszaka áthatolhatatlan volt, de hallották az éjszakai szellő lágy neszét, és zöldellő növények illata hatolt az orrukba. Valahol messze egy kutya ugatott.

– Istenem, Gully! – suttogta Jisbella hitetlenkedve. – Igazad van. Kinn vagyunk Gouffre Martéiból. Nincs más dolgunk, mint megvárni a hajnalt.

A lány nevetett. Foyle köré fonta a karjait, megcsókolta, Foyle pedig viszonozta az ölelést. Izgatottan fecsegtek összevissza. Újra ledőltek a puha fűre, kimerültén, de pihenésre képtelenül, vágyakozva, türelmetlenül; előttük volt az egész élet.

– Szervusz, Gully, drága Gully! Szervusz, Gully, végre, oly sok idő után!

– Szervusz, Jiz!

– Mondtam, hogy találkozni fogunk egy napon... egyszer hamarosan. Mondtam neked, drágám, és látod, eljött a nap.

– Az éjszaka.

– Akkor legyen éjszaka. De nem lesz több mormolás éjszaka a suttogó vonalon. Számunkra megszűnt a sötétség, Gully kedves.

Hirtelen ráébredtek, hogy meztelenül fekszenek, szorosan egymás mellett. Jisbella elhallgatott, de nem mozdult. A férfi majdnem dühösen ölelte át, és a vágy, amellyel ráborult, nem volt kisebb, mint Jisbelláé.

Amikor eljött a hajnal, látta, hogy a lány szép: nyúlánk, karcsú, a haja sötétvörös, a szája érzéki.

De amikor eljött a hajnal, a lány meglátta Foyle arcát.

6.

Harley Baker orvos általános és törvényes gyakorlata Montana-Oregonban oly szűkös volt, hogy jövedelme épp hogy fedezte a dízelolajat, amit hétvégeken használt fel a Szaharában, a régi traktorok népszerű versenyén. Valódi jövedelme a trentoni Szörnyüzemből származott, ahová minden hétfő, szerda és péntek éjszaka jauntolt. Ebbe a munkájába nem szólt bele senki; óriási pénzekért alakított át az alvilágnak bőrt, izmot, csontot, és ellátta szörnyekkel a szórakoztató ipart.

Mint valami hímnemű bába, üldögélt spokane-i lakóházának hűs verandáján, s hallgatta Jiz McQuenn megmenekülése történetét.

– Attól kezdve, hogy kijutottunk a Gouffre Martéiból, már könnyen ment. Találtunk egy vadászkunyhót, betörtünk, és szereztünk ruhát. Fegyverek is voltak... szép, régi acélholmik, robbanótöltettel ölök. Elvittük és eladtuk a néhány helybélinek. Aztán a legközelebbi jauntállomásra utaztunk, amire emlékeztünk.

– Melyik volt?

– Biarritz.

– Éjszaka utaztatok, mi?

– Természetesen.

– Csináltatok valamit Foyle arcával?

– Megpróbáltuk sminkelni, de nem ment. Az az átkozott tetoválás átütött a sminken. Aztán vettem egy sötét bőrpótlót, azzal fújtam be.

– Használt?

– Nem – mondta mérgesen Jiz. – Az arcizmok nem mozdulhatnak, különben a bőrpótló megrepedezik és lehámlik. Foyle nem tudott uralkodni magán. Sem most, sem máskor. Pokoli volt.

– Hol van most?

– Sam Quatt rejtegeti az uszályán.

– Azt hittem, Sam visszavonult a "lármától".

– Úgy van – mondta Jiz elkeseredetten. – De nekem tartozik egy szívességgel. Vigyáz Foyle-ra. Összevissza jauntolnak, hogy a zsaruk ne érjék utol őket.

– Érdekes – mormolta Baker. – Soha életemben nem láttam még tetoválást. Azt hittem, halott művészet. Szeretném a gyűjteményembe. Tudod, hogy gyűjtöm a ritkaságokat, Jiz?

– Mindenki ismeri Trentonban az állatkertedet, Baker. Kísérteties.

– A múlt hónapban szereztem egy eredeti ikerhólyagot – kezdte Baker lelkesen.

– Nem akarok hallani róla! – csattant fel Jiz. – És nem akarom Foyle-t az állatkertedben. El tudod távolítani azt a csúfságot az arcáról? Le tudod tisztítani? Azt mondja, a közkórházban nem tudták.

– Azoknak nincs akkora tapasztalatuk, mint nekem, kedvesem. Hm! Úgy emlékszem, mintha olvastam volna erről valamit... De hol?... Egy pillanat! – Baker felállt, és egy halk pukkanás kíséretében eltűnt. Jisbella dühösen járkált a verandán húsz percig, amíg a férfi vissza nem tért, kezében egy tetoválókönyvvel, arcán pedig diadalmas mosollyal.

– Megvan – mondta. – A Caltech-katalógusban láttam három évvel ezelőtt. Mit szólsz a memóriámhoz?

– Pokolba a memóriáddal! Mi a helyzet az arcával?

– Meg lehet csinálni – Baker végigpergette a törékeny lapokat, és elgondolkodva ismételte: – Igen, meg lehet csinálni. Indigótartalmú diszulfonikus savval. Lehet, hogy szintetizálni nem kell a savat, de... – Baker becsukta a könyvet, és határozottan bólintott. – Meg tudom csinálni. Csak kár, hogy hozzá kell babrálnom az arcához, ha tényleg olyan kivételes, amilyennek leírtad.

– Elegem van már a kedvtelésedből! – kiáltotta Jisbella elkeseredetten. – Üldöznek bennünket, megérted?! Mi vagyunk az elsők, akik valaha is megszöktek a Gouffre Martéiból. A kopók nem nyugszanak, míg vissza nem, visznek minket. Ez rendkívül fontos nekik.

– De...

– Mit gondolsz, meddig rohangálhatunk a Gouffre Martelen kívül Foyle tetovált arcával?!

– Mit vagy olyan dühös?

– Nem vagyok dühös. Csak magyarázom.

– Boldog lenne az állatkertben – mondta Baker meggyőzően. És ott álcázva lenne. A küklopsz lány melletti szobába tenném...

– Az állatkert szóba sem jöhet, ez biztos.

– Jól van, kedves. De miért aggaszt téged, ha Foyle-t elkapják? Attól veled még nem történik semmi.

– Mit foglalkozol te az én aggodalmaimmal? Azt kértem tőled, végezz el egy munkát, amiért fizetek.

– Költséges lesz, kedves. Csak a pénzed próbálom megtakarítani, mivel kedvellek.

– Nem, nem kedvelsz.

– Akkor kíváncsi vagyok.

– Mondjuk, hálás vagyok neki. Segített, és most én segítek. Baker cinikusan mosolygott.

– Segítsünk hát neki azzal, hogy kap tőlünk egy vadonatúj arcot.

– Nem.

– Gondoltam. A saját arcát akarod megtisztíttatni velem, mivel érdekel az arca.

– A fene vigyen el, Baker, elvállalod a munkát, vagy sem?!

– Ötezerbe fog kerülni.

– Részletezd!

– Ezer a sav szintetizálásáért, háromezer a műtétért, és ezerbe kerül a...

– A kíváncsiságod?

– Nem, kedves – Baker újra elmosolyodott. – Ezer az érzéstelenítő orvosnak.

– Miért kell érzésteleníteni?

Baker újra kinyitotta az ősi szöveget.

– Fájdalmas operációnak tűnik. Tudod, hogyan tetoválnak? Fognak egy tűt, festékbe mártják, és beleszurkálják a bőrbe. Hogy eltüntessem a festéket, egy tűvel pórusról pórusra végig kell mennem a bőrön, és minden pontba bele kell juttatnom az indigós diszulfonikumot. Fájni fog.

Jisbella szeme megvillant.

– Meg tudod csinálni érzéstelenítés nélkül?

– Meg, kedves, de Foyle...

– Pokolba Foyle-lal! Négyezret fizetek. Nem kell érzéstelenítés, Baker. Hadd szenvedjen Foyle!

– Jiz! Nem tudod, minek az elviselésére kényszeríted!

– Tudom. Hadd szenvedjen! – Olyan dühösen nevetett, hogy megijesztette Bakert. – Szenvedjen meg az arcával is!

Baker Szörnyüzeme egy egész háromszintes téglaépületet elfoglalt, amely hajdan egy külvárosi vasúti pályaudvar fűtőháza volt, mielőtt a jauntolás végzett a külvárosi vasútvonalakkal. Az ódon, borostyánnal befuttatott fűtőház a trentoni rakétadokkok mellett helyezkedett el, és a hátsó ablakok a dokkokból kilövellő antigravitációs sugarakra néztek. Baker páciensei elszórakozhattak, figyelve az űrhajók néma fölemelkedését és leszállását az antigravitációs sugarakon, bámulhatták a fénylő hajóablakokat, az azonosító jelzések villódzását, és a Szt. Elmo tüzével felragyogó hajótesteket, amikor a légkör elvezette az űrben felhalmozódott elektrosztatikus töltést.

Az üzem alagsorában voltak elhelyezve Baker állatkertjének anatómiai ritkaságai, azok a természetes rémek és szörnyetegek, melyeket vásárolt és rabolt. Baker, mint a többi magafajtájú, szenvedélyesen vonzódott ezekhez a teremtményekhez, és hosszú órákat töltött velük, gyönyörködve torzságukban, mint azok, akik teljesen át akarnak itatódni a művészet szépségével. A középső szinten voltak a műtéten átesett betegek kórtermei, a laboratóriumok, a személyzeti szobák és a konyhák. A felső szinten voltak a műtők.

Az utóbbiak egyikében, abban a kis szobában, ahol retinakísérleteit szokta végezni, Baker most Foyle arcán dolgozott. Lámpák sora vetett rá éles fényt, ahogy a műtőasztal fölé hajolva aprólékos gonddal dolgozott kicsiny acélkalapácsával és platinatűjével. A régi tetoválás rajzolatát követte Foyle arcán, hogy kikutasson minden apró forradást a bőrben, és belemártsa a tűt. Foyle feje egy abroncsba volt rögzítve, de a teste szabad maradt. Izmai a kalapács minden ütésére megvonaglottak, de a teste nem mozdult. A műtőasztal oldalát markolta.

– Önuralom – mondta összeszorított foggal. – Azt akartad, Jiz, hogy tanuljak meg uralkodni magamon. Most gyakorolhatom. Megrándult.

– Ne mozogj! – szólt rá Baker.

– Csak játszom, hogy nevessetek.

– Jól csinálod, fiam – mondta Sam Quatt elgyötörtén. A szeme sarkából Jisbella dühös arcára pillantott. – Mit mondasz, Jiz?

– Tanul.

Baker tovább szurkálta és ütögette a tűt.

– Figyelj, Sam – mormolta Foyle alig hallhatóan. – Jiz azt mondta, van egy saját űrhajód. A bűnözés kifizetődő, mi?

– Igen. A bűnözés kifizetődő. Van egy kis négyszemélyesem. Ikerhajtóműves. Az a fajta, amit Szaturnusz-víkendezőnek hívnak.

– Miért Szaturnusz-víkendezőnek?

– Mivel egy hétvége a Szaturnuszon kilencven napig tartana, és a járgányba három hónapra való élelem és üzemanyag fér bele.

– Épp nekem való – motyogta Foyle. Összerándult, de uralkodott magán. – Sam, ki akarom bérelni a hajódat.

– Mire?

– Rázós dologra.

– Törvényes?

– Nem.

– Akkor rám ne számíts, fiam. Elvesztettem a bátorságom. Most jöttem rá, hogy együtt jauntoltunk mindig egy lépéssel a rendőrök előtt. Egyszer s mindenkorra visszavonultam. Csak békességet akarok.

– Ötvenezret fogok fizetni. Nincs szükséged ötvenezerre? Vasárnaponként számolgathatod.

Foyle teste minden döfésre megrándult, ahogy a tű könyörtelenül szurkálta.

– Már van ötvenezrem. Tízszer annyim van egy bécsi bankban. – Quatt a zsebébe nyúlt, és kihúzott egy radioaktivitástól sugárzó kulcscsomót. – Itt a kulcs a bankfiókhoz. Ez a kulcs a birtokomhoz, Joburgban. Húsz szoba, húsz acre. Ez itt a hajóm kulcsa Montaukban. Nem tudsz kísértésbe vinni, fiam. Akkor kell abbahagynom, amikor még egyenesben vagyok. Visszajauntolok Joburgba, és boldogan élem le a még hátra lévő életemet.

– Add kölcsön a Víkendezőt! Te biztonságban ülhetsz Joburgban, és felveszed a pénzt.

– Felveszem? Mikor?

– Amikor visszatérek.

– Hitelbe kéred a hajómat, és Ígérettel fizetsz? –Garanciát adok.

Quatt felhorkant.

– Miféle garanciát?!

– Mentési munkára megyek az aszteroidamezőbe. A hajó neve Nomád.

– Mi van a Nomádon? Mit nyersz a mentéssel?

– Nem tudom.

– Hazudsz!

– Nem tudom – morogta Foyle makacsul. – De kell lenni rajta valami értékesnek. Kérdezd meg Jizt!

– Ide figyel}! – mondta Quatt. – Megtanítalak valamire. Mi törvényes üzleteket csinálunk, érted? Nem vagdalkozunk és nem skalpolunk. Nem ígérgetünk. Tudom, mit forgatsz a fejedben. Valami nagy fogásra spekulálsz, és nem akarod, hogy más is hozzáférjen. Ezért kérsz szívességet...

Foyle vonaglott a tű szúrásai alatt, de a vagyon reménye nem engedte el. Nem tehetett mást, mint elismételte.

– Nem tudom, Sam. Kérdezd meg Jizt!

– Ha becsületes alkut akarsz, kínálj becsületes üzletet! – mondta mérgesen Quatt. – Ne ólálkodj itt, mint valami átkozott tetovált tigris, azt lesve, hol csaphatsz le a zsákmányra! Mi vagyunk az egyetlen barátaid, ne próbálj ellenünk vagdalkozni és megskalpolni minket...

Quattot elnémította egy Foyle-ból felszakadó kiáltás.

– Ne mozogj! – mondta Baker szórakozott hangon. – Ha rángatod az arcod, nem tudom irányítani a tűt. – Keményen és hosszan nézett Jisbellára. A lány ajka remegett. Hirtelen kinyitotta a pénztárcáját, és két ötszázas bankjegyet húzott elő. Lerakta őket a savas pohár mellé.

– Odakint várunk – mondta.

A hallban elájult. Quatt egy székhez vonszolta, és keresett egy ápolónőt, aki ammóniával magához térítette. Akkor olyan erővel tört ki belőle a sírás, hogy Quatt megrémült. Elküldte az ápolónőt, és tanácstalanul álldogált, míg a zokogás abba nem maradt.

– Mi a pokol folyik itt? – kérdezte. – Mit jelentett az a pénz?

– Vérdíj volt.

– Mire?

– Nem akarok beszélni róla.

– Jól vagy?

– Nem.

– Tehetek valamit?

– Nem.

Hosszú csend következett. Majd Jisbella kimerült hangon megkérdezte:

– Belemégy abba az üzletbe Gullyval?

– Én? Nem. Ezer az egyhez, hogy veszteséges lesz.

– Kell lenni valami értékesnek a Nomádon, különben Dagenham nem vadászna Gullyra.

– Engem akkor sem érdekel. És téged?

– Engem? Engem sem érdekel. Gully Foyle egyetlen porcikája sem érdekel többé.

Újabb szünet után Quatt megkérdezte:

– Most hazamehetek?

– Nehéz perceid voltak, ugye, Sam?

– Legalább ezerszer hittem azt, hogy végem, amíg ezt a tigrist pesztráltam.

– Sajnálom, Sam.

– Megérdemeltem azok után, amit veled tettem, mikor téged nyakon csíptek Memphisben.

– Természetes volt, hogy elhagytál.

– Mindig azt tesszük, ami természetes, pedig olykor nem azt kéne tennünk. Azt hiszem, én szerencsés vagyok, Jiz. Az éjszaka kiegyenlítettem a tartozást. Most hazamehetek?

– Joburgba, boldog életet élni?

– Aha.

– Ne hagyj még egyedül, Sam! Szégyenlem magam.

– Miért?

– A védtelen állatok ellen elkövetett kegyetlenség miatt.

– Mit akar ez jelenteni?

– Felejtsd el! Maradj még egy kicsit! Beszélj nekem a boldog életről! Mi olyan boldog benne?

– Nos – mondta Quatt töprengve –, mindent, amit az ember kölyökként akart. Ha mindened megvan ötvenévesen, amit tizenöt évesen akartál, akkor boldog vagy. És amikor én tizenöt voltam... – és Quatt mesélt; elmesélte, milyen jelképekkel, vágyakkal és kudarcokkal volt tele a gyerekkora, melyekkel mára egytől egyig kiegyezett, mesélt, míg Baker ki nem lépett a műtőből.

– Kész? – kérdezte Jisbella mohón.

– Befejeztem. Miután elaltattam, gyorsabban tudtam dolgozni. Most kötözik az arcát. Néhány perc múlva kint lesz.

– Kimerült?

– Persze.

– Mikor lehet eltávolítani az arcáról a kötést?

– Hat vagy hét nap.

– Tiszta lesz az arca?

– Azt hittem, téged nem érdekel az arca, kedves. Tisztának kell lennie. Nem hiszem, hogy egyetlen festékpöttyöt is kihagytam volna. Megcsodálhatod az ügyességemet, Jisbella... az eszességemet szintén. Én támogatni fogom Foyle mentési kísérletét!

– Mi? – nevetett Quatt. – Belemégy ilyen "ezer az egyhez" rizikóba, Baker? Azt hittem, értelmes ember vagy.

– Az vagyok. Túl sok volt neki ennyi fájdalom, és beszélt az altatás alatt. A Nomád fedélzetén húszmillió van platinarudakban.

– Húszmillió! – Sam Quatt elsötétülő arccal fordult Jisbellához, de a lány is dühös volt.

– Ne nézz rám, Sam! Nem tudtam. Engem is kihagyott belőle. Megesküdött, hogy nem tudja, miért vadászik rá Dagenham.

– Dagenhamtől tudja – közölte Baker. – Ezt is kikotyogta.

– Megölöm! – mondta Jisbella. – A két kezemmel tépem szét, és nem találtok majd semmit a hullájában, csak fekete rothadást. Az állatkerted ékessége lesz, Baker. Istenem, bár hagytam volna, hogy a tiéd legyen!

A műtőszoba ajtaja kinyílt, és két szolgálatos egy tolókocsit gördített ki, melyen Foyle feküdt kissé rángatózva. A fejét hatalmas fehér gombolyag rejtette el.

– Eszméletén van? – kérdezte Quatt Bakertől.

– Majd én elbánok vele! – tört ki Jisbella. – Majd beszélek én ezzel a szemét... Foyle!

Foyle erőtlenül válaszolt a kötés mögül. Amikor Jisbella, támadásra készen, dühös lélegzetet vett, a kórház egyik fala hirtelen eltűnt, és a mennydörgő robaj ledöntötte őket a lábukról. Az egész épület rengett az ismétlődő robbanásoktól, és a falak résein keresztül egyenruhás alakok jauntoltak be a környező utcákról, mint ahogy a varjak csapnak le a hullákat borító harcmezőre.

– Razzia! – kiáltotta Baker. – Razzia!

– Jézus Krisztus! – remegett Quatt.

Az egyenruhás emberek Foyle! Foyle! Foyle! Foyle! kiáltásokkal ellepték az egész épületet.

Baker egy pukkanás kíséretében eltűnt. Asszisztensei szintén jauntoltak, magára hagyva a tolókocsit, amelyen kézzel-lábbal integetett és nyöszörgött Foyle.

– Átkozott razzia! – rázta Quatt Jisbellát. – Gyerünk, kislány, gyerünk!

– Nem hagyhatjuk itt Foyle-t! – sikított fel Jisbella.

– Ébredj, te lány! Menj!

– Nem hagyhatjuk magára!

Jisbella megragadta a tolókocsit, és futni kezdett vele a folyosón. Quatt mellette trappolt. Az üvöltés erősödött: – Foyle! Foyle! Foyle!

– Hagyd itt, az isten szerelmére! – mondta Quatt. – Kapják el!

– Nem!

– Ha elkapnak, lebenymetszést végeznek rajtunk, te lány!

– Nem hagyhatjuk magára.

A sarok mögött rikoltozó, operált betegek csődületébe jutottak: madáremberek csapkodtak a szárnyukkal, sellők vonszolták magukat a padlón, mint a fókák, hermafroditák, óriások, törpék, kétfejű ikrek, kentaurok és egy nyivákoló szfinx. Rémületükben belecsimpaszkodtak Jisbellába és Quattba.

– Vegyük le a tolókocsiról! – üvöltötte Jisbella.

Quatt lerángatta Foyle-t a tolókocsiról. Foyle lábra állt, de összeroskadt. Jisbella megragadta a karját, és Quatt-tal közrefogva vonszolták keresztül az ajtón egy kórterembe, amely zsúfolva volt Baker múlandó szörnyetegeivel... lényekkel, melyek időérzéke felgyorsult, és oly sebesen cikáztak a termen, mint a kolibrik, miközben fülhasogatóan vijjogtak, mint a denevérek.

– Jauntolj ki vele, Sam!

– Azután, ahogy megpróbált átverni és megskalpolni bennünket?

– Nem hagyhatjuk cserben, Sam. Megtanulhattad volna már. Jauntolj ki vele! Caisterhez!

Jisbella felsegítette Foyle-t Quatt vállára. Úgy tűnt, a szörnyek megtöltik sikongatásaikkal a szobát. A kórterem ajtaja kivágódott. Tucatnyi villám süvített ki a pneumatikus fegyverekből a fejvesztetten rohangáló betegek közé. Quatt a falnak vágódva elejtette Foyle-t. Kékesfekete zúzódás jelent meg a halántékán.

– Tűnjetek innen a fenébe! – ordította. – Nekem végem.

– Sam.

– Nekem végem. Nem tudok jauntolni. Menj, kislány! Megpróbált magához térni az ütés után, amely megakadályozta a jauntolásban; kiegyenesedett, és nekirontott az osztályra betóduló egyenruhásoknak. Jisbella megragadta Foyle karját, és hátul kivonszolta, keresztül a teakonyhán, egy klinikán, egy mosodán, aztán le valami ódon, kicsorbult lépcsősoron, melyről lépteik nyomán termeszhullák felhői szálltak fel.

Egy alagsori éléskamrába jutottak. Baker állatkertje a felfordulásban kiszabadult a ketrecekből, és a különös lények úgy megrohamozták a raktárát, mint ahogy a méhek tömik tele magukat mézzel, ha megtámadják a kaptárát. Egy küklopsz lány egy csöbörből vajat lapátolt a szájába. Orrnyerge fölül egyetlen szeme rosszindulatúén bámult rájuk.

Jisbella keresztülvonszolta Foyle-t az éléskamrán; egy zárt faajtóhoz érkezett, amit egy rúgással kinyitott. Lebotorkált egy omladozó lépcsőn, és egy hajdani szenespincében találták magukat. A rázkódások és üvöltések zaja tompán kongva hallatszott fölülről. A pince egyik oldalán egy csúszda volt, aminek acélajtaját acélreteszek rögzítették. Jisbella a reteszekre helyezte Foyle kezét, és együttes erővel sikerült felnyitni őket. A széncsúszdán kimásztak a pincéből.

A Szörnyüzem hátsó falánál kuporogtak. Előttük a tretoni rakétadokkok, és miközben lélegzet után kapkodtak, Jiz meglátott egy teherhajót, amely épp akkor ereszkedett le egy antigravitációs sugáron az egyik dokkba. Hajóablakai ragyogtak, azonosító jelzése rikító neonfényként villogott a kórház hátsó falán.

Egy alak ugrott le a kórház tetejéről. Sam Quatt végső kétségbeesésében repülni próbált. Kézzel-lábbal csapkodott a levegőben, hogy elérje a legközelebbi akna antigravitációs sugárnyalábját, amely felkaphatná és lefékezné a zuhanását. Az irányzék tökéletes volt: húsz-egynéhány méter magasságban pottyant bele a sugárnyalábba. De az nem működött. Lezuhant, és az üreg szélén összezúzta magát.

Jisbella felzokogott. Ösztönösen markolta tovább Foyle karját, miközben Quatt testének maradványai felé rohant. Ott elengedte Foyle-t, és lágyan megérintette Quatt fejét. Ujjai véresek lettek. Foyle megtépte a kötést a szeme előtt, hogy átlásson a gézen. Magában motyogott, hallgatta Jisbella sírását, és hallotta, hogy a háta mögött, Baker gyárában kiáltoznak. Kezével megtapogatta Quatt testét, majd felegyenesedett, és megpróbálta Jisbellát is felhúzni.

– Mennünk kell! – dörmögte. – Ki kell jutnunk innen! Látnak minket.

Jisbella nem mozdult. Foyle összeszedte minden erejét, és felhúzta a lányt.

– Times Square! – mormolta. – Jauntolj, Jiz!

Egyenruhás alakok jelentek meg körülöttük. Megrázta Jisbella karját, és a Times Square-re jauntolt, ahol jauntolók sokasága bámulta meghökkenten a nagy darab embert, aki fehérbe bugyolált gömböt viselt a feje helyén. Az állomás kétszer akkora volt, mint egy futballpálya. Foyle homályosan látta a kötésen keresztül. Jisbellának nyoma sem volt, de itt lehetett valahol. Kieresztette a hangját.

– Montaukra, Jiz! Montaukra! Az Őrült-állomásra!

Foyle összeszedte maradék erejét, és egy fohásszal eljauntolt. Jeges északkeleti szél fújt Block Island felől, és törékeny jégkristályokat sodorva magával zúdult keresztül a "Fisher őrült építménye" néven ismert középkori romokon, dacolva hóval és széllel, Foyle odatántorgott. Az állomáson már volt valaki.

Jisbella volt; átfagyva és megtörtén.

– Hála istennek! – mormolta Foyle. – Hála istennek! Hol tartja Sam a Víkendezőjét? – Megrázta Jisbella könyökét. – Hol tartja Sam a Víkendezőjét?

– Sam halott.

– Hol tartja a Szaturnusz-vikendezőt?

– Sam elment. Soha többé nem kell rémüldöznie.

– Hol a hajó? Jiz?

– A műhelyben, lenn a világítótoronynál.

– Gyere!

– Hová?

– Sam hajójához. – Foyle Jisbella szeme elé tartotta óriási kezét; egy sugárzó kulcscsomó volt a tenyerében. – Elvettem a kulcsait. Gyere!

– Ő adta neked?

– A hullától vettem el.

– Hullarabló! – A nő nevetni kezdett. – Hazug... Kéjenc... Tigris... Hullarabló! A sétáló pestis... Gully Foyle.

De azért elindult vele a hóviharon át a Montauk-világítótoronyhoz.

Három rizsporos parókát viselő akrobata, négy színpompás ruhába öltözött, óriáskígyót cipelő asszony, egy aranyfürtös, kiábrándult mosolyú gyermek, egy középkori fegyverzettel ellátott hivatásos párbaj ózó és egy férfi, akinek üreges üveglábában aranyhalak úszkáltak, állt Dagenham előtt.

– Rendben van; a hadművelet befejeződött – mondta Dagenham. – Értesítsék róla a többieket, és mondják meg nekik, hogy jelentkezzenek a Futár-főhadiszálláson!

A mutatványosok jauntoltak és eltűntek. Regis Sheffield megdörzsölte a szemét, és azt kérdezte:

– Mi volt a szándéka ezzel az őrültséggel, Dagenham?

– Megzavarta a törvénytisztelő elméjét, mi? Hozzátartozott a mi TFZK-eljárásainkhoz. Tréfa. Fantázia. Zűrzavar és katasztrófa. Dagenham halálfejszerű mosolyával Presteignre mosolygott. – Ha kívánja, visszaadom a pénzét, Presteign.

– Nem akarja abbahagyni?

– Nem. Élvezem. Ingyen csinálom tovább. Még nem akadt dolgom Foyle-hoz fogható emberrel. Páratlan fickó.

– Hogyhogy? – kérdezte Sheffield.

– Elintéztem, hogy kiszabaduljon a Gouffre Martéiból. Ki is szabadult, de nem úgy, ahogy én gondoltam. Megpróbáltam kimenteni a rendőrség kezéből zűrzavarral és katasztrófával. Kibújt a kezük közül, de nem úgy, ahogy én akartam... a maga módján. Megpróbáltam tréfával és fantáziával kimenteni a Központi Elhárítás karmaiból. Nem esett baja... erről is gondoskodott. Be akartam terelni egy űrhajóba, hogy induljon útnak, és keresse meg a Nomádot. Nem hagyta magát, ellenben szerzett magának egy hajót. Azóta már úton van.

– Követik?

– Természetesen – Dagenham habozott. – De mit keresett a Szörnyüzemben?

– Plasztikai műtét? – kockáztatta meg Sheffield. – Talán új arcot akart?

– Nem hinném. Baker jó szakember, de ilyen hamar nem tud megcsinálni egy plasztikai műtétet. Kisebb műtét lehetett. Foyle a saját lábán távozott, bekötött fejjel.

– A tetoválás – mondta Presteign.

Dagenham bólintott, és a mosoly eltűnt ajkairól.

– Ez aggaszt engem. Érti már, Presteign? Ha Baker eltávolította a tetoválást, sohasem fogjuk felismerni Foyle-t.

– Kedves Dagenham, az arca akkor sem változott.

– Sose láttuk az arcát... csak a maszkot.

– Én nem találkoztam még azzal az emberrel – mondta Sheffield.

– Milyen a maszkja?

– Akár egy tigris. Két hosszú beszélgetést is folytattam vele. Ismernem kellene az arcát, de nem ismerem. Csak a tetoválást ismerem.

– Nevetséges – mondta Sheffield nyersen.

– Nem. Az ember csak a szemének hiszi el, hogy Foyle arca valóban ilyen. Mindazonáltal nem számít. El fog vezetni minket a Nomádhoz. Elvezet bennünket a maga platinájához, és PyrE-jéhez, Presteign. Szinte sajnálom, hogy az egésznek vége. Vagy majdnem vége. Mint mondtam, élveztem a dolgot. Az az ember valóban páratlan.

7.

A Szaturnusz-víkendező úgy épült, mint egy kirándulóyacht; elég négynek, tágas kettőnek, de nem volt elég tágas Foyle-nak és Jisbella McQueennek. Foyle a főkabinban, Jiz pedig a luxuskabinban lakott.

Jisbella az utazás hetedik napján másodízben szólt Foyle-hoz:

– Távolítsd el a kötéseidet, Hullarabló!

Foyle épp a konyhában melegített kávét. Komoran lódult hátra a fürdőszobába; belebegett Jisbella után, és beékelte magát a mosdótükör elé. Jisbella a mosdókagylóba kapaszkodva felnyitott egy éterkapszulát, és merev mozdulatokkal, utálkozva kezdte áztatni, lefejteni a kötést. A gézcsíkokat csak lassan lehetett lehántani. Foyle-t gyötrő bizonytalanság emésztette.

– Szerinted megcsinálta Baker? – kérdezte. Nem kapott választ.

– Vagy elrontotta?

A lány a gézzel volt elfoglalva.

– Két napja nem fáj. Nincs válasz.

– Az isten szerelmére, Jiz! Még most is hadiállapotban vagyunk? Jisbella keze megállt. Gyűlölködő pillantást vetett Foyle bekötözött arcára.

– Mit gondolsz?

– Én kérdeztelek.

– A válasz: igen.

– Miért?

– Úgysem fogod megérteni.

– Mondd úgy, hogy megértsem!

– Hallgass!

– Ha harcban állunk, miért jöttél velem?

– Hogy megkapjam, ami Samnek és nekem jár.

– Pénzt?

– Hallgass!

– Nem kellett volna eljönnöd. Bízhattál volna bennem.

– Bízni benned? Benned?! – Jisbella nevetésében nyoma sem volt a jókedvnek. Amikor folytatni akarta a hámozást, Foyle félrelökte a kezét.

– Majd én magam!

A nő belevágott a bekötözött arcba.

– Azt teszed, amit mondok! Maradj nyugton, Hullarabló!

Folytatta a kötés eltávolítását. A letekeredő szalag mögül előbukkant Foyle szeme. Tűnődve és sötéten bámult Jisbellára. A szemhéj tiszta volt. Az orrnyereg tiszta volt. A kötés lekerült Foyle álláról. Ott a bőr kékesfekete színben játszott. Foyle elakadó lélegzettel bámult a tükörbe.

– Elrontotta a bőrt! – kiáltott fel. – Baker, az a tökfilkó el...

– Hallgass! – szakította félbe Jisbella. – Ez szakáll.

A legbelső kötés gyorsan jött le. Láthatóvá vált az arc, a száj és a homlok. A homlok tiszta volt. Az arc szem alatti része tiszta volt, de mindenütt másutt kétnapos, kékesfekete borosta fedte.

– Borotválkozz meg! – parancsolta Jiz.

Foyle vizet engedett, benedvesítette az arcát, bekente borotvakrémmel, és lemosta a szakállat. A tükörhöz hajolva vizsgálgatta magát; észre sem vette, hogy Jisbella is odadugta a fejét, ahogy szintén a tükörre meredt. A tetoválásnak nyoma sem maradt. Mindketten felsóhajtottak.

– Tiszta – mondta Foyle. – Tiszta. Jól csinálta. – Hirtelen előrébb hajolt, és még közelebbről nézte magát. Az arca legalább olyan új volt neki, mint Jisbellának. – Megváltoztam. Nem emlékszem, hogy így néztem volna ki. Plasztikai műtétet is végrehajtott rajtam.

– Nem – mondta Jisbella. – Az látszik az arcodon, ami belül változott meg benned. A hullarablót látod, a hazugot, a szélhámost.

– Az isten szerelmére, menj innen! Hagyj békén!

– Hullarabló! – ismételte Jisbella, izzó szemmel bámulva Foyle-ra. – Hazug! Szélhámos!

Megragadta a nő vállát, és kilökte a kabinbejáratra. A lány lesiklott a hallba, elkapta a keresztkorlátot, és átpördült rajta.

– Hullarabló! – kiáltotta. – Hazug! Szélhámos! Hullarabló! Kéjenc! Vadállat!

Foyle utánament, újra elkapta, és hevesen megrázta. A lány vörös haja kibomlott a tarkójára tűzött csatból, és szétterülve lebegett, akár egy sellő haja a vízen. Lázas tekintete Foyle dühét szenvedéllyé változtatta. Átnyalábolta a nőt, és új arcát melle közé fúrta.

– Kéjenc! – morogta Jiz. – Állat...

– Ó, Jiz...

– A fényt... – suttogta Jisbella.

Foyle vakon nyúlt a falikapcsolók felé, megnyomott néhány gombot, és a Szaturnusz-víkendező sötét ablakokkal utazott az aszteroidamező felé.

Órákig lebegtek együtt a kabinban félálomban suttogva, gyengéden simogatva egymást.

– Szegény Gully – súgta Jisbella. – Szegény drága Gully...

– Nem szegény – válaszolta a férfi. – Gazdag... hamarosan.

– Igen. Gazdag és üres. Belül semmi sincs benned, Gully kedves... Semmi, csak gyűlölet és bosszúvágy.

– Az elég.

– Most elég. De mi lesz később?

– Később? Majd elválik.

– Attól függ, mi van benned, Gully; hogy mit halmoztál fel magadban.

– Nem. A jövőm attól függ, hogy mitől szabadulok meg.

– Gully... miért nem mondtál igazat a Gouffre Martelben? Miért nem mondtad meg nekem, micsoda vagyon van a Nomád fedélzetén?

– Nem tehettem.

– Nem bíztál bennem?

– Nem azért. Nem voltam rá képes. Ez van bennem, ez az... amitől meg kell szabadulnom.

– És megint az önuralom, igaz, Gully? Ösztönlény vagy.

– Igen, ösztönlény vagyok. Képtelen vagyok uralkodni magamon, Jiz. Akarom, de nem megy.

– Próbálod?

– Igen. Isten a tudója, hogy próbálom. De aztán történik valami, és...

– És akkor lecsapsz, akár egy tigris!

– Ha a zsebemben hordhatnálak, Jiz... hogy figyelmeztess... hogy bökj meg...

– Senki sem teheti meg helyetted, Gully. Magadnak kell megtanulnod.

Foyle hosszan emésztette magát, majd habozva megszólalt:

– Jizz... a pénzről...

– Pokolba a pénzzel!

– Tartod magad ehhez?

– Ó, Gully!

– Ne hidd... ne hidd, hogy ki akarlak semmizni belőle. Ha a Vorga nem volna, annyit adnék neked, amennyit csak akarsz. Az egészet! Minden maradék centet neked fogok adni, amint végeztem. De félek, Jiz. A Vorga kemény dió... Presteign, Dagenham és az a Sheffield nevű ügyvéd. Minden centre szükségem van, Jiz. Félek, ha részt adnék belőle... épp az döntené el a dolgot én és a Vorga között.

– A Vorga és énköztem.

– A Vorga és énköztem – várt egy kicsit. – Nos?

– Teljesen megszállott vagy – mondta a nő kimerülten. – Nemcsak részben, hanem egészen.

– Nem.

– De igen, Gully. Egészen. Irántam csak a bőröd érez szerelmet, a többi részed a Vorgán rágódik.

Ebben a pillanatban váratlanul és figyelmeztetően csapott le rájuk az elülső vezérlőfülke radarvészjele.

– Úti cél zéró – motyogta Foyle; ernyedt tagjai fölött újra visszanyerte az uralmát, s már száguldott is a vezérlőfülke felé.

Tehát visszatért a Mars és a Jupiter közötti övezetbe a furcsa Sargasso bolygóhoz, melyet a Tudós Nép kalapált össze sziklákból, hajóroncsokból és az űrszerencsétlenségek során zsákmányolt prédából. Visszatért Joseph és népe otthonába, akik arcára tetoválták a NOMAD-ot, és összeadták egy Moira nevű lánnyal.

Foyle dühös vandál támadóként rohanta le az aszteroidát. Kirobbant az űrből, a hirtelen fékezés hatására szinte tajtékot vetettek az elülső hajtóművek lángsugarai, majd szoros köröket írt le a szemétdombbolygó körül. Elhaladtak a megfeketedett ablakok és nagy zsilipkapu előtt, amelyen át Joseph és népe gyűjtötte az űr lebegő roncsait. Felfedezte az új krátert, viharos indulásának nyomát, amikor elmenekült innen a Terrára. Elsuhantak az aszteroida melegházának szedett-vedett ablakai előtt, melyek mögül arcok százai bámultak ki rájuk; apró fehér foltok, tetoválásokkal tarkítva.

– Tehát nem pusztítottam el őket – mordult fel Foyle. – Visszahúzódtak az aszteroida belsejébe... valószínűleg lent élnek a mélyben, amíg el nem végzik a javításokat.

– Segítesz nekik, Gully?

– Miért?

– Te okoztad a kárt.

– Pokolba velük! Megvannak a saját bajaim. De azért megkönnyebbültem. Nem fognak alkalmatlankodni nekünk.

Tett még egy kört a Víkendezővel az aszteroida körül, aztán levitte az új kráterbe.

– Innen fogunk dolgozni – mondta. – Bújj űrruhába, Jiz! Gyerünk, siessünk!

Vad türelmetlenséggel hajtotta a nőt, hajtotta önmagát. Belepréselődtek űrruháikba, kiszálltak a Víkendezőből, és átevickéltek a kráterben levő törmelékeken az aszteroida sivár belsejébe. Mintha óriási gilisztajáratok eleven alagútjaiban kellene átvergődniük. Foyle bekapcsolta a ruhájába szerelt URH-rádióadót, és átszólt Jiznek: – Vigyázz, itt könnyű eltévedni! Maradj mellettem, a közelemben!

– Hová megyünk, Gully?

– A Nomád után. Emlékszem, épp akkor betonozták be az aszteroidába, amikor elmentem. Nem emlékszem, hol, de megkeressük.

A folyosók légüresek voltak, és csak zajtalan vibrációk jelezték haladásukat a fémen és sziklákon keresztül. Egy egykori hadihajó rozsdamarta törzse mellett álltak meg, hogy kifújják magukat. Ahogy nekidőltek, érezték a belülről jövő ütemes kopogás, a jeladás vibrációját.

Foyle szája fenyegető mosolyra húzódott.

– Joseph és a Tudós Nép van benn – mondta. – Néhány szót várnak. Kitérő választ adok nekik – öklével kétszer a hajótestre vágott. – És most egy személyes üzenet a feleségemnek. – Elsötétült arccal, dühösen csapott rá a falra, és elfordult. – Menjünk! Gyere!

De ahogy folytatták a keresést, a jelzések követték őket. Nyilvánvaló volt, hogy az emberek elhagyták az aszteroida külső felületét, s a törzs visszahúzódott a középpontba. Aztán a távolban egy ütött-kopott alumíniumból kovácsolt akna zsilipajtaja nyílt ki, fény vágódott ki, és Joseph lépett elő egy régimódi, üvegszálas űrruhában. Megállt az ormótlan kezeslábasban, ördögi arcával rábámult, kezét könyörögve kulcsolta össze, rút szája mozgott. Foyle nézte az öregembert, lépett egyet feléje, majd megállt; a keze ökölbe szorult, ahogy megpróbálta visszanyelni feltoluló dühét. És amikor Jisbella Foyle-ra pillantott, felsikoltott rémületében. A régi tetoválás újra ott volt az arcán, vérvörösen a sápadt bőrön ezúttal nem fekete, hanem vörös tigrismaszk, élethűbben, mint valaha.

– Gully! – kiáltotta. – Istenem! Az arcod!

Foyle nem figyelt rá. Josephet bámulta, aki esdeklő mozdulatokkal hívta őket az aszteroida belsejébe, aztán eltűnt. Csak akkor fordult Jisbellához.

– Mi? Mit mondtál?

A sisak áttetsző üvegén át a nő világosan látta Foyle arcát. És ahogy Foyle lassan lecsillapodott, azt is látta, hogy a vérvörös tetoválás elhalványul és eltűnik.

– Láttad azt a fickót? – kérdezte Foyle. – Joseph volt. Láttad, hogy könyörgött és mentegetőzött azok után, amit velem tett?... Mit mondtál?

– Az arcod, Gully. Tudom, mi történt az arcoddal.

– Miről beszélsz?

– Akartál valamit, ami segít uralkodni magadon, Gully. Nos, megkaptad. Az arcod. Ez... – Jisbella hisztérikus nevetésben tört ki. – Meg fogsz tanulni uralkodni magadon, Gully. Sohasem engedheted, hogy elragadjanak az érzelmeid... semmilyen érzelm... mivel...

