Ursula K. Le Guin

A SÖTÉTSÉG BALKEZE

Ursula K. Le Guin: The Left Hand of Darkness

© 1969 Ursula K. Le Guin

Fordította: Baranyi.Gyula

A fedélterv Varga Pál munkája

Az életrajzot Kuczka Péter, a tanulmányt Erőss László írta

1. ÜNNEPI FELVONULÁS ERHENRANGBAN

Hain levéltárából. A 01-01101-934-2/Gethen sz. Ansible-szalag átirata: Az olluli Stabilnak: Genly Ai, az első Mobil jelentése Gethen/Télről, a haini ciklus 93-ik, az Ekumeni Időszámítás 1490-97-ik évében.

Jelentésemet regényes formába öntőm, mivelhogy gyerekkoromban arra tanítottak a szülőbolygómon: az Igazság a képzelet játéka. A legmegingathatatlanabb tény is a föltálalásán áll vagy bukik, miképpen tengereink különleges szerves ékköve is fölragyog az egyik nő nyakán, míg a másikén kifakul, és porrá enyészik. A tények sem szilárdabbak, osztatlanabbak, kerekebbek és valóságosabbak az igazgyöngynél. Csak ugyanolyan érzékenyek.

Nem én vagyok a történet egyetlen szereplője, még csak krónikása sem. De még abban sem vagyok biztos, kiről szól a mese; döntsék el önök. De egy és oszthatatlan, és ha helyenként úgy vélnék, hogy a hangváltás a tényeket is megmásítja, ám válasszák ki azt, amelyik a leginkább ínyükre való; jóllehet egyik sem kitalált, és hozzátartozik a történet egészéhez.

Az 1491. esztendő 44-ik napján kezdődött az egész, vagyis Tél bolygón, Karhida országban az Első Év harmadik tavaszi havának huszonkettedik napján. Itt mindig Első Évet írnak.

Csak az elmúlt és eljövendő évek dátuma változik meg minden újév napján, mivel az éveket a mindenkori jelentől számlálják visszafelé és előre. Így hát az Első Év tavasza ragyogott Erhenrangra. Karhida fővárosára, ahol tudtomon kívül halálos veszedelem leselkedett rám.

Fölvonuláson vettem részt. A gossiworok mögött, a király előtt lépkedtem. Ömlött az eső.

Sötét felhők a sötét tornyok fölött, esőáztatta utcaalagutak, a vihar tépázta sötét kőváros, amelyben lassan kígyózik előre az aranyfolyam. Elöl Erhenrang város kereskedői, hatalmasságai és mesteremberei vonulnak rangsor szerint pompázatos öltözékeikben, mint tarka halak a tengerben. Arcukon elmélyült nyugalom. Senki sem tart lépést. Hiszen nem katonák, még csak nem is álkatonák fölvonulásának vagyunk tanúi.

Ezután Karhida Uradalmainak és Aluradalmainak urai és polgármesterei és képviselői jönnek egyenként, ötösével, negyvenötöd-vagy négyszázadmagukkal, színes folyamként hömpölyögve a rézkürtök, csont-és fafúvósok zenéjére s az elektromos fuvolák száraz, éles vijjogására. A nagy Uradalmak tarkabarka lobogói csapzottan vegyülnek el az utat szegélyező sárga zászlócskákkal, s az egyes csoportok indulói egymásba csapnak, és az utca kőalagútja zavaros ritmusként veri vissza őket.

Ezután egy zsonglőrcsapat fénylő, meg-megcsillanó bűvös szökőkútként aranygömböket dobál a magasba. Az aranygömbök egyszerre üvegként fölvillannak, mintha tüzet fogtak volna: a felhők közül előbukkant a nap.

Hátrébb negyven ember, talpig sárgában, gossiworon játszik. A gossiwor hangja, amelyet csak a király jelenlétében szólaltatnak meg, hátborzongató panaszos üvöltésre emlékeztet. Ha egyszerre fújnak meg negyvenet belőlük, szinte szétrázza az ember agyvelejét, szétrázza Erhenrang tornyait, és kirázza az utolsó csepp esőt is a vágtató felhőkből. Ha ez a királyok zenéje, akkor nem csoda, hogy Karhida királyai egytől egyig őrültek.

Ezután következik a király és kísérete: testőrök, városi és udvari méltóságok, főhivatalnokok, képviselők, szenátorok, kamarások, nagykövetek, a királyság főurai, rangsorral-lépéssel mit sem törődve, de ki-ki nagy-nagy méltósággal lépegetve; s a körükben XV. Argaven király, fehér tunikában, ingben és térdnadrágban, sáfrányszín lábszárvédőben és csúcsos sárga süveggel a fején. Egyetlen ékszere és méltóságának jelvénye egy aranygyűrű. A csoport mögött nyolc tagbaszakadt fickó viszi a sárga zafírral kivert királyi gyaloghintót, a rég múlt időknek ezt a ceremoniális ereklyéjét, amelyben évszázadok óta nem ült király. A gyaloghintó mellett nyolc testőr, „muskétával” fölfegyverezve, amelyek szintén egy barbárabb kor egyáltalán nem ártalmatlan tanúi, ugyanis lágyvas söréttel vannak megtöltve. A király nyomában a halál lépeget. A halál nyomában pedig szakipari, főiskolai, kereskedelmi tanulók és a királyi háztartás inasai vonulnak hosszú sorokban – csupa fehér, piros, arany és zöld ruhás gyermek és ifjú; és végül egy csomó puhán gördülő fekete hintő zárja be a menetet.

A király és kísérete, köztük magam is, elfoglaljuk helyünket egy frissen ácsolt emelvényen a Folyami Kapu befejezetlen íve közelében. A fölvonulás ürügyéül ennek az ívnek a fölavatása szolgált; ez az erhenrangi új út, és folyami kikötő építésének – ennek az öt évig tartó nagy vállalkozásnak utolsó aktusa, s XV. Argaven – uralkodása ezzel vonul majd be Karhida krónikáiba. Egymás hegyen-hátán szorongtunk az emelvényen, bőrig ázva nehéz díszruhánkban. Az eső elállt, kisütött a nap, Tél bolygónak ez a ragyogó, pompás, csalóka napja. A bal oldalamon álló személyhez fordulok.

– Hű de meleg van! Csak úgy éget.

A bal oldalamon álló személy – egy zömök, sötét bőrű, sima, vastag hajú karhidai, zöld bőrből varrt, arannyal hímzett nehéz felső tunikában, vastag fehér ingben, vastag térdnadrágban, tenyérnyi széles láncszemekből vert nehéz ezüstlánccal a nyakában – verejtékben úszó arcát felém fordítja s rábólint:

– Valóban.

Zsúfolt emelvényünk körül a városi nép sokasága szorong, magasba emelt arcuk: ezernyi kerek barna kavics, rajtuk csillámként csillogó figyelő szemek.

Ekkor a király a nyers fából ácsolt feljáróra lép, és megindul a kapuboltozat teteje felé, amely még át nem hidalt támpilléreivel toronyként magasodik a tömeg, az emelőcsigák és a folyó fölé. Közben a sokaságon izgalom fut végig, és tompa morajként zúg föl: „Argaven!” A király ügyet sem vet rá. Nem is várnak tőle jelet. A gossiworok disszonáns mennydörgése harsán. Csend. Csak a nap ragyog a városra, a folyóra, a tömegre, a királyra. Alant a kőművesek megindítják az elektromos csörlőt, s miközben a király fölfelé lépked, a zárókő elhúz mellette parittyaágyában, megáll, és tonnányi súlyát meghazudtolva, szinte hangtalanul beilleszkedik a két támpillér közé, egyetlen ívvé egyesítve őket. Fönt az állványon egy kőműves fogadja a királyt, kőműveskanállal és vödörrel a kezében, míg a többi munkás, akár egy légyraj, lemászik a hágcsókon. Odafönt a magasban, a nap és a folyó között a király meg a kőműves térdre ereszkedik az állványzat padlójára. A király kézbe veszi a kőműveskanalat, és összehabarcsolja a zárókő hosszú eresztékeit. De nemcsak a látszat kedvéért, hogy aztán a kőműves kezébe nyomja a szerszámot, hanem módszeresen veselkedik neki a munkának. A cement, amit használ, rózsaszín árnyalatával elüt a többi habarcstól, és miután öt vagy tíz percig figyeltem a király hangyaügyködését, odafordultam bal oldali szomszédomhoz.

– Önöknél mindig piros cementbe ágyazzák a zárókövet?

Merthogy ugyanez a szín ötlik szembe az Öreg Híd minden ívboltozatának záróköve körül, amely a kapu fölött íveli át kecsesen a folyót.

Izzadt barna homlokát törölgetve a férfi – férfi, mondom én, mert mit is mondhatnék rá? –, szóval a férfi azt válaszolja:

– Réges-régen minden zárókövet porrá tört csontból és vérből kevert habarccsal ragasztottak a helyére. Emberi csontból, emberi vérből, mert ugye, véres kötelék nélkül nem maradna meg a helyén. Ma már persze állati vért használunk.

Gyakran beszél így, ezzel az iróniával kevert óvatos nyíltsággal, egy pillanatra sem feledve, hogy idegennel van dolga, aki a maga módján látja és ítéli meg a dolgokat; ritka tulajdonság egy ilyen elszigetelt faj magas rangú képviselőjénél. Mert egyike ő az ország leghatalmasabb embereinek; nem tudnám hirtelenjében mihez hasonlítani a pozícióját, talán vezír vagy miniszterelnök, netán tanácsnok; karhidai nyelven ő a király füle. Az egyik Uradalom {Az Uradalomként fordított „domain” az ősi törzsi közösségeket idéző közigazgatási egységek elnevezése, míg a Tűzhely a nemzetségi vagy nagycsaládi közösségek neve (A fordító)} ura és a királyság főura, fontos események mozgatórugója. A neve Therem Harth rem ir Estraven.

Úgy rémlik, mintha a király befejezte volna kőműveskedését, és már kezdek örülni; ám ekkor az ívhajlat alatt a pallók pókhálóján átkapaszkodik a túloldalra, elvégre is két oldala van a zárókőnek. Karhidában nem illik türelmetlenkedni. Nem lehet azt mondani, hogy a nép itt egykedvű volna, de azt igen, hogy állhatatos, hogy makacs, hogy itt eldolgozzák az illesztéseket. A Sess partján a tömeg szívesen elnézi, mint dolgozik a király, én azonban unatkozom, és melegem van. Sosem volt még melegem a Tél bolygón; nem is lesz, de ezt valahogy nem tudom méltányolni. Jégkorszakra vagyok öltözve, nem tűző napra: több réteg növényi szálból, műszálból szőtt ruha, prém és bőr – hathatós pajzs a hideg ellen, de most kókadozok alattuk, akár a répalevél. Hogy elfoglaljam magam, nézegetni kezdem a tömeget, az emelvény köré tömörült fölvonulókat, az uradalmi és nemzetségi lobogókat, amelyek mozdulatlanul tarkállnak a napsütésben, és ernyedten kérdezgetem Estravent, melyik zászló micsoda. Bármelyiket kérdezem, ismeri egytől egyig, pedig több száz tarkállik ott, még a távoli Pering Vihar határterület és Kermföld Uradalmaiból, törzsi és nemzetségi földjeiről is.

– Magam is Kerm-földről való vagyok – jegyzi meg, amikor elismeréssel adózom kiterjedt ismereteinek. – Különben is az a dolgom, hogy ismerjem az Uradalmakat. Ezek alkotják Karhidát. Az országot kormányozni annyi, mint a főurait kormányozni. Nem mintha ez valaha valakinek is sikerült volna. Hallotta azt a mondást, hogy „Karhida nem ország, hanem családi perpatvar”?

Nem hallottam, és alapos a gyanúm, hogy Estraven most találta ki az egészet; ez rá vall.

Ebben a pillanatban a kyorremy, vagyis a felsőház vagy parlament, amelynek Estraven a feje, egy másik tagja furakodik-könyököl oda, és kezd beszélni hozzá. A király unokaöccse ő, Pemmer Harge rem ir Tibe. Fojtott hangon beszél, enyhén kihívó testtartással, nevetgélve. Estraven. aki sima és hideg, akár a jég, s izzad is. akár a jég, fennhangon felelget Tibe mormolására, s hangjának köznapi udvariassága ugyancsak ostoba színben tünteti fel a másikat. Míg a király kőműveskedését figyelem, odafülelek, de nem értek semmit, csak a Tibe és Estraven közötti ellenszenvet. Mindenesetre nem rólam van szó. és csak kíváncsiságból figyelem ezeknek az embereknek a magatartását, akik a szó régi értelmében kormányozzák az országot, irányítják húszmillió ember sorsát. Az Ekumen kezében a hatalom eszközei olyannyira kifinomultak, hogy csak fogékony elme képes működésüket figyelemmel kísérni; itt azonban még a maga meztelen egyszerűségében működik. Például Estraven esetében a hatalom: jellemének kiteljesedése; minden mozdulatának súlya van, minden szavára odafigyelnek. És ő ennek tudatában is van. s ez a tudat kiemeli őt a többiek közül: súlyt, fontosságot, emberi nagyságot kölcsönöz lényének. A siker a legjobb útlevél az érvényesüléshez. Nem bízom Estravenben, mert nem tudni, mit miért tesz: nem kedvelem őt; ennek ellenére – akár a nap melegére – reagálok a belőle kisugárzó tekintélyre.

Miközben ezeken morfondírozok magamban, a bolygó napja eltűnik a megújuló felhők mögött, s az elsötétülő égből a folyó felől sűrű zápor kerekedik, s végigkorbácsolja a parton a sokaságot. A király leereszkedik az állványzatról, a napsugarak még utoljára áttörnek a felhőn, s a király fehér alakja meg a lenyűgöző diadalív egyszerre felragyog a sötétbe borult déli égbolt háttere előtt. Aztán a felhők összezárulnak. Hideg szél söpör végig a Kikötő-és-Palota utcán, a folyó szürkébe öltözik, a parti fák megborzonganak. Az ünnepség véget ér. Félóra elteltével havazni kezdett.

A király kocsija elhajt a Kikötő-és-Palota utca felé, s a tömeg, mint lágy hullámok ringatta parti kavicságy, mozgásba lendül, Estraven pedig hozzám fordul.

– Nem vacsorázna velem ma este, Ai uram?

Én inkább meglepetve, mint örömmel, elfogadom. Estraven sokat segített az elmúlt hat-nyolc hónap alatt, mégsem vártam s még annál is kevésbé óhajtottam ilyen személyi kegyet tőle, hogy a házába hívjon. Harge rem ir Tibe még ott volt a közelünkben, s hallott mindent, s azt hiszem, Estraven épp ezt akarta. Bosszankodva e nőies ármánykodás láttán, elhagytam az emelvényt, s befurakodtam a tömegbe. Nem vagyok sokkal magasabb, mint a getheni átlag, a különbség azonban tömegben szembeötlőbb. „Ez ő, oda nézz, ott megy a Követ!” Persze, ez hozzátartozott a munkámhoz, de ahogy teltek a napok, egyre nehezebb volt elviselni; egyre jobban vágytam a névtelenségre, az azonosulásra. Szerettem volna olyan lenni, mint mindenki más.

Két sarokkal odébb a Serfőző utcáról lefordultam a szállásom felé, amikor a gyérülő tömegben egyszerre észrevettem az oldalamon lépegető Tibet.

– Zökkenőmentesen zajlott le minden – mosolygott rám a király unokaöccse. Egészséges, hosszú sárga foga kivillant sárga arcából, amely, jóllehet még fiatal volt, telis-tele finom, lágy barázdákkal.

– Kedvező jel az Új-kikötő sikeréhez – feleltem.

– Valóban. – Kivillanó fogak.

– A zárókő szertartása egészen lenyűgöző...

– Valóban az. Ez a szertartás nagyon régi időktől maradt ránk. De bizonyára mindezt elmondta már önnek Estraven úr.

– Estraven úr nagyon előzékeny.

Igyekeztem közömbösen szólni, mégis úgy éreztem, hogy Tibe jelenlétében minden szavam kettős jelentésre tesz szert.

– Ó, fölöttébb az – mondta Tibe. – Estraven úr híres arról, hogy milyen kedves az idegenekhez. – Elmosolyodott, és úgy rémlett, minden fogának jelentése van, nem egy, hanem harminckétszer megsokszorozott jelentése.

– Kevés az olyan idegen, aki annyira idegen lenne, mint én, Tibe uram. Én nagyon hálás vagyok a kedvességéért.

– Valóban, valóban! És nemes, ritka érzés a hála, költők tollára méltó. Különösen ritka itt, Erhenrangban, bizonyára azért, mert nincs lehetőség a gyakorlására. Szigorú kor a miénk, háládatlan kor. Össze sem lehet hasonlítani nagyapáink idejével, nem igaz?

– Nem tudhatom, uram, bár ugyanezt a panaszt hallottam már más világokon is.

Tibe rám meresztette a tekintetét, mintha azt. vizsgálná, nem őrülttel van-e dolga. Aztán elővillantotta hosszú, sárga fogait.