De a férfi elnézett mellette, majd felordított, és egy szökkenéssel az alumíniumaknához ugrott. Megtorpant egy nyitott ajtó előtt, és ujjongani kezdett örömében. Az ajtó egy 4x4x9 m-es szerszámkamrába nyílt. A kamrában polcok voltak, és halomban álltak benne a régi élelmiszercsomagok és a kiürített konzervdobozok. Ez volt Foyle koporsója a Nomád fedélzetén.

Josephnek és népének sikerült a roncsot hozzáerősíteni az aszteroidához, mielőtt Foyle menekülésének megrázkódtatása minden további munkát meghiúsított volna. A hajó belseje gyakorlatilag érintetlen volt. Foyle megragadta Jisbella karját, és gyors léptekkel vonszolta maga után a hajóba, egészen a hajópénztár széfjébe. Utat vágott a roncsok és törmelékek rendjein, egészen a tömör, csupasz és áthatolhatatlan acéllemezig.

– Választhatunk – zihálta. – Kitépjük a széfet a hajótestből, és visszavisszük a Terrára, ahol nyugodtan dolgozhatunk rajta, vagy megpróbáljuk kinyitni itt. Én erre szavazok. Lehet, hogy Dagenham hazudott. Minden azon múlik, hogy milyen szerszámokat tart Sam a Víkendezőn. Gyerünk vissza a hajóhoz, Jiz!

Észre sem vette, milyen csendes és magába mélyedt a nő, míg újra a Víkendező fedélzetén nem voltak, és abba nem hagyta a szerszámok lázas keresését.

– Semmi! – fakadt ki ingerülten. – Még egy kalapács vagy egy fúró sincs a fedélzeten. Semmi, csak konzerv-és sörnyitók.

Jisbella nem válaszolt, egyre csak a férfi arcát bámulta.

– Miért nézel így rám? – kérdezte Foyle.

– Le vagyok nyűgözve – válaszolta lassan Jisbella.

– Mitől?

– Mutatok valamit, Gully.

– Mit?

– Hogy mennyire megvetlek.

Jisbella háromszor pofon ütötte. Az égő pofonok felkeltették Foyle dühét. Jisbella felkapott egy kézitükröt, és elébe tartotta.

– Nézd meg magad, Gully! – mondta nyugodtan. – Nézd meg az arcod!

Foyle megnézte. Látta a régi tetoválás vörös lángolását a bőre alatt, amely vörös-fehér tigrismaszkká változtatta az arcát. A látványtól annyira megdermedt, hogy a dühe azonnal elpárolgott, és vele együtt eltűnt a maszk is.

– Istenem... – suttogta. – Ó, istenem!

– Ki kellett hozzalak a sodrodból, hogy megmutathassam – mondta Jisbella.

– Mit jelent ez, Jiz? Baker eltolta volna?

– Nem valószínű. Azt hiszem, sebhelyek vannak a bőröd alatt, Gully... az eredeti tetoválástól, majd pedig annak kifehérítésétől. Tűszúrások nyomai. Rendes körülmények között nem látszanak, de vérvörösen lángolnak fel, amint az érzelmeid elragadnak, és a szíved pumpálni kezdi a vért... amikor dühös leszel, vagy rémült, vagy szenvedélyes, vagy megszállott... Érted?

Foyle a fejét rázva, zavarodottan tapogatva arcát, bámult egyre a tükörbe.

– Azt szeretted volna, hogy a zsebedben hordhass, hogy megbökjelek, valahányszor elfeledkezel magadról. Annál is jobbat kaptál; vagy rosszabbat, szegény drágám. Az arcodat.

– Nem! – mondta a férfi. – Nem!

– Nem veszítheted el az önuralmad, Gully! Sohasem ihatsz túl sokat, sohasem ehetsz túl sokat, sohasem szerethetsz túlságosan, sohasem gyűlölhetsz... Acélmarokkal kell tartanod magad.

– Nem! – ismételte Foyle csökönyösen. – Rendbe lehet hozni. Baker meg tudja csinálni, vagy valaki más. Nem járkálhatok örökké attól rettegve, hogy feltámad bennem valami érzelem, amitől azonnal szörnyeteggé válók.

– Nem hiszem, hogy ezt rendbe lehet hozni, Gully.

– Bőrátültetés...

– Nem. A sebhelyek túl mélyen vannak, hogysem az átültetés segíthetne. Sohasem fogsz megszabadulni ettől a bélyegtől. Meg kell tanulnod együtt élni vele.

Foyle hirtelen haragjában elhajította a tükröt, és a vérvörös maszk újra fellángolt a bőre alatt. Kilódult a főfedélzeti nyíláshoz, ahol az űrruháját hagyta, és kezdte magára rángatni.

– Gully! Hová mégy? Mit akarsz tenni?

– Szerszámot szerzek! – kiáltotta. – Szerszámokat a széfhez.

– Hol?

– Az aszteroidában. Tucatnyi raktárat zsúfoltak tele a roncs hajókról származó szerszámokkal... Van ott fúró és minden, amire szükségem lehet. Ne gyere velem! Lehet, hogy nem megy simán. Milyen most az átkozott arcom? Látszik? Krisztusra mondom, remélem, hogy nem fog simán menni!

Magára öltötte az űrruhát, és bement az aszteroidába. Talált egy zsilipajtót, amely elválasztotta a lakott belsőt a külső ürességtől. Dörömbölt. Várt, majd újra dörömbölt, mind erélyesebben, egészen addig, míg a zsilip ki nem nyílt. Kezek nyúltak felé, berántották, és a zsilip bezárult mögötte Nem légzsilip volt.

A fényben hunyorogva, haragosan nézett Josephre és ártatlan népére, mely ott csoportosult előtte. Miközben nézte a baljósan tetovált arcokat, tudta, hogy saját arca vörösen-fehéren izzik, hiszen látta Joseph riadalmát, és hogy ördögi szája e két szótagot formálja: NOMÁD.

Foyle vadul szétlökdösve az embereket, keresztültört a tömegen. Páncélozott öklével visszakézből leütötte Josephet. Fürkésző tekintettel haladt át a lakott folyosókon, melyekre még homályosan emlékezett, és végül eljutott abba a félig természetes barlangból, félig ódon hajótestből épített kamrába, ahol a szerszámokat tartották.

Kotorászott és válogatott: fúrókat, gyémánt fúróhegyeket, termit gyújtóbombákat, kristályszítókat, dinamitkocsonyákat, gyutacsokat. A megfontoltan forgó aszteroidában a kiválasztott felszerelések súlya még ötvenkilónyi sem volt. Mindent egy csomóba halmozott, hevenyészve átkötötte egy kötéllel, és már indult is ki a raktárból.

Joseph és Tudós Népe úgy várt rá, mint a bolhák a farkasra. Rávetették magukat, de ő pusztítva, vad örömmel keresztülverekedte magát rajtuk. Űrruhájának páncélja megvédte a támadásoktól, miközben végigment a folyosókon, fedélzeti nyílást keresve, hogy kijusson az űrbe.

Jisbella fémes hangja harsant fel izgatottan a fülhallgatóban:

– Gully, hallasz engem? Jiz vagyok. Gully, figyelj rám!

– Mondjad!

– Két perccel ezelőtt feltűnt egy hajó. Az aszteroida másik oldalán halad.

– Micsoda?

– Sárga és fekete színű, akár egy lódarázs.

– Dagenham színei!

– Akkor követtek bennünket.

– Mi más? Dagenham valószínűleg azóta a nyomomban van, amióta kitörtünk a Gouffre Martelből. Bolond voltam, hogy erre nem gondoltam. Gyorsan kell dolgoznunk, Jiz! Vedd fel az űrruhád, és találkozzunk a Nomád fedélzetén! A pénztárszobában! Menj, kislány!

– De Gully...

– Kikapcsolok. Letapogathatják a hullámhosszt. Menj! Áthaladt az aszteroidán, s amikor odaért egy lezárt fedélzeti nyíláshoz, átgázolt az előtte álló őrön, kirántotta az ajtót, és kilépett a külső járatok légüres terébe. A Tudós Nép reménytelenül próbálta bezárni az ajtót, hogy megállítsa. De tudta, hogy eszelős dühükben követni fogják.

Kanyarokon és fordulókon vonszolta keresztül szerszámterhét a Nomádhoz. Jisbella már a pénztárszobában várta. Már nyúlt a rádiójához, de Foyle nem engedte. Sisakját a nőéhez tolta, és kiabált: – Ne használd a rövidhullámot! Lehallgatják, és bemérik a helyzetünket, így is hallasz, igaz?

A nő bólintott.

– Jól van. Talán van egy óránk, mielőtt Dagenham felfedez bennünket. Talán van egy óránk, mielőtt Joseph és csőcseléke utánunk jön. Rettentő pácban vagyunk. Gyorsan kell dolgoznunk.

A nő újra bólintott.

– Nincs idő a széf felnyitására és a platina átszállítására.

– Na, itt van-e egyáltalán?

– Dagenham jött ide, nem? Ez azt bizonyítja, hogy itt van. Ki kell vágnunk az egész széfet, és át kell vinnünk a Víkendezőre. Aztán robbantunk.

– De...

– Te csak figyelj rám, és tedd, amit mondok! Menj vissza a Vikendezőre! Ürítsd ki! Szabadulj meg mindentől, amire nincs szükségünk!... Az egész élelmiszerkészlettől, a tartalékot kivéve.

– Miért?

– Mivel nem tudom, hány tonnányit nyom a széf, és hogy elbírja-e a hajó, ha normális gravitációra érünk. Előre fel kell készülnünk mindenre. Nehéz utunk lesz vissza, de megéri. Rámold ki a hajót! Gyorsan! Menj, kislány! Menj már!

Eltolta magától, és anélkül hogy még egyszer rápillantott volna, nekiesett a széfnek. A több mint egy méter átmérőjű súlyos acélgömb, tizenkét különböző helyen volt odahegesztve a Nomád falához és bordázatához. Foyle mind a tizenkét hegesztést savval maratta, majd fúrókkal, termint gyújtóbombákkal és hűtőkeverékkel esett nekik. A szerkezeti feszültség elméletére épített... melegíteni, fagyasztani és maratni az acélt, míg kristályszerkezete el nem torzul, és fizikai ereje meg nem semmisül. Fárasztotta a fémet.

Jisbella visszatért, és Foyle ráébredt, hogy már eltelt negyvenöt perc. Csuromvíz volt, és remegett, de a széf gömbje kiszabadult a törzsből, és tucatnyi durva dudor csúfította el a felületét. Foyle sürgetőleg intett Jisbellának, és együttes súlyukkal feszültek neki a széfnek, de meg sem bírták moccantani. Épp amikor kimerültén és kétségbeesetten hátradőltek, egy gyors árnyék takarta el a Nomád repedésein át beszüremlő napfényt. Felnéztek. Egy űrhajó körözött az aszteroida körül, alig negyedmérföldnyi távolságban.

Foyle odanyomta sisakját a Jisbelláéhoz.

– Dagenham – zihálta. – Minket keres. Lehet, hogy leküldött egy osztagot is, hogy idelent kutassanak föl bennünket. Hamarosan itt lesznek, amint beszéltek Josephfel.

– Ó, Gully...

– Még van egy lehetőségünk. Amíg itt köröznek, talán nem veszik észre Sam Vikendezőjét. Abban a kráterben takarva van. Talán időközben a fedélzetre juttathatjuk a széfet.

– Hogyan, Gully?

– Nem tudom, az isten verje meg! Nem tudom! – Dühében és csalódottságában egymáshoz verdeste az ökleit. – Végem van!

– Nem lehetne kirobbantani?

– Robbantani?... Mit hallok? Mégis bombák ész helyett? Micsoda beszéd ez egy McQueentől?

– Figyelj! Valami robbanóanyaggal fel kell robbantani. Rakétahajtásként fog hatni... ad neki egy lökést.

– Igen, ezt értem. De mi lesz aztán? Hogy rakjuk a hajóba, kislány? Nem robbanthatunk sorozatban. Nincs rá időnk.

– Nem. A hajót fogjuk a széfhez vezetni.

– Mi?

– A széfet kirobbantjuk az űrbe. Aztán a hajót odakormányozzuk, és hagyjuk, hogy a széf belebegjen a fedélzeti nyíláson. Ahogy egy labdát kapsz el a kalapoddal. Érted?

Értette.

– Istenemre, Jiz, meg tudjuk csinálni! – Foyle a felszerelések fölé hajolt, és kezdte kiválogatni a dinamitzselatin-darabokat, a gyutacsokat és biztosítékokat.

– Kénytelenek leszünk használni a rádiót. Egyikünk a széffel marad, a másik a hajót irányítja. A széfnél lévő ember irányítja a megfelelő pozícióba a hajón lévő embert. Jó?

– Jó. Legyél te a pilóta, Gully, és én majd irányítalak.

Foyle bólintott. Rögzítette a gyutacsokat, a biztosítékokat és a robbanószert a széf felületére, majd sisakját újra Jizéhez nyomta.

– Vákuumgyutacsok, Jiz. Két percre időzítve. Amikor megadom a jelet a rádión, csak rántsd le a gyutacs fejét, és tágulj onnan! Jó?

– Jó.

– Maradj a széffel! De amint beirányítottad a hajóba, azonnal gyere utána! Ne várj semmire! Nem sok időnk lesz.

Megveregette a lány vállát, és visszament a Víkendezőhöz. A külső fedélzeti nyílást és a zsilip belső ajtaját nyitva hagyta. A hajó levegője azonnal kisurrant. A levegőtlen és Jisbella által kiürített hajó komornak és elhagyatottnak tűnt.

Foyle egyenesen a vezérlőhöz ment, leült, és bekapcsolta a rövidhullámú adó-vevőt.

– Vonalban – morogta. – Most indulok.

Begyújtotta a hajtóműveket, az oldalsókat három másodpercig fúvatta, majd az elsőt is üzembe helyezte. A Víkendező könnyedén fölemelkedett, lerázva hátáról és oldalairól a törmeléket. Olyan volt, mint amikor a bálna feljön a felszínre. Ahogy előre és hátra lebegett, Foyle elkiáltotta magát: – A dinamitot, Jiz! Most!

Nem volt robbanás, sem villanás. Új kráter nyílt alatta az aszteroidában, és kőtörmelék virág röppent fel egy tompa acéllabda előtt, amely fáradtan forogva, lustán indult a nyomába.

– Lassabban! – Jisbella hangja hűvösen és magabiztosan hallatszott a fülhallgatóban. – Túl gyorsan hátrálsz! És mellesleg a baj is bekövetkezett.

Lefékezte a hátsó hajtóműveket, s közben riadtan nézett le. Az aszteroida felszínét ellepték a lódarazsak. Dagenham sárga-fekete csíkos űrruhás legénysége. Egy magányos, fehér ruhás alakot dongtak körül, aki irányt változtatva cselezte ki őket. Jisbella volt.

– Egyenesen tovább – mondta Jiz nyugodtan, de Foyle hallotta, milyen nehezen veszi a levegőt. – Csak lassabban egy kicsit... Fordulj el negyed fordulattal!

Automatikusan engedelmeskedett, közben a lenti küzdelmet figyelte. A Víkendező szárnya eltakarta a közeledő széfet, de jól lehetett látni Jisbellát és Dagenham legénységét. A lány begyújtotta űrruhájának rakétáit... látta, amint az apró sugár kilövell a fehér alak hátából... és amint felemelkedik az aszteroida felszínéről. Dagenham embereinek hátából is fénysugarak törtek ki, ahogy követték a nőt. Fél tucat ember hagyta faképnél Jisbellát, és ment a Víkendező után.

– Szoros meccs lesz, Gully! – Jisbella most már zihált, de a hangja továbbra is józan maradt. – Dagenham hajója a másik oldalon jár, de valószínű, hogy már értesítették, és azóta úton van. Tartsd a pozíciódat, Gully! Tíz másodpercen belül...

A darazsak körülvették és ellepték az apró fehér űrruhát.

– Foyle? Hallasz engem? Foyle! – Dagenham hangja eleinte elmosódottan, de a végén már tisztán hallatszott. – Dagenham hív a hullámsávon. Jelentkezz, Foyle!

– Jiz! Jiz! Ki tudod vágni magad közülük?

– Tartsd a pozíciód, Gully!... Ott megy! Egyenesen a lyukba, fiú!

Egy óriási ütés rázta meg a Víkendezőt, ahogy a lassan mozgó, súlyos széf becsapódott a fedélzeti nyílásba. Ugyanakkor a fehér ruhás alak kitört a sárga darazsak közül, és sebesen száguldott a Víkendező felé. Üldözői a nyomában.

– Gyere, Jiz, gyere! – üvöltötte Foyle. – Gyerünk, kislány! Ahogy Jisbella eltűnt a szeme elől, a Víkendező oldalszárnya mögött, Foyle beállította a műszereket, és felkészült a maximális gyorsulásra.

– Foyle! Válaszolnál végre? Itt Dagenham beszél.

– Pokolba veled, Dagenham! – kiáltotta Foyle. – Szólj, ha a fedélzeten vagy, Jiz, és kapaszkodj!

– Nem tudok, Gully!

– Gyerünk, kislány!

– Nem tudok feljutni a fedélzetre. A széf megrekedt félúton. Elzárja a bejáratot...

– Jiz!

– Mondom, hogy nem lehet bemenni! – sikoltotta a lány kétségbeesetten. – Kint rekedtem!

Foyle bűvölten nézett körül. Dagenham emberei a hivatásos támadók fenyegető céltudatosságával lepték el a Víkendező törzsét. Dagenham hajója az aszteroida rövid horizontja fölé emelkedett, halálos üldözésre készen. Foyle körül megfordult a világ.

– Foyle, véged! Neked és a lánynak is. De ajánlok egy alkut...

– Gully, segíts! Csinálj valamit! Elvesztem!

– Vorga! – mondta fojtott hangon. Lehunyta a szemét, és lenyomta a kapcsolókat. A hátsó hajtóművek felüvöltöttek. A Víkendező megrázkódott és meglódult. Megszabadult Dagenham különítményétől, Jisbellától, a fenyegetésektől és a könyörgésektől. A 10 G-s gyorsulás a pilótaülésbe sajtolta, de minden gyorsulásnál nyomasztóbb, fájdalmasabb, árulóbb volt a szenvedély, amely elhatalmasodott rajta.

És miközben eltűnt az űrben, arcán fellángolt megszállottságának vérvörös bélyege.

II. RÉSZ

Dühös ábrándos szívvel

Melynek én parancsolok

Égő lándzsával és léglovon

Pusztaságban kószálok.

Szellem-és árnylovagokkal

Csápok össze lovagi tornában

Tíz mérfölddel a széles világ végén túl...

Azt hiszem, arra nem jár senki.

(Tom-egy-Tébolyult)

8.

Az óév megkeseredett, mert dögvész mérgezte a bolygókat. A háború nagyobb méreteket öltött, és a távoli romantikus rablótámadások és csetepaték hullagyártássá terebélyesedtek. Kétségtelenné vált, hogy lezajlott az utolsó világháború, és megkezdődött az első Napháború.

A hadviselő felek lassan összegyűjtötték az embereket és a felszerelést a nagy pusztításhoz. A külső szatelliták bevezették az általános hadkötelezettséget, és a belső bolygók szükségképpen követték a példát. A hadsereg kötelékébe tartozott az ipar, a kereskedelem, a tudomány, továbbá minden szakma és hivatás, elkövetkezett a rendeletek és a hatalommal való visszaélések kora. A hadseregek és a flották rekviráltak és parancsolgattak.

A kereskedelem engedelmeskedett, mert ez a háború (mint minden háború) a kereskedelmi harc fegyveres szakasza volt. De a népek fellázadtak, és a sorozás előli jauntolás és a munka előli jauntolás súlyos gonddá vált: Terjedt a besúgóktól és az inváziótól való félelem. A túlfeszített idegzetűek feljelentőkké és lincselőkké váltak. Baljós előérzet ítélt bénaságra minden családot a Baffin-szigettől a Falklandokig. A haldokló óévet csak a Négy Mérföld Cirkusz[1] érkezése élénkítette fel.

Ez volt a legnagyobb aszteroidáról érkezett fiatal, gazdag bohóc, a ceresi Geoffrey Fourmyle bandájának népies csúfneve. Ceresi Fourmyle roppant gazdag volt, ráadásul roppant szórakoztató. Ő volt a minden idők klasszikus riche-je[2]. Kísérete átmenet volt egy vidéki cirkusz és egy bolgár királyocska komikus udvartartása között. Erről meggyőződhettek azok, akik jelen voltak a Wisconsin! Green Bayben, a banda sajátságos érkezésekor.

Korán reggel az egyik jogi társaság cilinderét viselő ügyvéd jelent meg, egy táborhelylistával a kezében és kisebbfajta vagyonnal a zsebében. Másfél hektárnyi kaszálót foglalt le a Michigan-tóval szemben, és busás díjért kibérelte. Őt a Mason és Dixon Társaság földmérőinek csapata követte. A földmérők húsz percen belül kijelölték a táborhelyet, és elterjedt a Négy Mérföld Cirkusz érkezésének híre... Wisconsinból, Michiganből és Minnesotából számosan érkeztek, hogy láthassák a mókát.

Húsz porondmunkás jauntolt be, hátukon sátorbatyut cipelve. Üvöltő parancsok, kiabálás, szitkozódás és sűrített levegő sivítása hallatszott. Húsz óriási sátor fúvódott fel. Lakkgumi-és latexfelületük csillogva száradt a téli napsütésben. A nézők éljeneztek.

Egy hatmotoros helikopter ereszkedett le, majd lebegve megállt egy hatalmas ugrószőnyeg fölött. Hasa kinyílt, és mint valami zuhatag ömlött ki belőle a berendezők sokasága. Szolgák, inasok, szakácsok és pincérek jauntoltak be. Berendezték és feldíszítették a sátrakat. A konyhák füstölni kezdtek, és sülő, perzselődő és pörkölődő húsok illata töltötte be a tábort. Fourmyle magánrendőrsége már szolgálatban volt; őrjáratok biztosították a másfél hektárnyi területet, távol tartva a nézők óriási tömegét.

Aztán repülőn, kocsin, buszon, kamionon, biciklin és jauntolva megérkezett Fourmyle csapata. Könyvtárosok könyvekkel, tudósok laboratóriumokkal, filozófusok, költők, atléták. Felállították a kard és szablya állványait, elhelyezték a dzsúdószőnyegeket, kialakították a bokszringeket. Tizenöt méter átmérőjű mesterséges tavat mélyítettek, s a tóból vizet szivattyúztak bele. Két izmos atléta össze is veszett azon, hogy a vizet bemelegítsék-e úszáshoz, vagy befagyasszák korcsolyázáshoz.

Zenészek, színészek, zsonglőrök és akrobaták érkeztek. A hangzavar fülsiketítővé vált. Gépészek egy csapata kenőzsírt olvasztott, majd felpörgették Fourmyle ősrégi dízelmeghajtású kombájnkollekcióját. Utolsónak érkezett meg a tábor állandó kísérete: a feleségek, a lánygyermekek, a szeretők, a szajhák, a koldusok, a tarhások és a mindenből sápot húzók. Mire eljött a délelőtt, a cirkusz lármája, csúfnevéhez híven, négy mérföldre elhallatszott.

Ceresi Fourmyle délben érkezett, olyan pazar és különös járműbemutatóval, hogy még a kétéves búskomorságban szenvedőket is megnevettette vele. Egy hatalmas kétéltű repülőgép bukkant fel délről, majd leereszkedett a tó vizére. Csapatszállító bárka mászott ki belőle, és a vizet átszelve, berregve úszott a parthoz. Előfala lecsapódott, és e felvonóhídon egy huszadik századi vezérkari autó gördült ki. Csoda csodára halmozódott a gyönyörködő nézők szeme láttára, mivel a vezérkari autó alig húsz métert tett meg a tábor közepéig, és ott megállt.

– Mi jöhet még? Bicikli?

– Nem. Görkorcsolya.

– Gólyalábakon fog kijönni.

Fourmyle legvadabb elképzeléseiket is felülmúlta. A cirkuszágyú csöve felemelkedett a vezérkari autón. Puskaporos dörrenés hallatszott, és Ceresi Fourmyle kecses ívben vágódott ki az ágyúból, pontosan a saját sátra ajtajához, ahol négy inas kapta el hálóval. Az őt köszöntő taps hat mérföldre elhallatszott. Fourmyle felmászott inasai vállára, és csendet intett.

– Barátaim, rómaiak, vidékiek! – kezdte lelkesen. – Ezt hallgasd meg, Shakespeare! 1564-1616. A fenébe! – Négy fehér galamb vergődött ki Fourmyle ingujjából, és szárnycsattogtatva elrepültek. Csodálkozva nézte őket, majd folytatta: – Barátaim, üdvözöllek, köszöntelek benneteket, bon jour, bon ton, bon vivant, bon voyage, bon... mi a pokol?! – Fourmyle zsebe tüzet fogott, és petárdák röppentek ki belőle. Mindent latba vetett. Konfettik és szerpentinek röpködtek ki belőle. – Barátaim... Hallgassatok! Ezt a beszédet végig fogom mondani. Csend legyen! Barátaim... – Fourmyle rémülten tekintett le magára. Ruhái elolvadtak, már látszott rikítóan vörös alsóneműje. – Kleinmann! – bömbölte dühösen. – Kleinmann! Mi történik az istenverte hipnotréningeddel?!

Borzas fej bukkant ki az egyik sátorból.

– Megtanúta a beszédet az éccaka, Fourmyle?

– De még mennyire! Két órán át törtem magam. Ki sem vettem a fejem a hipnokemencéből. Ez az a híres Kleinmann-féle bűvészkedés?

– Nem, nem, nem! – üvöltötte a borzas ember. – Hányszor kell még mondanom? A bűvészkedés nem szónoklás, hanem varázslat. Dumbkopf! A rossz hipnózist alkalmaztad!

A vörös alsónemű olvadni kezdett. Fourmyle leugrott reszkető inasai válláról, és eltűnt a sátrában. Nevetés tört ki, az emberek ujjongtak, és a Négy Mérföld Cirkusz őrült sebességre kapcsolt. A konyhák sisteregtek és füstöltek. Se vége, se hossza nem volt az evés-ivásnak. A zene egy pillanatra sem hallgatott el. A vidám műsor nem szünetélt.

Odabent a sátrában Fourmyle ruhát váltott, aztán meggondolta magát, megint átöltözött, majd újra levetkőzött, kirugdosta az inasait, és silány franciasággal, finomkodással és keresettséggel a szabóját hivatta. Már félig rajta volt a ruha, amikor eszébe jutott, hogy elhanyagolta a fürdést. Pofon vágta a szabóját, és megparancsolta, hogy öntsenek tíz gallon illatszert a tóba. Ettől megtelt költői ihlettel. A házi költőjét hivatta.

– Ezt jegyezd fel! – utasította. – Le roi est mort, les... Várj! Mi rímel a "hold"-ra?

– Bolt – javasolta a költője. – Folt, tolt, holt, költ, zsold, szólt, volt, told...

– Megfeledkeztem a kísérletemről! – kiáltott fel Fourmyle. – Dr. Bohun! Dr. Bohun!

Félmeztelenül, meggondolatlanul rohant be a laboratóriumba, és félúton ledöntötte a lábáról dr. Bohunt, házi kémikusát. Amikor dr. Bohum megpróbált felkelni, fájdalmas és zavarba ejtő szorításban találta magát.

– Nogouchi! – kiáltott Fourmyle. – Hé! Nogouchi! Feltaláltam egy új dzsúdófogást.

Fourmyle felkelt, felemelte a fuldokló kémikust, átjauntolt vele a dzsúdószőnyegre, ahol a kis japán megszemlélte a fogást, és a fejét rázta.

– Nem, kérem! – sziszegte udvariasan. – Hffff! A nyomás a légcsövén nem egészen halálos. Hfff! Megmutatom, kérem. – Megragadta a kábult kémikust, megpörgette, és ledobta a szőnyegre egy önfojtó pozícióba. – Megfigyelte, kérem, Fourmyle?

De Fourmyle már a könyvtárban volt, és épp a könyvtárosa fejét ütlegelte Bloch Das Sexual Leben című művével (4 kiló 22 deka), mivel a szerencsétlen ember nem tudott előteremteni egy szakkönyvet az örökmozgó szerkezetek gyártásáról. A fizikalaboratóriumba rohant, ahol megsemmisítette a fogaskerék-kísérletekben használt egyik drága kronométert. A zenekari pavilonhoz jauntolt, felkapott egy karmesteri pálcát, és összevissza vezényelte a zenekart. Korcsolyát húzott, és az illatosított tóba esett. Kihúzták. Káromkodott, amiért nincs jég, és jól hallhatóan jelezte, hogy magányra vágyik.

– Ki óhajtom cserélni magam! – mondta Fourmyle, minden irányban szétrugdosva az inasait. Már hortyogott, mire az utolsó is az ajtóhoz sántikált, és bezárta maga mögött.

A hortyogás megszűnt, és Foyle felkelt.

– Ennyi elég lesz nekik mára – motyogta, és az öltözőszobába ment. Megállt a tükör előtt, mély lélegzetet vett, visszatartotta, és közben figyelte az arcát. Egyperces kilégzés "után is tiszta maradt az arca. Továbbra is visszatartotta lélegzetét, szigorú ellenőrzés alatt tartva az izmait és a pulzusát; vasmarokkal uralkodott magán. Két perc húsz másodperc múlva a minta vérvörösen megjelent. Foyle kiengedte a levegőt. A tigrismaszk elhalványult.

– Jobb – mormolta. – Sokkal jobb. Az öreg fakírnak igaza volt, a jóga a megoldás. Önuralom. Pulzus, légzés, belek, agy.

Levetkőzött, és megvizsgálta a testét. Remek erőnlétben volt, bőrét mégis halvány ezüstbarázdák hálózták be a nyakától a bokájáig. Mintha valaki belevéste volna az idegrendszer körvonalait Foyle húsába. A még el nem halványult ezüstbarázdák egy operáció hegei voltak.

Foyle-nak 200 000 koronájába került a Mars-rohambrigád vezető sebészének a megvesztegetése, hogy elvégezze rajta a műtétet, ami egészen különös harci géppé változtatta. Minden idegkötegét áttekercselték, mikrotranzisztorokat és transzformátorokat rejtettek el az izmaiban és a csontjaiban, egy parányi platinaszelepet ültettek be a gerincoszlopa alá. Foyle ehhez borsószem nagyságú tápegységet csatolt, és bekapcsolta. A testét egy belső elektronikus vibráció rázkódtatta, majdnem úgy, mint egy gépet.

"Inkább vagyok gép, mint ember" – gondolta.

Felöltözött. Félretolta a Ceresi Fourmyle hóbortos mezét, és jeltelen fekete harci overallt húzott fel.

Robin Wednesbury szállására jauntolt, a wisconsini fenyők közt álló magányos házba. Ez volt a valódi oka, hogy a Négy Mérföld Cirkusz Green Baybe költözött. Jauntolt, és sötétségbe, ürességbe érkezett. Azonnal lezuhant. "Rossz koordináták? – gondolta. Téves jaunt?"

Egy eltört gerenda felsebezte, amikor lezuhant az összetört padlóra, épp egy oszlásnak induló holttestre.

Foyle csendes undorral ugrott fel. Nyelvével megnyomta jobb felső első zápfogát. Az operáció, ami fél testét elektronikus géppé alakította, a kapcsolótáblát a fogaiban rejtette el. Nyelvével megnyomta az egyik fogát, amivel arra ösztökélte retinája legkülső sejtjeit, hogy halvány fényt bocsássanak ki. Amint lenézett, a két sápadt sugár egy férfi tetemére vetődött.

A tetem a Robin Wednesbury szállása alatti lakásban hevert. Belei ki voltak fordulva. Foyle felnézett. Robin nappalijának padlójában mintegy három méter széles lyuk tátongott. Az egész épület tűztől, füsttől, rothadástól bűzlött.

– Kifosztották – mondta Foyle halkan. – Ezt a házat kifosztották. Mi történt?

A jauntkor új osztályba tömörítette a világ csavargóit, kóborló semmirekellőit. Keletről nyugatra jauntolva követték az éjszakát, mindig a zsákmány, a katasztrófák, a dögvészek után maradt préda reményében. Ha egy raktárát földrengés sújtott, a következő éjszaka kifosztották. Ha egy házban tűz ütött ki, vagy valamelyik üzletben egy robbanás tönkretette a riasztóberendezést, bejauntoltak és kisöpörték. Jauntsakáloknak hívták magukat. Valóban sakálok voltak.

Foyle felmászott a roncson az emeleti folyosóra. Ott táboroztak a jauntsakálok. A tető nyílásán az ég felé törő tűzön egy borjú sült. A tűz körül tucatnyi faragatlan, durva külsejű férfit és három asszonyt látott; nagy hangon fecsegtek a maguk tolvajnyelvén, amely leginkább a londoni Cockney-stílusra emlékeztetett. Szedett-vedett ruhákba voltak öltözve, és pezsgőspoharakból itták a krumplisört.

Foyle megjelenését fenyegető morgás, majd harag és rémület fogadta; nézték, amint a fekete ruhás nagy ember felbukkan a romok alól, átható szeméből halvány fény sugárzik, és a lassan fölemelkedő népséggel mit sem törődve, nyugodt léptekkel vonul Robin Wednesbury lakásának bejáratához. Vasfegyelme szenvtelen közönynek látszott.

"Ha a lány halott – gondolta –, nekem végem. Szükségem van rá. De ha halott..."

Robin lakása is ki volt fosztva, akárcsak az épület többi része. A nappali mint valami tojáshéj vette körül a középen tátongó, roncsolt szélű lyukat. Foyle elindult, hogy megkeresse a holttestet. A hálószobai ágyban két férfi és egy nő feküdt. A férfiak káromkodtak, a nő pedig felsikoltott a kísértet láttán. A férfiak Foyle-ra vetették magukat. Ő hátrált egy lépést, és nyelvével megnyomta felső metszőfogait. Idegszálai halkan felberregtek, megfeszültek, és testének minden érzékszerve ötszörös hatékonyságra kapcsolt.

A hatás a külvilág mozgásának azonnali, fantasztikus lelassulása volt. A hangok elmélyültek és eltorzultak. A színek a vörös irányában tolódtak el. A két támadó álomszerű bágyadtsággal látszott felé lebegni. A külvilág szemében Foyle olyan volt, mint valami működésbe lendült, homályos folt. Oldalt lépett a feléje araszoló ütés elől, megkerülte a férfit, felkapta, és a nappali szoba padlójában tátongó lyukba vágta. Aztán a másikat is utána dobta. Foyle felgyorsult érzékei számára a zuhanás lassú lebegésnek tűnt, a testek még meg is álltak olykor, az öklök apránként nyúltak mind előbbre, a nyitott ajkak súlyos, alvadt hangokat bocsátottak ki.

Foyle az ágyban heverő asszonyhoz viharzott.

– Vltttgytst? – kérdezte a ködfolt. Az asszony sikoltott.

Foyle újra megnyomta felső metszőfogait, s megszakította a gyorsulást. A külvilág lerázta magáról a lassú álomszerűséget, s visszazökkent a normális állapotába. A hangok és színek a helyükre pattantak, a két sakál pedig eltűnt a kráterben: lezuhantak az alattuk lévő lakásba.

– Volt itt egy test? – kérdezte Foyle nyájasan. – Egy néger lány? Az asszonyt nem lehetett érteni. Foyle a hajánál fogva megragadta, megrázta, aztán őt is a nappali szoba kráterébe dobta.

A Robin sorsának kiderítésére irányuló nyomozása félbeszakadt, mert a csőcselék betódult a hallból. Fáklyákkal és alkalmi fegyverekkel szerelték fel magukat. A jauntsakálok nem voltak profi gyilkosok. Csak nem akartak védtelenül a halál áldozataivá válni.

– Ne zavarjatok! – figyelmeztette őket Foyle csendesen, céltudatosan kutatva át a faliszekrényeket és a felforgatott bútorokat.

Egy háromszögletű kalapos, bőrruhás haramia vezetésével lopóztak mind közelebb; bátorságra kaptak az alsó lakásból felhallatszó szitkoktól. A kalapos égő fáklyát dobott Foyle felé. Meg is perzselte vele. Foyle újra felgyorsult, és a jauntsakálok élő szobrokká változtak. Felkapott egy fél széket, és nyugodtan bunkózni kezdte a lassú mozgású alakokat. Állva maradtak, levágta a kalapost a padlóra, és rátérdelt. Majd visszalassult.

A külvilág újra megélénkült. A sakálok letaglózottan zuhantak szerteszét. A háromszögletű kalapos, bőrruhás férfi ordított.

– Volt itt egy test? – kérdezte Foyle. – Néger lány. Nagyon magas. Nagyon szép.

A férfi vonaglott, és megpróbálta kinyomni Foyle szemeit.

– Ti meg szoktátok tartani a testet – mondta Foyle szelíden. Vannak köztetek, akik jobban szeretik a halott lányokat, mint az élőket. Megtaláltátok itt a testét?

Mivel nem kapott kielégítő választ, felkapott egy égő fáklyát, és a férfi ruhájához nyomta. Elengedte, követte a nappaliba, és szenvtelen érdeklődéssel figyelte. A férfi vonítva ugrott a kráter széléhez, és levetette magát a sötét mélységbe.

– Volt itt egy test? – szólt utána Foyle higgadtan. A válaszra csak a fejét csóválta. – Nem valami ügyes – mormolta. –, Meg kell tanulnom, hogy kell kiszedni valakiből az információt. Egyet-mást tanulhatnék Dagenhamtól.

Kikapcsolta elektronikus rendszerét, és jauntolt.

Green Bayben jelent meg. Megperzselt haja és bőre olyan fertelmesen bűzlött, hogy benyitott a helyi Presteign-üzletbe (ékszerek, parfümök, kozmetikumok, inokumok és pótanyagok), hogy dezodort vegyen. De a helybéli Mr. Presto látta a Négy Mérföld Cirkusz érkezését, és felismerte. Foyle azonnal levetkőzte sajátos erejű énjét, és egy pillanat alatt máris a furcsa Ceresi Fourmyle-lá változott. Bohóckodott, ugrabugrált, vett egy félliteres flakont az Enge no. 5-ből, melynél fél deci egy százasba került, belocsolta magát, majd Mr. Presto nagy gyönyörűségére és okulására a palackot kidobta az utcára.

A megyei nyilvántartó hivatal tisztviselője nem tudta, kicsoda Foyle, tehát makacs volt, és hajthatatlan.

– Nem, uram. A megyei nyilvántartásba nem lehet betekinteni az alapos indokot feltételező hivatalos bírói végzés nélkül. Az ítéletnek jogerősnek kell lennie.

Foyle alaposan, minden neheztelés nélkül szemügyre vette az illetőt. Aszténiás típus, állapította meg magában. Magas, vékony csontú, nem erős. Epileptoid karakter. Önző, tudálékos, céltudatos, felszínes. Nem megvesztegethető; túl sok benne az elfojtás és a vaskalaposság. De épp ez az elfojtás a gyenge pontja.

Egy órával később a Négy Mérföld Cirkusz hat kísérője tartóztatta fel a hivatalnokot. Női meggyőző erővel rendelkeztek, és gazdagon adományozták kegyeiket. Két órával később a hús ördöge által elkábított hivatalnok kiszolgáltatta az információt. Az épület két hete gázrobbanás révén nyílt meg a jauntsakálok számára. Minden lakó kénytelen volt elköltözni. Robin Wednesbury védőőrizetbe került a Könyörületesek Kórházában, a Vashegyek közelében, ahol a Terra Védelmi Rendszere volt.

– Védőőrizetbe? – csodálkozott Foyle. – Miért? Mit követett el? Harminc perc alatt szervezett egy karácsonyi ünnepséget a Négy

Mérföld Cirkuszban. Zenészekből, énekesekből, színészekből, továbbá olyanokból állt össze a csapat, akik ismerték a Vashegy koordinátáit. Fő bohócuk vezetésével, zeneszóval, tűzijátékokkal, pálinkával és ajándékokkal felszerelkezve jauntoltak. Átvonultak a városon, bőkezűen szórva adományaikat és jókedvüket. Betévedtek a Védelmi Rendszer radarállomására, ahonnan kacagva vezették ki őket. Ceresi Fourmyle Mikulásnak öltözött, és a vállára vetett óriási zsákból bankjegyeket szórt, miközben nagyokat ugrott fájdalmában, ahogy a Védelmi Rendszer indukciós mezeje égette a fenekét; elragadó látványt nyújtott. Mikulásukat követve mindnyájan bezúdultak a Könyörületesek Kórházába. A Mikulás úgy ordítozott és ugrándozott, mint egy ünnepélyesen komoly elefánt. Csókolgatta az ápolónőket, itatta a személyzetet, ápolókat, ajándékokkal ostromolta a betegeket, pénzzel szórta tele a folyosókat, aztán hirtelen eltűnt, amikor a boldog rivalgás olyan magasságokba csapott, hogy a rendőrséget is ki kellett hívni. Sokkal később jöttek rá, hogy beteg is eltűnt, noha tele volt nyugtatókkal, tehát nem tudott jauntolni. Ami azt illeti, a Mikulás zsákjában hagyta el a kórházat.

Foyle kijauntolt vele a kórházból. Egy csendes kis fenyőerdőben, a fagyos ég alatt aztán kisegítette a zsákból. A nő dísztelen fehér kórházi pizsamát viselt, és nagyon szép volt. Foyle levette a jelmezét, és feszülten figyelte a lányt, vajon felismeri-e, emlékszik-e még rá.

A lány rémült volt és zavart. Egyirányú telepatasága villámként csapott le rá:

– Istenem! Ki ez? Mi történt? A zene? Az üvöltözés. Miért raboltak el zsákban? Részegek fékevesztett harsonázása. Igen, Virginia, ez egy Mikulás. Adeste Fidelis. Mit akar tőlem? Ki ez?

– Ceresi Fourmyle vagyok – mondta Foyle.

– Mi? Kicsoda? Fourmyle... Igen, persze. A bohóc. A bouwrgesis gentilhomme. Közönségesség. Ostobaság. Trágárság. A Négy Mérföld Cirkusz. Istenem! Elküldtem a gondolataimat? Hallott engem?

– Hallottam, Miss Wednesbury – mondta Foyle csendesen.

– Mit csinált? Miért? Mit akar velem? Én...

– Azt akarom, hogy nézzen rám!

– Bonjour, madame. Be a zsákomba, madame! Ecco! Nézzen rám!