– Ó, igen, valóban! Minduntalan megfeledkezem arról, hogy ön másik bolygóról jött. Bár ön aligha képes egy pillanatra is elfelejteni. Mert ugyebár sokkal kellemesebb, egészségesebb és egyszerűbb volna itt az élete Erhenrangban, ha meg tudna róla feledkezni, nem igaz? Valóban! Itt is van a kocsim, meghagytam, hogy itt várjon rám e félreeső helyen. Szívesen felajánlanám, hogy elvigyem a szigetére, ám le kell mondanom e megtiszteltetésről, mivel hamarosan a király házában kell lennem, és mint mondani szokták, a szegény rokonnak illik pontosnak lennie, heh? Valóban! – tette hozzá a királyi unokaöcs, beszállt a kis villamos kocsiba, fogait rám villantotta a válla fölött, s szeme eltűnt a ráncok hálójában.

Hazasétáltam a szigetemre. Karhosh, vagyis sziget a neve azoknak a lakóházaknak, amelyekben Karhida városi lakosságának jó része lakik. Egy-egy sziget 20-200 magánszobából áll; az étkezés közös; egyesek szállodaként, mások szövetkezeti közösségekként működnek, és van, amelyik e kettő keveréke. A karhidai alapintézménynek, a Tűzhelynek városi változatai ezek, habár hiányzik belőlük amannak helyhez kötöttsége és lakóinak származási közössége.} Most, hogy a téli hó végleg elolvadt, és néhány hónapra, az ősz és a vastag hótakaró visszatértéig kitárták a három méternyi magas téli kapukat, az elülső kert is föltárulkozott. Az épület végében, ahol a sárban-jégben már fölburjánzott a kert sietős, üde tavaszi növényzete, egy fiatal pár beszélgetett. Jobb kezük egymásba fonódott. A kemmer első fázisában voltak. A kövér, puha hópihék körültáncolták őket, amint mezítláb, egymásba font kézzel, egymás szemébe mélyedve álltak ott a jeges sárban. Tavasz a Tél bolygón.

A szigetemen megebédeltem, és mire a Remny-torony elütötte a negyedik órát, a Palotában voltam vacsorára. A karhidaiak napjában négyszer étkeznek: reggelit, ebédet, vacsorát és kései vacsorát esznek, de közben is mindig majszolgatnak valamit. A Télen nincsenek nagy húsállatok, de olyan állati eredetű termékek sem, mint a tej, vaj és sajt; fő fehérje-és szénhidrátforrásuk a tojás, a halak, a diófélék és a haini gabona. Nem valami tartalmas étrend ezen a szigorú éghajlaton, ezért hát gyakorta rászorulnak az utántöltésre. Én is megszoktam ezt a szinte szakadatlan falatozást. Csak az év vége felé tapasztaltam aztán, hogyan fejlesztették tökélyre a getheniek nemcsak az állandó jóllakottság, hanem a vég nélküli éhezés technikáját is.

A hó egyre hullott, s ez az enyhe tavaszi hózápor sokkal kellemesebb volt az alighogy véget ért kitartó jégolvasztó esőnél. A hóesés félhomályos csendje elkísért a Palotáig és tovább a Palotán át, és csak egyszer tévedtem el. Az Erhenrangi Palota város a városban, paloták, tornyok, kertek, udvarok, árkádsorok, fedett hidak, fedetlen alagutak, ligetek és lakótornyok fallal körülvett tömkelege – egy több száz éves nagyzási hóbort terméke. Ennek az egésznek a Királyi Ház komor, vörös, cifra falai magasodnak fölébe, mögöttük sokan megfordulnak ugyan, de a királyon kívül nem lakik senki. Mindenki más: szolgák, személyzet, urak, miniszterek, képviselők, testőrök és egyebek a falakon belüli palotában vagy erődökben vagy toronyszobákban vagy kaszárnyákban vagy házakban töltik az éjszakát. Estraven, a király különleges kegyéből, a Vörös Sarokházban lakik, amelyet 440 évvel ezelőtt építettek Harmes, III. Emran kedvenc kemmeringje számára, akinek szépségéről még ma is legendák keringenek, s akit a Belföldi Frakció zsoldosai elraboltak, megbecstelenítettek, és őrületbe kergettek. III. Emran negyven évvel később úgy halt meg, hogy szerencsétlen országa még mindig bosszújának súlyát nyögte, s ráragadt a Rosszemlékű Emran név. A tragédia rémségeit elhalványította az idő, és a ház falait és zugait már alig-alig lengi körül az álnokság és gyász halovány árnyéka. A kicsiny, fallal körülkerített kertben seremfák hajolnak a sziklás medence fölé. Az ablakokból kiszűrődő halvány fényben hópihék és a fák fonálszerű spóratokjai libegnek alá a tó sötét vizébe. Estraven kabát nélkül és hajadonfőtt várt a hidegben, és elmélyülten figyelte az éjszakában a hópelyhek és magok titkos alámerülését. Csendesen üdvözölt, és beinvitált a házába. Egyedüli vendége voltam.

Csodálkoztam is ezen, ám azon nyomban asztalhoz ültünk, és az ember evés közben nem vet fel komoly témát, no meg elragadtattak a felséges ételek, amelyek sorában még az elmaradhatatlan kenyéralma is csodás változáson esett át a szakács kezén, akinek művészétéről csak a legnagyobb elismeréssel szólhattam. Vacsora után, a kandalló mellett, forró sört kortyolgattunk. Olyan világon, ahol az asztal nélkülözhetetlen tartozéka az a kis műszer, amellyel két kortyintás között megtörheti az ember az italán képződött jéghártyát, a forró sör valóban méltánylandó dolog.

Estraven kellemesen szóval tartott az asztal mellett; most szemközt velem a kandalló előtt hallgatásba mélyedt. Jóllehet már kis híján két éve tartózkodom itt Télen, még mindig messze vagyok attól, hogy beleéljem magam a bolygólakók világába. Hasztalan próbáltam megszabadulni attól a beidegzett szokástól, hogy egy getheniben önkéntelenül hol a férfit, hol a nőt lássam, s ezzel beskatulyázzam őket azokba a kategóriákba, amelyek bár lényegbevágóak, ha rólunk van szó, órájuk nem illenek. Így gőzölgő savanyú sörömet kortyolgatva, most is azon tűnődtem, hogy Estraven úgy viselkedett az asztalnál, akár egy asszony: csupa kedvesség és tapintat, csupa könnyedség, tetszelgés és lelemény. Lehetséges volna, hogy éppen ez a lágy, képlékeny nőiesség volt az, ami taszitott, és bizalmatlanná tett vele szemben? Bármilyen lehetetlen volt is asszonyszámba venni ezt a sötét bőrű, gunyoros, lehengerlő alakot ott a kandalló félhomályában, mégis, ha úgy gondoltam rá mint férfira, mindig elfogott valami hamisság érzete: nem tudnám megmondani, hogy őbenne-e vagy az én őróla alkotott felfogásomban volt-e a hiba. Hangja lágy volt és csengő, de nem mély, alig-alig férfi hangja, ám nőé sem... de mit is mondott ez a hang?

– Elnézését kérem – mondta ez a hang –, hogy ilyen sokáig meg kellett fosztanom magam az örömtől, hogy házamban üdvözölhessem önt; de legalább örülök neki, hogy többé nincs pártfogás színe a dolognak.

Vajon mit akar ezzel mondani? Hiszen tagadhatatlan, hogy eddig ő volt az, aki pártfogolt az udvarnál. Csak nem azt akarja mondani, hogy miután holnapra audienciát ért el számomra a királynál, most már magával egyenlőnek ismer el?

– Bocsánat, de nem értem önt – mondtam. Mire ő is meglepetten nézett rám.

– Hát, hogy is mondjam... – szólalt meg végül – most, hogy itt van... ugye, többé nem vagyok az ön szószólója a király előtt.

Úgy mondta ezt, mintha miattam és nem maga miatt kellene szégyenkeznie. Úgy látszik, nem fogtam föl, hogy milyen jelentősége van a meghívásának és annak, hogy én eleget tettem neki. De amíg én az illem ellen vétettem, ő erkölcsi hibát követett el. Eleinte csak az járt a fejemben, hogy mindvégig igazam volt, ha nem bíztam Estravenben. Ebben a leleményes, nagy hatalmú, ám álnok alakban. Az Erhenrangban töltött hónapok alatt mindvégig ő volt az, aki meghallgatott, aki válaszolt a kérdéseimre, orvosokat és mérnököket szabadított rám, hogy megbizonyosodjék testem és hajóm idegenségéről, bemutatott a szükséges személyeknek, és fokozatosan elérte, hogy ne azt a mégoly értelmes szörnyeteget lássák bennem, mint az első évben, hanem megadják a titokzatos Követnek kijáró tiszteletet, akit lám, a király is fogad. És most, hogy fölemelt erre a veszélyes magaslatra, váratlanul és szenvtelenül tudomásomra hozza, hogy megvonja tőlem a támogatását.

– Hisz ön biztatott rá, hogy számíthatok önre...

– Rosszul tettem.

– Azt akarja mondani, hogy amikor elintézte ezt az audienciát, nem ejtett szót a király előtt küldetésem érdekében, amint azt ön... – de okosabbnak láttam nem kimondani azt a szót, hogy „megígérte”.

– Nem tehettem.

Fortyogott bennem a düh, őbenne azonban nem fedeztem föl sem a harag, sem a mentegetőzés jeleit.

– Megmondaná, miért?

– Igen – felelte némi szünet után, majd újra elhallgatott. Ezalatt én azon kezdtem morfondírozni magamban, hogy jön ahhoz egy jöttment, védtelen idegen, hogy magyarázatot követeljen egy olyan birodalom miniszterelnökétől, amelynek nem érti és talán soha nem is fogja megérteni hatalmi rendszerét és kormányzati módszerét. Nem kétséges, hogy mindez összefüggött a „shifgrethor”-ral, ezzel a lefordíthatatlan és mindennél fontosabb elvvel, amelyen Karhida és Gethen összes civilizációjának társadalmi tekintélye nyugszik, s amely egyaránt jelent presztízst, látszatot, helyzetet, tekintélyi viszonylatot. És én balga fejjel minderről megfeledkeztem.

– Hallotta, mit mondott nekem a király ma az ünnepség alatt?

– Nem.

Estraven a tűz fölé hajolt, kiemelte a söröskancsót az izzó parázs közül, és megtöltötte a korsómat. Hallgatott, ezért én hangsúlyozottan megismételtem:

– A király szava nem jutott el az én fülemhez.

– Az enyémhez sem – mondta ő.

Végre beláttam, hogy ezúttal is elkerülte a figyelmemet a célzása. Felbőszített ez a nőies csűrés-csavarás, és kertelés nélkül nekiszögeztem:

– Azt akarja a tudomásomra hozni, Estraven úr, hogy ön kiesett a király kegyeiből?

Azt hiszem, ekkor már ő is dühös volt, ám ennek semmi jelét sem árulta el, csak annyit jegyzett meg:

– Én nem akarok semmit az ön tudomására hozni, Ai uram.

– Az ég szerelmére, mondjon már valamit! Kíváncsian méregetett.

– Ám legyen. Mondjuk úgy, hogy vannak olyan illetők az udvarnál, akik, hogy az ön szavait használjam, élvezik a király kegyét, ám nincs ínyükre sem az ön jelenléte, sem az ön jövetelének célja.

„És te sietsz egy követ fújni velük, és megalkudni velük, hogy a bőrödet mentsd” – gondoltam, de hát mi értelme lett volna ezt fennhangon is a szemére vetnem. Estraven udvaronc volt, politikus, akiben én ostoba fejjel megbíztam. A politikus még egy kétnemű társadalomban is messze van attól, hogy feddhetetlen embernek lehessen nevezni. Vacsorameghívása arról tanúskodik, hogy azt hitte: én ugyanolyan könnyedén tudomásul veszem az árulását, mint ahogy ő elkövette. Szemmel láthatóan fontosabb volt számára, hogy a presztízsét, mint hogy a becsületét mentse. Erőt vettem hát magamon, és azt mondtam:

– Igazán sajnálom, ha irántam való kegyessége bajba sodorta volna önt.

Parázs a sebre. Az erkölcsi fölény jóleső érzése fogott el, de nem sokáig élvezhettem; annál Estraven sokkal kiszámíthatatlanabb volt.

Hátradőlt a székén, s a kandalló fénye rőtes színbe vonta a térdét, filigrán, erős ujjait és az ezüstkorsót, amelyet a kezében tartott, de árnyékban hagyta az arcát, ezt a komor arcot, amelyet amúgy is örökké homályba burkolt a homlokába nőtt sűrű haj, a vastag szemöldök és bozontos szempilla, kifejezésének komor áthatolhatatlansága. Ki tudná leolvasni, mit fejez ki egy macska, egy fóka vagy egy vidra képe? Érzésem szerint némely getheniek ezekre az állatokra hasonlítanak, mivel csillogó mély tekintetük semmit sem változik, akármit mond is a szájuk.

– Én olyasmivel hoztam bajba magam, Ai uram – felelte –, aminek semmi köze sincs önhöz. Bizonyára ismeretes ön előtt az a Karhida és Orgoreyn közötti vita, amely az Északi Magasföld Sassinoth közelében húzódó határszakasza körül folyik. Argaven nagyapja Karhida számára követelte a Sinoth völgyet, az Asztaltársaság azonban soha nem ismerte el ezt a követelést. Rengeteg hó egyetlen felhőből, és ez azóta is csak vastagszik. Én rávettem bizonyos karhidai gazdálkodókat, hogy költözzenek el a völgyből keletre, a régi határ mögé, gondolván, hátha magától is elül a viszály, ha a völgyet átengedjük az orgotáknak, akik már néhány ezer év óta birtokolják ezt a vidéket. Évekkel ezelőtt az Északi Magasföld közigazgatásában dolgoztam, és több gazdálkodót közelről is megismertem. Nincs ínyemre az a gondolat, hogy rajtuk üthetnek, és megölhetik őket, vagy az orgoreyni Önkéntes Farmokban találhatják magukat. Miért ne húzhatnánk ki a viszály méregfogát?... Ám ez nem hangzott valami hazafias ötletnek. Sőt éppenséggel gyáva ötletnek bizonyult, és megsértette magának a királynak a shifgrethorját.

De mi közöm nekem az iróniájához, az Orgoreynnel fönnálló határviszály egész ügyéhez? Visszatereltem hát a beszélgetést a kettőnk dolgára. Akár megbízom benne, akár nem, még mindig hasznomra lehet ez az ember.

– Bocsásson meg – szakítottam félbe –, de sajnálatos, hogy ennek a néhány parasztnak az ügye elronthatta az esélyeimet a királynál. Itt sokkal több forog kockán, mint pár mérföldnyi országhatár.

– Úgy van. Sokkal több. De talán az Ekumen, akinek százmérföldnyire vannak egymástól az országhatárai, némi türelmet tanúsít irántunk.

– Az Ekumen Stabiljai fölöttébb türelmes emberek, uram. Száz évig vagy akár ötszáz évig is készek várni, amíg Karhida és Gethen többi része eldönti, csatlakozik-e az emberiség egészéhez vagy sem. Én csak a személyes reményemnek adok hangot. És személyes csalódásomnak. Bevallom, azt gondoltam, hogy az ön segítségével.

– Én is ezt vallom. De hát a gleccserek sem fagynak meg egyik napról a másikra.

Nyelve hegyén készenlétben volt a közhely, gondolatai azonban másutt kalandoztak. Elmélázott. Az volt az érzésem, hogy most teszi mérlegre, mennyit nyomok hatalmi játszmájának többi gyalogfigurái között.

– Különös időben jött ön ide, ebbe az országba – szólalt meg végül. – A dolgok változóban vannak, most éppen fordulat készül. Helyesebben nem is hogy irányt váltunk, mint inkább túlságosan messzire megyünk el eddigi utunkon. Abban reménykedtem, hogy az ön jelenléte, az ön küldetése talán elejét veszi annak, hogy rossz útra térjünk, és egészen új távlatok nyílnak előttünk. Ám a megfelelő időben és megfelelő helyen. Az egész dolog olyannyira bizonytalan, Ai uram.

Már megint ezek az általánosságok. Türelmetlenül közbevágtam:

– Azt mondja, az időpont alkalmatlan? Netán azt tanácsolja, hogy mondjam le az audienciát?

Karhidai nyelven még durvábban hangzott ez a tapintatlanság, Estraven azonban nem mosolyodott el, arca sem rezdült.

– Attól tartok – oktatott ki szelíden –, csak a királynak van erre joga.

– Ó, istenem, persze. Nem is úgy gondoltam. – Tenyerembe hajtottam a fejem. A szélesre tárt, kötöttségektől mentes földi társadalom neveltjeként sohasem fogom elsajátítani a protokollt vagy a karhidaiaktól oly nagyra becsült szenvtelenséget. Jól tudtam, mi az, hogy király, a Föld történelme is tele van velük, ám semmi tapasztalatom nem volt az előjogról, sőt a tapintatról sem. Megragadtam a korsómat, és nagyot húztam a forró sörből. – Akkor hát kevesebbet fogok közölni a királlyal, mint szándékomban állt, amikor még számíthattam önre. – Helyes.

– Miért? – firtattam.