– Nézek – mondta Robin, és megpróbált úrrá lenni csörömpölő gondolatain. Felnézett az arcra, és nem ismerte fel. – Egy arc. Sokat láttam ilyet. Férfiarcok, ó istenem! A férfiasság vonásai. Az üzekedő férfiaké. Hát már sohasem véd meg isten bennünket a nyers vágytól?!

– Már túl vagyok a párzási időszakomon, Miss Wednesbury.

– Sajnálom, hogy hallotta. Rémült vagyok, megértheti. Én... Ön ismer engem?

– Ismerem.

– Találkoztunk már? – Még alaposabban megnézte, de most sem ismerté fel. Foyle a lelke legmélyén diadalt érzett. Ha ez a minden nők közül a legcsodálatosabb nő nem ismerte fel, akkor biztonságban van, feltéve, hogy vérét, agyát és arcát továbbra is kordában tartja.

– Sohasem találkoztunk – mondta. – Hallottam önről. Akarok öntől valamit. Azért vagyunk itt, hogy megbeszéljük. Ha nem tetszik az ajánlatom, visszamehet a kórházba.

– Akar valamit? De nekem nincs semmim... semmim. Semmi se maradt, csak a gyalázat, és... Ó, istenem! Miért nem sikerült az öngyilkosság? Miért nem tudtam...

– Hát erről van szó? – szakította félbe halkan Foyle. – Öngyilkosságot kísérelt meg, mi? Ez okozta a gázrobbanást, ami kettérepesztette az épületet... és ezért a védőőrizet. Öngyilkossági kísérlet. Hogyhogy nem sérült meg a robbanásban?

– Oly sokan megsérültek. Oly sokan meghaltak. De én nem. Azt hiszem, szerencsétlen vagyok. Egész életemben szerencsétlen voltam.

– Miért akart öngyilkos lenni?

– Belefáradtam. Kikészültem. Elveszítettem mindent... a hadsereg szürke listájára kerültem... gyanús, megfigyelt, ellenőrzött. Nincs munkám. Nincs családom. Nincs... Miért akartam öngyilkos lenni? Édes istenem, hát mi mást tehettem, mint hogy megölöm magam?

– Dolgozhat nekem.

– Én... Mit mondott?

– Azt akarom, hogy nekem dolgozzon, Miss Wednesbury. A lány hisztérikus nevetésben tört ki.

– Önnek? Újabb taggal szaporítsam a cirkusza kíséretét? Dolgozzak önnek, Fourmyle?

– Szexre gondol – mondta a férfi gyengéden. – Én nem keresek ringyókat. Rendszerint ők keresnek engem.

– Sajnálom. Annak a vadállatnak az emléke gyötör, aki tönkretett. Én... Megpróbálok értelmesen gondolkodni – nyugtatta magát Robin. – Lássuk, megértettem-e, Maga kihozott a kórházból, hogy munkát ajánljon nekem. Hallott rólam. Ez azt jelenti, hogy valami különlegeset akar. Az én specialitásom az egyoldalú telepataság.

– És a bűbájosság.

– Mi?

– Meg akarom venni a bűbájosságát, Miss Wednesbury.

– Nem értem.

– Hát – mondta Foyle szelíden – pedig elég egyszerű. Én bohóc vagyok. Én vagyok a közönségesség, az ostobaság, a trágárság. Ennek véget kell vetni. Azt akarom, hogy a társasági titkárom legyen.

– Azt várja, hogy elhiggyem? Akár száz társasági titkárt is alkalmazhat... ezret, amennyi pénze van. Azt várja, hogy elhiggyem, én vagyok az egyetlen? Hogy azért rabolt el a védőőrizetből, hogy megszerezhessen?

Foyle bólintott.

– Igaz, hogy kaphatnék ezret, de mindössze egyetlent, aki ki tudja vetíteni gondolatait.

– Mi köze van ennek a dologhoz?

– Maga lesz a hasbeszélő, én pedig a bábu. Nem ismerem a felsőbb osztályokat, de maga igen. Ők másképpen beszélnek, másképpen tréfálkoznak, másképpen viselkednek. Ha az ember azt akarja, hogy befogadják, az ő nyelvüket kell beszélnie. Én azt nem ismerem, de maga igen. Maga fog beszélni helyettem az én számon keresztül...

– De meg is tanulhatná.

– Nem. Túl hosszú időbe telne. És a bűbájt nem lehet megtanulni. Meg akarom venni a bűbáját. Miss Wednesbury. És most beszéljünk a fizetségről. Egy ezrest fizetek magának havonta.

A lány szeme kitágult.

– Nagyon bőkezű, Fourmyle.

– Tisztázni fogom magát az öngyilkosság vádja alól.

– Nagyon kedves.

– És kezeskedem róla, hogy leveszik a hadsereg szürke listájáról. Újra a fehér listán lesz, amint befejezte nálam a munkát. Tiszta lappal indulhat. Újrakezdheti az életét.

Robin ajka reszketett, aztán sírni kezdett. Rázkódott a zokogástól, úgy, hogy Foyle kénytelen volt megtámasztani.

– Nos? – kérdezte. – Elvállalja?

A lány bólintott.

– Maga olyan kedves... ez... én már teljesen elszoktam a kedvességtől...

Egy távoli robbanás tompa rázkódására Foyle megmerevedett.

– Krisztusom! – kiáltott fel hirtelen támadt rémülettel. – Újabb kék jaunt! Én...

– Nem – mondta Robin. – Nem tudom, mi az a kék jaunt, de ez a lőtér, ahol.

Foyle arcára pillantott, és felsikoltott. A robbanás keltette váratlan megrázkódtatás és az élénk képzettársítások hatására Foyle vasfegyelme meglazult. A tetoválás vérvörösen rajzolódott ki a bőre alatt. A lány iszonyodva bámult rá, és sikoltozott.

Foyle rögtön az arcához kapott, majd előreugrott, és megragadta a lányt. Már visszanyerte az önuralmát.

– Látszik, mi? – mondta kísérteties mosollyal. – Egy pillanatra megfeledkeztem magamról. Azt hittem a Gouffre Martelben vagyok, és kék jauntot hallok. Igen, én vagyok Foyle. A vadállat, aki tönkretette magát. Előbb vagy utóbb úgyis rájött volna, de reméltem, hogy inkább később. Foyle vagyok, visszajöttem. Csendben maradna, és figyelne rám?

A lány őrjöngve rázta a fejét, s megpróbált kiszabadulni a szorításból. Foyle szenvtelenül szájon vágta. Robin elernyedt. Foyle felemelte, bebugyolálta a kabátjába, és a karjában tartva várta, hogy magához térjen. Amikor látta, hogy a lány szemhéja megrebben, újra megszólalt: – Ne mozduljon, különben rosszul lesz. Lehet, hogy még nem nyertem, vissza teljesen az önuralmamat.

– Vadállat... aljas disznó...

– Választhatnám a rosszabbik megoldást is – mondta a férfi. Zsarolhatnám. Tudom, hogy az anyja és a nővérei a Callistón vannak, és tudom, hogy emiatt ön idegen hadviselőként van számon tartva. Ez elég, hogy ipso facto, a fekete listára kerüljön. Igaz? Ipso facto. "A puszta tény miatt." Latin. Elárulhatnám, hogy csak egy névtelen információt kellene küldenem a Központi Elhárításnak, és többé nem lenne pusztán gyanúsított. Tizenkét órán belül kiszednének magából mindent, ami érdekli őket...

Érezte, hogy a lány megremeg.

– De nem ezt választom. Megmondom az igazat, mivel azt akarom, hogy társuljon velem. Az anyja a belső bolygókon van. A belső bolygók valamelyikén – ismételte. – Lehet, hogy a Terrán.

– Biztonságban? – suttogta a lány.

– Nem tudom.

– Tegyen le!

– Megfázik.

– Tegyen le!

Lábra állította.

– Egyszer már tönkretett – mondta fojtott hangon a lány. Megint tönkre akar tenni?

– Nem. Figyelne rám?

A lány bólintott.

– Hajótörött voltam az űrben. Haldokoltam, és ott rohadtam hat hónapig. Arra jött egy hajó, ami megmenthetett volna. Elment mellettem. Hagyta, hogy meghaljak. Egy Vorga nevezetű hajó. Vorga-T1339. Mond ez magának valamit?

– Nem.

– Jiz McQueen, egy barátom, aki azóta meghalt, egyszer azt tanácsolta, derítsem ki, hogy miért hagytak ott, hogy megrohadjak. A választ az fogja megmondani, aki kiadta a parancsot, így elkezdtem információkat vásárolni a Vorgáról. Mindenfajta információt.

– Mi köze van ennek az anyámhoz?

– Csak figyeljen! Nehéz volt információt vásárolni. A Vorga adatait eltávolították a Bo'ness és Uig nyilvántartásából. Sikerült meghatároznom három nevet... hármat az állandó személyzet 12 főnyi legénységéből és négy tisztjéből. Senki nem tudott semmit, vagy nem mondott semmit. És ezt találtam – Foyle egy ezüstmedaliont húzott elő a zsebéből, és átnyújtotta Robinnak. – Ezt a Vorga egyik elcsapott űrhajósa adta el zálogba. Mindössze ennyit tudtam meg.

Robin felsikoltott, és remegő ujjakkal nyitotta ki a medaliont. Belül az ő képe volt másik két lánnyal. Ahogy a medalion kinyílt, a háromdimenziós fotók mosolyogtak, és azt suttogták:

– Szeretettel Robintól, Mamának... Szeretettel Mollytól, Mamának... Szeretettel Wendytől, Mamának...

– Anyámé! – könnyezett Robin. – Ez... Ő... az isten szerelmére, hol van? Mi történt vele?

– Nem tudom – mondta Foyle komolyan. – De sejtem. Azt hiszem, kikerült a koncentrációs táborból... így vagy úgy...

– És a nővéreim is. Sohasem hagyta volna el őket.

– Talán a nővérei is. Gondolom a Vorga menekülteket szállított a Callistóról. A családja pénzzel és ékszerekkel fizetett, hogy a Vorga a fedélzetére vegye, és a belső bolygókhoz szállítsa, így juthatott a medalion az űrhajóshoz, aki elzálogosította.

– Akkor hol vannak?

– Nem tudom. Talán a Marson vagy a Vénuszon rakták ki őket. Az a legvalószínűbb, hogy munkatáborba kerültek a Holdra, ezért nem tudtak még érintkezésbe lépni magával. Nem tudom, hol vannak, de a Vorga megmondja nekünk.

– Hazudik? Át akar verni?

– A medalion hazugság? Igazat mondtam... a teljes igazságot, amit tudok... Meg akarom tudni, miért hagytak ott haldokolni, és hogy ki adta a parancsot. Az az ember, aki a parancsot adta, tudni fogja, hol van az anyja és a nővérei. Meg fogja mondani magának... mielőtt megölöm. Bőven lesz rá ideje. Sokáig fog haldokolni.

Robin rémülten nézett rá. A szenvedély, amely eluralkodott rajta, újra az arcára rajzolta a skarlát bélyeget. Úgy nézett ki, akár egy gyilkolni készülő tigris.

– Nagy vagyont szereztem... mindegy, hogyan jutottam hozzá. Három hónapom van a munka befejezésére. Elég matematikát tanultam, hogy kiszámíthassam a valószínűségét. Három hónap a végső határ, mielőtt rájönnek, hogy Ceresi Fourmyle nem más, mint Gully Foyle. Kilencven nap. Szilvesztertől április elsejéig. Velem tart?

– Magával?! – kiáltotta Robin undorodva. – Magával tartani?

– Az egész Négy Mérföld Cirkusz csak álca. Senki sem gyanakszik egy bohócra. De én vizsgálódtam, tanultam, felkészültem a befejezésre. Már csak magára van szükségem.

– Miért?

– Nem tudom, hová vezet majd a vadászat... előkelő társaságba vagy nyomornegyedbe. Fel kell készülnöm mindkettőre. A nyomornegyeddel egyedül is elbánok. Nem feledkeztem még meg a csatornáról, ahonnan származom, de társaságban szükségem van magára. Velem jön?

– Ez fáj – Robin kihúzta a karját Foyle szorításából.

– Bocsánat. Mindig elveszítem az önuralmam, valahányszor a Vorgára gondolok. Segít nekem, hogy megtaláljuk a Vorgát és a családját?

– Gyűlölöm! – tört ki Robin. – Megvetem. A velejéig rothadt. Elpusztít mindent, amihez hozzáért. Egyszer még megfizetek magának.

– De együtt dolgozik velem szilvesztertől bolondok napjáig?

– Igen.

9.

Ceresi Geoffrey Fourmyle szilveszterkor belevetette magát a társasági életbe. Először Canberrában jelent meg, a kormányzósági palota tánctermében, fél órával éjfél előtt. Ez egy roppant szertartásos esemény volt, a színek és látványosságok parádéja, ahol mindenkinek olyan estélyi öltözéket kellett viselnie, amely akkor volt divatban, amikor az általa képviselt céget alapították, vagy védjegyét bejegyezték.

Így például a Morsék (telefon és távíró) tizenkilencedik századbeli császárkabátot viseltek, míg asszonyaik viktoriánus krinolint. A Skodák (puskapor és fegyver) egészen a tizennyolcadik századig nyúltak vissza; a régensség korában dívó harisnyanadrágot és abroncsszoknyát viseltek. Az 1920-as évekből származó merész Peenemündék (rakéták és reaktorok) szmokingban voltak, asszonyaik pedig szemérmetlenül mutogatták a lábukat, a karjukat és a nyakukat a hajdani mélyen dekoltált Worth és Mainbocher-féle ruhák jóvoltából.

Ceresi Fourmyle nagyon modern, nagyon fekete estélyi öltönyben jelent meg; mindössze a Ceres klán védjegyét, a fehér napsugarat viselte a vállán. A mellette lépkedő Robin Wednesbury csillogó fehér ruhában volt, karcsú derekát halcsont fűzte még keskenyebbre. A ruha szabása kihangsúlyozta hosszú, egyenes hátát és kecses lépteit.

A fekete és a fehér ellentéte olyannyira szembeszökő volt, hogy azonnal küldöncöt menesztettek, hogy nézzen utána a Főrendi címek és Szabadalmak almanachjában a napsugarat ábrázoló védjegynek. A küldönc azzal a hírrel tért vissza, hogy a címer a Ceres Bányatársaság tulajdona, amely 2250-ben alakult a Ceres, a Pallos és a Vesta ásványi kincseinek kiaknázására. A nyersanyagok sohasem kerültek napvilágra, a Ceres cég tehát lehanyatlott, de azért nem halt ki. Láthatóan azóta sincs újjászületőben.

– Fourmyle? A bohóc?

– Igen. A Négy Mérföld Cirkusz. Mindenki róla beszél.

– Ugyanaz az ember lenne?

– Nem valószínű. Ez épeszűnek tűnik.

A társaság Fourmyle körül csoportosult; kíváncsian, de óvatosan.

– Jönnek már – súgta Foyle Robinnak,

– Nyugalom! Csak a fény közelében akarnak lenni. Bármi megfelel nekik, ha szórakoztató. Őrizze meg a jókedvét!

– Maga az a félelmetes cirkuszos, Fourmyle?

– De még mennyire. Mosolyogjon!

– Én vagyok, madame. Megérinthet.

– Milyen büszke! A rossz ízlésére büszke?

– Manapság az a probléma, hogy egyáltalán legyen valamilyen ízlésünk.

– Manapság az a probléma, hogy egyáltalán legyen valamilyen ízlésünk. Én azt hiszem, szerencsés vagyok.

– Szerencsés, de szörnyen illetlen.

– Illetlen, de nem unalmas.

– És szörnyű, de elragadó. Most miért nem ugrabugrál?

– Hatás alatt állok, madame.

– Ó, istenem. Részeg? Lady Shrapnel vagyok. Mikor fog kijózanodni?

– Az ön hatása alatt állok, Lady Shrapnel.

– Maga gonosz fiatalember. Charles! Charles, jöjjön ide, és védje meg Fourmyle-t. Romboló hatással vagyok rá.

– Ez Victor, az Amerikai Victor Rádiótársaságtól.

– Fourmyle, ugye? Örvendek. Mennyit költ az udvartartására?

– Mondja az igazat!

– Negyvenezret, Victor.

– Jó isten! Hetente?

– Naponta.

– Naponta! Az istenért, mire költi ezt a halom pénzt?

– Az igazat!

– Hírnévre, Victor.

– Ha! Komolyan beszél?

– Mondtam neked, Charles, hogy gonosz ember.

– Átkozottul üdítő. Klaus! Gyere egy kicsit! Ez az arcátlan fiatalember negyvenezret költ naponta... hírnévre.

– A Skoda-féle Skoda.

– Jó estét, Fourmyle! Nagyon érdekesnek találom, hogy így újjászületett a neve. Ön talán a Ceres eredeti alapító részvénytársaságának másodági leszármazottja?

– Az igazat!

– Nem, Skoda. Vásároltam a címet, akárcsak a társaságot. Újgazdag vagyok.

– Jó! Toujours de l'audace*

[* Mindig csak elszántság! (Danton)]

– Szavamra, Fourmyle. Ön őszinte.

– Mondtam, hogy arcátlan. Nagyon üdítő. Csak úgy nyüzsögnek az átkozott újgazdagok mindenfelé, fiatalember, de nem szokták bevallani, hogy azok. Elizabeth, gyere, hadd mutassam be Ceresi Fourmyle-t.

– Fourmyle! Alig vártam, hogy megismerkedhessen! önnel.

– Lady Elizabeth Citroen.

– Igaz, hogy hordozható gimnáziummal utazik?

– A fény őt is elérte.

– Hordozható főiskolával, Lady Elizabeth.

– De mi a csudáért, Fourmyle?

– Ó, madame, nem könnyű manapság pénzt költeni. A legostobább ürügyeket kell kieszelnünk. Bárcsak kitalálna valaki egy új hóbortot!

– Hordozható feltalálóval kellene utaznia.

– Már beszereztem egyet. Igaz, Robin? De az örökmozgóra vesztegeti az idejét. Nekem inkább házi pénzköltőre volna szükségem. Nem adná kölcsön valamelyikük a másodszülöttjét?

– Még hogy nem adná-e?! Bármelyik cég, csak hogy megszabadulhasson tőle.

– Az örökmozgó-pénzköltő nem elég magának, Fourmyle?

– Nem. Az ilyesmi botrányos pénzpocsékolás. A tékozlásnak az az értelme, hogy az ember úgy viselkedjen, mint egy bolond, bolondnak is érezze magát, de közben élvezze a dolgot. Mi az élvezet egy örökmozgóban? Lehet tékozlásnak nevezni az energiaveszteséget? Milliókat hülyeségre, de egyetlen centet sem entrópiára! Ez a jelmondatom.

Nevettek, és közben egyre többen csoportosultak Fourmyle körül. Vidámak voltak, jól szórakoztak. Ő volt az új játékszer. S amikor az éjfelet ütő nagy óra átvezette őket az új esztendőbe, csoportosan készültek jauntolni az éjféllel a világ körül.

– Jöjjön velünk Jávára, Fourmyle! Regis Sheffield remek jogászbált rendez. "Józanítsd ki a bírót" fogunk játszani.

– Hongkongba, Fourmyle!

– Tokió, Fourmyle! Hongkongban esik. Jöjjön inkább velünk Tokióba, és hozza a cirkuszát is!

– Köszönöm, nem. Az én célom Sanghaj. A Szovjet Duomo. Külön jutalom annak, aki először jön rá az öltözékemben lévő csalásra. Találkozunk két óra múlva. Készen áll, Robin?

– Ne jauntoljon! Nem illik. Sétáljon ki! Lassan! Lankadtság a sikk; bólintson a kormányzónak... a parancsnoknak... a hölgyeiknek... Bien. Ne felejtsen el borravalót adni a személyzetnek! Ne neki, idióta! Az a honvédelmi miniszter. Nem baj: sikere volt. Befogadták. Most mi legyen?

– Most következik, amiért Canberrába jöttünk.

– Azt hittem, a bál miatt.

– Azért is, meg egy Forrest nevű férfiért.

– Ki az?

– Ben Forrest a Vorga elcsapott űrhajósa. Három nyomot találtam ahhoz az emberhez, aki megparancsolta, hogy hagyjanak sorsomra. Egy Poggi nevű szakács Rómában; egy Orel nevezetű kuruzsló Sanghajban, és ez a Forrest nevű ember. Ez egy összetett hadművelet... társasági élet és nyomozás egyszerre. Érti?

– Értem.

– Két óránk van, hogy elkapjuk Forrestet. Ismeri az Ausztrál Konzervgyár koordinátáit? A cég városát?

– Nem akarok részt venni a maga Vorga-bosszújában. A családom után nyomozok.

– Ez összetett hadművelet... minden szempontból – mondta olyan közönyös kegyetlenséggel, hogy a nő összerezzent és azonnal eljauntolt. Amikor Foyle megérkezett a Jervis Beachen állomásozó Négy Mérföld Cirkuszba, a sátrában a lány már félig átöltözött az utazóruhájába. Foyle ránézett. Jóllehet, biztonsági okokból kényszerítette, hogy a sátrában éljen, többé nem nyúlt hozzá. Robin elkapta a pillantását, abbahagyta az öltözködést, és várt.

A férfi a fejét rázta.

– Annak már vége.

– Milyen érdekes. Felhagyott az erőszakkal?

– Öltözzön fel! – szólt nagy önuralommal a férfi. – Mondja meg a többieknek, két órát kapnak, hogy átköltöztessék a tábort Sanghajba!

Foyle és Robin tizenkettő harminckor érkezett meg az Ausztrál Konzervgyár városának elöljáróságára. Azonosító cédulát kértek, és maga a polgármester üdvözölte őket.

– Boldog új évet! – kántálta. – Boldogságot! Boldogságot! Boldogságot!... Látogatók? Örömmel kalauzoljuk körbe önöket. Engedjék meg nekem – beterelte őket egy imbolygó helikopterbe, és felszálltak. – Ma éjjel sok a látogató. Barátságos város a miénk. A legbarátságosabb társasági város a világon. – A gép hatalmas épületek fölött körözött. – Ez a mi jégpalotánk... baloldalt az uszodáink... az a hatalmas kupola síugrásra szolgál. Egész évben van hó. Az üvegtető alatt trópusi kertek. Pálmák, papagájok, orchideák, gyümölcsök. Az az áruházunk... a színház... van saját tévéadónk is. Háromdimenziós. Vessenek egy pillantást a futballstadionra! Ebben az évben két fiunk lett amerikai bajnok. Turner, a Jobb Kőbánya, és Otis, a Bal Falucska játékosa.

– Ne mondja – mormolta Foyle.

– Igen, uram, megvan mindenünk. Mindenünk. Nem kell végigjauntolni a világot, hogy szórakozást találjunk. Az Ausztrál Konzervgyár házhoz hozza a világot. A mi városunk egy parányi univerzum. A világ legboldogabb kis univerzuma.

– Ezek szerint semmi probléma.

A polgármester nem hagyta, hogy belezavarják a reklámszövegébe.

– Nézzenek le az utcákra! Látják azokat a bicikliket? Motorbicikliket? Autókat? Mi több luxus szállítóeszközt engedhetünk meg magunknak, mint a világ bármelyik más városa. Nézzék azokat a lakásokat! A bérpalotákat. A mi népünk gazdag és boldog. Gazdagságot és boldogságot biztosítunk a számukra.

– És meg tudják tartani őket?

– Mire gondol? Természetesen mi...

– Megmondhatja nekünk az igazat. Mi nem munkát keresünk. Meg tudják tartani őket?

– Hat hónapnál tovább nem – sóhajtotta a polgármester. – Ez a legfőbb bánatunk. Megadunk nekik mindent, mégsem bírjuk itt tartani őket. Erőt vesz rajtuk a mehetnék, és eljauntolnak. A rendszeres hiányzások 12 százalékkal csökkentik a termelésünket. S képtelenek vagyunk biztosítani a folyamatos feldolgozást.

– Sehol sem tudják.

– Kellene egy törvény. Forrestet mondott? Akkor megérkeztünk.

Egy svájci stílusú nyaraló félhektáros kertjében rakta le őket, és magában mormogva szállt fel. Foyle és Robin a ház ajtaja elé lépett, arra várva, hogy a monitor észrevegye és bejelentse őket. Ehelyett az ajtó vörösen felvillant, és fehér koponya jelent meg rajta, keresztbe rakott csontokkal. Gépi hang szólalt meg.

– FIGYELMEZTETÉS! EZT A HÁZAT CSAPDÁVÁ ALAKÍTOTTA ÁT SVÉDORSZÁG GYILOKVÉDELMI TESTÜLETE. R: 77-23. ÖNÖKRŐL HIVATALOS BEJELENTÉS ÉRKEZETT.

– Mi a pokol! – morogta Foyle. – Szilveszterkor? Barátságos alak lehet. Próbáljuk meg hátul!

Megkerülték a nyaralót. Szabályos időközökben felvillant a halálfej és a gépi hang újra elmondta a figyelmeztetést. Az egyik pinceablakból fény áradt ki, és tompa kántálás hallatszott. – Az Úr az én pásztorom...

– Pincekeresztények! – kiáltott fel Foyle. Mindketten lekukucskáltak az ablakon. Harminc kiválasztott hívő végezte odabent szigorúan tiltott újévi szertartását. A huszonnegyedik század még nem törölte el Istent, de eltörölte a szervezett vallást.

– Nem csoda, hogy csapdát csináltak a házból – mondta Foyle. – Ezek az ocsmány szertartások! Nézze, pap is van, meg rabbi is, és az ott mögöttük egy kereszt.

– Eszébe jutott már valaha, hogy mi a káromkodás? – kérdezte Robin csendesen. – Azt szokta mondani, hogy "Jézusom", meg "Jézus Krisztusom". Tudja, mit jelent ez?

– Csak káromkodás, semmi egyéb. Mint a fene egye meg vagy hogy az istenit!

– Nem. Ez a vallás. Nem tud róla, de ezeknek a szavaknak kétezer éves jelentésük van.

– Nincs időnk trágár beszédre – mondta Foyle türelmetlenül. Tartogassa későbbre! Gyerünk!

A nyaraló hátsó része egy egybefüggő üvegfal volt, mögötte látni lehetett a félhomályos, üres nappalit.

– Hasra! – parancsolta Foyle. – Bemegyek.

Robin hasra vágódott a márványlappal kirakott teraszon. Foyle felgyorsította a testét, fénylő folttá válva lyukat tört az üvegfalba. Messze lenn, a hangspektrumban tompa rázkódásokat hallott. Lövések voltak. Gyors lövedékek közeledtek felé.

A padlóra vetette magát, és fülelt. A mély basszustól az ultrahangig mindent hallott, s külön tudta választani a csapda szabályozó szerkezetének a zümmögését. Fejét óvatosan elfordította, binaurális iránykeresővel meghatározta a helyét, hirtelen felugrott, keresztülkígyózott a lövedékek között, és szétzúzta a szerkezetet. Lelassította magát.

– Jöjjön gyorsan!

Robin remegve lépett be a nappaliba. A pincekeresztények vértanúnyögéseket hallatva özönlöttek fel valahol a házba.

– Várjon itt! – mordult fel Foyle.

Felgyorsult, keresztülszáguldott a házon, megnézegette a fagyott pózban menekülő keresztényeket, és átválogatta őket. Visszatért Robinhoz, és lelassult.

– Egyikük sem Forrest – jelentette. – Talán az emeleten van. Gyerünk a hátsó lépcsőn, ők a főkapuhoz tartanak. Induljunk!

Rohantak fel a hátsó lépcsőn. A fordulóban megálltak, hogy behatárolják az irányt.

– Gyorsan kell dolgozni! – motyogta Foyle. – A lövésekre és a hívők zajongására idejauntol a felesége meg a szomszédok kérdezősködni... – elhallgatott. A lépcső tetején levő ajtó mögül halk nyögdécselés hallatszott. Foyle szimatolt. – Azonosulás! – kiáltott fel. – Biztosan Forrest az. Hát ez meg hogy lehet? A pincében vallásos gyülekezet, az emeleten meg kábítószer.

– Miről beszél?

– Később megmagyarázom. Ide be! Remélem, nem egy gorilla erejét kapja!

Foyle dízeltraktorként nyomult be az ajtón. Tágas, csupasz szobában voltak. A mennyezetről vastag kötél lógott le. A levegőben csüngő kötélre egy meztelen ember fonódott rá. Ott vergődött le-fel csúszkálva, nyöszörgött, és pézsmaszagot árasztott.

– Óriáskígyó – mondta Foyle. – Öreg hiba. Ne menjen hozzá közel! Összeroppanthatja a csontjait, ha elkapja.

Lentről hangok hallatszottak:

– Forrest! Mi ez a lövöldözés? Boldog új évet, Forrest! Hol a pokolban tartják a szertartást?

– Jönnek – dörmögte Foyle. – Kijauntolok vele. Odalent a parton találkozunk! Menjen!

Kést húzott elő a zsebéből, elvágta a kötelet, a vonagló embert a hátára hajította és eljauntolt. Robin egy pillanattal előtte érkezett az üres partszakaszra. A vergődő ember úgy fonódott Foyle nyakára, akár egy óriáskígyó, hogy szörnyű ölelésével összeroppantsa. A vörös jel hirtelen fellángolt Foyle arcán.

– Szindbád – mondta fojtott hangon. – Az öreg halász. Gyorsan, kislány! A jobb oldali zsebekben! Hárommal arrébb. Kettővel lejjebb. Méregampullát! Adja be neki gyorsan, különben... – elfulladt a hangja.

Robin kinyitotta a zsebet, talált egy üveggyöngycsomagot, kibontotta. Mindegyik gyöngy méhfullánkban végződött. A fullánkot a vonagló férfi nyakába döfte. Az elájult. Foyle lerázta magáról, és felkelt a homokból.

– Krisztusom! – morogta a torkát masszírozva, és mély lélegzetet véve. – Vér és belek. Önuralom – mondta, és már újra nyugodt volt. A vörös tetoválás elhalványodott az arcán.

– Mi volt az az egész szörnyűség?

– Azonosulás. Pszichiátriai kábítószer elmebetegeknek. Tiltott. Egy pillanat alatt kell valahogy megszabadulni az éntől és visszatérni az őseredethez. Az ember azonosul egy bizonyos állatfajtával... gorillával, szürke medvével, bölénnyel, farkassal... Beveszi a szert, és az általa annyira csodált állattá válik. Úgy látszik, Forrest belebolondult a kígyókba.

– Honnan tudja mindezt?

– Mondtam már, hogy vizsgálódtam... felkészültem a Vorgára. Ez csak egy része annak, amit megtanultam. Mutatok valami mást is, ha nem finnyás. Megmutatom, hogy kell kivezetni a rángatózót az azonosulásból.

Foyle kinyitotta harci overalljának egy másik zsebét, és nekiesett Forrestnek. Robin egy ideig figyelte, majd szörnyülködve felkiáltott, elfordult, és a víz széléhez sétált. Állt, vakon bámulva a hullámokra és a csillagokra, míg a vonaglás és nyöszörgés meg nem szűnt. Akkor Foyle odaszólt neki: – Most már visszajöhet.

Robin visszament, és egy összetört teremtményt látott: ott ült a parton egyenes derékkal és fakó, kijózanodott tekintettel nézett Foyle-ra.

– Te vagy Forrest?

– És te ki a fene vagy?

– Jen Forrest, első osztályú matróz vagy. Korábban Presteign Formájának a fedélzetén szolgáltál.

Forrest felordított rémületében.

– A Vorga fedélzetén voltál 2436. szeptember 16-án. A férfi zokogott, és a fejét rázta.

– Szeptember 16-án elhaladtatok egy hajóroncs mellett. Kint az aszteroidaövezet közelében. A Nomád a testvérhajótok volt. Segítséget kért. A Vorga elment mellette. Hagyta hánykolódni és haldokolni. Miért hagyta ott a Vorga?

Forrest hisztérikus sikoltozásban tört ki.

– Ki adta a parancsot, hogy hagyjátok ott?

– Jézus! Nem, nem! Nem!

– Az összes adat eltűnt a Bo'ness and Uig aktáiból. Valaki megszerezte őket előttem. Ki volt az? Ki volt a Vorga fedélzetén? Kikkel hajóztál együtt? A tisztekre és a legénységre vagyok kíváncsi. Ki volt a parancsnok?

– Nem! – sikoltott Forrest. – Nem!

Foyle egy bankjegyköteget tartott a hisztérikusan sikoltozó ember elé.

– Fizetek az információért. Ötvenezret. És meghagyom az életedet. Ki adta a parancsot, hogy hagyjatok ott pusztulni, Forrest? Ki?

A férfi kiütötte a bankjegyeket Foyle kezéből, felugrott, és rohanni kezdett a parton. Foyle a hullámok szélénél kapta el. Forrest arccal előrebukott a vízbe. Foyle lenyomta a fejét.

– Ki parancsolt a Vorgán, Forrest? Ki adta a parancsot?

– Megfullad! – kiáltotta Robin.

– Hadd szenvedjen egy kicsit! A vizet könnyebb elviselni, mint a vákuumot. Én hat hónapig szenvedtem. Ki adta a parancsot, Forrest?

A férfi bugyborékolt és fuldoklott. Foyle kiemelte a fejét a vízből.

– Milyen ember vagy te? Hűséges? Őrült? Beijedt? A magadfajtát ötezerrel ki lehet fizetni. Én pedig ötvenezret ajánlok. Ötvenezret az információért, te pokolfajzat, vagy lassú és kínos halált.

A tigrismaszk megjelent Foyle arcán. Visszanyomta Forrest fejét a vízbe, és tartotta a kapálódzó embert. Robin megpróbálta elrángatni.

– Megöli!

Foyle Robin felé fordította eltorzult képét.

– Vidd innen a kezed, te ringyó! Ki volt veled a Vorga fedélzetén, Forrest? Ki adta a parancsot? És miért? – Kirántotta a férfi fejét a vízből.

– Tizenketten voltunk a Vorgán! – sikoltotta az. – Krisztus segíts! Én, Kemp...

Görcsösen megrándult, és elernyedt. Foyle kihúzta testét a hullámokból.

– Folytasd! Te és még ki? Kemp? Ki még? Beszélj! Nem kapott választ. Foyle megnézte a testet.

– Halott – mordult fel.

– Ó, istenem! Istenem!

– Egy már a pokolban van. Épp amikor végre beszélni kezdett! Micsoda átkozott pech! – Mély lélegzetet vett, és úgy húzta magára a nyugalmat, mint egy vasköpenyt. A tetoválás eltűnt az arcáról. Keleti hosszúság 120 fokra igazította az óráját. – Sanghajban mindjárt éjfél. Gyerünk! Talán több szerencsével járunk Sergei Orellel, a kuruzslóval, aki szintén a Vorgán szolgált. Ne nézzen rám olyan rémülten! Ez csak a kezdet. Gyerünk, kislány, jauntoljon!

Robin zihált. Foyle látta, hogy hitetlenkedő arckifejezéssel elnéz a válla fölött. Megfordult. Egy lángoló alak tűnt fel a parton; hatalmas férfi égő ruhában és rettenetesen tetovált arccal. Ő volt az.

– Krisztusom! – kiáltotta Foyle. Amikor egyet lépett égő képmása felé, az eltűnt.

Foyle hamuszürkén, remegve fordult Robinhoz.

– Látta?

– Igen.

– Mi volt az?

– Maga.

– Az isten szerelmére! Én? Hogy lehetséges? Hogy...

– Maga volt.

– De... – hangja elakadt, az erő és a dühös megszállottság kiszállt belőle. – Káprázat volt? Hallucináció?

– Nem tudom. Én is láttam.

– Mindenható Krisztus! Látni önmagam... szemtől szemben... A ruhák lángoltak. Látta? Mi az isten csudája lehetett ez?

– Gully Foyle volt – mondta Robin. – A pokol tüzében égve.

– Rendben van – tört ki Foyle mérgesen. – Én voltam a pokolban, de ezt még végigcsinálom. Ha a pokol tüzére kerülök, oda kerül a Vorga is! – Összeütötte tenyerét, hogy erejét és akaratát visszanyerje. – Ezt akkor is végigcsinálom, Istenemre! Sanghaj következik, jauntoljon!

10.

Sanghajban Ceresi Fourmyle azzal villanyozta fel a társaságot, hogy a Halál jelmezében jelent meg Dürer A Halál és a Szűz c. képéről, oldalán egy vakítóan szőke, átlátszó leplekbe burkolt teremtménnyel. A viktoriánus társaság, amely fátylat kényszerített a nőkre, és amely túlságosan merésznek tartotta a Peenemünde klán 1920-as dekoltázsait, megrökönyödött, noha ezúttal Robin Wednesbury gardírozta a párt. Ám mihelyt Fourmyle elárulta, hogy a nő csak egy rendbe szedett android, a vélemények azonnal a javára változtak. A társaság el volt ragadtatva a csalafintaságtól. A meztelen test, ami az embernél megbotránkoztató, az androidnál mindenféle nemi jelleget nélkülöző érdekesség.

Éjfélkor Fourmyle elárverezte az androidot a bál úri vendégei között.

– Jótékony célra megy a pénz, Fourmyle?

– Azt már nem! Ismerik a jelmondatomat: egy centet sem entrópiára! Ad valaki egy százast ezért a költséges és szép teremtményért? Egyszáz, uraim? Nagyon szép és rendkívül alkalmazkodó. Kettő? Köszönöm. Három és fél? Köszönöm. Ajánlom... Öt? Nyolc? Köszönöm. Ajánl valaki többet a Négy Mérföld Cirkusz házi zsenijének figyelemre méltó alkotásáért? Tud sétálni. Beszél. Alkalmazkodik. Úgy van megszerkesztve, hogy a legtöbbet ígérő igényeinek feleljen meg. Kilenc? Akad még ennél is magasabb ajánlat? Mindnyájan befejezték? Meggondolták? Elkelt. Lord Yale tulajdona kilencszázért.

A viharos tetszésnyilvánítás közben meglepett suttogás hallatszott:

– Egy ilyen android, mint ez, kilencvenezret is megér. Hogy engedheti meg magának?

– Költse a különbözetet az androidra. Lord Yale. Meg fogja hálálni. Addig is, míg újra találkozunk Rómában, hölgyeim és uraim... A Borgheses-palotában éjfélkor. Boldog új évet!

Fourmyle már eltávozott, amikor Lord Yale, a maga és a többi agglegény örömére, rájött, hogy kétszeresen is megtréfálták. Az android valójában egy gyönyörű és rendkívül alkalmazkodó, élő, emberi teremtmény volt. Csodálatosan meghálálta a kilencszázat. A tréfa elnyerte az év legborsosabb története címet. A facér férfiak alig várták, hogy gratulálhassanak Fourmyle-nak.

De Foyle és Robin akkor épp egy hirdetőtábla alatt álltak, melyen ez volt olvasható: MEGDUPLÁZZA JAUNTOLÁSÁT, VAGY DUPLÁN KAPJA VISSZA A PÉNZÉT! A kétnyelvű reklámtábla alatt lehetett belépni DR. SERGEI OREL, AZ AGYI KÉPESSÉGEK MENNYEI BIRODALMI NÖVELŐJE forgalmas rendelőjébe.

A várószobát díszítő rikító színű agytérképeken meg lehetett tekinteni hogyan borogat, köpölyöz, balzsamoz és villanyoz dr. Sergei Orel, hogy megduplázhassa az agyi kapacitást, és ne kelljen duplán visszaadni a pénzt. Továbbá lázcsillapító hashajtókkal megkettőzi a memóriát, kinintartalmú erősítőszerekkel növeli az erkölcsösséget, és minden pszichés zavart rendbe hoz az Orel-féle hegképző sebkenőccsel.

A várószoba üres volt. Foyle találomra benyitott egy ajtón. Egy pillantást vetettek a hosszú kórteremre. Foyle méltatlankodva felmordult:

– Sarlatánfészek. Tudhattam volna, hogy ópiumbarlangot is felállított a beteg agyúaknak.

Ez a lebuj szórakoztatta a kórok vámszedőit, az idegbetegségek legreménytelenebb rabjait. Kórházi ágyaikban feküdtek, és szelíden szenvedtek az illegálisan előidézett parakanyarótól, parainfluenzától és paramaláriától. Fehér ruhás ápolónők gondozták őket odaadóan, és mohón habzsolták törvénytelen betegségük gyönyöreit és az általa kiváltott gondoskodást.

– Nézze meg őket! – mondta Foyle megvetően. – Undorító. Ha van valami, ami még a vallási kábulatnál is undorítóbb, az a minden kórságban szenvedő.

– Jó napot! – szólt egy hang a hátuk mögül.

Foyle becsukta a kórterem ajtaját, és megfordult. Dr. Sergei Orel meghajolt. A derék doktor a hagyományos, frissen vasalt és steril sapkát, köpenyt és sebészmaszkot viselte, mely nem illette volna meg, ha nem véteti föl magát fondorlatos módon az orvosi testületbe. Alacsony volt, barna bőrű és sárgászöld szemű. Orosz származását egyedül a neve jelezte. A jauntolás több mint egy százada alatt a népek annyira összekeveredtek, hogy a jellegzetes nemzeti vonások és típusok eltűntek.

– Nem vártam, hogy szilveszterkor is dolgozik – mondta Foyle.

– A mi orosz újévünk két héttel később jön – válaszolta dr. Orel. – Lépjenek be, kérem! – Egy ajtóra mutatott, és egy pukkanással eltűnt. Az ajtó mögött hosszú lépcsősor vezetett fel. Ahogy Robin és Foyle megindultak a lépcsőn, dr. Orel megjelent fölöttük. – Erre tessék! Ó... egy pillanat! – Eltűnt, hogy mögöttük bukkanjon fel ismét. – Elfelejtették becsukni az ajtót. – Becsukta, majd újra jauntolt. Ezúttal magasan a lépcső tetején jelent meg. – Jöjjenek be, kérem!

– Látványos – motyogta Foyle. – Megduplázza jauntolását, vagy duplán kapja vissza a pénzét. Mindenesetre elég gyors. De én gyorsabb leszek.

Benyitottak a konzultációs szobába. Üvegtetős építmény volt a ház tetején. A falak mentén körös-körül cifra, de ósdi orvosi felszerelések: nyugtató-fürösztő gép, villamosszék a skizofréniások sokkolására, EKG-analizátor, valamint régi optikai és elektronikus mikroszkópok.

A kuruzsló az íróasztala mögött várta őket. Az ajtóhoz jauntolt, bezárta, visszajauntolt az Íróasztalhoz, meghajolt, rámutatott két székre, Robin mögé jauntolt, odatolta a széket, az ablakhoz jauntolt, elsötétítette, a villanykapcsolójához jauntolt, és felkapcsolta, majd újra megjelent az íróasztala mögött.