– Ai uram, ön nem őrült. Mint ahogy én sem vagyok az, Viszont egyikünk sem király, ugyebár... Gondolom, az volt a szándéka, hogy ésszerűen elmagyarázza Argavennek küldetése célját, vagyis hogy egyengesse a Gethen és az Ekumen közötti szövetség útját. Amit ő már nagyon is jól ismer, mivel mint tudja, én már a tudomására hoztam. Támogattam nála az ön ügyét, igyekeztem fölkelteni az érdeklődését ön iránt. De rosszul tettem, rosszkor tettem. Annyira elkapott a hév, hogy elfeledkeztem róla, hogy ő a király, s a királyi szemszögből hiányzik az ésszerűség. Mindabból, amit én közöltem vele, ő csak azt vette ki, hogy hatalma veszélyben forog, hogy őkirálysága csak porszem a világűrben, királyi hatalma pedig kész nevetség azok szemében, akik száz világot uralnak.

– De az Ekumen nem uralkodik, hanem koordinál. Hatalma egyenlő a tagállamok és tagvilágok hatalmával. Ha Karhida szövetkezik az Ekumeanel, összehasonlíthatatlanul megnő a biztonsága és a súlya.

Estraven egy darabig nem szólt semmit. A tűzbe meredt, a lobogó lángokra, amelyek meg-megvillantak a korsóján s a válláról lelógó széles ezüstláncon, hivatala jelvényén.

Az öreg ház hallgatásba merült körülöttünk. Volt ugyan egy szolga, aki fölszolgált a vacsoránál, de a karhidaiak, nem ismervén a szolgaság vagy a személyi függőség intézményét, szolgáltatást bérelnek, és nem embereket. Így hát a szolgák ekkorra már megtértek otthonaikba. Olyasvalakinek, mint Estraven, kellett hogy legyenek testőrei is valahol, mivel a merénylet eléggé virágzó intézmény Karhidában, ám nyomát se láttam, neszét sem hallottam őrségnek. Egyedül voltunk.

Egyedül voltam egy idegennel, egy sötét palota falai között, ebben a különös, behavazott városban, egy idegen világ jégkorszakának kellős közepén.

Minden, amit ma este mondtam, vagy azóta, hogy Télre jöttem, ostobának és hihetetlennek tűnt föl előttem. Hogy is várhattam el ettől az embertől vagy bárki mástól, hogy elhiggye nekem, amit más világokról, más emberfajtákról vagy arról meséltem, hogy valahol, ott kint az űrben, létezik egy megfoghatatlan, nagylelkű kormányzat? Micsoda badarság! Idejöttem Karhidára egy furcsa alkotmányon, és hozzá több vonatkozásban testileg is elütök a getheniektől; ha valamit, akkor ezt kellett volna megmagyaráznom. Ehelyett előhozakodtam az én lehetetlen meséimmel. Ebben a percben magam is alig tudtam elhinni őket.

– Hiszek önnek – mondta az idegen, ez a másvilági lény, akivel egyedül voltam itt, és olyannyira eluralkodott rajtam az önelidegenedés érzete, hogy döbbenten pillantottam föl rá. – Attól tartok, hogy Argaven is hisz önnek. Csakhogy ő nem bízik önben. Egyrészt azért, mert többé nem bízik meg bennem sem. Baklövéseket követtem el, elővigyázatlan voltam. Többé az ön bizalmára sem számíthatok, miután veszélybe sodortam önt. Megfeledkeztem róla, mi az, hogy király, elfelejtettem, hogy a király a saját szemében azonos Karhidával, elfelejtettem, mit jelent a hazafiság, és hogy szükségképpen ő a tökéletes hazafi. Engedjen meg egy kérdést, Ai uram: van önnek tapasztalata arról, mi az a hazafiság?

– Nincs – feleltem, megrendülve attól, ahogyan ez az ember hirtelen rám zúdítja legbensőbb énjét. – Nem hinném, hogy lenne. Hacsak a hazafiságon nem a szülőföld szeretetét érti, mert ez előttem sem ismeretlen.

– Nem, én nem szeretetre gondolok, amikor hazafiságról beszélek. Hanem félelemre. A másoktól való félelemre. És ennek politikai, nem pedig poétikai megnyilvánulásai vannak: gyűlölet, vetélkedés, agresszió. És ez a félelem növekszik bennünk. Évről évre jobban elhatalmasodik rajtunk. Nagyon is messzire mentünk el a magunk útján, ön pedig, aki olyan világról jön ide hozzánk, amely már évszázadokkal ezelőtt kinőtte a nemzeteket, aki jó, ha egyáltalán fölfogja, miről is beszélek én itt, és aki új utat mutat nekünk... – Hangja elcsuklott. Kisvártatva erőt vett magán, és hideg udvariassággal folytatta: – Ez a félelem tagadtatja meg velem, hogy fölkaroljam az ügyét a király előtt. De nem magamért félek, Ai uram. Tetteimet nem hazafiság mozgatja. Hiszen más nemzetek is vannak Gethenen.

Fogalmam sem volt, mire akar kilyukadni, de mérget mertem volna venni rá, hogy valamit rejteget. Ő volt a legsötétebb lélek mindazok között a sötét, kerékkötő, talányos lények között, akikkel összehozott a sors ebben a komor városban. De én nem megyek bele az ő bújócskajátékába. Nem feleltem. Kis idő múlva bizalmatlanul folytatta:

– Ha jól értettem önt, az önök Ekumenje lényegében az emberiség összérdekeit tartja szem előtt. Nomármost Orgoreyn például megszokta, hogy a helyi érdekeket alárendelje a közérdeknek, míg Karhidáról ez aligha mondható el. Másfelől Orgoreyn Asztaltársasága többnyire épeszű, ha nem is valami értelmes emberekből áll, míg Karhida királya nemcsak hogy őrült, de felettébb ostoba is.

Egy biztos, hogy Estraven nem valami lojális az uralkodójához. Enyhe utálattal megjegyeztem:

– Elég nehéz lehet szolgálni őt, ha így áll a dolog.

– Nem hinném, hogy valaha is szolgáltam volna a királyt – jelentette ki a király miniszterelnöke. – Vagy hogy valaha is ez a szándék mozgatott volna. Én nem vagyok senkinek a szolgája. Kinek-kinek legyen meg a saját árnyéka...

A Remny-torony harangjai elütötték a hatot, vagyis az éjfélt, s ez jó ürügy volt rá, hogy elbúcsúzzam. Míg az előszobában a kabátommal bajlódtam, azt mondta:

– Ezúttal le kell mondanom róla, mivel gondolom, ön most elhagyja Erhenrangot (miből veszi ezt vajon?), de bízom benne, hogy eljön még a napja, amikor ismét kérdéseimmel zaklathatom. Olyan sok mindent szeretnék megtudni.

Például a szellembeszélgetésükről, amiről épp hogy csak említést tett nekem.

Kíváncsisága őszintének hatott. Bár nem hiányzott belőle a hatalmasok arcátlansága. Segítőkészsége szintén őszintének látszott. Persze hogy készségesen megígértem: amikor csak kedve tartja; s ezzel véget is ért a mai este. Kikísért a kerten keresztül, ahol Gethen jókora, halványrőtes holdja megvilágította a vékony hószőnyeget. Megborzongtam a jóval a fagypont alatti hidegben, a házigazdám meg is jegyezte udvarias-meglepetten, hogy csak nem fázom. Neki persze ez enyhe tavaszi éjszaka volt.

Fáradt voltam és lehangolt. Kitört belőlem:

– Egyfolytában fázom, mióta erre a világra megérkeztem.

– Hogy hívják ezt a világot a maguk nyelvén?

– Gethen.

– Nincs is rá saját elnevezésük?

– De, az első Földerítők adtak nevet neki. Ők Télnek keresztelték el.

A kertfal kapujánál megálltunk. Odakint a Palota udvarai és tetői havas összevisszaságban derengtek, és csak hébe-hóba szakította meg a félhomályt különböző magasságokban egy-egy ablak arany négyszöge. A kertkapu keskeny boltívére pillantottam, s arra gondoltam, hogy vajon ennek is csont-és vérhabarcsba rakták a zárókövét? Estraven búcsút intett, és megindult visszafelé; üdvözléseiben mindig kerülte a mézesmázosságot. A Palota néma udvarai és fasorai elmaradtak mögöttem, csak a csizmám alatt csikorgóit a holdfényben fürdő gyér hó, amint hazafelé lépegettem a város elhagyatott utcáin. Átjárt a hideg, rám nehezedett a bizonytalanság, az álnokság, a magány és a félelem.

2. A HÓFÖRGETEG BELSEJÉBEN LEVŐ HELY

Az Erhenrangi Történész Kollégium archívumában őrzött észak-karhidai „tűzhelytörténet”-eket tartalmazó hangszalaggyűjteményből, mesélő ismeretlen, fölvéve VIII. Argaven uralkodása alatt.