– Egy évvel ezelőtt egyáltalán nem tudtam jauntolni – mosolygott. – Aztán felfedeztem a titkot, a higiénikus béltisztító szert, ami...

Foyle megérintette nyelvével a fogsora idegvégződéseibe huzalozott kapcsolótáblát. Felgyorsult. Sietség nélkül felállt, odalépett az íróasztal mögé, a lassú mozgású, elnyújtottan dörmögő alakhoz, és súlyos, nagy erejével, valamint tudományos alapossággal homlokon vágta Őreit; az ütés a homloklebenyeket károsította, s így elkábította a jauntközpontot. Felkapta a kuruzslót, és belevágta a villanyszékbe. Az egész jelenet körülbelül öt másodperc alatt játszódott le. Robin Wednesbury csak egy mozgó foltot látott.

Foyle lelassult. A kuruzsló kinyitotta a szemét, megmozdult, észrevette, hol van, mire dühösen és elképedve tápászkodni kezdett.

– Sergei Orel gyógyszerész a Forgóról – mondta Foyle nyugodtan. – A Vorga fedélzetén voltál 2436. szeptember 16-án.

A düh és a megdöbbenés rémületté változott.

– Szeptember 16-án elhaladtatok egy roncs mellett. Az aszteroidamező közelében. A Nomád roncsa volt. Segítséget kért, de a Vorga otthagyta. Hagytátok hánykolódni és elpusztulni. Miért?

Orel a szemét forgatta, de nem válaszolt.

– Ki adta a parancsot, hogy elmenjetek mellettem? Ki akarta, hogy ott rothadjak és pusztuljak el?

Orel hebegni kezdett.

– Ki volt a Vorga fedélzetén? Kik hajóztak veled? Ki volt a parancsnok? Ki fogom szedni belőled a választ. Ne hidd, hogy nem! – mondta Foyle szenvtelen kegyetlenséggel. – Fizetséggel vagy erőszakkal, de ki fogom szedni belőled. Miért hagytatok haldokolni? Ki parancsolta, hogy hagyjatok ott? Orel felsikoltott: – Én nem beszélhetek a... Várj, elmondom... Elernyedt.

Foyle megvizsgálta a testét.

– Halott – mondta. – Épp amikor már hajlandó volt beszélni. Mint Forrest.

– Megölte.

– Nem. Egy ujjal sem nyúltam hozzá. Öngyilkos lett. – Foyle keserűen felnevetett.

– Maga megőrült.

– Nem, csak mulattat. Nem öltem meg őket, csak kényszerítettem, hogy öljék meg magukat.

– Miféle képtelenség ez?

– Szimpatikus idegkötegeket ültettek beléjük. Hallott már ilyesmiről, kislány? Az elhárítok használják a kémeiknél. Vegyünk egy bizonyos információcsoportot, amelynek nem szabad napvilágra kerülnie. Kapcsold össze a szimpatikus idegrendszerrel, amely a légzést és a szívverést szabályozza. Amint az illető megpróbálja kiadni az információt, a sorompó lezárul, a szív és a tüdő megáll, az ember meghal, a titok megmarad. A kémnek nem kell az öngyilkosság gondolatával foglalkoznia, hogy így kerülje el a kínzást; az egészet elintézik helyette.

– Ezt tették ezekkel az emberekkel?

– Nyilván.

– De miért?

– Honnan tudjam? A menekülő megfutamodása még nem adja meg a választ. A Vorga még egy ennél is sötétebb dolgot művelhetett, hogy ennyire vigyáznak rá. De van egy problémánk. Poggi az utolsó lehetőségünk Rómában. Angelo Poggi kisegítő szakács volt a Vorgán. Hogy szedjük ki belőle az információt, anélkül hogy... – elhallgatott.

A képmása állt előtte, némán, fenyegetően, vérvörösen izzó arccal, lángoló ruhában.

Foyle megbénult. Aztán vett egy mély lélegzetet, és remegő hangon megszólalt.

– Ki vagy? Mit...

A képmás eltűnt.

Foyle Robinhoz fordult, és megnyalta a szája szélét.

– Látta? – A lány arcára volt írva a válasz. – Igazi volt?

A nő Sergei Orel íróasztalára mutatott, amely mellett a képmás állt. Az asztalon heverő papírok tüzet fogtak, és hevesen égtek. Foyle rémülten és zavarodottan hátrált. Egyik kezét végighúzta az arcán. A tenyere nedves lett.

Robin az asztalhoz ugrott, és csapkodva próbálta eloltani a lángokat. De hiába paskolta a papír-és levélkötegeket. Foyle nem mozdult.

– Nem tudom eloltani! – zihálta végül a nő. – Jobb lesz, ha eltűnünk innen!

Foyle bólintott, majd összeszedte minden erejét és elszántságát.

– Róma – krákogta. – Jauntoljunk Rómába! Ott majd megtudjuk, mi lehet erre a magyarázat. Istenemre, rá fogok jönni! De addig sem hagyom abba. Rómába! Gyerünk, kislány, jauntoljon!

A középkor óta a Spanyol Lépcső volt a romlás fészke Rómában. A Piazza di Spagnától a Villa Borghese kertjéig vezet fel a széles, nagy ívű lépcsősor, amely régen is a bűn tanyája volt, ma is az, és az is marad, míg a világ világ. Ott lebzselnek naphosszat a stricik, a kurvák, a homokosok, a leszbikusok és az örömfiúk. Arcátlanul és nyeglén mutogatják magukat, és gúnyolják a néha arra vetődő tisztességes embereket.

A Spanyol Lépcső a kései huszadik század atomháborújában megsemmisült. Újraépült, de megint elpusztult a Világot Újjáépítő háborúban, a huszonegyedik században. Megint helyreállították, de ezúttal bombabiztos kristályburkolatot kapott, s amolyan lépcsőzetes galériává képezték ki. A galéria kupolája eltakarta a tekintetek elől a Keats-ház halottas szobáját. A látogatók többé már nem kukucskálhatnak ki a keskeny ablakon, hogy lássák, amit a haldokló költő látott annak idején. Már csak a Spanyol Lépcső kormos kupoláját láthatják, s alatta a feslettség torz figuráit.

A lépcsőgalériát éjszakánként kivilágították, és ezen a szilveszter éjszakán teljes volt a felfordulás. Róma ezer éve köszönti az új évet bombákkal... petárdákkal, rakétákkal, torpedókkal, fegyverropogással, palackokkal, régi cipőkkel, konyhaedényekkel. A rómaiak hónapokig őrizgetnek mindenféle limlomot, hogy mihelyt beköszönt az éjfél, kidobálhassák a padlásablakból. A tűzijáték lármája, a kupolára dobált limlomok csörömpölése közepette érkezett meg Robin és Foyle a karneválos éjszakából a Borghese-palotába.

Még jelmezben voltak: Foyle Cesare Borgia fakóvörös harisnyanadrágjában és fekete zekéjében, Robin pedig ezüsttel díszített ruhában, mint Lucrezia Borgia. Hóbortos bársony álarc egészítette ki a jelmezüket. Reneszánsz kosztümük a körülöttük lévő modern öltözékek közepette gúnykacajt és fütyülést váltott ki. Még a Spanyol Lépcsőn sűrűn előforduló lobok, még ezek a szerencsétlen megrögzött bűnözők, akiknek elülső homloklebenymetszéssel kiégették az agyuk negyedrészét, még ők is felébredtek sivár apátiájukból, hogy megbámulják őket. A csőcselék csak úgy kavargóit körülöttük, ahogy mentek lefelé a Galérián.

– Poggi – hívogatta Foyle halkan. – Angelo Poggi! Egy kerítőnő anatómiai tárgyú ráolvasásokat zúdított rá.

– Poggi? Angelo Poggi? – mondogatta Foyle egykedvűen. – Azt mondták, éjszaka a Lépcsőn található. Angelo Poggi?

Egy kurva szidta az anyját.

– Angelo Poggi? Egy tízest adok annak, aki elvezet hozzá!

Foyle-t kinyújtott kezek vették körül; némelyik szennyes, némelyik illatosított, de mindegyik mohó. A fejét rázta.

– Előbb mutassátok meg!

Szinte sistergett körülötte a rómaiak dühe.

– Poggi?! Angelo Poggi?!

Már hat hete lézengett a Spanyol Lépcsőn Peter Y'ang-Yeovil kapitány, mikor végre meghallotta a hívást, amit annyira várt. A hatheti unalom, amit a Vorga rég halott szakácssegédének, Angelo Pogginak öltözve kellett elviselnie, most végre meghozta a gyümölcsét. Szerencsejáték volt. Azért vágott bele, mert az elhárítóktól azt a hírt kapta, hogy valaki csendben információkat gyűjt a Presteign-féle Vorga legénységéről, és nagy árat fizet értük.

– Ez hosszú menet lesz – mondta akkor Y'ang-Yeovil. – De Gully Foyle, AS-128/127:006 valóban kipróbálta azt az elmebeteg ötletét, hogy felrobbantja a Vorgát. És húsz kiló PyrE megér egy hosszú menetet.

Döcögve indult fel a lépcsőn a reneszánsz jelmezes és álarcos férfi felé. Testsúlyát mirigyinjekciók segítségével húsz kilóval növelte, arcbőrét étrendi mesterkedésekkel sötétítette el. Arcát, melyben nem volt semmilyen keleties jelleg, inkább az ősi amerikai indiánok karvalyképére hasonlított, egy kis izommunkával könnyen felismerhetetlenné tudta tenni.

Az elhárítás embere egy tolvaj külsejű, hájas szakács képében kacsázott fel a lépcsőn. Mocskos boritékcsomagot nyújtott Foyle felé.

– Malacképeket, signore? Pincekeresztényekről, térdelve, imádkozva, zsoltárokat énekelve, kereszt csókolgatása közben? Nagyon illetlenek, nagyon trágárak, signore. Elszórakoztathatja vele a barátait... izgalomba hozhatja a hölgyeket.

– Nem – tolta félre Foyle a pornográf képeket. – Angelo Poggit keresem.

Y'ang-Yeovil alig észrevehető jelt adott. A lépcsőkön tartózkodó legénysége azonnal hozzákezdett a fényképezéshez és a beszélgetés rögzítéséhez, és senki nem vette volna észre rajtuk, hogy nem kurvák és stricik. Működésbe lépett Foyle és Robin körül a Belső Bolygók Fegyveres Erői Elhárító Egységének Titkos Beszéde, méghozzá egy-egy arcrándulás, szipogás, mozdulat, testtartás, helyváltoztatás formájában. Az ősi kínai jelbeszéd volt ez, mely a szemhéj, a szemöldök, az ujjbegyek és a végtelenül finom mozdulatok nyelvén szólt.

– Signore? – zihálta Y'ang-Yeovil.

– Angelo Poggi?

– Si, signore. Angelo Poggi vagyok.

– Szakácssegéd a Forgóról? – Ugyanazt a rémületet várta, ami Forresten és Őreién tört ki, s amit végül megértett. Megragadta Y'ang-Yeovil könyökét. – Igen?

– Si, signore – ismételte Y'ang-Yeovil zavartalanul. – Mivel szolgálhatok méltóságodnak?

– Talán most sikerül – morogta Foyle Robinnak. – Nem esett pánikba. Talán tudja, hogyan kerülje meg a blokkot... Információt akarok tőled, Poggi.

– Milyen természetűt, signore, és mi lesz az ára?

– Mindent megveszek, amit csak tudsz. Bármit. Nevezd meg az árat!

– De signore! Én éveim teljében lévő, tapasztalt férfi vagyok. Tételről tételre kérem a fizetséget, nem árulok nagy tételben. Tegye fel a kérdést, és megmondom az árat. Mit akar tudni?

– A Vorga fedélzetén voltál 2436. szeptember 16-án?

– A válasz ára egy tízes.

Foyle zordul mosolygott, és fizetett.

– Ott voltam, signore.

– Arról a hajóról akarok tudni, amit otthagytatok az aszteroidamezőnél! A Nomád roncsáról. Elmentetek mellette szeptember 16-án, pedig a Nomád segítséget kért, és mégis otthagytátok. Ki adta a parancsot?

– Ah, signore!

– Ki adta a parancsot, és miért?

– Miért kérdezi, signore?

– Ne foglalkozz azzal, miért kérdezem! Nevezd meg az árat, és beszélj!

– Mielőtt válaszolok, tudnom kell, miért lett feltéve a kérdés, signore – Y'ang-Yeovil kenetteljesen mosolygott. – Amiért ilyen elővigyázatos vagyok, még engedek is az árból. Miért érdekli magát a Vorga, a Nomád és az a megrázó cserbenhagyás? Talán ön volt az a szerencsétlen, akivel ilyen kegyetlenül elbántak?

– Ez az ember nem olasz! A kiejtése tökéletes, de a mondatszerkesztése csapnivaló. Nincs olasz, aki így építené fel a mondatait.

Foyle ijedtében megmerevedett. Y'ang-Yeovil szeme, amely arra volt beállítva, hogy észrevegye a legapróbb részleteket, s tudjon belőlük következtetni, azonnal felfigyelt erre a megváltozott viselkedésre. Rögtön tudta, hogy valamin elcsúszott. Sürgősen megadta a jelet a legénységnek.

Vad dulakodás tört ki a Spanyol Lépcsőn. Foyle-t és Robint azonnal elkapta a kiáltozó, viaskodó csőcselék. Az elhárítás titkos kémei társasága felülmúlhatatlan mestere volt a taktikának, amellyel kifoghattak a jaunt világán. A másodperc törtrészére tudták akciójukat időzíteni, s így bárkit ki tudtak billenteni az egyensúlyából, hogy elárulja magát. Sikerük azon az egyszerű tényen alapult, hogy a váratlan támadás és a védelmi reakció között mindig bekövetkezik a felismerés pillanata. Ez az apró késedelem elég volt rá, hogy az elhárítás megakadályozzon bárkit a védekezésben.

A másodperc háromötöd része alatt Foyle-t leütötték, térdre kényszerítették, beverték a homlokát, lehajították a lépcsőre, ahol elnyúlt, mint a béka. Az álarcot letépték az arcáról, ruhái darabokban szakadtak le, és most ott feküdt tehetetlenül kiszolgáltatva az azonosító kamerák lencséje előtt. Ekkor, a titkos társaság történetében először, az előre elkészített terv félbeszakadt.

Egy férfi jelent meg szétterpesztett lábakkal Foyle teste fölött... hatalmas ember, rettenetes, tetovált arccal és lángoló, füstölgő ruhákban. A jelenés olyan megdöbbentő volt, hogy a csapat földbe gyökerezett lábbal, dermedten bámulta. A rémítő látványra üvöltés harsant a tömegből.

– Az égő ember! Nézzétek! Az égő ember!

– Hiszen ez Foyle – suttogta Y'ang-Yeovil.

A jelenés legfeljebb egy negyed percig állt ott némán, égve, vak szemét kimeresztve. Aztán eltűnt. Vele együtt a letepert férfi is eltűnt. Fénylő folttá változva átszáguldott az őt körülvevő csapaton, megkereste és összetörte a kamerákat, a hangfelvevőket, minden azonosító felszerelést. Aztán a folt megragadta a reneszánsz ruhás lányt, és eltűnt.

A Spanyol Lépcső csak nehezen tért magához – mintha lidérces álomból ébredne. A megzavarodott elhárítósok Y'ang-Yeovil körül gyülekeztek.

– Mi az istennyila volt ez, Yeo?

– Azt hiszem, a mi emberünk, Gully Foyle. Láthattátok azt a tetovált arcot.

– És az égő ruhákat!

– Úgy nézett ki, mint egy boszorkány a máglyán.

– De ha az égő ember Foyle volt, ki a fene lehetett az, akire az időnket vesztegettük?

– Nem tudom. Vajon a Rohambrigádnak van egy olyan elhárító szolgálata, aminek a létezését nem kötötte az orrunkra?

– Miért gyanakszol a kommandósokra, Yeo?

– Láttátok, ahogy felgyorsult, ugye? Megsemmisített mindent, amit készítettünk róla.

– Még most sem hiszek a szememnek.

– Ő, nyugodtan hihetsz abban, amit nem láttál. Ez a kommandósok szigorúan titkos módszere volt. Szétszedik az embereiket, újra huzalozzák, és a feladathoz alakítják őket. Érintkezésbe fogok lépni a Mars Főhadiszállással, és kiderítem, végez-e párhuzamos nyomozást a Rohambrigád.

– A hadsereg el fogja mondani a haditengerészetnek?

– Majd elmondják az elhárításnak – mondta Y'ang-Yeovil mérgesen. – Ez az ügy épp elég kritikus mindenféle jogi zűrzavar nélkül is. És még valami: a manőver folyamán azt a lányt nem kellett volna bántani. Fegyelmezetlen és fölösleges dolog volt. – Y'ang-Yeovil szünetet tartott, s ezúttal nem vette észre a jelentőségteljes pillantásokat a háta mögött. – Meg kell tudnom, ki az a nő! – mondta álmatagon.

– Érdekes volna, ha őt is átalakítanák, Yeo – mondta egy nyájas hang a lehető legártatlanabbul. – Újabb fiút kapna a rohamosztag.

Y'ang-Yeovil elvörösödött.

– Rendben van – szusszantotta. – Túl átlátszó vagyok.

– Csak unalmas, Yeo. Az összes románcod ugyanígy kezdődött. A nőt nem kell bántani... és aztán jött Dolly Quaker, Jean Webster, Gwynn Roget, Marion...

– Csak neveket ne, kérlek! – szakította félbe egy felháborodott hang. – Rómeó beszél itt Júliának?

– Holnaptól mind latrinaszolgálatra lesztek beosztva! – mondta Y'ang-Yeovil. – Átkozott legyek, ha eltűröm ezt az érzékiségnek álcázott fegyelemsértést! Nem, holnap még nem, de amint ez az ügy lezárult. – Sólyomarca elsötétedett. – Istenem, micsoda felfordulás! Elfelejtitek valaha, hogy itt állt Foyle, mint valami tüzes bélyeg? De hol van most? Mit akarhat? Mit jelent ez az egész?

11.

Presteign-féle Presteign Central Parkban lévő palotája fényárban úszva várta az új év hajnalát. Elragadó antik villanykörték cikcakkos izzószálai árasztották a sárga fényt. A jauntgátló labirintust eltávolították, és a különleges alkalomra való tekintettel kinyitották a nagy ajtót. A ház belsejét az ajtóban felállított, ékszerekkel díszített spanyolfal védte a kinti sokaság kíváncsi tekintete elől. A látványosságra összegyűlő zsibongó tömegből izgatott kiáltások csaptak föl, amint az ismert és kevésbé ismert klánok és törzsek sorra érkeztek autón, fogaton, hordszéken és mindenféle fényűző közlekedési eszközön. Maga Presteign-féle Presteign állt az ajtó előtt; az acélszürke alak jellegzetes sárkánygyíkszerű mosolyával fogadta a vendégváró házba érkező társaságot. Alig lépett be és tűnt el egy híresség a védőfal mögött, már jött is a másik, még híresebb, lehetőleg egy még mesésebb járművön.

A Colák a hajdani felvonulások élén haladó zenészek kocsiján érkeztek. Az Esso család (hat fiú és három lány) pazar, üvegtetős Greyhound-buszon. És rögtön utánuk Greyhound jött egy villanymeghajtású Edison-féle kétüléses kiskocsin, mire az ajtóban felharsant a nevetés, és csak úgy röpködtek az élcelődő megjegyzések. De az igazi hahota akkor tört ki, amikor Edison jelent meg Westinghouse-i Esso-üzemanyag-meghajtású bricskáján, s ezzel bezárta a kört.

Ám épp amikor az összegyűlt vendégsereg bevonult volna a Presteign-házba, felfigyeltek rá, hogy az utcán valami izgalmas dolog történik. A légkalapács dübörgéséhez hasonló lármába átható, fémes süvítés vegyült. A zaj mind közelebbről hallatszott. A bámész tömeg szétvált, s ezen a széles ösvényen nagy robajjal közeledett egy súlyos teherautó. A platóról hat ember fagerendákat hajigált le, melyeket a mögöttük jövő húszfős csoport igazgatott el szép sorjában.

Presteign és vendégei meglepetten figyeltek. Egy óriási döngölőgép mászott át dübörögve a talpfákon. Ahogy elhaladt, mögötte láthatóvá vált a párhuzamosan lefektetett, hegesztett acél sínpár. A legénység pörölyökkel és légkalapácsokkal rögzítette a síneket a talpfákhoz. A nyomvonal merész ívben kanyarodott Presteign ajtajáig, majd elfordult. A döngölőgép embereivel együtt eltűnt a sötétben.

– Jó isten! – hallatszott tisztán Presteign hangja.

Vendégek tódultak ki a házból, hogy lássák, mi történik.

A távolból éles fütty hallatszott. Fehér lovas bukkant fel a síneken, vörös zászlót lengetve. Mögötte gőzmozdony pöfögött be, egyetlen kilátókocsit vontatva. A vonat megállt Presteign ajtaja előtt. Kalauz szökkent le róla, akit a pullmankocsi hordára követett. A hordár lenyitotta a lépcsőt. Estélyi ruhás hölgy és úr lépett le róla.

– Nem maradunk sokáig – mondta az úr a kalauznak. – Egy óra múlva jöjjenek vissza értem!

– Jó isten! – kiáltott újra Presteign.

A vonat elpöfögött. A pár fellépkedett a lépcsőkön.

– Jó estét, Presteign! – mondta az úr. – Rettenetesen sajnálom, hogy a ló összerondította a telkét, de a régi New York-i koncesszió még előírja, hogy vörös zászló haladjon a vonat előtt.

– Fourmyle! – kiáltották a vendégek.

– Ceresi Fourmyle! – ujjongtak a bámészkodók. Presteign estélyének sikere biztosítva volt.

Odabent a bársonnyal és plüssel borított hallban Presteign alaposan megnézte Fourmyle-t.

Foyle egykedvűen állta az éles acélszürke tekintetet, miközben egy-egy bólintást és mosolyt küldött a Canberrától New Yorkig mindenhonnan összesereglett lelkes csodálói felé, akikkel Robin Wednesbury csevegett.

Önuralom – gondolta – vér, belek és agy. Egy óráig vallatott az irodájában az után a Vorga elleni örült merénylet után. Vajon felismer?

– Ismerős az arca, Presteign – mondta Fourmyle. – Nem találkoztunk régebben?

– Mostanáig nem volt részem abban a megtiszteltetésben, hogy egy Fourmyle-lal találkozhassak – válaszolta Presteign kétértelműén.

Foyle megtanult olvasni az emberekben, de Presteign markánsan férfias arca kifürkészhetetlen volt. Ahogy így szemtől szemben álltak – az egyik szenvtelenséget kényszerítve magára, a másik keményen, mint a vas –, olyanok voltak, mint egy fehérizzásban lévő kettős ércszobor, az olvadás határán.

– Azt hallottam, maga büszkén hirdeti, hogy újgazdag, Fourmyle.

– Igen. A mintát az első Presteignről vettem.

– Valóban?

– Mint tudja, ő azzal hencegett, hogy a családi vagyont a plazmafeketepiacon alapozta meg a harmadik világháború alatt.

– A második alatt, Fourmyle. De klánunk álszentjei sohasem méltányolták őt. Akkor Payne volt a neve.

– Nem tudtam.

– És mi volt az ön szerencsétlen neve, mielőtt Fourmyle-lá változtatta?

– Presteign.

– Valóban? – A sárkánygyíkszerű mosoly nyugtázta a találatot. Azt állítja, rokonságban van a klánunkkal?

– Állítani fogom, ha eljön az ideje.

– Milyen fokon?

– Hogy is mondjam... vérrokonság.

– Milyen érdekes. Egyfajta vonzódást érzek magában a vérhez, Fourmyle.

– Semmi kétség, ez családi gyengeség, Presteign.

– Szeret cinikusan fogalmazni – állapította meg Presteign nem minden cinizmus nélkül –, de amit mond, igaz. Mi mindig végzetesen gyengék voltunk, ha vérről és pénzről volt szó. Ez a bűnünk, elismerem.

– És én osztozom benne.

– A vér és pénz iránti szenvedélyben?

– Úgy van. Életre-halálra.

– Irgalom nélkül, megbocsátás nélkül, álszenteskedés nélkül?

– Irgalom nélkül, megbocsátás nélkül, álszenteskedés nélkül.

– Fourmyle, maga szívem szerint való fiatalember. Ha mégsem állna rokonságban a klánunkkal, kénytelen leszek adoptálni.

– Elkésett, Presteign. Én már adoptáltam magát. Presteign karon fogta Foyle-t.

– Be kell, hogy mutassam a lányomnak, Lady Oliviának. Megengedi?

Átmentek a hallon. Foyle habozott, nem kellene-e Robint is hívnia, ha netán szorult helyzetbe kerülne, de túl győzelemittas volt. Nem tudja. Sohasem fog rájönni. Majd jött a kétség: De azt sem fogom észrevenni, ha rájön. Edzett acélból van. Taníthatna nekem egy-két dolgot az önuralomról.

Ismerősök üdvözölték Fourmyle-t.

– Csodás tréfát eszelt ki Sanghajban.

– Bámulatos a karnevál Rómában, ugye? Hallott az égő emberről, aki megjelent a Spanyol Lépcsőn?

– Kerestük magát Londonban.

– Micsoda pazar érkezés volt! – kiáltotta Harry Sherwin-Williams. – Valamennyiünkön túltett. Csak bámultunk, mint egy rakás szerencsétlenség.

– Megfeledkezel magadról, Harry! – mondta Presteign hűvösen. – Tudod, hogy nem tűröm a házamban a közönséges beszédet.

– Elnézést, Presteign. Hol van most a cirkusza, Fourmyle?

– Nem tudom – mondta Foyle. – Egy pillanat.

A tömeg vigyorogva gyülekezett; újabb Fourmyle-tréfát gyanítottak. Foyle egy platinaórát húzott elő, és felkattintotta a fedelét. A számlapon egy lakáj feje jelent meg.

– Á... Hogy is hívnak... Hol állomásozunk most? Vékony bádoghang válaszolta:

– Azt a parancsot adta, hogy New Yorkban legyen az állandó lakhelye, Fourmyle.

– Ó! Ezt mondtam volna? És?

– Megvettük a St. Patrick-katedrálist.

– És az hol van?

– A régi St. Patrick, Fourmyle. Az Ötödik Avenue-n, ami régebben az Ötvenedik utca volt. Belül ütöttünk tábort.

– Köszönöm – Fourmyle lezárta a platinaórát. – Cimem a régi St. Patrick, New York. Egy haszna legalább van a tiltott vallásoknak... Akkora templomokat építettek, amikben még egy cirkusz is elfér.

Olivia Presteign egy emelvényen ült csodálói gyűrűjében, akik körüludvarolták Presteign szépséges albínó lányát. Az ő vaksága különös volt, és csodálatos; csak infravörös fényben látott, a 7500 angströmtől az egy milliméteres hullámhosszig, messze a normális látható tartomány alatt. Hőhullámokat, mágneses mezőket látott; csodálóit csak a szerves kisugárzás különös fényeként érzékelte a háttér vörös sugárzásán át.

Szűz volt ő, Jéghercegnő: korallszemű, korallajkú, zsarnoki, titokzatos, elérhetetlen. Foyle rápillantott, és zavartan sütötte le a szemét a vak szempár előtt, amely csak elektromágneses hullámoknak és infravörös fénynek látta őt. Pulzusa felgyorsult, és szívében ezernyi váratlan fantáziakép villant fel önmagáról és Olivia Presteignről.

Ne légy bolond! – gondolta csüggedten. – Uralkodj magadon! Ne álmodozz! Veszélyes lehet!

Bemutatták. A lány fátyolos ezüsthangon szólt hozzá; feléje nyújtotta hűs, vékony kezét, de Foyle úgy érezte, áramütés érte, és a kéz felrobban a tenyerében. Majdnem a kölcsönös felismerés kezdete volt... majdnem az érzelmi összeütközés metszéspontja.

Ez őrültség! Ő egy szimbólum. Az Álomhercegnő... Az Elérhetetlen... Önuralom!

Olyan keményen küzdött, hogy alig érezte, amint kegyesen és közömbösen elbocsátják. Nem hitte el. Úgy állt ott tátott szájjal, akár egy fajankó.

– Mi az? Ön még itt van, Fourmyle?

– Nem hihetem, hogy elbocsátott, Lady Olivia.

– Nehezemre esett, de attól tartok, a barátaim útjában áll.

– Nem szoktam hozzá, hogy elbocsátanak. (Nem, nem, ez teljesen rossz volt!) Legalábbis nem olyasvalaki, akit a barátomnak szeretnék tekinteni.

– Ne fárasszon, Fourmyle! Lépjen arrébb!

– Mivel sértettem meg?

– Megsérteni engem? Nevetségesen viselkedik.

– Lady Olivia!... (Bár tudnék valami jót mondani! Hol van Robin?) Kezdjük újra, kérem!

– Ha tapintatlan akar lenni, Fourmyle, ennél jobban nem csinálhatná.

– Nyújtsa újra a kezét, kérem! Köszönöm. Ceresi Fourmyle vagyok.

– Rendben van – nevetett a lány. – Igazi bohóc, elismerem. De most lépjen le! Biztos vagyok benne, hogy talál valakit, akit szórakoztathat.

– Mi történt megint?

– Uram, fel akar dühíteni?

– Nem. (De igen, azt akarom. Meg akarlak érinteni valahogy... át akarom törni a jeget.) Az első kézfogásunk heves volt. Most semmi. Mi történt?

– Fourmyle – mondta Olivia fáradtan –, elhiszem, hogy maga szórakoztató, eredeti, szellemes, elbűvölő... bármi, csak menjen el végre!

Foyle lebotorkált az emelvényről.

Szuka! Szuka! Szuka! Nem! Alomkép, méghozzá éppolyan, amilyennek megálmodtam. A jeges csúcs, amit meg kell rohamozni és el kell foglalni. Megostromolni... elfoglalni... meggy alázni... térdre kényszeríteni...

Szembetalálkozott Saul Dagenhammel.

Bénultan állt. Megpróbált vasmarokkal uralkodni a vérén és belső szervein.

– Á, Fourmyle – mondta Presteign. – Ez itt Saul Dagenham. Csak harminc perce van számunkra, és ragaszkodik hozzá, hogy ebből egyet önnel töltsön.

Tudja már? Azért küldte Dagenhamot, hogy megbizonyosodjék róla? Támadni, Toujours de l'audace.

– Mi történt az arcával, Dagenham? – kérdezte Fourmyle elfogulatlan kíváncsisággal.

A halálfej mosolygott.

– És én még azt hittem, híres vagyok. A sugárfertőzött. Radioaktív vagyok. Volt idő, mikor azt mondták: gyorsabban öl, mint egy pisztoly. A hasonlat most így szól: gyorsabban öl, mint Dagenham. – A szörnyű szempár Foyle-t fürkészte. – Mit rejteget a cirkusza mögött?

– A híressé válás szenvedélyét.

– Öreg róka vagyok az; álcázásban már én is. Felismerem a jeleket. Ön mit lop?

– Mondta Dillinger Al Caponénak? – mosolygott vissza Foyle. Lassan megnyugodott, de fékezte diadalát. Győztem mindkettőjük fölött. – Boldogabbnak látszik, Dagenham. – Mire kimondta, már tudta, hogy hibázott.

Dagenham azonnal lecsapott rá.

– Boldogabbnak, mint mikor? Hol találkoztunk már?

– Nem boldogabbnak, mint amikor, hanem boldogabbnak, mint én – Foyle Presteignhez fordult. – Reménytelenül beleszerettem Lady Oliviába.

– Saul, letelt a félórád.

A Foyle-t közrefogó Dagenham és Presteign megfordult. Magas nő közeledett, méltóságteljesen. Smaragdzöld estélyi ruhát viselt, vörös haja csillogott. Jisbella McQueen volt. Tekintetük találkozott. Mielőtt a döbbenet az arcába kergethette volna a vért, Foyle elfordult, hat lépést futott az első ajtóig, amit látott, és beugrott rajta.

Az ajtó becsapódott mögötte. Rövid, alaktalan folyosón volt. Kattanást hallott, majd kis szünet után egy géphang közölte vele udvariasan:

– Ön behatolt a ház idegenektől elzárt részébe. Kérjük, távozzon!

Foyle levegő után kapkodva tusakodott magában.

– Ön behatolt a ház idegenektől elzárt részébe. Kérjük, távozzon!

Gondolni sem mertem rá... Azt hittem, megölték odakinn... Felismert...

– Ön behatolt a ház idegenektől elzárt részébe. Kérjük, távozzon!

Végem van! Sohasem fog megbocsátani... Most biztosan elárul Dagenhamnek és Presteignnek...

A hallból nyíló ajtó kitárult, és Foyle egy pillanatra azt hitte, saját lángoló képmását látja. Aztán rájött, hogy Jisbella lángvörös haja az. A nő nem mozdult, csak állt, és dühös diadallal mosolygott rá. A férfi kiegyenesedett. Az istenit, nem fogok vinnyogva leborulni előtte!

Sietség nélkül kiballagott a folyosóról, karon fogta Jisbellát, és visszavezette a hallba. Körül sem nézett, ott van-e Presteign vagy Dagenham. A megfelelő pillanatban úgyis ott lesznek, méghozzá fegyveres erővel. Jisbellára mosolygott, s ő továbbra is diadalmasan mosolygott vissza rá.

– Köszönöm a megfutamodást, Gully. Álmodni sem mertem, hogy ilyen elégtételben lesz részem.

– Megfutamodás? De drága Jiz!

– Nos?

– El sem tudom mondani, milyen szép vagy ma éjszaka. Nagy utat tettünk meg a Gouffre Martel óta, ugye? – Foyle a bálterem felé intett. – Táncolunk?

A lány szeme szinte kikerekedett ennyi önuralom láttán. Megengedte, hogy Foyle a bálterembe kísérje, és ott átkarolja.

– Mellesleg, hogy érted el, hogy nem zártak újra a Gouffre Martelbe, Jiz?

– Dagenham elintézte. Újabban táncolni szoktál, Gully?

– Táncolok, négy nyelven beszélek gyatrán, természettudománnyal és filozófiával foglalkozom, szánalmas verseket írok, bárgyú kísérletekkel robbantom fel magám, úgy vívok, mint egy bolond, úgy bokszolok, mint egy pojáca,... Röviden: én vagyok a hírhedt Ceresi Fourmyle.

– Már nem vagy Gully Foyle.

– Csak neked, drágám, és annak, akinek elmondtad.

– Csak Dagenhamnek. Bánkódsz, amiért elárultam a titkodat?

– Te sem tudtál könnyebben kimászni a bajból, mint én.

– Nem bizony. A neved csak úgy kiszaladt a számon. Mit fizettél volna, hogy tartsam a számat?

– Ne bolondozz, Jiz! Ezen a véletlenen körülbelül 17 980 000 koronát fogsz nyerni.

– Hogy érted?

– Mondtam, hogy amim marad, minden a tied lesz, amint végeztem a Vorgával.

– Végeztél a Vorgával? – kérdezte a lány meglepetten.

– Nem, kedvesem. Te végeztél velem. De megtartom az ígéretem.

A lány nevetett.

– A nagylelkű Gully Foyle! Légy igazán nagylelkű, Gully! Dolgozz meg érte! Szórakoztass egy kicsit!

– Visítsak, mint egy patkány? Nem tudom, hogyan kell, Jiz. Csak vadászatra vagyok kiképezve, semmi másra.

– És én megöltem a tigrist. Adj elégtételt, Gully! Mondd, hogy közel voltál a Vorgához! Hogy akkor tettelek tönkre, amikor már csak fél lépésre voltál a céltól! Jó?

– Bár mondhatnám, Jiz, de nem így van. Nem jutottam semmire. Itt akartam újabb nyomot szerezni, épp ma éjjel.

– Szegény Gully. Talán kisegíthetlek ebből a kínos helyzetből. Mondhatnám... ó... hogy hibáztam... vagy hogy csak tréfáltam... hogy te valójában nem is vagy Gully Foyle. Tudom, hogy lehet zavarba hozni Sault. Meg tudom tenni, Gully... ha szeretsz még engem.

Foyle lenézett rá, és a fejét rázta.

– Köztünk sohasem volt szerelem, Jiz. Te is tudod. Túlságosan lefoglal a vadászat, másra nem marad energiám.

– Csak bolond lehetsz, másra nem marad energiád!

– Mit mondtál az előbb?... Dagenham elintézte, hogy ne zárjanak újra a Gouffre Martelbe... és tudod, hogy lehet zavarba hozni? Mi közöd van hozzá?

– Neki dolgozom. Az egyik futára vagyok.

– Úgy érted, zsarol? Fenyeget, hogy visszajuttat, ha nem...

– Nem. Az első pillanattól kezdve jól kijövünk egymással. Meg akart fogni, és a végén én fogtam meg őt.

– Milyen értelemben?

– Nem is sejted?

Csak bámult a nőre, s bár az rejtélyes pillantással viszonozta, a végén mégis megértette.

– Jiz! VELE?

– Igen.

– De hogyan? Hiszen ő...

– Vannak óvintézkedések. Ez... Nem kívánok erről beszélni, Gully.

– Bocsáss meg! Soká jön vissza.

– Vissza?

– Dagenham. Az embereivel.

– Ó! Ja, persze – Jisbella újra nevetett, majd halkan, dühösen azt mondta: – Nem is tudod, milyen borotvaélen táncoltál, Gully. Ha megpróbáltál volna könyörögni, megvesztegetni vagy ábrándokat szőni velem kapcsolatban... istenemre mondom, elpusztítottalak volna. Elmondtam volna mindenkinek, ki vagy te... Világgá kürtöltem volna...

– Miről beszélsz?

– Saul nem jön vissza. Nem tudja a titkod. Mehetsz a pokolba a saját utadon!

– Nem hiszek neked.

– Azt hiszed, ilyen hosszú időbe telne Saul Dagenhamnek, hogy téged elkapjon?

– De miért nem mondtad meg neki? Azok után, ahogy otthagytalak.

– Nem akarom, hogy veled együtt ő is a pokolba kerüljön. Nem a Forgóról beszélek. Valami egész másról. PyrE. Azért vadásznak rád. Azt keresik. A húszkilónyi PyrE-t.

– Mi az?

– Amikor kinyitottad a széfet, találtál benne egy kis dobozt?... SOI-ból készült semleges ólomizomerből.

– Igen.

– Mi volt a SOI-dobozban?

– Húsz apró henger, olyan, mint az összepréselt jódkristályok.

– Mit csináltál a hengerekkel?

– Kettőt elküldtem analízisre. Senki sem tudott rájönni, mik azok. Egy harmadikat a saját laboratóriumomban próbálok analizálni... amikor nem a közönség előtt bohóckodom.

– Te? Miért?

– Fejlődök, Jiz – mondta Foyle szelíden. – Nem volt nehéz rájönnöm, hogy ezt keresi annyira Presteign és Dagenham.

– Hová tetted a többi hengert?

– Biztonságos helyre.

– Nincsenek biztonságban. Soha sincsenek biztonságban. Nem tudom, mi az a PyrE, de azt tudom, hogy a pokolba vezet, nem akarom, hogy Saul rálépjen arra az útra.

– Ennyire szereted?

– Ennyire tisztelem. Az első férfi, akinek meg tudtam bocsátani, hogy kettős értékrend szerint él.

– Jiz, mi az a PyrE? Te tudod.

– Kitaláltam. Összeraktam a célzásokból, amiket hallottam. Van egy elgondolásom. El is mondhatnám neked, Gully, de nem fogom. – A düh csak úgy sugárzott az arcáról. – Most én hagylak cserben. Itt hagylak magadra a sötétben. Tapasztald meg, milyen érzés, fiam. Élvezd!

Eltépte magát tőle, és keresztülviharzott a báltermen. Ebben a pillanatban zuhant le az első bomba.

Úgy jöttek, akár egy meteorraj; nem olyan sűrű rajokban, de sokkal halálosabban. A reggeli kvadránsba érkeztek, a bolygó éjféltől hajnalig terjedő sötét részére. Fejjel rohantak neki a nap körül keringő Föld előre mozgó oldalának. Négyszázmillió mérföldről érkeztek.

Rettentő sebességük méltó ellenfélre talált a Terra Védelmi Rendszerben, amely a másodperc törtrésze alatt észlelte és elfogta a külső szatelliták újévi ajándékait. Vad csillagok sokasága villant, majd tűnt el az égen; a felderített bombák ötszáz mérfölddel a célpontjuk felett robbantak föl.

De a védelem és a támadás sebessége közötti eltérés oly csekély volt, hogy sok bomba átjutott. Keresztülszáguldottak a sarki fény szintjén, a meteorszinten, az alkonyhatáron, a sztratoszférán, aztán leértek a Földre. A láthatatlan röppályák titáni rengésekben végződtek.

Az első atomrobbanás, amely Newarkot semmisítette meg, rettenetesen megrázta a Presteign-házat. Remegtek a padlók, a falak és a vendégek egymás hegyére-hátára estek, a bútorokkal és a dekorációval együtt. Rengést rengés követett, ahogy a vaktában lezúduló zápor elborította New York környékét. A zaj, a sok megrázkódtatás és a horizonton villódzó fény annyira rémületbe ejtette az embereket, hogy kihunyt bennük az értelem szikrája és visítozó, lapuló és menekülő állatokká változtak, öt percen belül Presteign elegáns szilveszteri estélye fejvesztett kavarodássá alakult át.

Foyle felkelt a padlóról. A bálterem parkettjén vonagló testek között meglátta Jisbellát, aki küzdött, hogy kiszabadítsa magát. Lépett egyet feléje, aztán megállt. Fejét olyan kábultan fordította el, mintha nem is az övé volna. A robaj egy pillanatra sem szünetelt. Észrevette a hallban tántorgó, roskadozó léptű Robin Wednesburyt. Tett egy lépést felé, majd újra megállt. Rájött, hová kell mennie.

Felgyorsult. A robaj és a fény lezuhant a spektrumban: csikorgássá és pislákolássá változtak. A fogvacogtató rengések méltóságteljes hullámzássá csillapultak. Foyle keresztülszáguldott a hatalmas házon, s addig kutatott, míg végül a kertben megtalálta a lányt. Lábujjhegyen állt egy márványpadon; Foyle felgyorsult érzékei számára maga is márványszobor volt... az emelkedettség szobra.

Foyle visszalassult. Újra normálisan működő érzékeit szinte letaglózta a minden képzeletet felülmúló, iszonyú bombázás.

– Lady Olivia! – szólt.

– Ki az?

– A bohóc.

– Fourmyle?

– Igen.

– És engem keres? Meg vagyok hatva, de igazán.