Mintegy kétszáz évvel ezelőtt élt két fivér a Shath Tűzhelyben, akik kemmeringet fogadtak egymással. Akkoriban is, akárcsak manapság, édestestvérek csak addig élhettek kemmeringben, amíg az egyikük gyermeket nem szült, minekutána el kellett válniuk; ilyenformán sohasem köthettek életfogytiglanig tartó kemmeringet. Ők mégis ezt cselekedtek. Amikor a gyermek megfogant, Shath ura megparancsolta nekik, hogy tépjék szét az esküjüket, és hogy többé sohasem találkozhatnak kemmeringben. E parancs hallatára az egyikük, aki viselős volt a gyermekkel, kétségbeesett, és elutasítva minden vigasztalást és tanácsot, mérget szerzett, és elveszejtette magát. Ekkor a Tűzhely népe fölkelt a másik fivér ellen, és az öngyilkosság szégyenét reá hárítva, elüldözte őt a Tűzhelyből és az Uradalom földjéről. És mivelhogy a saját ura száműzte őt, s a története előtte járt, senki sem fogadta be, hanem a háromnapi vendéglátás leteltével, mint törvényen kívülinek, kitették a szűrét. Így vándorolt egyik helyről a másikra, míg rá nem jött, hogy nem lelhet könyörületre a saját földjén, és sohasem bocsátják meg neki a bűnét. {A vérfertőzési törvény áthágása azzal vált bűnténnyé, hogy abban látták testvére öngyilkosságának okát (G. A.)} Ő nem akarta ezt elhinni, mivelhogy fiatal volt és tapasztalatlan. Ám amikor látta, hogy mégiscsak így áll a dolog, visszatért Shath földjére, és megállott a Külső Tűzhely kapujában. Ott imigyen szólt Tűzhely-társaihoz: „Elveszítettem az arcomat az emberek között. Nem látnak meg engem. Beszélek, és nem hallgatnak meg engem. Ha vendég vagyok, nem üdvözölnek. Nincsen számomra hely a tűzhely mellett, sem étel az asztalon, sem ágy, amelyben álomra hajthatnám a fejem. De a nevemet még nem veszítettem el: Getheren az én nevem. Ezt a nevet átokként helyezem erre a Tűzhelyre, és vele a szégyenemet. Őrizzétek meg érettem. És most, nevefosztottan elmegyek, és megkeresem a halálomat.” Ekkor a tűzhelybéliek közül egyesek kiáltozva fölugráltak, és rávetették magukat, hogy megöljék őt, mivelhogy a gyilkosság kisebb árnyékot vet egy házra, mint az öngyilkosság. De ő elfutott üldözői elől, és elmenekült észak felé, a Jég országába. Üldözői lógó orral tértek meg Shath földjére. Getheren pedig folytatta útját, és kétnapi barangolás után megérkezett Pering Jég vidékére. {Pering Jégnek nevezik azt a jégmezőt, amely Karhida legészakibb tájait bontja, és amely télen, amikor a Guthen-öböl befagy, egybeolvad Orgoreyn Gobrin Jég nevű vidékével}

Két napig vándorolt észak felé a Jégen. Nem volt nála semmi élelem, és egyetlen hajléka a köpönyege volt. A Jégen semmi sem nő meg, és semmilyen állat nem futkos rajta. Susmy hónapja volt, és az első nagy, éjjel-nappal tartó havazások időszaka. Egyedül volt a hóviharral. A második napon érezte, hogy fogytán az ereje. A második éjszakán le kellett heverednie és aludni egy keveset. A harmadik nap reggelén, fölébredvén látta, hogy kezét megcsípte a fagy, aztán azt is észrevette, hogy lába megfagyott, jóllehet nem volt képes levetni a csizmáit, hogy szemügyre vegye, mivel a kezét semmire sem tudta használni. Négykézláb csúszott tovább. Bár semmi értelme sem volt ennek, mert olyan mindegy, hogy a Jég melyik pontján éri utol a halál, mégis érezte, hogy mennie kell tovább, észak felé.

Hosszú idő múltával elállt a hó, és a szél is elült. Kisütött a nap. Mászás közben nem látott messzire maga elé, mert kámzsájának prémje a szemébe hullott. Már nem érzett semmi hideget a lábán, sem a kezén, sem az arcán, és azt hitte, hogy a fagy érzéketlenné bénította. Ám mászni még tudott. A jégmezőt borító hó különös tréfát űzött vele, olyannak tűnt, mintha fehér gyep nőtt volna ki a jégből. A súlya alatt meghajolt, aztán mint a fű, újból fölegyenesedett mögötte. Leült, hátratolta a kámzsáját, és körülnézett. Ameddig a szeme ellátott, körülvette a fehéren csillogó hórét. Itt-ott facsoportok fehérlettek, rajtuk fehér levelekkel. Sütött a nap, szellő sem rebbent, és minden csupa fehér volt körülötte.

Getheren lehúzta a kesztyűit, és a kezére pillantott. Két keze fehér volt, akár a hó. A fagy azonban kiállt belőlük, ujjai megelevenedtek, és a lábát is használni tudta. Nem érzett fájdalmat, sem hideget, sem éhséget.

Messze északnak egy fehér tornyot pillantott meg a jégmezőn, mintha valamely Uradalomnak a tornya lenne, és abból az irányból messze-messze egy alak közeledett feléje. Egy idő múlva Getheren észrevette, hogy az alakon nincs ruha, a bőre fehér, és hófehér a haja is. Egyre közeledett, már ott volt hallótávolságra. Getheren megkérdezte tőle:

– Ki vagy te?

A fehér alak azt felelte:

– Én a fivéred vagyok és a kemmeringed, Hode.

Hode volt a fivérének neve, aki megölte magát. És Getheren felismerte a fehér alakban fivére testét és arcvonásait. Hasában azonban nem volt többé élet, hangja pedig vékonyán csengett, mint amikor a jég megreped.

– Miféle hely ez? – kérdezte Getheren. És Hode azt felelte:

– Ez a hely a hóförgeteg belsejében van. Azok lakunk itt, akik önkezünkkel végeztünk magunkkal. Itt te meg én megtartjuk a fogadalmunkat.

Getheren riadtan tiltakozott:

– Én nem maradok itt! Ha velem jöttél volna a Tűzhelyünkről a déli országokba, együtt maradhattunk volna, életünk végéig megtartva eskünket, és senki sem jött volna-rá a törvénysértésünkre. Te azonban megszegted esküdet, s életeddel együtt azt is elvetetted. Ezért többé nem mondhatod ki az én nevemet.

És valóban így is volt. Hode szólásra nyitotta fehér ajkát, de nem tudta kimondani fivére nevét.

Gyorsan Getherenhez lépett, feléje nyújtotta a karját, és bal kezével megragadta. Getheren kitépte magát, és futásnak eredt. Dél felé rohant, és Játtá, hogy hulló fehér hófal mered föl előtte, s amikor beléje hatolt, térdre hullott, és csak négykézláb tudott mászni tovább.

A kilencedik napra azután, hogy elfutott a Jégre, az Orhoch Tűzhelyből való emberek bukkantak rá, Shathtól északkeletre. Nem tudták, kicsoda és hova való, mert amikor rábukkantak, még mindig csak mászott a hóban, éhségtől elgyötörtén, vakon a hótól, arcát feketére égette a nap és a fagy, és eleinte képtelen volt egy szót is kinyögni. Ám hamarosan talpra állt, csak a bal keze fagyott el, és le kellett amputálni. Volt, aki úgy tudta, hogy a shathbéli Getheren az, akire rábukkantak, s akinek már ide is eljutott a híre; mások azt mondták, hogy ez lehetetlen, mivel Getheren az ősz első hóviharával fölment a Jégre, és azóta már bizonyára halott. Ő maga letagadta, hogy Getherennek hívják. Amikor jobban lett, elhagyta Orhocht, és a Vihar-vidéket, s a déli földekre vonult, s Ennochnak nevezte magát.

Amikor Ennoch megöregedett, összetalálkozott egy földijével, és megkérdezte tőle: „Hogyan boldogul Shath tartomány?” A földije azt felelte, hogy Shathra rossz idők járnak. Nincs áldás sem a földeken, sem a házakon, mindent elvisz a kórság, a tavaszi mag megfagy a földben, az érett termés megrothad, s ez így tart már sok év óta. Ekkor Ennoch azt mondta néki, hogy ő a shathbéli Getheren, és elmesélte, hogyan menekült föl a Jégre, és mit élt át odafönt. Elbeszélését azzal zárta, hogy megkérte az embert, mondja el Shathban, hogy visszaveszi a nevét és az árnyékát. Nem sokkal ezután Getheren ágynak dőlt és meghalt. Az utas elvitte az üzenetét Shathba, és ettől kezdve a tartomány újból virágzásnak indult, és minden úgy folyt tovább a földeken, a tanyákon és a Tűzhely körül, ahogy folynia kellett.