– Őrültség itt kinn maradnia. Könyörgöm, engedje, hogy én...

– Nem, nem, nem! Ez csodaszép... gyönyörű!

– Engedje, hogy valami biztonságos helyre jauntoljak önnel!

– Ah, ön valami páncélos lovagnak képzeli magát? A szabadító lovagrend tagjának? Ez nem illik magához, kedvesem. Nincs hajlama hozzá. Jobban teszi, ha elmegy.

– Maradok.

– Mint a szépség szerelmese?

– Mint szerelmes.

– Még mindig unalmas, Fourmyle. Ugyan, legyen már valamivel ihletettebb! Ez itt Armageddon... A Virágzó Szörnyűség. Mondja el nekem, mit lát!

– Nem sokat – nézett körül Foyle, és megborzongott. – Fényben ég az egész látóhatár. Villódzik. Fölötte mintha tűzeső hullana. Olyan, mint a karácsonyi csillagszórók.

– Ó, milyen keveset lát a szemével. Lássa, amit én látok! Egy kupola van az égen, egy szivárványkupola. A színek a legsötétebb tónusoktól a legtüzesebben égőkig terjednek, így nevezem a színeket, amiket én látok. Mi lehet az a kupola?

– A radarernyő – motyogta Foyle.

– És látok még óriási tűznyilakat: felröppennek, majd libegve, kígyózva és táncolva elkanyarodnak. Mik azok?

– Elfogó vadászsugarak. Ön látja az egész elektronikus védelmi rendszert.

– És a bombákat is látom, ahogy jönnek le... a gyors csíkokat, melyeket maguk vörösnek neveznek. De ez nem az a vörös, hanem az enyém. Miért látom őket?

– A levegővel való súrlódáskor felforrósodnak. De a közömbös ólomburkolat nekünk nem mutat színeket.

– Úgy látszik, ön sokkal többet ér Galileiként, mint Galahadként. Ó, ott jön egy keleten. Oda nézzen! Jön, jön, jön... Most!

A fény felvillanása a keleti horizonton bizonyította, hogy a lány nem képzelődik.

– Ott egy másik északon! Nagyon közel. Nagyon. Most! A rázkódás végigsöpört észak felől.

– És a robbanások, Fourmyle... nem csak fényfelhők. Van szerkezetük, szövésmintájuk, olyanok, mint a színes faliszőnyegek. Csodaszépek. Mint a remekbe készült halotti leplek.

– Hiszen azok, Lady Olivia.

– Ön fél?

– Igen.

– Akkor meneküljön!

– Nem.

– Ah, milyen makacs.

– Nem tudom, milyen vagyok. Félek, de nem menekülök el.

– Akkor henceg. Lovagi virtusból csinálja. – A fátyolos hangban derű bujkált. – Gondolkodjon, Fourmyle! Mennyi időbe kerülne eljauntolni? Másodperceken belül biztonságban lenne... Mexikóban, Kanadában vagy Alaszkában. Teljes biztonságban. Milliók lehetnek most ott. Valószínűleg már csak mi ketten maradtunk a városban.

– Nem mindenki tud olyan gyorsan és olyan messzire eljauntolni.

– Akkor mi vagyunk az utolsók, akik számítunk. Miért nem hagy itt? Helyezze biztonságba magát. Én nemsokára elpusztulok, Senki sem fogja megtudni, hogy a szerep, amiben tetszelgett, lefoszlott magáról.

– Szuka!

– Ah, mérges! Micsoda undorító szó. Ez a gyengeség első jele. Miért nem cselekszik jobb belátása szerint? Miért nem visz el erőszakkal? Az lenne a második jel.

– Vigye el az ördög!

Egészen közel lépett hozzá, a keze ökölbe szorult dühében. A nő megérintette az arcát nyugodt, hideg kezével, és Foyle újra érezte az elektromos ütést.

– Nem. Túl késő már, kedvesem – mondta csendesen a nő. Egész raj vörös csík jön lejjebb, egyre lejjebb... egyenesen felénk. Ezek elől nem menekülhetünk. Gyorsan, most! Fusson! Jauntoljon! Vigyen magával! Gyorsan! Gyorsan!

Foyle lekapta a padról.

– Szuka! Soha!

Átölelte, megkereste korallajkát, és megcsókolta. Száját a lányéhoz szorítva várta a végső eszméletvesztést. De egyáltalán nem jött robbanás.

– Becsapott! – kiáltotta.

A lány nevetett. Erre újra megcsókolta, majd kény szerit ette magát, hogy elengedje. A lány lélegzet után kapkodott, majd újra nevetett: korallszeme fény lett.

– Vége – mondta.

– Még el sem kezdődött.

– Mire gondol?

– A kettőnk háborújára.

– Tegye emberhez méltó háborúvá! – kiáltotta a nő szenvedélyesen. – Maga az első, akit nem tévesztett meg a külsőm. Ó, istenem! Hogy untam a nagylelkű lovagokat és langyos szenvedélyüket a mesebeli hercegnő iránt! Pedig én nem vagyok az... belül. Nem vagyok az. Nem vagyok, és nem voltam soha. Legyen vad háború közöttünk! De ne győzzön le... pusztítson el!

Hirtelen újra Lady Olivia lett, a nyájas hószűz.

– Attól tartok, a bombázás befejeződött, kedves Fourmyle. A műsornak vége. De milyen izgalmas bevezetés az új évhez. Jó éjszakát!

– Jó éjszakát? – visszhangozta a férfi hitetlenkedve.

– Jó éjszakát! – ismételte a nő. – Kedves Fourmyle, ön valóban olyan esetlen, hogy észre sem veszi, mikor van elbocsátva? Most elmehet. Jó éjszakát!

Habozott, szavakat keresgélt, végül megfordult, és kibotorkált a házból. Remegett az örömtől és a zavarodottságtól. Kábultan lépkedett, alig vett tudomást a körülötte lévő zűrzavarról és katasztrófáról. A látóhatárt vörös lángok fénye világította meg. A támadás lökéshullámai úgy felbolydították a légkört, hogy a süvítő szélrohamok sehogy sem tudtak lecsillapodni. A robbanások keltette vibrálás annyira megrázta a várost, hogy a téglák, a párkányok, az üvegablakok és a fémek meglazultak és lezuhantak. Pedig New Yorkot nem is érte közvetlen támadás.

Az utcák üresek voltak, a város kihalt. New York és városnegyedeinek lakossága kétségbeesetten próbált biztonságos helyre jauntolni... ki hová tudott: öt mérföldre, ötven mérföldre, ötszáz mérföldre. Néhányan egy-egy találat kellős közepébe jauntoltak. Ezrek haltak meg jauntrobbanásokban, mert a nyilvános jauntállomásokat nem tömeges elvándorlás fogadására tervezték.

Foyle észrevette, hogy fehér páncélos katasztrófabrigádok jelentek meg az utcákon. Egy ellentmondást nem tűrően rá irányuló jelzés figyelmeztette, hogy besorozták helyreállító munkára. A jauntolással nem az volt a gond, hogy hogyan ürítsék ki a városokat, hanem hogy a lakosságot visszatereljék, és megkezdjék a helyreállítást. Foyle nem érzett kedvet hozzá, hogy egy héten át kínlódjon a tűzzel és a fosztogatókkal. Felgyorsult, és kitért a katasztrófabrigád elől.

Az Ötödik Avenue-n lelassult; a gyorsulás olyan sok energiát vett igénybe, hogy néhány percnél tovább nem szívesen vette igénybe. A gyorsulás hosszabb periódusa energia-visszanyerő napokat követelt.

A fosztogatók és a jauntsakálok már munkában voltak az utcán; magányosan vagy csapatosan, óvatosan, de dühödt munkába merülve. Sakálok marcangolták a még élő, de magatehetetlen állat testét. Foyle-ra rohantak. Ma éjjel minden az ő zsákmányuk volt.

– Ma nincs kedvem – mondta nekik Foyle. – Játsszatok valaki mással!

Kiürítette a pénzt a zsebeiből, és odavetette nekik. Azok felkapkodták, de nem elégítette ki őket. Szórakozásra vágytak, és nyilván valami védtelen úrnak nézték. Vagy féltucatnyian körülvették, hogy kegyetlenül megkínozzák.

– Milyen kedves úriember – mosolyogtak rá. – Rendezzünk a tiszteletére egy jó kis bulit!

Foyle egyszer már látta egyik vendégük megcsonkított testét. Sóhajtott, és elűzte gondolataiból Olivia Presteign képét.

– Rendben van, sakálok – mondta. – Rendezzünk egy jó kis bulit. Azok arra készültek, hogy sikoltozva fogja ropni köztük a táncot,

de Foyle megnyomta szájában a kapcsolótáblát, és tizenkét másodpercre a leggyilkosabb géppé vált, amit valaha is kigondoltak... A kommandógyilkossá. Nem kellett gondolkodnia vagy akarnia; a teste csupán engedelmeskedett az izmai és a reflexei parancsának. Hat elnyúlt testet hagyott az utcán.

A régi St. Patrick sértetlenül, állandóságát hirdetve állt; a távoli tüzek fényei visszaverődtek megzöldült rézkupoláján. A Négy Mérföld Cirkusz kivilágított és berendezett sátrai megtöltötték a főhajót, de a cirkusz személyzete eltűnt. Szolgák, szakácsok, inasok, atléták, filozófusok, kísérők és szélhámosok egyaránt megfutamodtak.

– De vissza fognak jönni fosztogatni – mormolta Foyle. Belépett a saját sátrába. Az első dolog, amit meglátott, egy fehér ruhás alak volt, aki a pléden kuporogva derűsen dudorászott magában. Robin Wednesbury volt; ruhája megtépázva, értelme ugyancsak.

– Robin!

A lány csak dúdolt tovább. Foyle felrántotta, megrázta, majd pofon vágta. A lány sugárzott és dúdolt. Foyle megtöltött egy fecskendőt, és beadott neki egy óriási adag nikotinsav-injekciót. Rémítő látvány volt, ahogy a gyógyszer visszarántja a lányt a valóságtól való szánalmas meneküléséből. Szaténfényű bőre hamuszürke lett, gyönyörű arca eltorzult. Felismerte Foyle-t, eszébe jutott mindaz, amit el akart felejteni, felsikoltott, és térdre esett. Sírni kezdett.

– Így már jobb – mondta Foyle. – Maga nagymester a menekülésben, igaz? Először az öngyilkosság, most meg ez. Mi következik?

– Menjen innen!

– Valószínűleg a vallás. Szinte látom egy föld alatti szektába belépve, Pax Vobiscum-féle jelszavakat hangoztatva. Bibliarejtegetés és a hitért vállalt mártírhalál. Hát soha semmivel nem tud szembenézni?

– Hát már soha nem tud elmenni?

– A menekülés a nyomorékoknak való. A neurotikusoknak.

– A neurotikusok. A művelt zöldfülűek kedvenc szava. Maga is ilyen művelt, ugye? Ilyen higgadt. Ilyen kiegyensúlyozott. Maga szökevény volt egész életében.

– Én? Soha. Egész életemben vadászok.

– Menekül. Nem hallott még a támadva menekülésről? Úgy menekül a valóság elöl, hogy támadja... tagadja... elpusztítja: Ezt tette mindig is.

– Támadva menekülés? – ismételte Foyle meghökkenten. – Azt mondja, menekülök valami elől?

– Nyilván.

– Mi elől?

– A valóság elől. Nem fogadja el az életet úgy, ahogy van. Visszautasítja, támadja, a saját elképzelését akarja rákényszeríteni. Megtámad és elpusztít mindent, ami a saját őrült elképzelése útjába áll. – Felemelte könnyes arcát. – Nem bírom tovább! Azt akarom, hogy engedjen el!

– Hová?

– Hogy élhessem a saját életemet.

– És a családja?

– Hogy megkeressem őket a magam módján.

– Miért? Most mi a baj?

– Túl sok nekem ez így együtt... maga és a háború... mert maga éppolyan rossz, mint a háború. Még rosszabb. Ami az éjjel történt velem, megtörténik minden pillanatban, amíg magával vagyok. Elviselem az egyiket vagy a másikat, de a kettőt együtt már nem.

– Nem – mondta a férfi. – Szükségem van magára.

– Hajlandó vagyok megvásárolni a szabadságomat.

– Hogyan?

– Elvesztett minden, a Vorgához, vezető nyomot, igaz?

– És?

– Találtam egy újat.

– Hol?

– Ne törődjön azzal, hogy hol! Elenged, ha elárulom?

– Kiszedhetem magából.

– Rajta! Szedje ki! – A lány szeme megvillant. – Ha tudná, mi az, nem lenne több gondja.

– El tudom érni, hogy elárulja.

– Csakugyan? A ma éjszakai bombázás után? Hát csak próbálja meg!

Foyle-t meglepte a lány kihívó viselkedése.

– Honnan tudjam, hogy nem blöfföl?

– Adok egy útbaigazítást. Emlékszik a férfira Ausztráliában?

– Forrestre?

– Igen. Megpróbálta elárulni a társai nevét. Emlékszik az egyetlen névre, amit kimondott?

– Kemp.

– Meghalt, mielőtt befejezhette volna. A név: Kempsey.

– Ez a nyom?

– Igen. A neve és a címe. Viszonzásképpen megígéri, hogy elenged.

– Benne vagyok – mondta a férfi. – Elmehet. Most pedig adja ide!

A lány az utazóruhájához ment, amit Sanghajban viselt. Az egyik zsebéből megpörkölődött papírt húzott elő.

– Sergei Orel íróasztalán találtam, amikor el akartam oltani a tüzet... a tüzet, amit az Égő Ember okozott...

Átnyújtotta a papírlapot. Töredék volt egy könyörgő levélből:

...csinálni valamit, hogy kiszabaduljak ebből a baktériummezőből. Miért kell úgy bánni az emberrel, mint egy kutyával, csak mert nem tud jauntolni? Kérlek, segíts, Serg! Segíts egy vén cimborának, akivel együtt voltál a hajón, amiről nem beszélhetünk! Adj kölcsön egy százast! Emlékezz az összes szívességre, amit neked tettem! Küldj egy százast, de legalább egy ötvenest! Ne hagyj cserben!

Rodg Kempsey

3-as Barakk

Bacterium Rt. Mare Nubium Hold

– Istenemre! – kiáltotta Foyle. – Ez aztán a nyom! Most nem vallhatunk kudarcot. Tudni fogjuk, mit tegyünk. El fog mondani mindent... mindent – Robinra vigyorgott. – Holnap éjszaka indulunk a Holdra! Váltson hajójegyet! Nem, körülményes lesz a támadás miatt. Vegyen egy hajót! Olcsón fogják őket kiárusítani.

– Kettőnkre gondol? – kérdezte Robin. – Csak magáról beszéljen!

– Kettőnkre gondolok – válaszolta Foyle. – Mindketten megyünk a Holdra!

– Én elmegyek.

– Nem megy el. Velem marad!

– De hát megígérte, hogy...

– Nőjön már fel, kislány! Bármit megígértem volna, hogy ezt megszerezzem. Most sokkal nagyobb szükségem van magára, mint eddig. Nem a Vorga miatt. Azzal elbánok magam is. Valami sokkal fontosabbról van szó.

A lány hitetlenkedő arcába nézett, és bánatosan mosolygott.

– Ez a pech, kislány. Ha két órával előbb adja ide ezt a levelet, meg tudtam volna tartani a szavam. De most már túl késő. Szükségem van egy szerelmi titkárra. Szerelmes vagyok Olivia Presteignbe.

A lány haragtól lángolva ugrott talpra.

– Szerelmes? Olivia Presteignbe? Szerelmes abba a fehér hullába? – Keserűen dühös gondolatai a meglepetés erejével hatottak Foyle-ra. – Most aztán végleg elveszítettél! Örökre! El foglak pusztítani!

És a lány eltűnt.

12.

A Központi Elhárítás londoni főhadiszállásán Peter Y'ang-Yeovil egymás után kapta a jelentéseket: percenként hatot. Információk jöttek telefonon, táviratban, telexen, jauntoló hivatalnokkal. A bombázás képe gyorsan összeállt.

ÖSSZPONTOSÍTOTT TÁMADÁS É-ÉS D-AMERIKA ELLEN 60-120 NYUGATI HOSSZÚSÁGIG... LABRADORTÓL ALASZKÁIG ÉSZAKON... RIÓTÓL ECUADORIG DÉLÉN... BECSLÉS SZERINT 10% LÖVEDÉK HATOLT ÁT A VÉDŐHÁLÓN... MEGKÖZELÍTŐ EMBERVESZTESÉG TÍZ-TIZENKÉT MILLIÓ...

– Jauntolás nélkül a veszteség ötször ekkora lenne – mondta Y'ang-Yeovil. – Persze így is felér egy kiütéssel. Még egy ilyen pofon, és a Terrának vége.

Szavait a beosztottjaihoz intézte, akik ki-be jauntoltak az irodába, hol felbukkantak, hol meg eltűntek, miközben jelentéseket dobtak le az asztalára, vagy az egész falat elfoglaló fekete üvegtáblára krétával számokat és egyenleteket firkáltak föl. A fesztelenség volt a szabály, Y'ang-Yeovil ezért meglepődött és gyanakodni kezdett, amikor az egyik beosztottja kopogtatott az ajtón, majd túlzott szertartásossággal lépett be rajta.

– Mi ez az alamusziság? – kérdezte.

– Egy hölgy szeretne beszélni veled, Yeo.

– Szerinted alkalmas ez az idő a komédiázásra? – csattant fel Y'ang-Yeovil ingerülten, majd rámutatott az áttetsző fekete táblán sorakozó s a katasztrófát taglaló egyenletekre. – Olvasd el ezt, aztán lépj sírva a távozás mezejére!

– Nagyon különös hölgy, Yeo. A Vénuszod a Spanyol Lépcsőről.

– Ki? Miféle Vénusz?

– A kongói Vénuszod.

– Ó, ő az? – Y'ang-Yeovil habozott. – Küldd be!

– Egyedül fogod kihallgatni, természetesen.

– Semmi természetesen! Háború van. Továbbra is kérem a jelentéseket, de szólj a többieknek, hogy váltsanak a titkos nyelvre, ha mondanivalójuk van a számomra.

Robin Wednesbury nyitott be az ajtón; még most is a fehér szakadt estélyi ruha volt rajta. New Yorkból egyenesen Londonba jauntolt, eszébe sem jutott, hogy átöltözzön. Arca még így elkínzottan is szép volt. Y'ang-Yeovil egy kurta pillantással felmérte, és magában megállapította, hogy az első alkalommal sem tévedett. Robin viszonozta a pillantását, és szeme kitágult.

– Hiszen maga a szakács a Spanyol Lépcsőről! Angelo Poggi!

Mint minden elhárítótiszt, Y'ang-Yeovil is fel volt készülve az ilyen válságos, pillanatokra.

– Nem szakács, madame. Csak nem volt időm, hogy újra elbűvölő önmagámmá változzam. Kérem, üljön le, Miss...

– Wednesbury. Robin Wednesbury.

– Örvendek. Y'ang-Yeovil kapitány vagyok. Milyen kellemes, hogy meglátogatott, Miss Wednesbury. Megkímélt egy hosszú, fárasztó nyomozástól.

– É... én nem ének semmit. Mit keresett a Spanyol Lépcsőn? Miért vadászott?...

Y'ang-Yeovil látta, hogy a lány ajka nem mozog.

– Ó, ön telepata, Miss Wednesbury? Hogy lehetséges ez? Azt hittem, minden telepatát ismerek a rendszerben.

– Nem vagyok teljes telepata, csak egyirányú. Csak adni tudok... venni nem.

– Ami természetesen értéktelenné teszi magát a világ szemében. Értem. – Y'ang-Yeovil együttérzően rákacsintott. – Micsoda aljas tréfa a sorstól, Miss Wednesbury... viselni a telepátia minden hátrányát és nélkülözni az összes előnyét. Együtt érzek magával, higgye el.

– Áldja meg az isten! Ő az első, aki minden magyarázat nélkül rájött.

– Óvatosan, Miss Wednesbury. Hallom önt. Térjünk rá a Spanyol Lépcsőre.

Elhallgatott, feszülten figyelte a lány izgatott gondolatait.

– Mire vadászott? Rám? Idegen hadv... Ó, istenem! Bántani fognak? Hogy kiszedjék az... információt. Én...

– Kedves kislányom – mondta Y'ang-Yeovil gyengéden. Szórakozva fogta meg a lány kezét, és el sem engedte. – Figyeljen rám egy pillanatra! Semmi oka megrémülni. Nyilvánvalóan idegen hadviselő, igaz?

A lány bólintott.

– Nagyon sajnálatos, de ezzel most ne foglalkozzunk. És az, hogy az elhárítok erőszakkal szedik ki az emberekből az információt... csak propaganda.

– Propaganda?

– Nem vagyunk ügyetlenek, Miss Wednesbury. Az információt középkori módszerek nélkül is ki tudjuk szedni bárkiből. De terjesztjük a legendát, hogy jó előre megdolgozzuk, hogy úgy mondjam, az embereket.

– Igaz ez? Hazudik. Be akar csapni.

– Ez igaz, Miss Wednesbury. Néha szoktam ravaszkodni, de most nincs szükség rá. Hiszen ön a saját akaratából jött hozzám, hogy közöljön valamit.

– Túl ügyes... Túl gyors...

– Úgy tűnik, önt csúnyán becsapták mostanában. Ön csúnyán megégette magát.

– Úgy van. Igen. Legfőképpen a magam hibájából. Ostoba vagyok, gyűlöletesen ostoba!

– Nem ostoba, és nem gyűlöletes, Miss Wednesbury. Nem tudom, mi történt, amiért ilyen rossz véleménnyel van magáról, de remélem, minden rendbe jön. Tehát... önt becsapták, ugye? Még inkább önmagában csalódott? így vagyunk vele mindnyájan. De önnek még segített is valaki ebben. Ki?

– Ha megmondom, elárulom őt.

– Akkor ne mondja.

– De meg kell találnom az anyámat és a nővéreimet... soha többé nem bízom meg benne. Magamnak kell megtennem. – Robin vett egy mély lélegzetet. – Arról az emberről akarok önnel beszélni, akit úgy hívnak, hogy Gulliver Foyle.

Y'ang-Yeovil azonnal munkához látott.

– Igaz, hogy vonaton érkezett? – kérdezte Olivia Presteign. Mozdonnyal és kilátókocsival? Micsoda bámulatos vakmerőség.

– Igen. Figyelemre méltó fiatalember – mondta Presteign. Acélszürkén, acélkeményen állt háza halljában, leánya oldalán. Őrizte az életet és a becsületet, amíg a szolgái vissza nem térnek a biztonságos helyekről, ahová fejvesztetten eljauntoltak. Rendületlen nyugalommal csevegett Oliviával, egy pillanatra sem engedve, hogy a lány megérezze, milyen komoly veszélyben vannak.

– Kimerült vagyok, apa.

– Ez az éjszaka eléggé próbára tettedé kérlek, ne pihenj még le!

– Miért ne?

Presteign nem árulta el, hogy a lány nagyobb biztonságban van, ha vele marad.

– Magányosnak érzem magam, Olivia. Beszélgessünk még néhány percig.

– Merész dolgot műveltem, apa. A kertből néztem végig a bombázást.

– Kedvesem! Egyedül?

– Nem. Fourmyle-lal.

Vad dörömbölés rázkódtatta meg a bejárati ajtót, amit Presteign jó előre bezárt.

– Mi az?

– Fosztogatók – válaszolta Presteign nyugodtan. – Ne ijedj meg, Olivia! Nem jutnak be. – Egy asztalhoz lépett, amelyen korábban egy egész fegyvergyűjteményt helyezett el olyan gondosan, mint valami pasziánszot. – Nincs veszély, drágám. – Megpróbálta elvonni a lány figyelmét. – Fourmyle-ról beszéltél az előbb...

– Ó, igen. Együtt néztük a bombázást. Elmeséltük egymásnak, hogy mit látunk.

– Gardedám nélkül? Ez nem volt megfontolt dolog, Olivia.

– Tudom. Tudom. Méltatlanul viselkedtem. Olyan nagynak, olyan magabiztosnak látszott, hogy úgy bántam vele, mint valami fenséges hölgy. Emlékszel Miss Postra, a nevelőnőmre, aki olyan méltóságteljes és tartózkodó volt, hogy elneveztem őt Fenséges Hölgynek. Miss Postot játszottam el. Fourmyle mérges volt, apa. Ezért keresett meg a kertben.

– És te engedted, hogy maradjon? Meg vagyok rendülve, kedvesem.

– Én is. Azt hiszem, az izgalomtól félig-meddig elment az eszem. Hogy néz ki, apa? Te milyennek látod?

– Hatalmas. Magas, nagyon sötét, eléggé rejtélyes. Akár egy Borgia. Hol magabiztosnak, hol barbárnak látszik.

– Á, tehát vad? Láttam magam is. Csak úgy sugárzik róla, hogy veszélyes"! A legtöbb ember csak pislákol... de ő olyan, mint egy villámcsapás! Lenyűgöző!

– Kedvesem – tiltakozott Presteign gyengéden. – Egy hajadon lány nem beszélhet így. Nem örülnék, ha romantikus kapcsolatot alakítanál ki egy ilyen felkapaszkodott újgazdaggal, mint Ceresi Fourmyle.

Presteign alkalmazottjai jauntoltak be a hallba; szakácsok, szobalányok, lakájok, kifutófiúk, inasok, komornak. Reszkettek a bűntudattól, amiért elmenekültek a halál elől.

– Elhagytátok az őrhelyeteket! Nem felejtem el – mondta Presteign hidegen. – Biztonságom és becsületem újra a kezetekben van. Őrizzétek! Lady Olivia és én visszavonulunk.

Karon fogta a lányát, és – dühödten védelmezve – jégtiszta hercegnőjét felvezette a lépcsőn.

– Vér és pénz – mormolta.

– Mi az, apa?

– A család jelmondatán gondolkodtam, Olivia. Megköszöntem az Istennek, hogy te nem örökölted.

– Mi az a jelszó?

– Nem szükséges tudnod. Ez az, amiben Fourmyle is osztozik.

– Ó, bűnös? Tudtam. Akár egy Borgia, te mondtad. Fekete szemű, gonosz Borgia, és az arcán mintába állnak össze a vonalak.

– Mintába, kedvesem?

– Igen. Furcsa mintát láttam az arcán... nem az idegek és izmok szokásos elektromos rajzolatát. Fölöttük van még valami. Kezdettől fogva elkápráztatott.

– Miféle mintára gondolsz?

– Fantasztikus... lenyűgözően ördögi. Nem tudom elmondani. Adj valamit, amivel lerajzolhatom. Megmutatom neked.

Egy hatszáz éves, Chippendale-stílusú szekrény előtt álltak meg. Presteign ezüstkeretes kristálylapot vett ki belőle, és odaadta Oliviának. Ahogy a lány megérintette ujja hegyével, egy fekete pont jelent meg rajta. Az ujj tovább mozdult, és a pont vonallá változott. Olivia keze nyomán egykettőre kirajzolódtak egy ördögi maszk örvénylő vonalai.

Saul Dagenham kiment az elsötétített hálószobából. Egy pillanattal később az egyik fal kivilágosodott, és fénnyel árasztotta el a szobát. Úgy tűnt, mintha Jisbella hálószobájának képét egy hatalmas tükör verné vissza, de valami fortélyos módon. Jisbella egyedül feküdt az ágyon, de a tükörképen Saul Dagenham ült az ágy szélén egyedül. A tükör valójában ólomüveg tábla volt. Két hajszálra egyforma szoba között. Dagenham épp most kapcsolta fel a saját világítását.

– Szerelem időre – hallatszott Dagenham hangja a beszélőn keresztül. – Undorító.

– Nem, Saul. Egyáltalán nem az.

– Örökös kudarcélmény.

– Ez sem igaz.

– De boldogtalan.

– Nem. Mohó vagy. Érd be azzal, amid van!

– Ez több, mint amim valaha is volt. Csodálatos vagy.

– Te pedig féktelen. Most aludj, drágám, holnap síelünk!

– Nem. Megváltozott a terv. Dolgoznom kell.

– Ó, Saul... megígérted. Nem lesz több munka, bosszankodás és rohanás. Nem tartod meg az ígéretedet?

– Nem tehetem meg, amíg háború van.

– Pokolba a háborúval! Te már épp eleget áldoztál fel a Tycho-sivatagban. Nem kérhetnek annál többet tőled.

– Be kell fejeznem egy munkát.

– Segítek befejezni.

– Nem. Jobb, ha kimaradsz ebből, Jisbella.

– Nem bízol bennem.

– Nem akarlak bántani.

– Nekünk nem árthat semmi.

– Csak Foyle.

– M-micsoda?

– Fourmyle nem más, mint Foyle. Te is tudod. Tudom, hogy tudod.

– De én soha...

– Nem, te sohasem mondtad. Te csodálatos nő vagy. Higgyél bennem is ugyanúgy, Jisbella!

– Akkor hogy jöttél rá?

– Elárulta magát.

– Hogyan?

– A nevével.

– Ceresi Fourmyle? Megvette a Ceres Társaságot.

– De Geoffrey Fourmyle?

– ő találta ki.

– Csak hiszi, hogy ő találta ki. Emlékezett rá. Geoffrey Fourmyle az a név, amit a megalomániatesztekben használnak Mexico Cityben, az Egyesült Kórházban. Végigcsináltattam a megalomániatesztet Foyle-lal, amikor megpróbáltam feltárni a személyiségét. A név valószínűleg valahol mélyen megmaradt benne. Kiásta, és azt gondolta, tőle származik. Ez adta a tippet.

– Szegény Gully. Dagenham mosolygott.

– Igen, hiába védjük magunkat a külvilág ellen, mindig valami belső dolog győz le bennünket. Árulás ellen nincs védelem, és mindig eláruljuk magunkat.

– Mit fogsz tenni, Saul?

– Hogy mit? Természetesen végzek vele.

– Húsz kiló PyrE-ért?

– Nem. Hogy megnyerjek egy vesztett háborút.

– Mit? – Jisbella a két szobát elválasztó üvegfalhoz ment. – Te, Saul? Hazafi lennél?

A férfi majdnem bűntudatosan bólintott.

– Nevetséges. Furcsa. De az vagyok. Teljesen megváltoztattál, újra ép emberré tettél.

Ő is az üvegfalhoz nyomta az arcát, és a nyolccentis ólomüvegen keresztül csókolóztak.

A Mare Nubium eszményien alkalmas volt levegőben nem tenyésző baktériumok, talajorganizmusok, baktériumölő vírusok, ritka penészgombák és mindenféle mikroszkopikus életformák tenyésztésére, melyek nélkülözhetetlenek voltak a légmentes körülményeket igénylő gyógyszeriparban és iparban. A Baktérium Rt. mozaikszerűén megművelt hatalmas területeit átjárópallók keresztezték, melyek egy központi barakkegyüttes, továbbá irodák és üzemek körül húzódtak. Ezek a megművelt területek óriási üvegkádak voltak: az átmérőjük harminc méter, a magasságuk harminc centiméter, a vastagságuk pedig nem több, mint kétmolekulányi.

Egy nappal azelőtt, hogy a hold felszínén végigkúszó napkeltevonal elérte volna a Mare Nubiumot, a kádakat megtöltötték táptalajjal. A levegőtlen hold hirtelen beköszöntő, vakító hajnalán a kádakba elvetették a magot, majd az ezt követő, tizennégy napig tartó, állandó napsütésben megkezdődött a növények gondozása, a szabályoknak mindenben megfelelő ápolása. Az űrruhás munkások szünet nélkül ide-oda baktattak az átjárópallókon. A napnyugtavonal közeledtével aztán a kádakat learatták, és hagyták, hadd fagyjon meg, hadd sterilizálód)ék a kéthetes holdéjszakában.

Jauntolásnak nem volt értelme ebben az unalmas, szinte egy helyben toporgó földművelő munkában, így aztán a Baktérium Rt. jauntképtelen páriákat alkalmazott, rabszolgamunkabérért. A legalja munkát végezte itt a Naprendszer söpredéke, és a Baktérium Rt. barakkjai a pokol bugyraihoz hasonlítottak a kéthetes pihenő alatt. Foyle ezt tapasztalta, amikor benyitott a 3-as barakkba.

Rémítő látvány tárult elé. Kétszáz ember zsúfolódott össze az óriási helyiségben; szajhák, keménykötésű stricijeikkel, profi kártyások hordozható asztalukkal, kábítószerrel házalók, uzsorások. Maró füst, alkoholbűz és az azonosulás csípős szaga terjengett a levegőben. Bútorok, ágyneműk, ruhák, öntudatlan testek, üres palackok és rothadó élelmiszer hevert szanaszét a padlón.

Fenyegető ordítozás fogadta Foyle megjelenését, de ő felkészült erre a fogadtatásra. Megszólította az első elébe tolakodó szőrös pofát.

– Kempsey? – kérdezte nyugodtan. A válasz ocsmány gyalázkodás volt. Ő csak vigyorgott rajta, és átnyújtott a férfinak egy százkoronást. – Kempsey? – fordult egy másikhoz. Újabb sértés volt a válasz. Újra fizetett, majd sorra járta a barakkokat, közben egykedvűen osztogatta a százasokat, mintha így akarná megköszönni a sértéseket és a szitkokat. A barakkok központjában találta meg kulcsemberét; szemmel láthatóan ez a szörnyeteg, aki két mocskos nőszeméllyel viháncolt, miközben talpnyalói whiskyvel itatták, volt a barakkok zsarnoka.

– Kempsey? – kérdezte Foyle a régi, külvárosi modorában. Rodger Kempseyt hajkurászom.

– Én meg téged hajkurászlak a suskádér – válaszolta a férfi, s hatalmas mancsát már nyújtotta is Foyle bankjegye után. – Adde!

A sokaság elragadtatottan felvonított. Foyle mosolygott, és szemen köpte a férfit. Gyászos csend támadt. A kopasz lerázta magáról a két nőt, és felpattant, hogy végezzen Foyle-lal. Öt másodperc múlva a padlón fetrengett, Foyle lábával a nyakán.

– Még mindig Kempseyt hajkurászom – mondta Foyle szelíden. – Keményen hajtok utána, öreg. Jobb, ha megmutatod, különben véged, az tuti!

– Fürdőszoba! – bömbölte a kopasz. – Ott dekkol! A fürdőben!

– Na, nesze a suska – mondta Foyle, és maradék pénzét leszórta a kopasz elé a padlóra, aztán sietve elindult a fürdőszobába.

Kempsey az egyik zuhanyfülke sarkában kuporgott, s arcát a falhoz nyomva dünnyögött valamit, de olyan egyhangú ritmusban, hogy érezni lehetett, már órák óta ezt csinálja.

– Kempsey?

Csak a monoton dünnyögést kapta válaszul.

– Mi bajod, te?

– A ruhák – sírta Kempsey. – A ruhák. Mindenütt a ruhák. Mint a mocsok, a betegség, a piszok. Ruhák, mindenütt ruhák.

– Talpra, ember! Kelj fel!

– Ruhák. Mindenütt a ruhák. Mint a mocsok, a betegség, a piszok...

– Kempsey! Figyelj rám végre! Orel küldött.

Kempsey abbahagyta a vinnyogást, és könnyáztatta képét Foyle felé fordította.

– Ki? Kicsoda?

– Sergei Orel küldött. Megvettem a szabadságodat. Szabad vagy. Elmegyünk.

– Mikor?

– Most.

– Ó, istenem, istenem! Áldd meg őt! Áldd meg! – Kempsey fáradt örömében ugrálni kezdett. A felhorzsolt, püffedt arcon mosolyféle fintor jelent meg. Nevetve, ugrándozva ment Foyle után, aki kivezette a fürdőszobából. De a barakkban újból jajgatni és sírni kezdett, amikor Foyle végigvitte a hosszú helyiségen, és meztelen nők rohantak hozzá nagy halom szennyes ruhaneművel, s ott rázták az orra előtt. Kempsey habzó szájjal makogott valamit.

– Mi a hézag vele? – szólt Foyle kültelki nyelven a kopasz emberhez.

Az most már egyenesen barátságos volt.

– Asszem, a rongyok – válaszolta. – Mindig ilyen. Ha ócska rongyokat lát, egyből becsavarodik.

– Miért?

– Hogy miért? Bolond és kész.

A főkijárati zsilipnél Foyle Kempseyt is, magát is űrruhába gyömöszölte, majd kivezette a leszállópályára, ahol vagy húsz antigravitációs sugár nyújtogatta halvány ujját a dokkokból a hold éjszakai egét uraló domború Föld felé. Bementek az egyik dokkba, be Foyle kis hajójába, és kifújták magukat. Foyle üveget és egy fullánkampullát vett elő a szekrényből. Öntött az italból, és Kempsey felé nyújtotta. Mosolyogva dédelgette az ampullát a tenyerében.

Kempsey megitta a whiskyt. Még zavart volt, még mámoros.

– Szabad vagyok – motyogta. – Áldja meg az isten! Szabad vagyok. Nem tudod, min mentem keresztül. – Újra ivott. – Még most sem hiszem él. Olyan, mint egy álom. Miért nem iszol velem, ember? Én... – Kempsey hangja elcsuklott, elejtette a poharat, és rémülten bámult Foyle-ra. – Az arcod! – kiáltotta. – Úristen, az arcod! Mi lett vele?!

– Te tetted, te strici! – kiáltotta Foyle. Felugrott. Tigrisarca égett, meglendítette és belevágta Kempsey nyakába az ampullát, mint valami kést, amely remegve megállt benne. Kempsey megtántorodott.

Foyle felgyorsult, a testhez száguldott, estében elkapta, és hátracipelte a jobb oldali utasfülkébe. Két utasfülke volt a hajón, és Foyle jó előre előkészítette mindkettőt. A jobb oldalit kiürítette, és berendezte műtőszobának. A testet leszíjazta a műtőasztalra, kinyitott egy orvosi műszerekkel teli táskát, és hozzáfogott a kényes műtéthez, amit hipnotréninggel tanult aznap reggel... ahhoz a műtéthez, amit csak az ő ötszörös felgyorsulása tett lehetővé.

Átvágta a bőrt és az izomburkot, átfűrészelte a bordázatot, szabaddá tette a szívet. Kivágta, majd a vénákat és az artériákat bekötötte az asztal mellett álló bonyolult vérpumpába. Bekapcsolta a pumpát. Húsz másodperc telt el normális idő szerint. Oxigénmaszkot helyezett Kempsey arca fölé, és rákapcsolta a vérpumpa váltakozó irányú szívatóját.

Aztán lelassult, ellenőrizte Kempsey hőmérsékletét, beadott egy sokkellenes vénás injekciósorozatot, és várt. Vér csörgedezett a pumpán át Kempsey testébe. Öt perc múlva Foyle levette az oxigénmaszkot. A légzés folytatódott. Kempsey szív nélkül volt, de élt. Foyle leült a műtőasztal szélére, és várt. A tetoválás még látszott az arcán.

Kempsey eszméletlen maradt.

Foyle várt.

Kempsey felébredt, sikoltozott.

Foyle felugrott, szorosabbra húzta a hevedereket, és a szív nélküli ember fölé hajolt.

– Halló, Kempsey! – mondta.

Kempsey felsikoltott.

– Nézd meg magad, Kempsey! Halott vagy.

Kempsey elájult. Foyle felélesztette az oxigénmaszkkal.

– Engedj meghalni, az isten szerelmére!

– Mi a baj? Csak nem fáj? Én hat hónapig haldokoltam, mégsem nyüszítettem.

– Engedj meghalni!

– Időben, Kempsey, időben. Kikerültem a szimpatikus blokkodat, de hagylak majd meghalni, ha jól viselkedsz. A Vorga fedélzetén voltál 2436. szeptember 16-án?

– Krisztus nevére kérlek, engedj meghalni!

– A Vorga fedélzetén voltál?

– Igen.

– Odakint az űrben elmentetek egy hajóroncs mellett. A Nomád roncsa mellett. Segítséget kért, mégis otthagytátok. Igaz?

– Igaz.

– Miért?

– Krisztus! Ó, Krisztus, segíts!

– Miért?

– Ó, Jézus!

– Én voltam a Nomád fedélzetén, Kempsey! Miért hagytatok ott rohadni?

– Édes Jézus, segíts! Krisztus, szabadíts meg!

– Én megszabadítalak, ha válaszolsz a kérdéseimre. Miért hagytatok ott rohadni?

– Nem szedhettünk fel.

– Miért nem?

– Menekülők voltak a fedélzeten.

– Ó! Akkor jól gondoltam. Menekülteket szállítottatok a Callistóról?

– Igen.

– Mennyit?

– Hatszázat.

– Szép mennyiség. De eggyel többet igazán elbírtatok volna. Miért nem szedtetek fel?

– Megszabadultunk a rakománytól!

– Micsoda?! – kiáltotta Foyle.

– Kidobtuk... mindet... hatszázat... levetkőztettük őket... elvettük a ruháikat, pénzüket, ékszereiket, csomagjaikat... csoportosan löktük ki őket a zsilipen. Krisztus! A hajó tele ruhákkal... micsoda jajveszékelés, és... Jézusom! Bár el tudnám felejteni! A meztelen asszonyok... elkékülve... feltépett hassal... ott pörögtek mögöttünk... a hajó tele ruhákkal... hatszáz... Kidobtuk mind!

– Te strici! Jó kis buli volt, mi? Elvettétek a pénzüket, de eszetek ágában sem volt elhozni őket a Földre!

– Gengsztermunka volt.

– És ezért nem szedtetek fel engem?

– Azért, hogy téged is kidobjunk?

– Ki adta a parancsot?

– A kapitány.

– Neve?

– Joyce. Lindsey Joyce.

– A címe?

– Szkopcsi Kolónia, Mars.

– Mi? – döbbent meg Foyle. – Egy szkopcsi? Azt mondod, hiába vadásztam rá egy kerek évig, nem nyúlhatok hozzá, nem bánthatom, nem éreztethetem vele azt, amit én éreztem? – Elfordult az asztalon fekvő megkínzott embertől, s úgy érezte, őt is kínpadra vonja a düh és a csalódottság. – Egy szkopcsi! Az egyetlen dolog, amit kihagytam a számításból... pedig már előkészítettem neki a bal oldali kabint... Mit tegyek most?! Mi az istennyilát tegyek?! – Ordított dühében, a tetoválás lángolt az arcán.

Kempsey kétségbeesett nyögése térítette magához. Visszament az asztalhoz, és a felboncolt test fölé hajolt.

– Tisztázzuk még egyszer utoljára! Ez a Lindsey Joyce nevezetű szkopcsi adta a parancsot a menekülők kidobálására?

– Igen.

– És arra, hogy hagyjatok engem ott rohadni?

– Igen! Igen! Igen! Elég! Hagyj meghalni!

– Élj, te aljas disznó!... Te mocskos, szívtelen fattyú! Élj szív nélkül! Élj és szenvedj! A végtelenségig életben tartalak, te...

Rikító fény villant Foyle szemébe. Felnézett. Égő képmása bámult be az utasfülke, nagy, négyszögletes hajóablakán. Ahogy a hajóablakhoz ugrott, az égő ember eltűnt.

Foyle kirohant az utasfülkéből, és sebesen száguldott előre, az irányítószobába, ahol a gömb alakú megfigyelőállásból 270 fokos szögben láthatta be a teret. Sehol sem látta az égő embert.

– Nem valódi! – mormolta. – Nem lehet valódi. Jel... a jó szerencse jele... egy őrangyal. Ez mentett meg a Spanyol Lépcsőn. Most azt sugallja, folytassam a vadászatot, és keressem meg Lindsey Joyce-t.

Beszíjazta magát a pilótaülésbe, begyújtotta a hajtóműveket, és teljes gyorsulásra kapcsolt.

"Lindsey Joyce, Szkopcsi Kolónia, Mars – gondolta, miközben mélyen belepréselődött a pneumatikus székbe. – Egy szkopcsi, akinek nincsenek érzései, nincsenek örömei, nincsenek fájdalmai. Aki olyan messzire menekült, ahol megszűnt minden szenvedély. Hogyan álljak bosszút rajta? Kínozzam? Zárjam be a bal oldali kabinba, és éreztessem vele, amit én éreztem a Nomádon? Pokolba az egésszel! Már most úgy él, mintha halott lenne. Tulajdonképpen halott. És hogyan üssek egy halott testet, hogy fájdalmat tudjak okozni neki? Ilyen közel jutni a befejezéshez csak azért, hogy az arcomba vágják az ajtót... Átkozott, csaló bosszúvágy! A bosszú csak az álmok világában él... a valóságban soha."

Egy órával később csökkentette a gyorsulást, és a dühe is alábbhagyott; kicsatolta magát a székből, és eszébe jutott Kempsey. Hátrament a műtőhöz. Az eszeveszett gyorsulás elég volt ahhoz, hogy eltömítse a vérpumpát, és megölje Kempseyt. Hirtelen szokatlan és heves öngyűlölet vett erőt Foyle-on; hiába küzdött ellene.

– Mi bajod, mi? – suttogta. – Gondolj a hatszázra, akiket kidobtak az űrbe... gondolj magadra... csak nem váltál gyáva pincekereszténnyé, aki odatartja a másik arcát is, és közben bocsánatért könyörög? Olivia, mit tettél velem?! Erőt adj, ne gyávaságot...

Mindazonáltal elfordította a tekintetét, amikor kidobta a testet.

13.

MINDEN SZEMÉLYT, AKI CERESI FOURMYLE ALKALMAZÁSÁBAN ÁLLOTT, VAGY BÁRMILYEN KAPCSOLATBA KERÜLT VELE, RENDELJENEK BE KIHALLGATÁSRA! – Y-Y: KÖZPONTI ELHÁRÍTÁS

EZEN TÁRSASÁG MINDEN ALKALMAZOTTJA LEGYEN ÁLLANDÓAN RÉSEN BIZONYOS CERESI FOURMYLE SZEMÉLYÉT ILLETŐEN, ÉS FELBUKKANÁSÁT AZONNAL JELENTSE A HELYI MR. PRESTÓNAK! PRESTEIGN.

MINDEN HÍRNÖK HAGYJON FEL JELENLEGI MUNKÁJÁVAL, ÉS JELENTKEZZEN ÚJ BEOSZTÁSÁÉRT A FOYLE-ÜGYBEN! – DAGENHAM.

HALADÉKTALANUL BANKZÁRLATOT RENDELEK EL! A HADIÁLLAPOTRA TEKINTETTEL, HOGY FOURMYLE MINDEN ANYAGI ESZKÖZTŐL MEGFOSZTASSÉK! – Y-Y: KÖZPONTI ELHÁRÍTÁS.

BÁRKI KÉRDEZŐSKÖDIK AZ S. S. VORGÁRÓL, AZONNAL VIGYÉK KIHALLGATÁSRA A PRESTEIGN-VÁRBA! – PRESTEIGN.

A BELSŐ BOLYGÓK MINDEN KIKÖTŐJE ÉS TÁMASZPONTJA KÉSZÜLJÖN FEL FOURMYLE ÉRKEZÉSÉRE! VALAMENNYI LESZÁLLÁSNÁL KARANTÉNHOZ ÉS VÁMVIZSGÁLATHOZ KELL FOLYAMODNI! Y-Y: KÖZPONTI ELHÁRÍTÁS.

A ST. PATRICK-KATEDRÁLIST ÁTKUTATNI ÉS FIGYELNI! – DAGENHAM.

A BO'NESS AND UIG AKTÁIBÓL KERESSÉK KI A VORGA TISZTJEINEK ÉS LEGÉNYSÉGÉNEK NEVÉT ÉS CÍMÉT, HOGY HA LEHET, ELÉBE VÁGJUNK FOYLE KÖVETKEZŐ AKCIÓJÁNAK! – PRESTEIGN.

A HÁBORÚS BŰNÖKET KIVIZSGÁLÓ BIZOTTSÁG ELSŐ HELYEN VEGYE FEL FOYLE-T A KÖZELLENSÉGEK LISTÁJÁRA! – Y-Y: ELHÁRÍTÁS.

1 000 000 KORONA JUTALOM A NYOMRAVEZETŐNEK, HA ELFOGJUK CERESI FOURMYLE-T (ALIAS GULLIVER FOYLE, ALIAS GULLY FOYLE), AKI JELENLEG SZABADLÁBON TARTÓZKODIK A BELSŐ BOLYGÓK TERÜLETÉN! MINDEN BEJELENTÉS ELSŐBBSÉGI JOGOT ÉLVEZ

A gyarmatosítás két évszázada után a Marson még mindig olyan elkeseredett küzdelem folyt a levegőért, hogy továbbra is érvényben kellett tartani a V-L (Vegetatív-Lincs)-törvényt. Halálos vétségnek számított veszélyeztetni vagy elpusztítani egy növényt, amely létfontosságú szerepet játszott a Mars szén-dioxid légkörének oxigéndús atmoszférává való alakításában. Még a fűszálak is szentek voltak. Nem volt szükség "FŰRE LÉPNI TILOS!" táblákra. Azt, aki egy ösvényről letérne a gyepre, azonnal lelőnék. Ha valamelyik nő letépne egy virágot, könyörtelenül megölnék. A váratlan haláltól való rettegés két évszázada olyan tiszteletet fejlesztett ki a növények iránt, amely már-már vallássá növekedett.

Ez jutott Foyle eszébe, miközben felszaladt a Mars St. Michéle felé vezető töltés közepére. Közvetlenül a Syrtis légikikötőből jauntolt a St. Michéle állomásra, a töltés lábához, amely negyed mérföldön át vezetett zöld mezők között a Mars St. Michéle-hez. A maradék távolságot gyalog kellett megtennie.

Akár az eredeti Mont St. Michéle a francia parton, a Mars St. Michéle is egy dombon álló fenséges gótikus katedrális volt, melynek hegyes tornyai és támpillérei vágyakozva nyújtóztak az ég felé. Óceáni árapály veszi körül a földi Mont St. Michéle-t; zöld fűhullámok a marsit. Mindkettő erődítmény volt. A Mont St. Michéle a hité, mielőtt a szervezett vallást eltörölték, a Mars St. Michéle pedig a telepátia erődítménye. Itt élt a Mars egyetlen teljes telepatája, Sigurd Magsman.

– Lássuk csak, mi minden védi Sigurd Magsmant! – sorolta Foyle félig hisztérikusan, félig kántálva. – Először is a Naprendszer, másodszor a marsi törvény, harmadszor Dagenham, Presteign és társaik, negyedszer maga az erődítmény, ötödször az egyenruhás őrök, szolgák, és a mindannyiunk által oly jól ismert szakállas bölcs, Sigurd Magsman bámulói, aki döbbenetes erejét döbbenetes áron adja...

Foyle féktelen nevetésben tört ki.

– De van egy hatodik tényező is: Sigurd Magsman Achilles-sarka... egymilliót fizettem érte Sigurd III.-nak... vagy Sigurd IV.-nek?

Hamis papírjaival átjutott a Mars St. Michéle külső labirintusán, és kísértésbe esett, hogy blöfföljön-e, vagy egyetlen jól irányzott rohammal odaálljon-e a Nagy Ember elé. De az idő sürgetett, ellenségei közeledtek, így aztán nem tudta kielégíteni a kíváncsiságát. Inkább felgyorsult, s homályos ködfolttá válva beviharzott egy szerény kis házikóba, amely a Mars St. Michéle gazdaságának fallal körülvett kertjében állt. Szürke ablakos, zsúpfedeles ház volt, akár istállónak is nézhette volna az ember. Foyle besurrant.

A házikó egy gyerekszoba volt. Három megnyerő arcú dada ült mozdulatlanul hintaszékében, kötőtűik egy helyben lebegtek fagyott kezükben. Foyle mögéjük villant, és ampullákat szúrt beléjük. Aztán lelassult. Nézte a vénséges vén gyereket, a töpörödött, ráncos fiút, aki a padlón ült, és villanyvonattal játszott.

– Szervusz, Sigurd! – köszönt rá Foyle. A gyermek sírni kezdett.

– Síróbaba! Mitől félsz? Nem akarlak bántani.

– Rossz ember vagy, gonosz az arcod!

– A barátod vagyok, Sigurd.

– Nem. Nem vagy az. Rosszaságokra akarsz rávenni.

– A barátod vagyok. Nézd, mindent tudok azokról a nagy szőrös férfiakról, akik úgy tesznek, mintha ők te volnál, de nem árulom el senkinek. Olvasd el a gondolataimat, és megérted.

– Bántani akarod. És azt akarod, hogy én mondjam meg neki.

– Kiről beszélsz?

– A kapitányról. A szkl... szkot... – a gyermek küszködött a szóval, s még hangosabban jaj vészekéit. – Menj innen! Rossz vagy! Rosszaságok vannak a fejedben és égő emberek és...

– Gyere ide, Sigurd!

– Nem. Dada! Da-da-aa!

– Elhallgass, te kis fattyú!

Foyle megragadta a hetvenéves gyereket, és megrázta.

– Most valami egészen új dolgot fogsz tapasztalni, Sigurd. Életedben először leszel elnáspángolva! Megértetted?

A vénséges gyermek elolvasta a gondolatait, és felüvöltött.

– Hallgass! A Szkopcsi Kolóniához fogunk kirándulni. Ha rendesen viselkedsz, és azt teszed, amit mondok, épségben hazahozlak, ellátlak dohánnyal, vagy tudja a pokol, mivel szoktak téged megvesztegetni. De ha rossz leszel, kiverem belőled a szuszt!

– Nem! Nem teheted!... Nem teheted! Én Sigurd Magsman vagyok! Sigurd, a telepata! Nem merészelheted!

– Fiacskám, én Gully Foyle vagyok, a Naprendszer Első Számú Közellensége. Még egy lépés, és pontot tehetek az egy éve tartó vadászatom végére... A nyakam kockáztatom, mert szükségem van rád ahhoz, hogy leszámoljak egy stricivel... Fiacskám, én Gully Foyle vagyok. Nincs semmi, amit meg ne mernék tenni.

A telepata akkora lármával sugározta szét rémületét, hogy az egész Mars St. Michéle-ben felharsant a riadó. Foyle keményen megragadta az öreg gyereket, felgyorsult, kiszáguldott vele az erődítményből, majd jauntolt.

SÜRGŐS! SIGURD MAGSMANT ELRABOLTA EGY FÉRFI, AKI FELTÉTELEZHETŐEN AZONOS GULLIVER FOYLE-LAL, ALIAS CERESI FOURMYLE-LAL, A NAPRENDSZER ELSŐ SZÁMÚ KÖZELLENSÉGÉVEL. CÉLJA FELTÉTELEZHETŐEN VÁLTOZATLAN. A ROHAMBRIGÁDNAK – ÁLLJON RIADÓKÉSZÜLTSÉGBEN! INFORMÁLNI A KÖZPONTI ELHÁRÍTÁST! SÜRGŐS!

Az ősi fehérorosz szkopcsi szekta – abban a hitben, hogy minden baj okozója a szex – kegyetlen öncsonkítással próbálta gyökerestül kiirtani a gonoszt. A modern szkopcsik – abban a hitben, hogy minden baj okozója az érzékelés – még barbárabb szokást gyakoroltak. Az újonc, miután egy vagyont fizetett azért, hogy tagja lehessen a kolóniának, boldogan vetette alá magát egy operációnak, melynek során elmetszették az érzékelőideg-pályáit, és attól kezdve látásától, hallásától, ízlelésétől, beszédjétől, szaglásától és tapintásától megfosztva tengette napjait.

Amikor először léptek be a kolostorba, elegáns elefántcsont cellákat mutattak nekik, s azt sejtették velük, hogy életük hátralevő részét ilyenekben fogják eltölteni elmélkedve, szerető gondoskodástól körülvéve. Valójában az érzékeiktől megfosztott teremtményeket katakombákban helyezték el, ahol csak durva kőlapokra ülhettek le, naponta egyszer vitték sétálni őket, és egyszer kaptak enni. Huszonnégyből huszonhárom órán keresztül magányosan üldögéltek a sötétben, gondoskodás, felügyelet és szeretet nélkül.

– Élőhalottak – morogta Foyle. Visszalassult, letette Sigurd Magsmant, és szemének retinavilágítását felkapcsolva próbált látni valamit a szuroksötétségben. A felszínen éjfél volt; a katakombákban örökös éjfél. Sigurd Magsman olyan telepatikus harsogással sugározta szét rémületét és szorongását, hogy Foyle kénytelen volt újra megrázni a gyereket. – Hallgass! – suttogta. – Ezeket a halottakat úgysem ébreszted föl! Keresd meg köztük Lindsey Joyce-t!

– Betegek... mind beteg... Mint a férgek a fejükben... férgek, betegség és...

– Krisztusra, tudom! Gyerünk végezzünk, mert még rosszabb következik!

Lementek a katakombák kanyargó labirintusába. Padlótól a mennyezetig kőlapokból formált polcok sorakoztak a falakon. A meztelencsiga-fehérségű, halotti némaságba burkolózott, Buddhát megszégyenítő mozdulatlanságú szkopcsik élőhalotti szaga csak úgy áradt az üregekből. A telepata gyerek sírt, rikoltozott, Foyle kegyetlenül szorította tovább; vadászat közben sohasem lazított.

– Johnson, Wright, Keeley, Graff, Nastro, Underwood... Istenem, ezerszám vannak! – Foyle egymás után betűzte ki a kőlapokra rögzített bronz azonosító lapokat. – Nyúlj utána, Sigurd! Keresd meg nekem Lindsey Joyce-t! Nem haladhatunk névről névre. Regal, Cone, Brady, Vincent... Mi az isten...?

Foyle hátrahőkölt. Az egyik csontfehér alak arcul csapta. Ott imbolygóit, vonaglott előtte, eltorzult arccal. A polcokon az összes fehér csiga vonaglott és rángatózott. A Sigurd Magsmanből áradó szorongás és rémület elérte és kínozta őket.

– Hallgass! – csattant fel Foyle. – Hagyd abba! Keresd meg Lindsey Joyce-t, és már itt sem vagyunk! Nyúlj ki a telepatikus erőddel, és keresd!

– Lenn! – siránkozott Sigurd. – Közvetlenül alattunk... hét, nyolc, kilenc polccal lentebb. Haza akarok menni! Rosszul vagyok. Én...

Foyle találomra, összevissza járkált a katakombákban Sigurddal az oldalán, míg végül megtalálta, amit keresett: "LINDSEY JOYCE, BOUGALNVILLE, VÉNUSZ".

Íme hát az ellensége, az ő és hatszáz callistói menekült halálának okozója. Az ellenség, akin bosszút akart állni, akire hónapokig vadászott. Az ellenség, akinek már berendezte a kínzókabint a hajóján. Ő volt a "Vorga". Egy nő volt!

Foyle megkövült. Manapság, a kétféle nemi erkölcs korában, amikor az asszonyok fátylat viseltek, gyakran előfordult, hogy férfinak öltözve próbáltak belépni a világokba, melyeket elzártak előlük, de olyanról még nem hallott, hogy a kereskedelmi hajózásban nőt alkalmazzanak... sőt a legmagasabb rangig vigye.

– Ez? – kérdezte Foyle dühösen. – Ez Lindsey Joyce? Lindsey Joyce a Vorgáról? Kérdezd meg tőle!

– Nem tudom, mi az a Vorga.

– Kérdezd!

– De nem tudom... Ő egy... parancsokat szokott adni.

– Kapitány?

– Nem tetszik, ami a lelkében van. Egészen beteg és sötét. Ez fáj. Haza akarok menni!

– Kérdezd meg! Ő volt a Vorga kapitánya?

– Igen. Kérlek-kérlek-kérlek, ne küldj engem többet a belsejébe! Minden olyan torz és bántó benne. Nem szeretem.

– Mondd meg neki, hogy én vagyok az az ember, akit nem vett fel a hajójára 2436. szeptember 16-án. Mondd meg neki, hogy hosszú időbe telt, de végül csak eljutottam hozzá, hogy kiegyenlítsem a tartozást. Mondd meg, hogy most visszafizetek neki!

– Nem értem. Nem értem.

– Mondd meg neki, hogy megölöm, lassan és kegyetlenül. Mondd meg neki, hogy a csónakomban előkészítettem neki egy kabint, pontosan olyat, mint az én raktáram volt a Nomádon, amiben hat hónapig haldokoltam... ahol akkor voltam, mikor a parancsot adta, hogy hagyjanak ott rohadni. Mondd meg neki, hogy ugyanúgy fog haldokolni és rohadni, mint én akkor. Mondd neki! – Foyle dühösen megrázta a töpörödött gyereket. – Csináld úgy, hogy érezze! Ne engedd, hogy szkopcsiként elszökhessen előlem! Mondd meg neki, hogy lelkifurdalás nélkül meg fogom ölni! Olvasd el a gondolataimat, és mondd el neki!

– Ő... Nem ő adta a parancsot. É-én n-nem értem, mit...

– Nem ő parancsolta, hogy a sorsomra hagyjanak?

– Félek belé hatolni!

– Menj már bele, te kis csibész, különben ízekre szedlek! Mire gondol?

A gyerek jajgatott, a nő rángatózott, Foyle dúlt-fúlt.

– Menj bele! Menj bele! Húzd ki belőle? Jézusom, miért épp egy gyerek a Mars egyetlen telepatája? Sigurd! Sigurd, figyelj rám! Kérdezd meg tőle, ő adta-e ki a parancsot a hatszáz menekült kidobására?

– Nem. Nem!

– Nem ő adta, vagy te nem akarod megkérdezni tőle?

– Nem ő adta.

– Ő adta a parancsot, hogy a Nomádot hagyják a sorsára?

– Minden torz és beteg benne! Ó, kérlek! Dada! Haza akarok menni! Menni akarok!

– Ő adta a parancsot, hogy a Nomádot hagyják a sorsára?

– Nem.

– Nem?

– Nem. Vigyél haza!

– Akkor kérdezd meg, ki tette!

– A dadámat akarom!

– Kérdezd meg, ki adhatott neki parancsot! Kapitány volt a saját hajóján. Ki parancsolhatott neki? Kérdezd meg!

– A dadámat akarom.

– Kérdezd!

– Nem-nem-nem! Félek. Beteg. Sötét és fekete. Rossz. Nem értem. A dadámat akarom! Haza akarok menni!

A gyerek rikácsolt és remegett, Foyle kiabált. Visszhangok robajlottak. Amikor Foyle dühében a gyerek után kapott, vakító fény villant a szemébe. Az égő ember az egész katakombát bevilágította. A képmása állt előtte, fenyegető arccal, lángoló ruhában, égő szemét a görcsösen rángatózó szkopcsira, az egykori Lindsey Joyce-ra szegezte.

Az égő ember kinyitotta tigrisszáját. Fülsértő hang szakadt ki belőle, amolyan dühödt nevetésféle.

– A nő szenved – mondta.

– Ki vagy te? – suttogta Foyle. Az égő ember megrezzent.

– Túl fényes! – mondta. – Kevesebb fényt!

Foyle tett felé egy lépést. Az égő ember kínjában a fülére szorította a kezét.

– Túl hangos! – kiáltotta. – Ne mozogj olyan hangosan!

– Az őrangyalom vagy?

– Megvakítasz! Shhh! – Hirtelen újra elnevette magát. – Hallgasd a nőt! Sikoltozik. Könyörög. Nem akar meghalni. Nem akarja, hogy bántsd! Hallgasd!

Foyle remegett.

– Most elmondja, ki adta a parancsot. Nem hallod? A szemeddel is hallgasd! – Az égő ember kormos új javai a vonagló szkopcsira mutatott. – Azt mondja, Olivia.

– Mi?!

– Azt mondja, Olivia. Olivia Presteign. Olivia Presteign, Olivia Presteign.

Az égő ember eltűnt. A katakombák újra sötétbe borultak.

Színes fények és hangzavar örvény lett Foyle körül. Levegő után kapkodva támolygott.

– Kék jaunt! – motyogta. – Olivia. Nem. Ne. Soha. Olivia. Én... Érezte, hogy egy kéz érinti meg az övét.

– Jiz? – krákogta.

Arra ocsúdott fel, hogy Sigurd Magsman kapaszkodik sírva a kezébe. Felkapta a fiút.

– Megsérültem – nyöszörögte Sigurd.

– Én is, fiam.

– Haza akarok menni!

– Hazaviszlek.

Ölében tartva a fiút botorkált keresztül a katakombákon.

– Élőhalottak – mormogta. – Én is közéjük tartoztam. Megtalálta a kőlépcsőt, amely a mélyből a kolostor földszintjére vezetett. Felvánszorgott a lépcsőn, de szájában még érezte a halál és a pusztulás ízét. Ragyogó fényt látott fölülről, és egy pillanatig azt hitte, a hajnal jött el. Aztán rájött, hogy valami vakító, mesterséges fény világítja meg a kolostort. Bakancsos lábak dobogása, elfojtott parancsszavak hallatszottak. A lépcsőn felfelé félúton Foyle megállt, és összeszedte magát.

– Sigurd – suttogta. – Ki van fölöttünk? Találd ki!

– Katonák – válaszolta a gyerek.

– Katonák? Milyen katonák?

– Rohamosztagosok – Sigurd rémes arca felderült. – Értem jönnek. Hazavisznek a dadámhoz. Itt vagyok! Itt vagyok!

A telepatikus lármára kiáltás válaszolt odafentről. Foyle felgyorsult, és felviharzott a lépcsőn a kolostorba. Négyszögletes román boltívek zártak közre egy zöld gyepes udvart. A gyep közepén hatalmas libanoni cédrus állt. A kikövezett sétányokon csak úgy hemzsegtek a kommandósok: Foyle méltó ellenfelekre talált bennük. Egy pillanattal azután, hogy meglátták a katakombákból felsuhanó foltot, ők is felgyorsultak, és mindannyian hasonló idősíkban mozogtak.

De Foyle-nál volt a fiú. Rálőni nem lehetett. Sigurddal a karjában átlendült a kolostoron, mint valami célegyenesbe érő terepfutó. Senki sem próbálta megállítani; két ötszörösére gyorsult test összeütközése mindkettő azonnali halálát okozta volna. A külső szemlélő számára, ez a nyaktörő csetepaté egy öt másodperces villanásnak tűnhetett.

Foyle kitört az udvarból, keresztülrohant a kolostor nagytermén, át a labirintusokon, és eljutott a főkapu melletti jauntállomásig. Ott megállt, lelassult, és a kolostortól fél mérföldre levő repülőtérre jauntolt. Az is ki volt világítva, és nyüzsögtek rajta a kommandósok. Minden antigravitációs üreget a Brigád hajói foglaltak el. A hajója is őrizet alatt állt.

Foyle érkezése után egyötöd másodperccel bejauntoltak az üldözők is a kolostorból. Foyle kétségbeesetten nézett körül. Félregimentnyi kommandós vette körül; mindegyik felgyorsulva, halálos akcióra készen, mind egyenrangú vele, ha ugyan nem jobb. Semmi esélye nem volt.

Ám ekkor a külső szatelliták megváltoztatták az esélyeket. Pontosan egy héttel a Terra bombázása után megtámadták a Marsot.

A lövedékek ismét az éjféltől hajnalig tartó quadránsba érkeztek. Az égen újra légvédelmi lövedékek és robbanások villództak, a horizonton egymás után lobbant fel a becsapódások vakító fénye, és lábuk alatt remegett a föld. De ezúttal hátborzongató újdonságként egy nova is felrobbant a fejük felett, vakító fénnyel árasztva el a bolygó éjszakai oldalát. Atombombafejek tömege fúródott a Mars apró holdjába, a Phobosba, amely egy pillanat alatt kicsiny napocskaként lobbant fel.

Foyle azonnal kihasználta azt a kicsiny időrést, amely a támadás bekövetkezése és a rohamosztagosok döbbent felismerése között adódott. Újra felgyorsult, és keresztülszáguldott közöttük a hajójához. Megállt a főfedélzeti nyílás előtt, és látta, hogy az elképedt őrség nem tudja, vajon a régi akciót folytassa-e vagy az új helyzethez próbáljon alkalmazkodni. Foyle feldobta a levegőbe Sigurd Magsmant, valahogy úgy, ahogy a hajdani skótok a fatörzslökő sportot űzték. Amikor az őrök szétugrottak, hogy elkapják a gyereket, áttört közöttük a hajójába, becsapta a fedélzeti nyílást, és belülről rögzítette.

Még, mindig gyorsulás alatt, meg sem nézve, nincs-e valaki a fedélzeten, az irányítópulthoz vágódott, kioldotta az indítókart, és ahogy a hajó lebegve megindult felfelé az antigravitációs sugáron, azonnal teljes 10 G-s meghajtásra kapcsolt. Nem kötötte be magát a pilótaülésbe. A 10 G-s gyorsulás hatása felgyorsult és védtelen testére iszonyatos volt.

Egy kúszó erő megragadta és kiborította a székből. Úgy araszolt hátra az irányítóterem hátsó fala felé, akár egy alvajáró. Felgyorsult érzékei úgy észlelték, mintha a fal közeledne hozzá. Mindkét karját kinyújtva, tenyerét a falnak feszítette, hogy kitámassza magát. A lomha ellenerő szétfeszítette a karját, és nekifeszítette a falnak, előbb szelíden, majd mind erősebben és erősebben, míg arca, álla, mellkasa, végül az egész teste a fémfalnak nem préselődött.

A felszálláskor fellépő nyomás elviselhetetlenné vált. Hiába próbálta kioldani a szájába épített kapcsolót a nyelvével, az erő, amely a falhoz préselte, nem engedte, hogy megmozdítsa eltorzult száját. Egy robbanássorozat, melynek hangja annyira elcsúszott a spektrumban, hogy nedves kövek súrlódásának hallotta, elárulta, hogy a kommandósok lőnek rá lentről. Ahogy a hajó belefúródott a külső űr kék-feketeségébe, felvisított, mint egy denevér, mielőtt végképp elveszítette az eszméletét.

14.

Foyle sötétben tért magához. Le volt lassulva, de kimerültsége arra vallott, hogy öntudatlan állapotában gyorsulás alatt volt. Vagy az erőforrása merült ki, vagy... Kezével megtapogatta a vesetáját. A csomag eltűnt. Levették.

Remegő ujjakkal tapogatózott. Ágyban volt. Légkondicionálók, ventilátorok zümmögését, segédberendezések kattogását, bugását hallotta. Egy hajó fedélzetén volt, ágyhoz szíjazva. A hajó súlytalanságban haladt.

Foyle kioldotta magát, könyökét a matracnak feszítette, és fellebegett. A sötétben ide-oda úszkálva kereste a világítás kapcsolóját vagy egy hívógombot. Kezével végigsimított egy üvegkancsón, ujjával tapogatta ki a domború betűket: V... O... R... G... A... VORGA!

Felkiáltott.

Az utasfülke ajtaja kinyílt. Egy alak libbent be rajta, körvonalai tisztán kirajzolódtak az ajtón túli luxusszalon pazar fényében.

– Most nem hagytunk ott – mondta egy hang.

– Olivia?

– Igen.

– Tehát igaz?

– Igen, Gully! Foyle sírva fakadt.

– Még gyenge vagy – mondta Olivia Presteign szelíden. – Gyere, feküdj le!

Átvezette a szalonba, és leszíjazta egy heverőre, mely még őrizte az ő teste melegét.

– Hat napig feküdtél ilyen állapotban. Nem is hittük, hogy még élsz. Minden energia kiürült belőled, mire a sebész megtalálta az elemet a hátadon.

– Hová tettétek? – krákogta.

– Visszakapod, amikor csak kívánod. Ne nyugtalankodj, kedvesem!

Foyle nézte egy hosszú pillanatig a hószüzét, szeretett jéghercegnőjét... a fehér atlaszselyem bőrt, a vak korallszemet, a tökéletes vonalú korallajkat. A nő megérintette Foyle nedves szemhéját egy illatosított zsebkendővel.

– Szeretlek – mondta a férfi.

– Pszt! Tudom, Gully.

– Mindent tudsz rólam. Mióta?

– Tudtam, hogy Gully Foyle a Nomádról kezdettől fogva az ellenségem. A találkozásunkig nem is gondoltam, hogy te vagy Fourmyle. Bár tudtam volna hamarabb! Mennyi mindent megmenthettünk volna.

– Tudtad, és nevettél rajtam.

– Nem.

– Ott álltál, és rázkódtál a nevetéstől.

– Ott álltam, és szerettelek. Ne, ne szakíts félbe! Megpróbálok értelmesen beszélni, és ez nem könnyű. – Pír futotta be a márványarcot. – Most nem játszom veled. Én... én elárultalak az apámnak. Igen. Önvédelemből tettem, azt hiszem. Most, hogy végre szembenéztem vele, rájöttem, mennyire veszélyes. Egy óra múlva már tudtam, hogy hibát követtem el, mert rájöttem, hogy szerelmes vagyok beléd. Most fizetek a hibámért. Nem kellett volna megtudnod soha.

– Azt várod, hogy elhiggyem?

– Akkor miért lennék itt? – A lány megborzongott. – Miért követtelek? Az a bombázás iszonyú volt. Perceken belül meghaltál volna, ha nem mentünk meg. A hajód már roncs volt.

– Hol vagyunk most?

– Nem mindegy az?

– Az időt húzom.

– Az időt? Miért?

– Nem is az időt... inkább bátorságot gyűjtök.

– Földi pályán vagyunk.

– Hogy tudtál utánam jönni?

– Tudtam, hogy Lindsey Joyce nyomában vagy. Hát megszereztem apám egyik hajóját. Történetesen megint a Vorgát.

– Tud róla?

– Sohasem szokta tudni. A saját életemet élem.

Foyle nem tudta levenni a szemét a lányról, pedig fájt, hogy néznie kell. Vágyakozást és gyűlöletet érzett... vágyakozást, hogy a valóságot meg nem történtté tehesse, és gyűlöletet, hogy úgy igaz minden, ahogy van. Észrevette, hogy remegő ujjakkal cirógatja a nő zsebkendőjét.

– Szeretlek, Olivia.

– Szeretlek, Gully... ellenségem!

– Az isten szerelmére! – tört ki. – Miért tetted? A menekülőket szállító Vorga fedélzetén voltál. Te adtad a parancsot, hogy dobják ki őket. Te adtad a parancsot, hogy engem hagyjanak ott, miért? Miért?

– Mi?! – vágott vissza a lány. – Azt követeled, hogy kérjek bocsánatot?

– Magyarázatot követelek.

– Semmit sem kapsz!

– Vér és pénz, mondta az apád. Igaza volt. Ó... te szajha! Szajha! Szajha!

– Igen, vér és pénz. Méghozzá szégyenkezés nélkül.

– Megfulladok, Olivia, dobj egy mentőövet!

– Hát fulladj meg! Engem sem mentett meg soha senki. Nem, nem, így nem jó... kifejezetten rossz. Várj, kedvesem, várj! Összeszedte magát, és végtelen gyöngédséggel beszélni kezdett. Tudtam neked hazudni, Gully, úgy, hogy elhidd, de most becsületes leszek. Egyszerű a magyarázat. A saját életemet élem. Mint mindnyájan. Te is.

– Mi a te életed?

– Nem különbözik a tiédtől vagy a világ bármely emberétől. Csalok, hazudok, pusztítok... mint mindenki. Bűnös vagyok... mint mindenki.

– Miért? Pénzért? Nincs szükséged pénzre.

– Nem.

– Vezetésért... hatalomért?

– Nem hatalomért.

– Akkor miért?

Olivia vett egy mély lélegzetet, mintha a legelső igazságot készülne kimondani, gyötrelmes erőfeszítéssel.

– Gyűlöletből... Hogy megfizessek mindannyiótoknak.

– Miért?

– Amiért vak vagyok – mondta gyűlölettől izzó hangon. – Amiért becsaptak. Amiért tehetetlenné tettek... Meg kellett volna ölniük, amikor megszülettem! Tudod, milyen érzés vaknak lenni?... Másodkézből elfogadni az életet? Segítségre szorulónak, koldusnak, nyomoréknak lenni? "Húzd le őket a saját szintedre!" – sugdosta a fülnek a titkos hang. "Ha te vak vagy, tedd őket még inkább vakká! Ha tehetetlenségre kárhoztattak, nyomorítsd meg őket! Fizess meg nekik... mindegyiknek!"

– Olivia, őrült vagy.

– És te?

– Egy szörnyetegbe vagyok szerelmes. Szörnyeteg pár vagyunk.

– Nem!

– Nem? Te talán nem? – fakadt ki a lány. – Hát te nem fizettél meg a világnak, akárcsak én? Mi más volt a bosszúd, mint magántermészetű leszámolás a balszerencsével? Ki nem nevezne téged őrült szörnyetegnek? Mondom neked, egy pár vagyunk, Gully. Nem tehetünk róla, hogy egymásba szerettünk.

Foyle kábult volt a lány szavainak igazságától. Megpróbált belebújni a felfedezés burkába, és látnia kellett, hogy illik rá, jobban hozzátapad, mint az arcára tetovált tigrismaszk.

– Igazad van – mondta lassan. – Nem vagyok jobb nálad. Rosszabb vagyok. De Isten előtt kijelentem, hogy sohasem öltem meg hatszáz embert.

– Hatmilliót ölsz meg.

– Mi?

– Talán többet. Van valamid, amire szükség volna a háború befejezéséhez, de te nem adod oda.

– A PyrE-ra gondolsz?

– Igen.

– Mi ez a békehordozó tízkilónyi csoda, amiért annyira küzdenek?

– Csak annyit tudok, hogy szükségük van rá, de engem nem érdekel. Igen, most becsületes vagyok. Engem nem érdekel. Gyilkolják le a milliókat. Ettől köztünk még semmi sem változik. Köztünk nem, Gully, mivel mi kívülállók vagyunk. Függetlenek vagyunk, magunk alakítjuk ki a világunkat. Mi vagyunk az erősek.

– Mi vagyunk az elátkozottak.

– Mi vagyunk az áldottak. Egymásra találtunk. – Hirtelen felnevetett, és kitárta a karját. – Érveket sorakoztatok fel, amikor semmi szükség szavakra. Gyere hozzám, szerelmem... Akárhol vagy is, gyere hozzám.

Foyle megérintette és átölelte. Megkereste az ajkát, és mohón rátapadt. De kényszerítette magát, hogy elengedje.

– Mi az, Gully drágám?

– Már nem vagyok gyerek – mondta a férfi fáradtan. – Megtanultam és tudomásul vettem, hogy semmi sem egyszerű. Egyszerű válaszok nem léteznek. Az ember szerethet valakit, ugyanakkor gyűlölheti őt.

– Képes vagy rá, Gully?

– És te gyűlöletessé teszel önmagam előtt.

– Nem, kedvesem.

– Egész életemben tigris voltam. Képeztem magam... műveltem magam... a saját tigriseimmel tartottam féken magam, hogy erősebb tigris legyek, mind hosszabb karmokat, még élesebb fogakat növesszek... gyorsan és halálos gyűlölettel...

– És sikerült. Sikerült. Te vagy a legengesztelhetetlenebb.

– Nem. Nem vagyok. Túl messzire mentem. Túlmentem azon, ahol a dolgok egyszerűek. Gondolkodó teremtménnyé váltam. Elnézem a te vak szemedet, gyűlölt szerelmem, és magamat látom benne. A tigris eltűnt.

– A tigrisnek nincs hová mennie. Csapdában vagy, Gully. Dagenham, az elhárítás, az apám és az egész világ csapdájában.

– Tudom.

– De velem biztonságban vagy. Együtt biztonságban vagyunk, mi ketten. Álmukban se gondolnak rá, hogy mellettem keressenek. Együtt tervezünk majd, együtt harcolunk, együtt pusztítjuk el őket...

– Nem. Nem együtt.

– Mi az?! – fakadt ki ismét a lány. – Még mindig vadászol rám? Ez a baj? Még mindig bosszút akarsz állni? Akkor tedd! Itt vagyok, gyerünk, pusztíts el!

– Nem. Számomra vége a pusztításnak.

– Á, tudom már – lágyult el egy pillanatra megint a lány. – Szégyelled a tigrisarcodat? De én szeretem. Olyan vakítóan égett belém. Átégett a vakságomon. Hidd el...

– Istenem, micsoda gyűlöletes szörnyeteg pár vagyunk!

– Mi történt veled? – kérdezte a lány. Elhúzódott tőle, korallszeme villogott. – Hová lett az a férfi, akivel együtt figyeltük a bombázást? Hol az a szemérmetlen, vad férfi, aki...

– Eltűnt, Olivia. Elveszítetted. Mindketten elveszítettük.

– Gully!

– Elveszett.

– De miért? Mit tettem?

– Nem érted, Olivia?

– Hol vagy? – Kinyúlt és belekapaszkodott. – Figyelj rám, drágám! Fáradt vagy, elgyötört, ennyi az egész. Semmi sem veszett el. – A szavak úgy buktak ki belőle. – Igazad van. Persze hogy igazad van. Rosszak voltunk, te is, én is. Gyűlöletesek. De ennek már vége. Semmi sem veszett el. Gonoszak voltunk, mert mindketten magányosságra és boldogtalanságra ítéltettünk. De most egymásra találtunk; vigyázhatunk egymásra. Légy a szerelmem, drágám! Mindig, örökre. Olyan sokáig kerestelek, vártam, reménykedtem, imádkoztam...

– Nem. Hazudsz, Olivia, te is tudod.

– Az isten szerelmére, Gully!

– Tedd le a Vorgát, Olivia!

– A földre?

– Igen.

– A Terrán?

– Mit akarsz csinálni? Örült vagy. Vadásznak rád... várnak rád... figyelnek. Mit akarsz csinálni?

– Azt hiszed, könnyű ez nekem? – mondta Foyle. – Megteszem, amit meg kell tennem. Kényszer alatt állok most is. Ez elől soha senki sem menekülhet. De ez a kényszer most más, s még fájóbban ösztökél. Éget, mint a pokol tüze.

Elfojtotta haragját, és uralkodott magán. Megfogta a lány kezét, belecsókolt a tenyerébe.

– Mindennek vége, Olivia – mondta gyengéden. – De szeretlek. Mindig. Örökké.

– Összefoglalom – mondta élesen Dagenham. – Azon az éjszakán, amikor megtaláltuk Foyle-t, bombáztak bennünket. A Holdon elveszítettük, és egy héttel később a Marson bukkantunk a nyomára. Újra bombáztak bennünket. Újra elveszítettük. Egy hete eltűnt. Esedékes egy újabb bombázás. De a belső bolygók közül melyiken? A Vénuszon? A Holdon? Újra a Terrán? Ki tudja? De egyet mindannyian tudunk: még egy megtorlatlan támadás, és mindannyian elvesztünk.

Körülpillantott az asztalon. A Presteign-ház Csillagtermének elefántcsont és arany hátterében mindhármuk arca feszültnek látszott. Y'ang-Yeovil szeme résnyire szűkült. Presteign összeszorította vékony ajkát.

– És azt is tudjuk – folytatta Dagenham –, hogy a PyrE nélkül nem vagyunk képesek megtorlásra, és Foyle nélkül nem juthatunk a PyrE-hoz.

– Azt az utasítást adtam – vágott közbe Presteign –, hogy a PyrE-ról ne essék szó nyilvánosan!

– Először is ez nem nyilvánosság! – csattant fel Dagenham. – Ez egy zártkörű, információs érdekszövetkezet. Másodszor, túlmentünk holmi tulajdonjogokon. A túlélés lehetőségét tárgyaljuk meg, és ezen a téren egyenlő jogokkal rendelkezünk. Igaz, Jiz?

Jisbella McQueen jauntolt be elszántan és dühösen a Csillagterembe.

– Foyle-nak semmi jele.

– A régi St. Patricket továbbra is figyelik?

– Igen.

– A marsi rohamosztag még nem jelentkezett?

– Nem.

– Az az én ügyem, és szigorúan titkos – tiltakozott szelíden Y'ang-Yeovil.

– Én is csak annyi titkot osztottam meg magával, amennyit maga velem – vigyorgott Dagenham zordul. – Nézz utána, Jiz, el tudod-e hozni azt a jelentést a központi elhárításnak! Menj!

A nő eltűnt.

– Visszatérve a tulajdonjogokra – mormolta Y'ang-Yeovil –, szabad emlékeztetnem Presteignt, hogy a központi elhárítás teljes kártérítést garantál neki a PyrE-ban való jogcíme, tulajdonjoga és érdekeltsége fejében?

– Ne kényeztesse el, Yeovil!

– Erről a konferenciáról jegyzőkönyv készül – jegyezte meg Presteign hűvösen. – A kapitány ajánlata már szerepel benne. – Sárkánygyíkarcát Dagenham felé fordította. – Maga az én alkalmazottam, Mr Dagenham. Kérem, tartsa meg a rám vonatkozó célzásait.

– És a tulajdonjogára vonatkozót? – érdeklődött Dagenham ördögi mosolyával. – Maga és az átkozott tulajdonjoga. Maga és az átkozott tulajdonjoga szorított bennünket sarokba. Ennek köszönhető, hogy a rendszer a teljes megsemmisülés szélén áll. Nem túlzók. Ha nem tudjuk megállítani, olyan melegháború lesz itt, ami egyszer s mindenkorra véget vet minden háborúnak.