3. AZ ŐRÜLT KIRÁLY

Későn ébredtem föl, s a délelőtt hátralevő részét azzal töltöttem, hogy saját följegyzéseimet olvasgattam az udvari etikettről meg elődeim, a Földerítők megfigyeléseit a getheniek lelkivilágáról és szokásairól. Agyam nem fogadta be a szavakat, de hát amúgy is betéve tudtam a szöveget, aztán meg csak azért olvastam, hogy elfojtsam magamban a belső hangot, amely szüntelenül azt duruzsolta, hogy balul üt ki minden. Amikor pedig hasztalan volt minden igyekezetem, vitatkozni kezdtem a hanggal, mondván, hogy Estraven nélkül is elboldogultam volna, talán még jobban is, mint ővele. Elvégre is az én munkám itt egyszemélyes munka. Az Első Mobil mindig egy ember. Az Ekumen első üzenetét minden világon egyetlen hang közvetíti, egyetlen ember jelenik meg eleven valóságában, magára hagyatva. Lehet, hogy megölik, mint Pellelgét a Taurus-négyen, vagy a bolondokházába csukják, mint az első három Mobillal tették Gaón; mégis ragaszkodnak ehhez a jól bevált gyakorlathoz. Az igazság egy ember szájából hajóhadaknál és hadseregeknél is ékesebben szól, csak idő kell hozzá, rengeteg idő; ám az Ekumennek bőven van ideje. Nem úgy, mint neked – bizonygatta a belső hang, de én leintettem, és a második órában nyugalommal és eltökéltséggel eltelve érkeztem meg a királyi audienciára. Amiből aztán – még a király színe elé sem kerültem – már az előszobában szépen ki is zökkentem.

A palotaőrök meg a kísérők a Királyi Lakosztály hosszú folyosóin és csarnokain át az előszobába tessékeltek. Egy segédtiszt intett, hogy várjak, és magamra hagyott a magas, ablaktalan teremben. Álltam ott, parádéba vágva magam a király tiszteletére. Eladtam a negyedik rubinkövemet is (a Földerítők azt jelentették, hogy a getheniek ugyanolyan nagyra értékelik a karbon ékszereket, akárcsak a földlakók, ezért Télre jövet megraktam a zsebeimet ékkövekkel, hogy fedezzem a költségeimet), s a kapott összeg egyharmadát a tegnapi ünnepség meg a mai kihallgatás díszruháira költöttem: minden vadonatúj, nehéz és tartós, mint a karhidai ruházat általában: fehér kötött préming, szürke térdnadrág, a kékeszöld bőrből varrt, hosszú, köntösszerű felső tunika, a hieb; új föveg, új kesztyűk megfelelő szögben bedugva a hieb laza öve alá, új csizma... A jólöltözöttség tudata fölfokozta bennem a magabiztosság és nyugalom érzését. S ezzel a magabiztos nyugalommal tekingettem magam köré.

Mint az egész királyi ház, ez a terem is magas volt, rőt, ódon, csupasz, és valamiféle dohos ridegség ülte meg a levegőjét, mintha a huzat nem is a szomszédos termekből áradna be, hanem a régi századokból. A kandallóban zúgott a tűz, de mintha nem is égett volna. Karhidán a tűz nem a testet, legfeljebb a lelket melengeti. Az ipari-gépi civilizáció legalább háromezer éve tart Karhidán, s ez alatt a harminc évszázad alatt kitűnőbbnél kitűnőbb és gazdaságos központifűtés-rendszereket fejlesztettek ki, fölhasználva a gőzt, a villamosságot és egyéb elveket; házaikba azonban nem építik be őket. Talán attól tartanak, hogy úgy elvesztenék szervezetük időjárás-állóságát, mint azok a meleg sátorban tartott sarki madarak, amelyeknek ha szabadon engedik őket, egyből lefagy a lábuk. Én azonban, trópusi madár lévén, fáztam; fáztam a szabadban és másképpen, de fáztam fedél alatt, szüntelenül és a csontomig átjárt a hideg. Föl-alá járkáltam, hogy átmelegedjem. Rajtam meg a kandallón kívül alig volt valami a hosszú előszobában: egy támlátlan szék és egy asztal, rajta egy tál, tele belemnittel, meg egy ősrégi, ezüsttel és csonttal berakott, faragott farádió, igazi mestermunka. Kissé fölerősítettem a hangot, mert a halkan zümmögő, monoton balladát fölváltotta a palotai híradó. A karhidaiak nemigen szeretnek olvasni, s hír-és irodalmi igényüket inkább a fülükön keresztül elégítik ki; könyvből és képközvetítő szerkezetből kevesebb van, mint rádióból, újság pedig egyáltalán nincsen. Otthon elmulasztottam a reggeli híreket, és most is csak félfüllel hallgattam oda – gondolataim másfelé kalandoztak –, aztán egy többször is elismételt név hallatára fölkaptam a fejem. Mi van Estravennel? Egy kiáltványt ismételtek éppen.

„Therem Harth rem ir Estraven, jelen paranccsal megfosztatik a királyságban viselt címétől és a királyi tanácsokban betöltött tiszteitől, és kitiltatik a királyságból és Karhida minden uralmaiból. Ha három napon belül el nem hagyja a királyságot és annak Uradalmait, vagy ha életében visszatérne a királyságba, bárki bírói ítélet nélkül megölheti. Börtönbüntetés terhe alatt megtiltatik, hogy Karhida bármelyik polgára szóba álljon vele, őt házába vagy a földjére befogadja, örökbe vagy kölcsönpénzt vagy javakat adjon neki, vagy bármi tartozását visszafizesse. Tudja meg minden karhidai polgár és hirdesse, hogy Harth rem ir Estraven bűne, amelyért száműzetés vár rá, az árulás bűne: nyíltan és titokban, a Tanácsban és az udvarban, látszólag a Király iránti alattvalói buzgalomból azt hangoztatta, hogy a Karhidai Nemzet-Birodalom vesse el szuverenitását, és engedje át a fennhatóságot, és legyen alávetett és behódolt nemzete egy bizonyos Népek Közösségének, amelyről pedig tudja meg mindenki és hirdesse, hogy ilyen Közösség nem létezik, és csupán azok az összeesküvő árulók találták ki, akik meg akarják gyengíteni Karhidának a királyában megtestesült tekintélyét, az ország valóságos és meglevő ellenségei hasznára. Tuwa hó Odguyrny napjának nyolcadik órájában, Erhenrang Palotájában: ARGAVEN HARGE”

A parancsot már szerte a városban kiragasztották a kapukra és a hirdetőoszlopokra, s a fenti szöveget annak alapján olvasták be.

Első reakcióm az volt, hogy kikapcsoltam a rádiót, mintha ezzel megakadályozhatnám, hogy a vádak árnyéka rám essen, és az ajtóhoz ugrottam. Ott persze megtorpantam. Visszakullogtam a kandalló elé az asztalhoz, és megálltam. Nem voltam többé sem nyugodt, sem eltökélt. Szerettem volna kinyitni a táskámat, elővenni az ansible-t és sürgős utasítást kérni Hainról. De ezt az ingert is elnyomtam magamban, belátva, hogy ez még az előbbinél is ostobább volt. Szerencsére nem maradt időm újabb meggondolatlanságokra. Az előszoba végén föltárult a kettős ajtó, és a szárnysegéd félreállt előttem, bejelentve a nevemet: „Genry Ai” – valójában Genlynek hívnak, ám a karhidaiak nem tudják kiejteni az l-et –, és magamra hagyott a Vörös Teremben XV. Argaven királlyal.

Tágas, magas, hosszú helyiség volt ez a királyi Vörös Terem. Vagy fél mérföldre volt a Tűzhely. Fél mérföld a mennyezetgerendákig, amelyekről vörös, poros, idő tépázta drapériák vagy zászlók csüngtek alá. Az ablakokat keskeny rések vagy lyukak pótolták az öles falakon, s csak alig néhány fényforrás pislákolt a magasban. Új csizmám kopp-kopp-kopp-kopp hangja végigkísért a termen a félévi járásra várakozó királyhoz.

Argaven a középső, legnagyobb kandalló előtt állott egy alacsony, széles emelvényen vagy dobogón: kurta, pocakos, peckes alakja belemosódott a rőtes háttérbe, csupán hüvelykujján csillant meg jókora pecsétgyűrűje.

Megálltam az emelvény szélénél, és az előzetes eligazítás szerint némán várakoztam.

– Lépjen föl, Ai uram, foglaljon helyet.

Engedelmeskedtem felszólításának, és leültem a középső kandalló előtti jobb oldali székre. Minderre alaposan kioktattak. Argaven nem ült le, hanem háromméternyire tőlem megállt, háttal a lobogó lángoknak, s megszólalt:

– Adja elő a mondanivalóját, Ai uram. Úgy hallom, üzenetet hozott nekem.