– Bármikor megadhatjuk magunkat – válaszolta Presteign.

– Nem – mondta Y'ang-Yeovil. – Ezt már megtárgyaltuk és elvetettük a főhadiszálláson. – Tudjuk, milyen terveket szövögetnek a külső szatellitán a győzelem utánra. Szerepel bennük a belső bolygók teljes kizsákmányolása. Előbb kifosztanak, aztán kihasználnának minket, míg végül semmink sem marad. A megadás éppolyan végzetes lenne, mint a vereség.

– Csak nem Presteignnek – tette hozzá Dagenham.

– Mondjuk azt... hogy kizárjuk a társulásból? – válaszolt Y'ang-Yeovil könnyedén.

– Rendben van, Presteign – fordult meg Dagenham a széken. Adja elő!

– Tessék, uram?

– Halljunk mindent a PyrE-ról! Van egy ötletem, hogyan csaljuk ki Foyle-t a rejtekéből, és hogyan találhatjuk meg az anyagot, de ehhez tudnom kell róla mindent. Működjön közre!

– Nem – válaszolta Presteign.

– Mit nem?

– Úgy döntöttem, visszavonulok ebből az információs érdekközösségből. Semmit sem mondok a PyrE-ról.

– Az isten szerelmére, Presteign! Megőrült? Mi ütött magába? Újra Regis Sheffield liberális pártjával harcol?

– Szerintem egyszerű, Dagenham – szólt közbe Y'ang-Yeovil. Amit a megadás-vereség helyzetéről mondtam, ötletet adott Presteignnek pozíciója megszilárdításához. Semmi kétség, hogy az ellenség felé való értékesítésről akar tárgyalni... tulajdonjogi előnyök nyújtása fejében.

– Magát semmi sem rendíti meg? – nézett Dagenham megvetően Presteignre. – Semmi sem zavarja? Csak a vagyona érdekli, semmi más? Menj el, Jiz! A kérdéses dolog füstbe ment.

Jisbella az imént jauntolt be újra a Csillagterembe.

– A Rohambrigád jelentést tett – mondta. – Tudjuk, mi lett Foyle-lal.

– Mi?

– Presteign kezében van.

– Mi! – Dagenham és Y'ang-Yeovil egyszerre pattantak fel.

– Saját hajóján hagyta el a Marsot. Kilőtték, de látták, hogy Presteign Vorga nevű űrhajója felszedi.

– A fene vigye el, Presteign! – csattant fel Dagenham. – Hát ezért volt ilyen...

– Várjon! – szólt rá Y'ang-Yeovil. – Ez számára is újdonság, Dagenham. Nézzen rá!

Presteign markáns arca hamuszürkévé változott. Megpróbált felegyenesedni, de mereven visszazuhant a székébe.

– Olivia! – suttogta. – Azzal?... Azzal a söpredékkel...

– Presteign!

– A lányom, uraim... bekapcsolódott valamikor... bizonyos tevékenységekbe. A családi jelszó. Vér és... Én... sikerült szemet hunynom felette... Már majdnem meggyőztem magam, hogy tévedtem. Én... De Foyle?! Koszos! Mocskos alak! Pusztulnia kell! – Presteign hangja ijesztően a magasba szökött. Feje hátracsuklott, mint egy akasztott emberé, és teste rángatózni kezdett.

– Mi a...

– Epilepszia – mondta Y'ang-Yeovil. Lehúzta Presteignt a székből a padlóra. – Egy kanalat, Miss McQueen! Gyorsan! – Szétfeszítette Presteign száját, és egy kanalat dugott a fogai közé, hogy védje a nyelvét. A roham olyan hirtelen ért véget, ahogy elkezdődött. A rángatózás abbamaradt. Presteign kinyitotta a szemét.

– Petit mal – mormolta Y'ang-Yeovil kihúzva a kanalat. – Még kábult lesz egy darabig.

Presteign halk, egyhangú hangon beszélni kezdett:

– A PyrE egy öngyulladó ötvözet. A pirofor egy fém, amely szikrázni kezd, ha megkarcolják vagy megütik. Energiát sugároz, innen az "E". Az energiát jelképező betűt hozzáillesztettük az első három betűhöz, a "Pyr"-hez. A PyrE transzplutónium-izotópok szilárd oldata, amely termonukleáris energiát szabadít fel a csillagközi Phoenix-akció folyamán. Felfedezője úgy vélekedett, hogy az elsődleges ősanyaggal megegyező anyagot hozott létre, amelyből a világegyetem robbant ki.

– Úristen! – kiáltotta Jisbella.

Dagenham egy intéssel lecsendesítette, és Presteign fölé hajolt.

– Mennyi ebből a kritikus tömeg? Hogyan szabadul fel az energia?

– Ahogy az eredeti energia szabadult fel az idők kezdetén – dünnyögte Presteign. – Akarat és Elgondolás kell hozzá.

– Meggyőződésem, hogy pincekeresztény – súgta Dagenham Y'ang-Yeovilnak. Felemelte a hangját. – Megmagyarázná ezt, Presteign?

– Akarat és Elgondolás révén – ismételte Presteign. – A PyrE-t csak pszichokinetikus energiával lehet felrobbantani. Az energiája csak gondolat által szabadulhat fel. Akarni kell, hogy felrobbanjon, minden gondolatot erre kell összpontosítani. Ez az egyetlen mód.

– Nincs valami kulcs? Valami előírás?

– Nincs. Csak Akaratra és Elgondolásra van szükség – a homályos szem lecsukódott.

– Isten az égben! – törölte meg Dagenham a homlokát. – Vajon meg fogja-e állítani ez a külső szatellitákat, Yeovil?

– Minket fog megállítani, de végleg.

– Ez az út a pokolba – mondta Jisbella.

– Akkor keressük meg, és lépjünk le erről az útról. Van egy ötletem, Yeovil. Foyle a pokoli kotyvalékkal foglalkozott a régi St. Patrickben berendezett laboratóriumában, próbálta analizálni.

– Ezt én szigorúan bizalmasan mondtam neked! – csattant fel Jisbella dühösen.

– Sajnálom, kedvesem. Már túlmentünk a tisztesség és illendőség határain. Nézze, Yeovil, bizonyára maradt ott valami anyagtörmelék... akár porként, oldatként, üledékként... Felrobbanthatjuk ezt a törmeléket, és a pokol fenekére küldjük Foyle cirkuszát.

– Miért?

– Hogy odacsalogassuk. Valahol ott kellett elrejtenie a többi PyrE-t. Jönni fog, hogy megmentse.

– Mi van, ha a többi is felrobban?

– Nem tudom. Közömbös ólomizotóp széfben van.

– És ha nincs benne?

– Jiz azt mondja, benne van... Foyle szerint legalábbis.

– Engem hagyj ki ebből! – mondta Jisbella.

– Bárhogy is, meg kell kockáztatnunk.

– Kockáztatni! – kiáltott Y'ang-Yeovil. – Egy Phoenix-akcióban? Csak azt kockáztatja, hogy a Naprendszer egy új nóvává váljon.

– Mi mást tehetünk? Mondjon egy másik lehetőséget... és az is a pusztuláshoz vezet. Van más választásunk?

– Várhatunk – mondta Jisbella.

– Mire? Arra, hogy Foyle bütykölés közben velünk együtt felrobbantsa önmagát?

– Figyelmeztethetjük.

– Nem tudjuk, hol van.

– Megtalálhatjuk.

– De mikor? Nem szerencsejáték az is? És mi van azzal az anyaggal, ami itt hever, és csak arra vár, hogy valaki gondolattal energiává változtassa? Tételezzük fel, hogy egy jauntsakál bejut oda, és kincsek után kutatva feltöri a széfet! És ráadásul nemcsak holmi törmelék találkozhat egy kósza gondolattal, hanem a teljes tízkilónyi készlet.

Jisbella elsápadt. Dagenham az elhárításhoz fordult.

– Maga dönt, Yeovil. Próbálkozunk, ahogy ajánlottam, vagy várunk?

Y'ang-Yeovil sóhajtott.

– Ettől féltem – mondta. – Pokolba minden tudóssal! Olyan érv alapján kell döntenem, amit maga nem ismer, Dagenham. A külső szatelliták szintén rajta vannak ezen az ügyön. Alapos okunk van azt hinni, hogy az ügynökeik is Foyle-t keresik, méghozzá igen elszántan. Ha várunk, megkaparinthatják előttünk.

– Tehát a döntése?...

– Felrobbantani! Próbáljuk idecsalni ezzel Foyle-t, ha tudjuk...

– Nem! – kiáltotta Jisbella.

– Hogyan? – kérdezte Dagenham, nem törődve a nővel.

– Ó, van valakim erre a munkára. Egy Robin Wednesbury nevű egyirányú telepata.

– Mikor?

– Azonnal. Gyorsan megtisztítjuk a környéket. Közlünk egy teljes oldalnyi hirdetést az újságban, és leadunk egy teljes műsort. Ha Foyle valahol a belső bolygókon van, hallani fog róla.

– Nem "róla" – mondta Jisbella kétségbeesetten. – Azt fogja hallani. A legutolsó dolgot, amit valaha is hallani fogunk.

– Akarat és Elgondolás – suttogta Presteign.

Mint mindig, amikor egy-egy viharos polgári bírósági ülésről Leningrádból hazafelé indult, Regis Sheffield legalább olyan elégedett és önelégült volt, mint egy profi ökölvívó, aki kiütötte ellenfelét. Berlinben megállt Blekmannál egy italra, meghallgatni a háborús híreket, aztán egy percre és még néhány mondatra beugrott egy törvényes engedéllyel működő kocsmába a Quai D'Orsai-n, majd harmadjára a Csont és Bőrbe, a Temple Bárral szemben. Mire megérkezett New York-i irodájába, már kellemesen kapatos volt.

Miközben áthaladt a lármás folyosókon és külső szobákon, titkára egész maréknyi memokristállyal fogadta.

– Egy életre elintéztem Gyargo-Dancsenkót! – jelentette Sheffield győzedelmesen. – Ítélet és teljes kártérítés. Az öreg Gy. D. begyulladt, mint egy furunkulus. Ez 11:5-re módosítja javamra az eredményt. – Fogta a kristályokat, felhajigálta a levegőbe, mint valami zsonglőr, majd dobálni kezdte az irodában fellelhető legképtelenebb "lyukakba", köztük a levegőért kapkodó, titkár ellátott szájába is.

– De kérem, Mr Sheffield! Ön ittas!

– Ma nincs több munka! A háborús hírek átkozottul nyomasztóak. Tennem kell valamit, hogy el ne szálljon a jókedvem. Mit szólna egy jó kis utcai verekedéshez?

– De Mr Sheffield!

– Akármi vár is rám, nem várhat holnapig?

– Egy úr van az irodájában.

– Elérte, hogy maga még oda is beeresztette? – nézett rá Sheffield meglepetten. – Kicsoda ő? Isten vagy valami hasonló?

– Nem mondta a nevét. Helyette ezt adta.

A titkár egy lezárt borítékot nyújtott át Sheffieldnek. Rá volt firkálva: "SÜRGŐS". Sheffield felbontotta, eltompult arcán összefutottak a ráncok a kíváncsiságtól. A szeme tágra nyílt. A borítékban két darab 50 000 koronás bankjegy volt. Sheffield szó nélkül megfordult, és beszáguldott az irodájába. Foyle felemelkedett a székből.

– Ezek valódiak! – tört ki Sheffield.

– Legjobb tudomásom szerint.

– Ezekből a bankjegyekből pontosan húszat nyomtak a múlt évben. Mindegyik a Terrán van letétben, páncélszekrényben. Honnan szerezte ezt a kettőt?

– Mr Sheffield?

– Ki más? Hogy jutott ezekhez a bankjegyekhez?

– Vesztegetéssel.

– Miért?

– Akkoriban úgy gondoltam, jó lesz megszerezni őket.

– Mire? További vesztegetésre?

– Igen, ha a törvényes tiszteletdíj vesztegetésnek tekinthető.

– Én szoktam megszabni a tiszteletdíjamat – mondta Sheffield, és visszaadta a bankjegyeket Foyle-nak. – Akkor vegye elő őket újra, ha úgy döntök, hogy elvállalom az ügyét, és ha úgy érzem, hogy megszolgáltam érte. Mi a problémája?

– Bűnügyi.

– Még ne legyen ennyire határozott. És?...

– Fel akarom adni magam.

– A rendőrségnek?

– Igen.

– Miféle bűncselekményért?

– Több bűncselekményért.

– Nevezzen meg kettőt!

– Rablás és nemi erőszak.

– Nevezzen meg még kettőt!

– Zsarolás és gyilkosság.

– Van még valami?

– Hazaárulás és népirtás.

– Kimerült már a katalógusa?

– Azt hiszem. De lehet, hogy kiderül még valami, ha jobban belemegyünk.

– Nem tétlenkedett, mi? Ön vagy a gazemberek főhercege, vagy elmebeteg.

– Mind a kettő, Mr Sheffield.

– Miért akarja feladni magát?

– Észre tértem – válaszolta Foyle keserűen.

– Én nem így gondolom. Egy bűnöző sohasem adja meg magát, amíg nyeregben van. És ön minden bizonnyal nyeregben van. Mi hát az indoka?

– A legátkozottabb dolog, ami egy emberrel megeshet. Összeszedtem egy különös betegséget, amit lelkiismeretnek hívnak.

Sheffield felhorkant.

– Ez gyakran válik végzetessé!

– Ez végzetes. Rájöttem, hogy úgy viselkedtem, akár egy állat.

– És most vezekelni akar?

– Nem, ez nem olyan egyszerű – mondta Foyle zordul. – Azért jöttem magához... egy nagyobb műtétért. Az az ember, aki felborítja a társadalom morfológiáját, olyan, akár a rák. Az az ember, aki a saját döntéseit a társadalom fölébe helyezi, bűnöző. De ezzel beindul egy láncreakció. Nem elég azzal vezekelni, hogy megbünteted magad. Mindent a helyére kell tenni! Azt óhajtom istentől, bár mindent rendbe lehetne tenni azzal, ha engem visszavinnének a Gouffre Martelbe, vagy kivégeznének!

– Vissza? – vágott közbe Sheffield élesen.

– Most már részletezhetem?

– Még nem. Folytassa! Úgy beszél, mintha etikai fájdalmak gyötörnék.

– Pontosan ez az – Foyle izgalmában fel-alá járkált, ujjai idegesen gyűrögették a bankjegyeket. – Pokolian kínos helyzetben vagyok, Sheffield. Van egy lány, akinek fizetnie kell egy elvetemült, gyalázatos bűnért. A tény, hogy szeretem őt... Nem, felejtse el ezt! Rákja van, amit ki kell vágni... mint engem. Ami azt jelenti, hogy a besúgást is hozzá, kell írnom a bűnlajstromhoz. Hogy magamat is feladom, semmin sem változtat.

– Mi ez az egész zagyvaság? Foyle Sheffieldre förmedt:

– Besétált az irodájába az egyik szilveszteri bomba, és most azt mondja: "Hozzuk rendbe a dolgokat! Csomagoljon vissza, és küldjön haza! Hozza rendbe a várost, amit a földdel tettem egyenlővé, és élessze fel az embereket, akiket elpusztítottam!" Erre akarom szerződtetni magát. Nem tudom, a legtöbb bűnöző hogyan érez, de...

– Olyan józanul, tárgyilagosan beszél, mint a jó üzletember, akinek nem sikerült valami – jegyezte meg Sheffield azonnal. A hivatásos bűnözők szoktak így viselkedni. Nyilvánvaló, hogy ön amatőr, ha bűnöző egyáltalán. Kedves uram, vegye már elő a józan eszét! Idejön hóbortos szertelenséggel, megvádolja magát rablással, nemi erőszakkal, gyilkossággal, népirtással, hazaárulással, és isten tudja, még mivel, és azt várja, hogy komolyan vegyem?

Ebben a pillanatban Bunny, Sheffield segédje jauntolt be a szobába.

– Főnök! – kiáltotta izgatottan. – Vadonatúj dologra jöttek rá! Kéj-jaunt! Két nagyvilági fickó lefizetett egy harmadosztályú ringyót egy... zsupszra! Elnézést! Nem vettem észre, hogy... – Bunny elhallgatott, és bámult. – Fourmyle! – kiáltotta.

– Micsoda? Ki? – kérdezte Sheffield.

– Nem ismeri, főnök? – hebegte Bunny. – Ez itt Ceresi Fourmyle, Gully Foyle.

Regis Sheffieldet több mint egy éve készítették fel és állították be erre a pillanatra. A hipnózis hatására gondolkodás nélkül kellett cselekednie, méghozzá villámcsapásszerűen. Fél másodperc leforgása alatt halántékon, tarkón és ágyékon vágta Foyle-t. Úgy készítették föl, hogy ne legyen fegyverre szüksége, mert az egyáltalán nem állt rendelkezésre.

Foyle elterült. Sheffield Bunnyra támadt, és végigpofozta az irodán. Aztán a tenyerébe köpött. Úgy készítették föl, hogy ne legyen kábítószerre szüksége, mert azok sem álltak rendelkezésére. A nyálmirigyeit alakították át oly módon, hogy az izgatószer hatására allergiakeltő anyagot válasszon ki. Feltépte Foyle ingujját, egyik körmét mélyen beledöfte Foyle könyökhajlatába, és felhasította a bőrét. Nyálát a vágásba kente, és a bőrt összecsippentette.

Különös sikoly tört ki Foyle ajkai közül, a tetoválás megjelent az arcán. Mielőtt a kábult törvénysegéd egyet mozdulhatott volna, Sheffield a vállára kapta Foyle-t, és jauntolt.

Merész, de megfontolt húzással a régi St. Patrickbe érkezett, a Négy Mérföld Cirkusz kellős közepére. Ez volt az a hely, ahol a legkevésbé kereshették, és a leginkább itt remélhette, hogy megtalálja a PyrE-t. Fel volt készülve, hogy bárkivel elbánjon, akivel a katedrálisban találkozik, de a cirkusz belseje üres volt.

Az üres sátrak dagadoztak az omladozni látszó templomhajó belsejében; már valamennyi ki volt fosztva. Sheffield benyomult a legközelebbibe. Fourmyle útikönyvtára volt, százszámra könyvekkel, és ezerszámra regénykristályokkal. A jauntsakálokat nem érdekelte az irodalom. Sheffield a padlóra dobta Foyle-t. Csak aztán vett elő egy pisztolyt a zsebéből.

Foyle szemhéja megrándult. Kinyitotta a szemét.

– Gyógyszer hatása alatt állsz – mondta Sheffield gyorsan. – Ne próbálj jauntolni! És ne mozdulj! Figyelmeztetlek, fel vagyok készülve mindenre!

Foyle bódultán próbált feltápászkodni. Sheffield azonnal tüzelt, és eltalálta a vállát. Foyle visszazuhant a kőpadlóra. Zsibbadt volt, és kába. Füle zúgott, ereiben mérgezett vér keringett.

– Figyelmeztetlek! – ismételte Sheffield. – Mindenre fel vagyok készülve!

– Mit akarsz? – suttogta Foyle.

– Két dolgot. Tíz kiló PyrE-t és téged. Legfőképpen téged.

– Te eszelős! Te dühöngő őrült! Elmentem az irodádba, hogy feladjam... hogy átadjam...

– A K. Sz.-nek?

– A mi... minek?

– A külső szatellitáknak. Szótagoljam?

– Ne... – morogta Foyle. – Gondolhattam volna. A hazafi, Sheffield K. Sz.-ügynök. Gondolhattam volna! Bolond vagyok!

– A legértékesebb bolond a világon, Foyle. Még a PyrE-nél is többet akarunk tőled. Azt nem ismerjük, de hogy te mi vagy, azt tudjuk.

– Miről beszélsz?

– Istenem! Nem is tudod, ugye? Még most sem tudod. Sejtelmed sincs róla.

– Miről?

– Figyelj! – mondta Sheffield tompán. – Emlékezz vissza két évvel ezelőttre, a Nomádra! Érted? Amikor a Nomádon haldokoltál. Az egyik vadászgépünk végzett vele, aztán megtaláltak téged a roncson. Az utolsó túlélőt.

– Tehát egy K. Sz.-hajó lőtte ki a Nomádot?

– Igen. Nem emlékszel?

– Abból az időből nem emlékszem semmire. Sohase emlékeztem.

– Megmondom, miért. A mieinknek támadt egy jó ötletük. Csalit csináltak belőled... amolyan gumikacsát, érted? Félholt voltál, de átvittek a hajójukra, és úgy-ahogy összefoltoztak. Aztán űrruhába bújtattak, és kiraktak az űrbe a mikrohullámú adó-vevőddel együtt. Vészjeleket sugároztál, és minden hullámhosszon a te segélykérő motyogásodat lehetett hallani. Az volt a terv, hogy a vadászgép lesben áll, és majd elcsípi a belső bolygók hajóját, amely érted jön, hogy megmentsen.

Foyle nevetni kezdett.

– Felállók – mondta vakmerőén. – Lőj újra, te strici, de akkor is felállók! – A vállát fogva feltápászkodott. – Tehát a Vorga semmiképpen nem menthetett volna meg. – Nevetett. – Csalétek voltam. Senki sem jöhetett volna a közelembe. Hangosan füttyögető, halálos veszedelmet hordozó csalimadár voltam... Milyen nevetséges így utólag. A Nomádnak nem is volt joga ahhoz, hogy segítséget kérjen. Nekem pedig nem volt jogom ahhoz, hogy bosszút álljak.

– Még most sem érted! – koppantak Sheffield szavai. – A mieink nem a Nomád közelében tettek ki csalinak. Hatszázezer mérföldnyire voltak a roncstól.

– Hatszázez...

– A Nomád túl messze volt a hajózó útvonalaktól. Oda akartak tenni, ahol a hajók jártak. Elvittek hatszázezer mérfölddel a Nap felé, és ott dobtak ki az űrbe. Kiraktak a hajózsilipen, és a hányódásod figyelve elhátráltak. Az űrruhád fényei vakítóak voltak, és a mikrohullámon segítségért könyörögtél. Aztán eltűntél.

– Eltűntem?

– Nem voltál sehol. Nem volt fény, nem volt adás. Visszamentek, hogy ellenőrizzék. Nyomtalanul eltűntél. A következő, amit megtudtunk rólad, hogy... visszakerültél a Nomád fedélzetére.

– Lehetetlen!

– Űrjauntoltál, ember! – mondta Sheffield vadul. – Félholt voltál, alig eszméleten, de űrjauntoltál! Hatszázezer mérföldet jauntoltál vissza az űrben a Nomád roncsához. Olyasmit tettél, amit előtted még soha senki. Isten tudja, hogyan. Még magad sem tudod, de mi majd kitaláljuk. Magammal viszlek a szatellitákra, és kiszedjük belőled a titkot, ha belepusztulsz is!

Erős kezével torkon ragadta Foyle-t, a másikkal a fegyvert emelgette.

– De előbb a PyrE-t akarom! Ide fogod adni, Foyle! Ne hidd, hogy nem! – Lecsapott Foyle homlokára a fegyverrel. – Mindent megteszek, hogy megszerezzem. Ne hidd, hogy nem! – Hideg, érzéketlen kezével újra megütötte Foyle-t. – Ha vezekelni akartál, ember, most megkapod!

Bunny a nyilvános jauntállomásról az Ötös Pontra ugrott, és rémült nyúlként száguldott be a Központi Elhárítás New York-i irodájának főbejáratán. Áttört a legkülső őrkordonon, s a védőlabirintuson át berontott a belső irodákba. Már egész sor izgatott üldöző volt a sarkában, amikor tapasztalt őrökkel találta szembe magát, akik szép nyugodtan bejauntoltak, és most ott álltak előtte, és csak vártak. Bunny kiabálni kezdett.

– Yeovil! Yeovil! Yeovil!

Futtában íróasztalok között cikázott, székeket rúgott fel, és elképesztő felfordulást rendezett. Közben egyfolytában kiáltozott.

– Yeovil! Yeovil! Yeovil!

Épp mielőtt elkapták volna, megjelent Y'ang-Yeovil.

– Mi ez! – csattant fel. – Azt parancsoltam, hogy Miss Wednesburynek biztosítsatok tökéletes nyugalmat!

– Yeovil! – kiáltotta Bunny.

– Ki ez?

– Sheffield segédje.

– Mi... Bunny?

– Foyle! – ordította Bunny. – Gully Foyle!

Y'ang-Yeovilnak pontosan 1,66 másodperc kellett, hogy megtegye a köztük lévő tizenöt méternyi távolságot.

– Mi van Foyle-lal?

– Sheffield elkapta – zihálta Bunny.

– Sheffield? Mikor?

– Fél órája.

– Miért nem hozta ide?

– Elrabolta. Azt hiszem, Sheffield egy K. Sz.-ügynök...

– Miért nem jött azonnal?

– Sheffield eljauntolt Foyle-lal... félig agyonverte, aztán eltűntek. Kerestem őket. Mindenhol. Próbálkoztam. Legalább ötvenet jauntoltam húsz perc alatt...

– Amatőr! – kiáltott bőszülten Y'ang-Yeovil. – Miért nem bízta inkább a profikra?

– Megtaláltam őket.

– Megtalálta? Hol?

– A régi St. Patrickben. Sheffield mindenáron meg akarja szerezni a...

De Y'ang-Yeovil sarkon fordult, visszarohant a folyosóra, és ezt üvöltötte:

– Robin! Robin! Abbahagyni! Abbahagyni! És ekkor mennydörgő robaj keltett visszhangot a fülükben.

15.

Mint a víz felszínén a táguló gyűrűk, terjedt szét az Akarat és az Elgondolás, s közben kitapogatta, megérintette és meghúzta a PyrE végtelenül érzékeny, szubatomos ravaszát. A gondolat elemi részecskékre, porra, füstre, gázra, parányokra és molekulákra talált. Az Akarat és az Elgondolás átalakította mindegyiket.

Szicíliában, ahol dottore Franco Torre egy kimerítő hónapig próbálta megfejteni az egyik PyrE-darabka titkát, a visszamaradt és kicsapódott üledéket egy a tengerbe vezető kanálisba öntötték. Sok-sok hónap telt el, mire a földközi-tengeri áramlatok szétterítették ezt az üledéket a tenger fenekén. Abban a szempillantásban tizenöt méteres vízoszlopok mutatták a részecskék helyét északkelet irányban, illetve délnyugatra, Szardíniától Tripoliig. Egy mikroszekundum alatt a Földközi-tenger felszíne olyan lett, mint egy gigászi földigiliszta ürüléke, mely Pantelleria, Lampedusa, Linosa és Málta szigete körül felcsavarodott.

A hulladék egy része elégett, s a kürtőt a levegőbe röpítve száz és száz mérföldnyire elárasztotta a környéket gőzzel és füsttel. E parányi részecskék elárulták, hol kötöttek ki végül: Marokkóban, Algériában, Líbiában és Görögországban tűhegynyi, de vakító és hihetetlenül nagy erejű robbanások keletkeztek. És a sztratoszférában hánykolódó néhány porszemecske is ragyogó villanással mutatta meg magát, mint holmi nappali csillag.

Texasban, ahol John Mantley professzor ugyanezeket a zavarba ejtő élményeket szerezte a PyrE-vel, az üledék nagy része egy fáradtolaj-tárolóba került, amelyet radioaktív hulladékok tárolására is használtak. A mély víz abszorbeálta az anyag legtöbbjét, és lassanként tíz négyzetmérföldes területen szórta szét. Tíz négyzetmérföldnyi texasi síkság olyanná lett, mint a kordbársony. Aztán, amikor egy hatalmas, eddig feltáratlan természetes gázréteg megtalálta a felszínre kivezető utat, és sivítva kitört, a felrepülő és egymáshoz csapódó kövek szikrái meggyújtották, és hatvan méter magas, bömbölő fáklyává változtatták.

A PyrE egy milligrammja egy szűrőpapír lemezen is lerakódott. Azóta rég kiselejtezték, elfelejtették, hulladékgyűjtőbe került, végül belekeverték egy betűfém öntőformájába. A robbanás megsemmisítette a Glasgow Observer teljes múlt éjszakai nyomását. A PyrE egy részecskéje rácsöppent egy munkaköpenyre, amit később rongypapírrá préseltek. Elpusztította egy bizonyos Lady Shrapnel köszönőlevelét és további egytonnányi postára váró levelet.

Egy ing mandzsettája véletlenül beleért a PyrE savas oldatába. A mandzsettát az inggel együtt rég kidobták, és most egy jauntsakál viselte vidrabőr ruhája alatt. A robbanás azonnal letépte a jauntsakál jobb csuklóját és kézfejét. A PyrE egy decimilligrammja rátapadt a korábban párologtatónak, jelenleg hamutálcának használt kristályüvegre; most meggyulladt és felégette az egyik Baker, a szörnykereskedő irodáját.

A bolygón széltében-hosszában keletkeztek elszigetelt robbanások, robbanássorozatok, futó tüzek és magányos tűzfészkek, meteorfellobbanások az égen, hatalmas kráterek és szűk vajatok a földben, robbanások a mélyben, kihányt törmelékek a felszínen.

A régi St. Patrickben majdnem 0,1 gramm PyrE volt Foyle laboratóriumában. A többi biztonságosan el volt zárva ólomtartályában, védve az akaratlan vagy szándékos pszichokinetikus felgyújtástól. Abból a tized grammból olyan vad energialöket szabadult fel, hogy a falak romba dőltek, a padló meghasadozott, mintha földrengés rázta volna meg az épületet. A támfalak még tartották a pilléreket a másodperc törtrészéig, aztán összeomlottak. Mennydörgő robajjal dőltek le tornyok, csúcsok, oszlopok, pillérek és az egész tetőzet a padlóban ásító kráterre s ott egy kusza és ingatag egyensúlyi helyzetet foglaltak el. Elég egy kisebb fuvallat, valami távoli rezgés, hogy az egész meginduljon, s meg se nyugodjon addig, míg a krátert színültig nem tölti a szétporladt törmelék.

A robbanás csillaghője vagy száz tüzet lobbantott fel, és megolvasztotta a beomlott tető vastag rézborítását. Ha egy milligrammal több PyrE robbant volna föl, a felszabaduló hő azonnal elpárologtatta volna a fémet. De így csak fehéren izzott és cseppfolyóssá vált. Lefolyt az összeomlott tető roncsáról, és utat keresett lefelé, a vas, a fa és az üveg vad összevisszaságában, mintha valami szörnyű olvasztott öntvény csurogna át egy kusza szövedéken.

Dagenham és Y'ang-Yeovil majdnem egyszerre érkeztek. Egy pillanattal később befutott Robin Wednesbury, majd Jisbella McQueen. Tucatnyi elhárítós és hat Dagenham-futár tűnt fel, mellettük Presteign jauntőrei és a rendőrség. Kordont állítottak fel a lángoló épülettömb körül, de alig akadt bámészkodó. A megrázó erejű szilveszteri támadás után ez az egyetlen robbanás újabb rémült jauntolásra sarkallta fél New Yorkot a biztonságos helyek felé.

A tűz rémisztő robaj lássál égett, és az ingatag egyensúlyú, soktonnányi törmelék baljóslatúan csikorgóit. Mindenki kiabálni kényszerült, ugyanakkor rettegett a zaj okozta rezgésektől. Dagenhamnek Y'ang-Yeovil harsogta a fülébe a hírt, amit Foyle-ról és Sheffieldről megtudott. Dagenham bólintott, arcán megjelent a félelmetes mosoly.

– Bemegyünk! – kiáltotta.

– Tűzbiztos öltözékben! – kiáltotta Y'ang-Yeovil.

Eltűnt, és pár perc múlva a katasztrófalegénység által használt tűzbiztos ruhákkal jelent meg. Láttukra Robin és Jisbella hisztérikus tiltakozásban tört ki. A két férfi nem törődött velük, belebújtak a közömbös izomerpáncélzatba, és bearaszoltak a pokolba.

A régi St. Patrick olyan volt belülről, mintha roppant kéz köpülte volna egyeljen masszába a fát, a fémet és a követ. Minden résből olvadt vörösréz csordogált lefelé, lángra lobbantva a fát, szétmorzsolva a követ, összezúzva az üveget. A folydogáló réz csupán izzott, de ahol ömlött, fröcskölve szórta szét a kápráztató fehér fémcseppecskéket.

E massza alatt, ahol régebben a katedrális padlója volt, most fekete kráter tátongott. A robbanás szétrepesztette a kőlapokat, s feltárta az épület alatt két szinten húzódó pincéket és kriptákat. Ezeket is megtöltötte a kövek, gerendák, csövek, vezetékek és a Négy Mérföld Cirkusz sátorponyváinak kusza szövedéke, s itt is, ott is apró lángnyelvek táncoltak rajta. És amikor az első vörösréz csepp lehullott a kráterbe, ragyogó fény áradt szét a mélyben.

Dagenham megveregette Y'ang-Yeovil vállát, és előremutatott. A kráter oldalában, a törmelék között ott hevert Regis Sheffield teste, melyet a robbanás felnégyelt és kibelezett. Majd Y'ang-Yeovil veregette meg Dagenham vállát, és hívta fel a másik figyelmét valamire. Majdnem a kráter legalján hevert Gully Foyle, és az olvadt rézcseppek izzó fényében látták, amint megmozdul. A két férfi egyszerre fordult meg és mászott ki a katedrálisból, hogy megbeszélje a dolgot.

– Él.

– Hogy lehet az?

– Csak találgatok. Látta a sátorponyvát, amely egy csomóban a közelben hevert? Iszonyú robbanás lehetett odafönt, a katedrális másik részében, és a közbeékelődő sátrak párnaként takarták Foyle-t. Aztán belezuhant a padlón támadt résbe, mielőtt valami agyonüthette volna.

– Logikusnak tűnik. Ki kell szedni onnan! ő az egyetlen, aki tudja, hol a PyrE.

– Itt lenne még... felrobbantatlanul?

– Ha a széfben van, igen. Az az anyag közömbös mindenre. De most ne ezzel törődjünk, hanem azzal, hogy hogyan szedjük ki onnan Foyle-t!

– Fentről semmiképpen sem férhetünk hozzá.

– Miért nem?

– Nem nyilvánvaló? Egyetlen hibás mozdulat, és az egész romhalmaz ráomlik.

– Látta, hogyan folyik le az a vörösréz?

– De még mennyire!

– Ha tíz percen belül nem szedjük ki Foyle-t, már csak egy olvadt vörösréz tó alján találhatjuk meg.

– Mit tehetünk?

– Van egy nagy ötletem.

– Mi?

– Az utca túloldalán lévő egykori rádióépület pincéi legalább olyan mélyek, mint ezek.

– És?

– Lemegyünk, és megpróbálunk onnan átjutni ide. Alulról talán ki tudjuk húzni Foyle-t.

Egy szakasz hatolt be a két generációval ezelőtt elhagyott és lepecsételt rádióépületbe. Lementek az alagsori oszlopos folyosóra, szétzúzva a százados múlt kiskereskedelmi készleteinek múzeumát. Megtalálták a hajdani liftaknákat, s azokon át leereszkedtek az elektromos berendezésekkel, fűtő-és hűtőrendszerekkel telezsúfolt pincébe. Lehatoltak a vízgyűjtő pincébe, és derékig gázoltak a prehisztorikus Manhattan-sziget patakjainak vizében. Ezek a vizek ma is ott folydogáltak az utcák alatt, amelyek elrejtették őket.

Ahogy átgázoltak kelet-északkelet felé a St. Patrick boltozatai irányában, hirtelen felfedezték, hogy előttük a sötétséget vörösen reszkető fény világítja meg. Dagenham felkiáltott, és előrelódult. A robbanás, amely megnyitotta a St. Patrick pincéjét, megrepesztette a közte és a rádióépület pincéje közti válaszfalat. A kőben és földben nyílt szabálytalan hasadékon át beláthattak a pokol fenekére.

Foyle tizenöt méternyire sem volt, de az összegabalyodott gerendák, kövek, csövek, fémek és vezetékek csapdájában. Testét felülről az őrjöngő izzás, oldalról pedig a szeszélyesen ugráló lángok világították meg. Ruhái lángoltak, és a tetoválás kirajzolódott az arcán. Erőtlenül mozgott, akár egy zavarodott állat az útvesztőben.

– Úristen! – kiáltott fel Y'ang-Yeovil. – Az égő ember!

– Mi?

– Az égő ember, akit a Spanyol Lépcsőn láttam. Most ne ezzel törődjünk! Mit tegyünk?

– Menjünk be, természetesen!

Az olvadt réz fehéren izzó csöppje hirtelen Foyle közelében csurrant le, és három méterrel alatta fröccsent szét. Ezt követte egy második, majd egy harmadik, aztán a lassú, de folyamatos áramlás. A cseppek tócsává álltak össze. Dagenham és Y'ang-Yeovil lezárták a sisaklemezüket, és átmásztak a válaszfal hasadékán. Háromperces kétségbeesett, küszködés után érezték, hogy nem juthatnak a labirintuson Foyle-hoz. Kívülről le volt zárva, de belülről nem. Dagenham és Y'ang-Yeovil visszavonult, hogy megbeszéljék a helyzetet.

– Nem tudjuk elérni! – kiáltotta Dagenham. – De ő ki tudna jönni.

– Hogyan? Jauntolni nem tud, ez nyilvánvaló, különben nem volna ott.

– Nem. Ki tud mászni. Figyeljen! Elindul balra, aztán fel, hátrafelé, megkerüli azt a gerendát, átbújik alatta, és keresztülnyomakodik azon a huzalfonadékon. Ezt az összegubancolódott huzaltömeget kívülről nem tudjuk benyomni, ezért nem juthatunk át hozzá, de belülről ki lehetne nyomni, és így kijuthatna. Ez egyirányú ajtó.

Az olvadtréz-tócsa Foyle felé kúszott.

– Ha hamarosan nem jut ki onnan, élve sül meg!

– Kiirányítjuk... megmondjuk neki, mit tegyen. A férfiak kiabálni kezdtek:

– Foyle! Foyle! Foyle!

Az égő ember továbbra is erőtlenül mozgott az útvesztőben. A réz sisteregve ömlött.

– Foyle! Fordulj balra! Hallasz engem? Foyle! Fordulj balra, és mássz fel! Kiszabadulhatsz, ha rám figyelsz! Fordulj balra, és mássz fel! Aztán... Foyle!

– Nem figyel. Foyle! Gully Foyle! Hallasz minket?

– Szóljunk Jiznek, talán rá odafigyel!

– Nem. Inkább Robinnak! Az ő gondolataira fel kell figyelnie.

– De hajlandó lesz rá Robin? Hogy épp őt mentse meg?

– Meg kell tennie! Ez nagyobb dolog, mint a gyűlölet. Ennél nagyobb és átkozottabb dolog még nem volt a világon. Idehozom.

Y'ang-Yeovil indult, de Dagenham megállította.

– Yeo, várjon! Nézze, hogy villódzik Foyle!

– Villódzik?

– Nézze! Úgy... pislákol, mint egy szentjánosbogár. Figyelje. Egyik pillanatban látni, a másikban meg nem.

Foyle alakja hol felvillant, hol eltűnt, hol meg ismét megjelent gyors egymásutánban, mint valami tűzcsapdába esett szentjánosbogár.

– Mit művel? Mivel próbálkozik? Mi történik? Menekülni próbált. Akár egy csapdába esett szentjánosbogár

vagy valami tengeri madár, amit a nyílt lángú jelzőfény izzó tűzkősara fogott meg, úgy csapkodott őrjöngve... megfeketedett, égő teremtmény, aki újra meg újra nekicsapódik az ismeretlennek.

A hangot látványként, a fényt különös mintákként érzékelte. Lüktető ritmusokban látta a hangot, mely a nevét kiabálta:

FOYLE FOYLE FOYLE

FOYLE FOYLE FOYLE

FOYLE FOYLE FOYLE

FOYLE FOYLE FOYLE

FOYLE FOYLE FOYLE

A mozgást hangként érzékelte. Hallotta a lángok vonaglását, a füst kavargását, hallotta a libegő, csúfolódó árnyékokat... fülsiketítőén, érthetetlen nyelven kiáltoztak mind egyszerre.

– BURUU GYARR? – kérdezte a gőz.

– Asha. Asha, rit-kit-dit-zit-mgit – válaszolták a gyors árnyékok.

– Ohhh! Ahhh! Huuu! Tuuu! – lármáztak a hőhullámok. Még a ruháját nyaldosó lángok is értelmetlenségeket üvöltöttek

a fülébe.

– MANTERGEISTMANN! – bömbölték.

A színek fájtak neki... égették, fagyasztották, nyomták, elviselhetetlen magasságokba és veszejtő mélységekbe húzták, irtózatos gyorsulással és megsemmisítő nyomással.

YÍTŐ OTT YÓ

L S Z M G

E E M I Í

M B Á N K

É E L T Ő

K S L E G

É S U G R

K É H Y E

A GGEL DID

Kezével ízeket tapintott... A fát fanyarnak és krétaízűnek érezte, a fém sós volt, a kő savanykás-édesnek tűnt, mikor az ujjával megérintette, és az üveg émelyítette, akár egy túl édes cukrászsütemény.

Szagok helyettesítették az érintést... A forró kő szaga bársonyként simogatta az arcát, a füst és a hamu mint érdes gyapjú horzsolta a bőrét, majdnem mintha nedves vászon eme hozzá. Az olvadt fémnek vad szívdobogásszaga volt, és a PyrE robbanásának ionizációja ózonnál töltötte meg a levegőt, mely úgy illatozott, mintha víz csordogálna az ujjai között.

Nem volt vak, sem süket, sem érzéketlen. Érzetek továbbra is keletkeztek benne, csak a PyrE robbanásának sokkja következtében rövidre záródott és elgörbült idegrendszerén keresztül szűrődve. Szinesztéziában szenvedett, abban a ritka betegségben, amikor az érzékek felfogják és továbbítják az agyba a külvilág benyomásait, de az agyban ezek az érzéki észleletek összekeverednek egymással. Foyle agyában tehát a hang látványként volt nyilvántartva, a mozgás hangként, a színek fájdalomérzetté alakultak, a tapintás ízleléssé és a szaglás tapintássá. Nemcsak a St. Patrick összegubancolódott labirintusának volt tehát a foglya, hanem a reménytelenség saját, összekeveredett érzékeinek a csapdájába is beleesett.

A megsemmisülés ijesztő kapujában újra elfogta a reménytelenség, lemondott minden fegyelemről és megszokott viselkedésről, vagy talán azok hámozódtak le róla. Lefoszlott róla minden, amire a környezet és a tapasztalat megtanította, kezdetleges teremtménnyé változott, aki mindenáron menekülni, élni akar, s a cél szolgálatába állítja minden erejét. És akkor újra megtörtént a két évvel korábbi csoda. Az egész emberi szervezet, minden sejt, minden rost, ideg és izom osztatlan energiája erőt adott a vágynak, és Foyle újra űrjauntolt.

A fénysebességet messze felülmúló gondolat sebességével száguldott végig a görbülő univerzum geodetikus térvonalain. Térbeli sebessége olyan roppant volt, hogy időtengelye kifordult abból a függőleges irányból, ami a Múlt felől a Jelenen át a Jövőig húzódott. Vibrálva haladt az új, csaknem vízszintes tengely mentén,

A VÖRÖS FÉNY HÁTRÁLT TŐLE

A ZÖLD FÉNY NEKITÁMAD

ezen az új téridő vonalon, a lehetetlen fogalmától többé nem béklyózott emberi elme csodájától vezettetve.

Újra véghezvitte, amit Helmut Grant, Enzio Dandridge és más kísérletezők tucatjai nem tudtak megtenni, mert vakrémülete arra kényszerítette, hogy ne foglalkozzék a téridő korlátaival, melyek sorra meghiúsították a korábbi próbálkozásokat. Nem "máshová" jauntolt, hanem "másmikorra". De legfőképpen tudatában volt a negyedik dimenziónak, látta az Idő Nyilát és rajta önmagát, mely tudás minden emberrel vele születik, de aztán mélyen eltemetődik az élet apró-cseprő dolgai alá – őbenne pedig épp csak megbújt a felszín alatt. A téridő geodetikus vonalai mentén jauntolt Máshová és Másmikorra, imaginárius számtól valósággá alakítva az "i"-t, a mínusz egy négyzetgyökét, képzeletének csodás húzásával.

Jauntolt.

Az időn át a múltba jauntolt vissza. Ő volt az égő ember, aki rémülettel és megrökönyödéssel töltötte el saját magát az ausztrál tengerparton, a kuruzsló sanghaji irodájában, a római Spanyol Lépcsőn, a Holdon, a marsi Szkopcsi Kolóniában. Visszajauntolt az időben, hogy újralátogassa a vad küzdelmeket, amiket tigrisként Gully Foyle küzdött, hogy bosszút álljon. Lángoló megjelenését néha észrevették, máskor nem.

Jauntolt.

A Nomád fedélzetén volt, ott hányódott a tér üres fagyosságában.

A semmibe nyíló ajtónál állt.

A hidegnek citromíze volt, és a légüres tér karomként szántott végig a bőrén. A nap és a csillagok a csontjáig hatoló hidegrázásként gyötörték.

– GLOMMHA FREDNIS! – robajlott a fülében valami morgás. Egy alak volt: a hátát fordítva feléje épp eltűnt a folyosón. Egy alak, aki rézüstöt cipelt a vállán; egy alak, aki előrelendült, lebegett, vergődött a súlytalanságban. Gully Foyle volt.

– MEEHAT JESSROT! – ordította a mozdulat látványa.

– Aha! Oh-ho. M'git not to kak – válaszolt a fény és árnyék vibrálása.

– Ooooooh? Soooooo? – mormolták a nyomában kavargó roncsdarabok.

A szájában elviselhetetlenné vált a citrom is, a karmok gyötrelmesen hasogatták a bőrét. Jauntolt.

A Gouffre Martel mélyén volt.

A bársonyos sötétség boldogság volt, paradicsom, eufória.

– Ah! – kiáltotta megkönnyebbülten.

– AH! – jött hangjának visszhangja, de immár vakító fénymintává változva:

AHAHAHAHAHAHAHAHAH

HAHAHAHAHAHAHAHAHA

AHAHAHAHAHAHAHAHAH

HAHAHAHAHAHAHAHAHA

AHAHAHAHAHAHAHAHAH

Az égő ember megvonaglott.

– Állj! – kiáltotta elvakultan a zajtól. A visszhang újra káprázatos mintává vált:

ÁlLjÁlLjÁlLj

LJÁlLJÁlLJÁlLJ

ÁlLJÁlLJÁlLjÁlLJ

LJÁlLJÁlLJÁlLJÁlLJ

LJÁlLJÁlLJÁlLJÁl

LJÁlLJÁlLJÁlLJ

LJÁlLJÁlLJÁl

Távoli léptek csattogása lágyan hullámzott a szeme előtt:

K K K K K K

I I I I I I

P P P P P P

P P P P P P

- - - - - -

K K K K K K

O O O O O O

P P P P P P

P P P P P P

E

G S

Y Á

T J

K L Ö

IÁ T

T, AKÁR E

G

Y

C

I

K

C

A

KKOS F

É

N

Y

L

É

N

Y

EGY FÉNYSUGÁR RONTOTT RÁ

Az a nyomozás volt, amikor geofonnal keresték őt és Jisbella McQueent a Gouffre Martelben. Az égő ember eltűnt, de előtte tudtán kívül rossz irányba csalta az üldözőket a menekülők nyomáról.

Megint a St. Patrick alatt volt; alig egy pillanat telt el legutóbbi eltűnése óta. Vad csapkodása egyre továbblökdöste a geodetikus téridő vonalakon, melyek szükségszerűen visszahozták a Jelenbe, ahonnan menekülni próbált, hiszen a téridő fordított nyereg alakú görbületében az ő Jelene a görbe legmélyebb pontján helyezkedett el.

A geodetikus téridő vonalai mentén egyre feljebb és feljebb mászhatott ugyan a Jövőbe vagy a Múltba, de elkerülhetetlenül vissza kellett esnie a saját Jelenébe, mint a labda, amelyet kiguríthatnak ugyan a feneketlen és meredek falú szakadékból, de amikor eléri a tetőt, egy pillanatra megáll, s aztán visszaesik a mélybe.

De Foyle kétségbeesésében tovább verődött ide-oda az ismeretlenben.

Újra jauntolt.

Ausztráliában volt, a Jervis parton.

A hullámok mozgása azt üvöltötte:

– LOGGERMIST CROTEHAVEN!

A hullámzás csobogása rivaldafény-ütegek ragyogásával vakította el:

K I K I K I

V A G Y V A G Y V A G Y

T E T E T E

Gully Foyle és Robin Wednesbury állt előtte. Egy férfi teste feküdt a homokon, amit az égő ember ecetként érzékelt a szájában. Az arcába fújó székiek csomagolópapír íze volt.

Foyle kinyitotta a száját, és felkiáltott. A hang égő csillagbuborékokban jött ki.

Foyle egyet lépett előre.

– GRASH? – harsogta a mozdulat.

Az égő ember jauntolt.

Sanghaiban volt, dr. Sergei Orel irodájában.

Újra Foyle állt előtte. Fénymintákban beszélt:

************************************************************

************************************************************

Visszarebbent a St. Patrick poklába, aztán újra jauntolt.

VEREKEDÉS SŰRŰJÉBEN VOLT A SPANYOL

LÉPCSŐN VEREKEDÉS SŰRŰJÉBEN VOLT A

SPANYOL LÉPCSŐN VEREKEDÉS SŰRŰJÉBEN

VOLT A SPANYOL A LÉPCSŐN VEREKEDÉS

SŰRŰJÉBEN VOLT A SPANYOL LÉPCSŐN

VEREKEDÉS SŰRŰJÉBEN VOLT A SPANYOL

LÉPCSŐN VEREKEDÉS SŰRŰJÉBEN VOLT A

SPANYOL LÉPCSŐN VEREKEDÉS SŰRŰJÉBEN

VOLT A SPANYOL A LÉPCSŐN VEREKEDÉS

SŰRŰJÉBEN VOLT A SPANYOL LÉPCSŐN

Az égő ember jauntolt.

Újra hideg volt, érezte a citromízt, és a vákuum karmai kimondhatatlanul karmolták a bőrét. Egy ezüstös csónak hajóablakán bámult befelé. Háttérben a hold csipkézett hegyei magasodtak. A hajóablakon át vérpumpát és oxigénpumpát látott, és hallotta a robajt, ahogy Gully Foyle feléje lépett. A vákuum karmai fájdalmasan kapaszkodtak a torkába.

A téridő geodetikus vonalai visszagurították a Jelenbe, a St. Patrick alá, ahol két másodperc sem telt még el azóta, hogy megkezdte eszeveszett küzdelmét. Megint égő lándzsaként fúrta bele magát az ismeretlenbe.

A Marson volt, a Szkopcsi Katakombában. Fehér, csigaszerű test vonaglott előtte.

– NEM! NEM! NEM! – sikoltották Lindney Joyce elkínzott mozdulatai. – NE BÁNTS ENGEM! NE ÖLJ MEG! KÉRLEK, NE... KÉRLEK... KÉRLEK.

Az égő ember kinyitotta tigrisszáját, és nevetett. – Fáj neki – mondta. Saját hangja csípte a szemét.

I I I

K K K

E E E

N N N

J J J

ÁÁÁ

F

ÁÁÁ

J J J

N N N

E E E

K K K

I I I

– Ki vagy te? – suttogta Foyle.

K K K K K K K K K K K K

I I I I I I I I I I I I

V V V V V V V V V V V V

A A A A A A A A A A A A

G G G G G G G G G G G G

Y Y Y Y Y Y Y Y Y Y Y Y

T T T T T T T T T T T T

E E E E E E E E E E E E

Az égő ember megrezzent.

– Túl fényes! – kiáltotta. – Kevesebb fényt! Foyle lépett egyet előre.

– BLAA-GAA-DAA-MAWW! – robajlott a mozdulat. Az égő ember befogta a fülét kínjában.

– Túl hangos! – kiáltotta. – Ne mozogj olyan hangosan!

A szkopcsi görcsös vonaglása egyre azt sikongatta, esdekelte:

– NE BÁNTS! NE BÁNTS!

Az égé ember újra nevetett. A nő néma volt a normális emberek számára, de az ő összekuszált idegrendszerének a mozdulatok tisztán beszéltek.

MI? MI? MI? MI?

MI? MI? MI?

MI? MI? MI? MI?

MI? MI? MI?

MI? MI? MI? MI?

– Figyeld a nőt! Sikoltozik. Könyörög. Nem akar meghalni. Nem akarja, hogy bántsd. Figyeld!

– OLIVIA PRESTEIGN ADTA A PARANCSOT! OLIVIA PRESTEIGN! NEM ÉN! NE ENGEM BÁNTS! OLIVIA PRESTEIGN!

– Épp most mondja, hogy ki adta a parancsot. Nem hallod? Hallgasd a szemeddel! Azt mondja, Olivia!

Foyle kérdésének ostáblaszerű fénymintája sok volt neki. Az égő ember újból lefordította a szkopcsi kínjait.

– Azt mondja, Olivia. Olivia Presteign. Jauntolt. Visszahullott a régi St. Patrick alatti gödörbe, és akkor egy

hirtelen támadt zavar és kétségbeesés azt súgta neki, hogy meghalt. Ez volt Gully Foyle vége. Ez volt az örökkévalóság, és a pokol volt a valóság. Amit látott korábban, az csak a múlt elvonulása volt széthulló érzékei előtt a halál végső pillanatában. Amit elviselt, viselnie kell az idők végezetéig. Halott volt. És tudta, hogy halott.

Megtagadta az engedelmességet az örökkévalóságnak.

Újra belevágott az ismeretlenbe. Az égő ember jauntolt.

**********************************************************

Sziporkázó ködben volt, csillagok hópehely fürtjében folyékony

##########################################################

Pillangószárnyak érintését érezte a bőrén. Hideg gyöngyfüzér

**********************************************************

ízét a szájában. Egymást keresztező kaleidoszkopikus érzékei

##########################################################

nem árulták el, hol van, de tudta, hogy örök időkre ebben a Seholban szeretne maradni.

– Üdv, Gully!

– Ki az?

– Robin.

– Robin?

– Régebben Robin Wednesbury volt a nevem.

– Régebben? És most?

– Robin Yeovil vagyok.

– Nem értem. Halott vagyok?

– Nem, Gully.

– Akkor hol vagyok?

– Messze, messze a régi St. Patricktól.

– De hol?

– Nincs idő elmagyarázni, Gully. Csak néhány pillanatod van itt.

– Miért?

– Mert még nem tanultad meg, hogyan jauntolj a téridőn keresztül. Vissza kell menned, hogy megtanuld.

– De tudok. Tudnom kell. Sheffield mondta, hogy egyszer már űrjauntoltam a Nomádhoz... hatszázezer mérföldet.

– Az véletlen volt, Gully, és meg kell tenned újra... miután megtanítottad rá magad... De még nem tudod. Nem tudod, hogyan kapaszkodj meg... hogyan alakíts bármilyen jelent valósággá. Egy pillanat múlva vissza fogsz bukfencezni a St. Patrickbe.

– Robin, most jut eszembe. Rossz hírem van számodra.

– Tudom, Gully.

– Anyád és nővéreid halottak.

– Régóta tudom már, Gully.

– Mióta?

– Harminc éve.

– Lehetetlen!

– Egyáltalán nem. Mondtam, hogy messze, messze vagyunk a régi St. Patricktől. Vártam, hogy elmondjam, hogyan menekülhetsz meg a tűztől. Figyelsz rám?

– Nem vagyok halott?

– Nem.

– Figyelek.

– Az érzékeid összezavarodtak. Ez hamarosan elmúlik, de még nem adhatok neked olyan utasítást, hogy jobbra vagy balra, fel vagy le. Úgy mondom, hogy most értsd meg.

– Miért segítesz nekem azok után... amit veled tettem?

– Minden meg van bocsátva és el van feledve, Gully. Most figyelj rám! Amikor visszaérsz a régi St. Patrickbe, forgolódj addig, amíg szembe nem találod magad a leghangosabb árnyékkal! Felfogtad?

– Igen.

– Menj a zaj felé, amíg erős bizsergést nem érzel a bőrödön! Akkor állj meg!

– Akkor megállok.

– Tégy egy félfordulatot a préselés és a zuhanás érzése felé! Kövesd azt!

– Követem.

– Ott átjutsz egy tömör fénylapon, és megérzed a kinin izét. Az valójában egy huzalköteg. Nyomulj át a kininen, amíg olyasvalamit nem látsz, ami úgy hangzik, mint a könnyű kalapácsütések. Ott biztonságban leszel.

– Honnan tudod mindezt, Robin?

– Egy szakértő oktatott ki rá, Gully. – Nevetést érzett. – Bármelyik pillanatban visszaeshetsz a múltba. Péter és Saul vannak itt. Azt mondják, au revoir és sok szerencsét! És Jiz Dagenham is! Sok szerencsét, Gully kedves...

– A múltba? Ez tehát a jövő?

– Igen, Gully.

– Élek még itt?... És Olivia?...

És ekkor elkezdett zuhanni le, le, le a téridő vonalak mentén a jelen félelmetes vermébe.

16.

A Presteign-vár elegáns arany és elefántcsont Csillagtermében érzékei kiegyenesedtek. A látvány látvánnyá vált, és látta a magas tükröket, a festett üvegablakokat, az aranyozott kötésű könyveket és a könyvtári létrán álló android könyvtárost. A hangok hangokká váltak, és hallotta, ahogy az android titkár a kézi-kristályrögzítőn kopog a XV. Lajos korabeli íróasztalnál. Az íz íz volt, amikor belekortyolt a konyakba, amit a robotmixer nyújtott át neki.

Tudta, hogy sarokba szorult, hogy most dől el a sorsa. Nem törődött ellenségeivel, elnézte a robotmixer arcára vésett örökös derűt, a klasszikus ír vigyort.

– Köszönöm – mondta Foyle.

– Örömmel, uram – mondta a robot, és várta a következő utasítást.

– Szép napunk van – jegyezte meg Foyle.

– Mindig van egy szép nap valahol, uram – sugárzott a robot.

– Rémes nap – mondta Foyle.

– Mindig van egy szép nap valahol, uram – válaszolta a robot.

– Nap – mondta Foyle.

– Mindig van egy szép nap valahol, uram – mondta a robot. Foyle a többiekhez fordult.

– Akárcsak én – mondta, és a robot felé intett. – Akárcsak mindegyikünk. Állandóan szabad akaratról jártatjuk a szánkat, pedig csak válaszolni tudunk... gépiesen, ahogy a megszokás diktálja. Nos... tessék, tessék, várom a választ. Nyomják meg a gombot, és már ugróm is. Örülök, hogy szolgálatára lehetek, uram – majmolta a robot bádoghangját, majd hirtelen lecsapott rájuk. – Mit akarnak?!

Azok kényelmetlenül fészkelődtek. Foyle megégett, megverték, büntették... és mégis ő irányította valamennyiüket.

– Állapodjunk meg a fenyegetésekben! – mondta Foyle. – Felakasztanak, megkínoznak, felnégyelnek, a pokol fenekére küldenek, ha nem vagyok hajlandó... Mire? Mit akarnak?

– A tulajdonomat akarom – mondta Presteign hűvösen mosolyogva.

– Valamivel kevesebb, mint tíz kiló PyrE-t. Igen. Mit ajánl érte?

– Nem teszek ajánlatot, uram. Azt követelem, ami az enyém.

Dagenham és Y'ang-Yeovil egyszerre szólaltak meg, de Foyle leintette őket.

– Egyszerre csak egy nyomja a gombot, uraim. Jelenleg Presteign próbál kiugratni. – Presteignhez fordult. – Nyomja erősebben, vér és pénz, vagy keressen egy másik gombot. Kicsoda maga, hogy most követelésekkel áll elő?

Presteign összeszorította az ajkát.

– A jog... – kezdte.

– Mi? Fenyeget? – nevetett Foyle. – Meg lehet engem ijeszteni bármivel is? Ne legyen ostoba! Beszéljen hozzám úgy, ahogy szilveszterkor tette... könyörületesség nélkül, megbocsátás nélkül, képmutatás nélkül.

Presteign bólintott, lélegzetet vett, és már nem mosolygott.

– Hatalmat ajánlok – mondta. – Örökösömmé teszem, társulást kínálok a Presteign cégnél, törzsfőnöki tisztséget a klánban. Kettőnké lenne az egész világ.

– A PyrE birtokában?

– Igen.

– Az ajánlatot tudomásul vettem, és visszautasítom. Ajánlja fel inkább a lányát!

– Oliviát? – Presteign fuldoklóit dühében, és ökölbe szorította a kezét.

– Igen, Oliviát. Hol van?

– Söpredék! – kiáltotta Presteign. – Piszok... közönséges tolvaj!... Te merészelsz...

– Felajánlja a lányát a PyrE-ért?

– Igen – válaszolta Presteign alig hallhatóan. Foyle Dagenhamhez fordult.

– Most nyomd meg te a gombot, halálfej! – mondta.

– Ha a megbeszélés továbbra is ebben a hangnemben folyik... – csattant fel Dagenham.

– Ez van. Könyörületesség nélkül, megbocsátás nélkül, képmutatás nélkül. Mit ajánlasz?

– Dicsőséget.

– Ah?

– Nem tudunk pénzt vagy hatalmat ajánlani. Csak megbecsülést ajánlunk. Gully Foyle, a férfi, aki megmentette a belső bolygókat a pusztulástól. Ajánlhatunk biztonságot. Toriunk a bűnügyi nyilvántartóból, adunk egy becsületes nevet és egy fülkét a Hírességek Csarnokában.

– Nem! – vágott közbe Jisbella McQueen élesen. – Ne fogadd el! Ha megmentő akarsz lenni, semmisítsd meg a titkot! Ne add a PyrE-t senkinek!

– Mi a PyrE?

– Csend! – csattant fel Dagenham.

– Termonukleáris robbanószer, amit csak gondolattal lehet felrobbantani... pszichokinézissel – mondta Jisbella.

– Miféle gondolattal?

– Akarni kell, hogy felrobbanjon, s az akaratot rá kell irányítani. Ez vezet a kritikus tömeghez, ha nincs semlegesítve közömbös ólomizotóppal.

– Mondtam, hogy maradj csendben! – mordult fel Dagenham.

– Ha mindegyikünk válthat szót vele, én is ragaszkodom a jogomhoz.

– Ez nagyobb dolog, mint az idealizmus.

– Az idealizmusnál nincs nagyobb!

– Foyle titka nagyobb – mormolta Y'ang-Yeovil. – Én tudom, hogy ahhoz képest milyen jelentéktelen a PyrE. – Foyle-ra mosolygott. – Sheffield törvénysegéde hallott egy apró részletet a beszélgetésükből a St. Patrickben. Tudunk az űrjauntolásáról.

Hirtelen csend lett.

– Űrjaunt! – kiáltott fel Dagenham. – Lehetetlen. Nem mondhatja komolyan.

– De komolyan mondom. Foyle bebizonyította, hogy az űrjauntolás nem lehetetlen. Hatszázezer mérföldet jauntolt egy K. Sz. vadászgépről a Nomád roncsáig. Mint mondtam, ez sokkal fontosabb, mint a PyrE. Először ezt az ügyet szeretném megtárgyalni.

– Mindenki elmondja, amit akar – mondta lassan Robin Wednesbury. – Te mit akarsz, Gully Foyle?

– Köszönöm – válaszolta Foyle. – Bűnhődni akarok.

– Mit?

– Vezekelni akarok – mondta Foyle tompán. A tetoválás kezdett megjelenni a bekötözött arcon. – Fizetni akarok a tetteimért, hogy rendezzem végre a számlát. Meg akarok szabadulni ettől az átkozott kereszttől, amit cipelnem kell... ettől a fájdalomtól, amely megroppantja a gerincemet. Vissza akarok menni a Gouffre Martelbe! Lobotómiát akarok, ha megérdemlem... és tudom, hogy megérdemlem. Azt akarom...

– Szökni akarsz – mondta Dagenham. – Nincs menekvés.

– Szabadulni akarok!

– Szó se lehet róla! – mondta Y'ang-Yeovil. – Túl sok érték van a fejében, sem hogy a lobotómiával elveszítsük.

– Felette állunk olyan gyerekes dolgoknak, mint a bűn és a bűnhődés – tette hozzá Dagenham.

– Nem! – tiltakozott Robin. – Mindig lennie kell bűnnek és bűnbocsánatnak. Azon sohasem emelkedhetünk felül.

– Nyereség és veszteség, bűn és bűnbocsánat, idealizmus és realizmus – mosolygott Foyle. – Olyan magabiztosak vagytok, olyan egyszerűek, olyan célszerűek. Egyedül nekem vannak kétségeim. Lássuk, milyen biztosak vagytok valójában! Nekünk adja a lányát, Presteign? Nos, nekem adja? Hajlandó a törvény kezére adni? A lánya gyilkos.

Presteign felemelkedett ültéből, de rögtön vissza is zuhant a székbe.

– Kell lennie bűnbocsánatnak, Robin? Megbocsátasz Olivia Presteignnek? Ő ölte meg az anyádat és a nővéreidet.

Robin hamuszürkévé vált. Y'ang-Yeovil tiltakozásra nyitotta a száját.

– A külső szatellitáknak nincs PyrE-jük, Yeovil. Sheffieldtől tudom. Akkor is bevetné ellenük? Mindennapos átokká akarja változtatni a nevemet... mint amilyenné Lynch és Boycott neve vált?

Foyle Jisbellához fordult.

– És téged visszavinne az idealizmusod a Gouffre Martelbe, hogy letöltsd a büntetésedet? És te, Dagenham, lemondasz róla, hagyod, hogy menjen?

Hallgatta a felzúdulást, és egy pillanatig keserűen és kényszeredetten figyelte a többiek zavarodottságát.

– Az élet olyan egyszerű – mondta. – A döntés olyan egyszerű, ugye? Méltányoljam Presteign tulajdonjogát? A bolygók érdekét? Jisbella eszményeit? Dagenham realizmusát? Robin lelkiismeretét? Nyomd a gombot, és figyeld, hogy ugrál a robot! Csakhogy én nem vagyok robot. Én a világegyetem szörnyetege vagyok... egy gondolkodó állat... és megpróbálok tiszta utat keresni ezen az ingoványon át. Adjam oda a PyrE-t a világnak, és hagyjam, hogy elpusztítsa magát? Tanítsam meg a világot űrjauntolni, és ezzel tegyem lehetővé, hogy szörnymutatványainkkal bekóboroljuk a világegyetemet, galaxistól galaxisig? Mi a válasz?

A mixer robot visszhangzó csattanással egy keverőpoharat hajított át a szobán. Az ezt követő döbbent csendben Dagenham felmordult:

– A fene egye meg! A sugárzásom megint tönkreteszi a játékszereit, Presteign.

– A válasz: igen – mondta a robot jól érthetően.

– Mi? – kérdezte Foyle elképedve.

– A válasz a kérdésére igen.

– Köszönöm – mondta Foyle.

– Örömmel, uram – mondta a robot. – Az ember elsősorban a társadalom része, és csak másodsorban individuum. Önnek együtt kell tartania a társadalommal, mindegy, hogy az a megsemmisülést választja-e, vagy sem.

– Teljesen becsavarodott – mondta Dagenham ingerülten. Kapcsolja ki, Presteign!

– Várjon! – parancsolta Foyle. A robotarcba vésett sugárzó vigyorra nézett. – De a társadalom olyan ostoba, olyan zavarodott. Láthattad ebből a megbeszélésből is.

– Igen, uram, de önnek tanítania kell, nem pedig parancsolnia. Meg kell tanítani a társadalmat.

– Űrjauntolni? Miért? Miért kell elérni a csillagokat és a galaxisokat? Miért?

– Mivel ön él, uram. Ugyanilyen jogon kérdezhetné, miért van az élet. De ne kérdezze, uram! Élje inkább!

– Teljesen bezsongott – dünnyögte Dagenham.

– De elbűvölő – motyogta Y'ang-Yeovil.

– Az élet bizonyára többet jelent, mint a puszta létfenntartás mondta Foyle a robotnak.

– Akkor találja meg magának, uram! Ne kívánja a világtól, hogy álljon meg, csak mert magának kétségei vannak.

– Miért nem együtt haladunk előre?

– Mivel önök mind különbözőek. Önök nem lemmingek. Valakinek vezetni kell, remélve, hogy a többiek követik!

– Ki vezessen?

– Akinek vezetnie kell... aki kényszert és késztetést érez rá.

– Fura szerzet az ilyen.

– Önök valamennyien fura szerzetek, uram. De mindig is azok voltak. Fura dolog maga az élet is. Ettől reményteljes és dicső.

– Nagyon köszönöm.

– Örömmel, uram.

– Megmentetted a napot.

– Mindig van egy szép nap valahol, uram – sugározta a robot. Majd sercegni, csörömpölni kezdett, és végül összecsuklott.

Foyle a többiekhez fordult.

– Ennek van igaza – mondta. – És nem nektek. Kik vagyunk mi, hogy a világ sorsáról döntsünk? Döntsön maga a világ! Kik vagyunk mi, hogy titkaink legyenek a világ előtt? Hadd tudja meg őket a világ, aztán döntsön önmaga sorsáról! Gyerünk a St. Patrickhoz!

Jauntolt; a többiek követték. A tömböt még kordon vette körül, és mostanára már a tömeg is összeverődött. Oly sok meggondolatlan és kíváncsi ember jauntolt be a füstölgő romok közé, hogy a rendőrség kénytelen volt indukciós mezőt felszerelni, hogy kívül tartsa őket. Ennek ellenére akadtak csibészek, csecsebecsékre vadászok és felelőtlenek, akik megpróbáltak kijauntolni, de a mező megégette őket, és sikoltozva menekültek.

Y'ang-Yeovil jelzésére a mezőt kikapcsolták. Foyle a forró törmelékeken át egyenesen a katedrális keleti, öt méter magasan álló falához ment. A füstös köveket tapogatta, nyomkodta, majd az egyiket megpróbálta kiemelni. A másfélszer egyméteres szelvény csikorogva kifordult, majd megakadt. Foyle megragadta és húzta. A szelvény remegett, aztán az égett csuklópántok feladták, és a kőpanel szétmorzsolódott.

Két évszázaddal korábban, amikor a szervezett vallást eltörölték, és az összes hit ortodox hívei a föld alá kényszerültek, valami jámbor lelkek megépítették és oltárként használták ezt a titkos fülkét. A kereszt aranya most is a halhatatlan hit fényével csillogott. A kereszt lábánál nyugodott a közömbös ólomizotóp kis fekete doboza.

– Ez volna a jel?! – zihálta Foyle. – A válasz, amit kerestem?

Mielőtt még bárki érinthette volna, felragadta a kis széfet. Százméteres jaunttal a katedrális Ötödik Avenue felőli lépcsőmaradványaira ugrott. A szájtátó tömeg előtt kinyitotta a széfet. Az elhárítósokból, akik tudták a doboz tartalmáról az igazat, megrökönyödött kiáltás szakadt fel.

– Foyle! – kiáltotta Dagenham.

– Az isten szerelmére, Foyle! – kiabálta Y'ang-Yeovil.

Foyle kivett egy jódkristályszínű, cigaretta nagyságú PyrE-hengert... mintegy félkilónyi transzplutónium-izotópot szilárd oldatban.

– PyrE! – ordította a csőcselék felé. – Vegyétek! Fogjátok! Ez a jövőtök! PyrE! – A hengert a tömeg közé dobta, elfordult, de még visszakiáltotta: – San. Fran. Orosz Domb-állomás!

A St. Louis-Denver útvonalon jauntolt San Franciscóba, helyi idő szerint délután négy órakor érkezett meg az Orosz Domb-állomásra, az utcák tehát tele voltak délutáni vásárlásaikat intéző jauntolókkal.

– PyrE! – üvöltötte Foyle. Ördögi arca vérvörösen izzott. Szörnyű látvány volt. – PyrE! Maga a veszély! Maga a halál! A tiétek! Majd ők elmondják nektek, mi az... Nome! – szólt követőinek, akik most érkeztek meg, és jauntolt.

Nome-ban ebédidő volt, és a favágók, akik épp akkor jauntoltak be a fűrészmalmokból beefsteakjükért és sörükért, megijedtek a tigrisarcú embertől, aki egy félkilós jódszínű öntvényhengert vágott közéjük, és külvárosi nyelven ezt ordította: – PyrE! Halljátok, emberek? Figyeljetek rám, hé! A PyrE az, amitől megdöglünk! Mind! Ne is törjétek a fejeteket, inkább őket faggassátok, mi az a PyrE!

Dagenhamnek, Y'ang-Yeovilnak és a többieknek, akik mindig több másodperces késéssel érkeztek, ezt ordította:

– Tokió! Császári állomás! – A másodperc törtrésze alatt eltűnt, mielőtt a lövedékek elérhették volna.

Szeles, csípős reggelre érkezett Tokióba, a kilencórai csúcsforgalom órájában a császári állomás körül nyüzsgő tömeg bénultan meredt a tigrisarcú szamurájra, aki hirtelen ott termett, valami különös fémet s hozzá emlékezetes figyelmeztetéseket és intéseket hajított közéjük.

Foyle Bangkokban folytatta, ahol zuhogott az eső, majd Delhiben, ahol monszun dühöngött... üldözői veszett kutyaként loholtak a nyomában. Bagdadban hajnali három óra volt, és az éjszakai mulatók és kocsmák törzsközönsége, akik – végigjauntolva a világot – mindig félórával zárás előtt érkeztek, alkoholmámorukban megéljenezték Foyle-t. Párizsban és Londonban éjfélre járt, és a Champs-Élysées-n meg a Piccadillyn őgyelgők felvillanyozódtak Foyle látványától és szenvedélyes intelmeitől.

Miután ötven perc alatt háromnegyed részben megkerülte a világot, mindig maga mögé utasítva üldözőit, Londonban hagyta, hogy utolérjék. Hagyta, hogy leüssék, kitépjék a dobozt a kezéből, megszámolják a maradék PyrE-hengereket, és lezárják a széfet.

– Maradt elég akár a háborúra is. Bőségesen maradt a pusztulásra... megsemmisülésre... ha meritek. – Egyszerre nevetett és sírt hisztérikus diadalmámorában. – Milliókat védekezésre, de egyetlen centet sem túlélésre.

– Felfogtad már, mit tettél, te átkozott gyilkos?! – kiáltotta Dagenham.

– Tudom, mit tettem.

– Több mint négykilónyi PyrE-t szórtál szét a világon! Elég egy gondolat, és... Hogy tudjuk visszaszerezni, anélkül hogy megmondjuk nekik az igazat? Az isten szerelmére, Yeo, tartsa vissza a tömeget! Nekik nem szabad meghallaniuk!

– Lehetetlen!

– Akkor jauntoljunk!

– Nem! – üvöltötte Foyle. – Hadd hallják! Hadd halljanak mindent!

– Nem vagy eszednél, ember! Töltött fegyvert adtál gyerekek kezébe!

– Ne bánjatok velük gyerekként, és akkor ők sem fognak úgy viselkedni, mint a gyerekek! Ki az ördög vagytok ti, hogy a felügyelőt játsszatok?

– Miről beszélsz?

– Ne bánjatok velük úgy, mint a gyerekekkel! Magyarázzátok el nekik a töltött fegyvert! Mutassatok meg nekik mindent! – Foyle vadul felnevetett. – Berekesztettem a világ utolsó "csillagtermi" konferenciáját. Napvilágra hoztam az utolsó titkot. Mostantól nincs több titok... nincs több szövegelés arról, mit szabad a gyerekeknek megtudni és mit nem. Engedjétek felnőni őket! Eljött az idő!

– Krisztus! Ez elmebeteg!

– Az vagyok? Visszaadtam az embereknek az életet és a halált; azoknak, akik élnek és halnak. Eleget hajszolták és vezették már a kisembert a hozzánk hasonló megszállottak... megrögzöttek... tigrisemberek, akiknek ostorral kell maguk előtt hajtani a világot. Mind a hárman tigrisek vagyunk, de ki a pokol vagyunk mi, hogy döntsünk a világ sorsáról, csak mert megszállottak vagyunk? Hagyjuk a világot választani élet és halál között! Miért terhelnénk magunkat a felelősséggel?

– Nem terheltük – mondta Y'ang-Yeovil. – Minket is vezet valami. Kénytelenek vagyunk magunkra vállalni azt a felelősséget, ami alól az átlagember ki szokott bújni.

– Akkor ne engedjük, hogy kibújjon a felelősség alól. Ne engedjük, hogy a saját kötelességét és bűnét rárakja az első szörnyeteg vállára, aki két kézzel kap utána. Örökké mi legyünk a világ bűnbakjai?

– A fene vigyen el! – dühöngött Dagenham. – Még nem jöttél rá, hogy az emberekben nem lehet megbízni? Még azt sem tudják, mi szolgálja a javukat.

– Akkor tanulják meg, vagy pusztuljanak el! Ebben mind benne vagyunk. Éljünk együtt, vagy haljunk együtt!

– Meg akarsz halni a tudatlanságuk miatt? Inkább azon gondolkodj, hogyan szerezhetjük vissza a hengereket, anélkül hogy minden felrobbanna!

– Nem. Én hiszek bennük. Közéjük tartoztam, míg tigrissé nem váltam. Mindannyian kivételessé válhatnak, ha öntudatra rugdossák őket, ahogy velem tették.

Foyle megrázta magát, és hirtelen az Erósz-szobor bronzból készült fejére jauntolt, mely 15 méterre magasodott a Piccadilly fölé. Úgy-ahogy elhelyezkedett rajta, és elüvöltötte magát:

– Figyeljen ide mindenki! Figyeljetek rám! Prédikálni fogok! Csípitek, mi?

Üvöltés volt a válasz.

– Ti disznók, ti! Dagonyáztok a sárban, mint a disznók, mi? Ott van bennetek minden, de alig használtok belőle valamit! Halljátok? Egy milliótok van, de csak filléreket költötök belőle. Lángész lakik bennetek, de hülyeségeken jár az eszetek. Van szívetek, de ürességet éreztek. Mind, ahányan vagytok! Mindenki...

Lehurrogták. A megszállottak őrjöngő szenvedélyével folytatta.

– Háborúztok, hogy kelthessetek. Nyüzsögtök, hátha eszetekbe jut valami. Hősködtök, hogy nagynak érezzétek magatokat. Aztán henyéltek tovább. Ti disznók! Jól van, az Isten verjen meg benneteket! Most én hívlak ki titeket erőpróbára! Pusztuljatok el, vagy maradjatok életben, és váljatok naggyá! Robbantsátok fel magatokat Krisztus ölében, vagy gyertek, keressetek meg engem, Gully Foyle-t, és én embert csinálok belőletek! Naggyá teszlek benneteket! Nektek adom a csillagokat!

Eltűnt.

Feljauntolt a téridő geodetikus vonalai mentén egy Másholba és Másmikorba. Káoszba érkezett. Egy pillanatra meg tudta magát tartani egy parajelenben, de aztán visszabukfencezett a káoszba.

Meg kell csinálni – gondolta. – Meg kell csinálni.

Újra jauntolt. Égő lándzsaként röppent ismeretlenből ismeretlenbe, és újra visszabukfencezett a paratér és paraidő káoszába. Eltévedt a Seholban.

Hiszek – gondolta. – Van hitem.

Újra jauntolt, és újra kudarcot vallott.

Hiszek, de miben? – kérdezte önmagát, a pokol tornácán hánykolódva.

Hiszek a hitben – válaszolta magának. – Nem kell, hogy legyen valamink, amiben higgyünk. Csak a hit kell, hogy valahol van.

Utoljára jauntolt, és a hithez való hajlandóságának ereje alakította át vaktában választott úti céljának parajelenét.

JELEN: Rigel az Orionban. Égő kék-fehér, ötszáznegyven fényévnyire a Földtől, a napnál tízezerszer fényesebb energiakatlan, mely körül harminchét tömör bolygó kering... Foyle fulladozva és fagyottan függött az űrben, szemtől szemben a hihetetlen sorssal, amelyben hitt, de amely mégis felfoghatatlan volt. Egy vakító pillanatig csüngött az űrben, oly gyámoltalanul, oly elképedten és mégis oly szükségszerűen, akár az első kopoltyús teremtmény, amely a földi élet történetének hajnalán kijött a tengerből, és levegőt nyeldekelve megkapaszkodott azon az ősi parton.

Űrjauntolt. Jelenné változtatva a parajelent...

JELEN: Vega a Lyrában. AC-és csillag, huszonhat fényévnyire a Földtől, égő kékje kékebb a Rigelnél, bolygótlan, de lángoló üstökösrajok veszik körül, gázfarkuk sziporkázik a kékesfekete háttér előtt.

És újra megváltoztatta a jelent...

JELEN: Canopus, sárga, mint a nap, fenyegetően hatalmas az űr néma tereiben, amelyekbe végre behatolt egy teremtmény, mely egykor kopoltyús volt. A teremtmény nyeldekelve kapaszkodott meg az univerzum partján, inkább holtan, mint elevenen, közelebb a jövőhöz, mint a múlthoz, tíz mérfölddel a kerek világ végén is túl. Ámulva nézte azt a pormeteor-és paránytömeget, mely széles, lapos gyűrűt képezett a Canopus körül, mint a Szaturnusz gyűrűi, de olyan szélesen, mint amekkora a Szaturnusz pályája...

JELEN: Aldebaran a Taurusban. A páros csillag hatalmas, vörös csillaga: tizenhat bolygógyermekük nagy sebességű, elnyújtott körpályán keringett körülöttük. Foyle növekvő magabiztossággal lökte magát keresztül a téren és az időn...

JELEN: Anteres, egy M1-es vörös óriás. Páros, akár az Aldebaran, kétszázötven fényévnyire a Földtől, körötte kétszázötven Merkúr méretű kisbolygóval, melyek hőmérséklete édeni...

ÉS VÉGÜL...

JELEN: Szülőméhe húzta magához. Visszatért a Nomádhoz, amely a Sargasso aszteroida testébe volt forrasztva, az elveszett Tudós Nép otthonába, akik minden szemetet összeszedtek a Mars és a Jupiter közti űrutakon... Joseph otthonába, aki Foyle tigrisarcát tetoválta, és aki összeadta a Moira nevű lánnyal.

Én Gully Foyle vagyok,

az öreg Terrán lakok.

A mélyűrben hányadok,

de célom a csillagok.

A Moira nevű lány bukkant rá a szerszámraktárban, a Nomád fedélzetén; ott feküdt magzati pózba gömbölyödve, beesett arccal, isteni látomástól égő szemmel. Noha az aszteroidát már régen rendbe hozták, és légmentesen lezárták, Foyle végigszenvedte a veszedelmes létezés mindazon mozdulatait, amelyek évekkel ezelőtt megszülték.

De most aludt és töprengett, átgondolta és feldolgozta mindazt a fényt, amit megismert. Álmodozásából önkívületre ébredt, kiúszott a raktárból, vakon haladt el Moira mellett, éppen csak súrolva az áhítatos félelemmel bámuló lányt, aki oldalt lépett, és térdre esett. Bejárta az üres folyosókat, aztán visszatért a raktár méhébe. Újra összegömbölyödött, és elvesztette magát.

A lány megérintette; nem mozdult. Az arcán díszelgő nevet mondta. Nem válaszolt. A lány megfordult, és bemenekült az aszteroida mélyébe, a szentségek szentségébe menekült, ahol Joseph uralkodott.

– A férjem visszatért hozzánk – mondta Moira.

– A férjed?

– Az ember-isten, aki majdnem elpusztított minket.

Joseph arca elsötétedett a dühtől.

– Hol van? Mutasd!

– Nem fogod bántani?

– Minden tartozást vissza kell fizetnie! Mutasd!

Joseph követte a lányt a Nomád raktárába, és átható tekintettel fürkészte Foyle arcát. Dühe ámulattá változott. Megérintette Foyle-t, és beszélt hozzá. Választ ő sem kapott.

– Nem büntetheted meg – mondta Moira. – Haldoklik.

– Nem – válaszolta Joseph csendesen. – Álmodik. Én, a pap, ismerem ezeket az álmokat. Hamarosan fel fog ébredni, és elmondja nekünk, a népének, a gondolatait.

– És akkor megbünteted?

– Megtalálta azt már magában – mondta Joseph.

Odakint, a raktár előtt letelepedett. Moira végigszaladt a kanyargós folyosókon, és néhány pillanat múlva meleg vízzel teli ezüst mosdótállal és étellel megrakott ezüsttálcával tért vissza. Gyengéden megmosdatta Foyle-t, majd mint valami ajándékot, elébe rakta a tálcát. Aztán letelepedett Joseph mellé... a világ mellé... hogy felkészülve várja az ébredést.

JEGYZETEK

[1] Négy mérföld: angolul four miles (vö.: Geoffrey Fourmyle)

[2] nouveau riche: újgazdag (francia)

TARTALOM

I. RÉSZ

Bevezetés

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II. RÉSZ

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

JEGYZETEK

Table of Contents

I. RÉSZ

Bevezetés

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II. RÉSZ

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

JEGYZETEK