Arcát felém fordította, ezt a kandalló fényében rőtesen tarkálló arcot, amely lapos volt és kegyetlen, akár a hold, Tél bolygó kietlen, rőt holdja. Argaven kevésbé volt királyi, kevésbé volt férfias jelenség, mint amilyennek távolról, udvaroncai körében hatott. Hangja vékony volt, és vad, holdkóros arcát eltorzította az idétlen pökhendiség.

– Uram, amit mondanom kellene, kiment a fejemből. Csak az imént értesültem Lord Estraven kegyvesztéséről.

Argavent ez jókedvre derítette. Szemét rám meresztve hosszan, visítva nevetett, akár egy zsémbes asszony, aki megjátssza, hogy milyen jól szórakozik.

– Pokolra vele – fakadt ki –, a kevély, álnok, képmutató árulójával! Maga ugye nála vacsorázott tegnap, mi? És ő ugye eldicsekedett magának, hogy micsoda befolyásos fickó, hogyan csavarja az ujja köré a királyt, és milyen könnyű dolga lesz magának velem, miután ő már beajánlotta magát, mi? Ugye ezzel áltatta magát, Ai uram?

Nem tudtam, mit válaszoljak.

– Megmondom, ha érdekli, miket mondott nekem magáról. Azt tanácsolta, hogy ne fogadjam, várakoztassam csak, esetleg küldjem el Orgoreynbe vagy a Szigetekre. Fél hónapon keresztül ezzel rágta a fülem az arcátlan! De most ő az, akit Orgoreynbe küldtem, hahaha! – és megismételte előbbi erőltetett, visító nevetését, s a kezét is összecsapta. Az emelvény hátsó függönyei mögül hangtalanul előlépett egy őr. Argaven rávicsorított, mire az eltűnt. Aztán nevetve és vicsorítva hozzám lépett, és rám meresztette a tekintetét. Sötét szembogarát halvány narancsszín derengés vonta be. Nem hittem volna, hogy ekkora félelmet gerjeszt bennem.

Zavaros kirohanásai arra indítottak, hogy nyílt kártyával játsszam.

– Csak azt szeretném megkérdezni, uram – szólaltam meg –, hogy ezek szerint engem is elmarasztalnak Estraven vétkében?

– Magát? Dehogy! – Még közelebb hajolt hozzám. – Fogalmam sincs róla, Ai uram, mi az ördögnek tartsam magát: szexuális csodabogárnak-e, lombikban kitenyésztett szörnyetegnek-e, avagy az Űr birodalmából jött látogatónak, de maga nem áruló, csupán eszköz egy áruló kezében. Én nem bántom az eszközöket. Ezek csak egy gyatra munkás kezében árthatnak. Hadd tanácsoljak magának valamit – tette hozzá Argaven különös nyomatékkal és elégtétellel, ami egyből eszembe idézte, hogy a két év folyamán rajta kívül senki sem látott el tanáccsal. Ha kérdeztem, megfeleltek, de nyíltan senki, még Estraven sem, még amikor a legsegítőkészebb volt sem adott tanácsot. Nyilván a shifgrethor miatt. – Ne hagyja magát senkitől sem fölhasználni, Ai uram – mondta a király. – Tartsa távol magát a frakcióktól. Mondja a maga hazugságait, intézze a maga ügyeit. És ne bízzon senkiben. Én megbíztam abban az arcátlan árulóban, átok essen bele. Nyakába akasztottam az ezüstláncot. Inkább fojtottam volna meg vele. Sohase bíztam benne. Soha. Ne higgyen senkinek. Turkáljon csak éhesen Mishnory szemétdombjain, hogy a belei rothadnának ki neki, soha... – Argaven király megrázkódott, hangja elfulladt, öklendő hangot hallatva hátat fordított. Lábával nekiesett a lángoló fahasáboknak, amelyek szikraesőt zúdítottak az arcába, a hajába, a fekete tunikájára, s a tenyerével próbálta elcsapkodni magán a szikrákat.

Továbbra is hátat fordítva, fájdalmas sipító hangon így szólt:

– Adja elő a mbndanivalóját, Ai uram.

– Kérdezhetek öntől valamit, fenség?

– Tessék. – Arccal a tűz felé fordulva, egyik lábáról a másikra hintázott, A hátának mondtam:

– Elhiszi, hogy az vagyok, akinek mondom magam?

– Estraven egy rakás szalagot küldetett magáról az orvosokkal meg a műhelyből a mérnökökkel, ahol a járműve áll, satöbbi. Lehetetlen, hogy ezek mind hazudnának, amikor azt állítják, hogy maga nem ember. És akkor?

– És akkor, uram, mások is vannak hozzám hasonlók. Vagyis én csak képviselem...

– ...azt a szövetséget, azt a hatóságot, igen, igen. Ugye azt szeretné, ha most megkérdezném, mivégre küldték ide magát?

Noha Argavent nem lehetett sem épelméjűnek, sem körmönfontnak nevezni, kijárta a mellébeszélésnek, a beugratásnak, a kifinomult alakoskodásnak azt az iskoláját, amely elengedhetetlen azok számára, akiknek legfőbb gondja a shifgrethor-viszony létesítése és ápolása. Sok mindent nem láttam még tisztán ebben a viszonyban, ám a vetélkedő, presztízsre törő oldaláról már volt némi ismeretem, meg arról a vég nélküli szópárbajról, amellyé ez fajulhat, önmagában is hallatlan dolog volt, hogy én nem szó-párbajozni akartam Argavennel, hanem szerettem volna közölni vele valamit.

– Nekem nincs titkolnivalóm, uram. Az Ekumen szövetségre, törekszik Gethen népeivel.

– Az indoka?

– Anyagi haszon. Ismeretszerzés. Az értelmes élet komplexitásának és intenzitásának elmélyítése. A harmóniának és Isten dicsőségének gazdagítása. Kíváncsiság. Kaland. Szórakozás.

Nem azoknak a nyelvén beszéltem, akik embereknek parancsolnak: a királyok, hódítók, diktátorok, tábornokok nyelvén nincs felelet erre a kérdésre. Argaven komoran bámult a tűzbe, és hanyagul egyik lábáról a másikra dülöngélt.

– Mekkora az a seholsincs királyság, az az Ekumen?

– Nyolcvanhárom lakott bolygóra terjed ki az Ekumen hatásköre, s rajtuk körülbelül háromezer nemzet vagy embertípusú csoport...

– Háromezer? Úgy. És most árulja el nekem, mi közünk van nekünk, egyedül a háromezerrel szemben, ezekhez a szörnyekből összeverődött nemzetekhez ott kinn a semmiben? – Ekkor már szembefordult velem, mintegy a párbajozó pózába vágva magát, aki szinte tréfaszámba menő szónoki kérdést bök a mellemnek. A tréfa azonban nem hatolt mélyre. Estraven jól látta: a király nyugtalan volt és riadt.

– Háromezer nemzet nyolcvanhárom világon, uram; a legközelebbi azonban tizenhét évnyire van Gethentől, még olyan hajókkal is, amelyek megközelítik a fénysebességet. Ha attól tartana, hogy Gethen ki lenne téve a szomszédai rajtaütéseinek és zaklatásainak, gondoljon a távolságra. Az űrön keresztül sem kell rajtaütésektől tartania. – Nem említettem a háborút, amire jó okom volt; a karhidai nyelvnek nincs rá szava. – Kereskedni azonban érdemes. Eszméket és szakismereteket cserélni ansible útján; árukat és javakat, ember vezette vagy ember nélküli hajók segítségével. Követek, tudósok, kereskedők jöhetnek ide, vagy mehetnek innen oda. Az Ekumen nem királyság, hanem koordinátor, a kereskedelem és a tudás átrakodóhelye; nélküle, ön is beláthatja, nagyon esetleges volna az emberi világok közötti érintkezés és kockázatos a kereskedelem. Az emberi élet túl rövid ahhoz, hogy áthidalja a világok közötti időugrásokat, ha hiányzik az egy központba összefutó hálózat, az irányítás, a folytonosság; ezért lép be mindenki az Ekumen tagjai sorába... Mert uram, mi mindannyian emberek vagyunk. Kivétel nélkül. Az összes emberlakta világ valamikor régen egyetlen világról, Hainról népesült be. Lehet, hogy különbözünk egymástól, de mindannyian ugyanattól a Tűzhelytől származunk.

Ám semmivel sem tudtam fölkelteni a király érdeklődését vagy eloszlatni a bizalmatlanságát. Továbbmentem egy lépéssel, s azt kezdtem magyarázni, hogy az ő vagy Karhida shifgrethorja csak nőne, nemhogy csorbulna az Ekumen jelenlétével, de hasztalan volt minden igyekezetem. Argaven csak állt ott mogorván, akár egy öreg anyavidra a ketrecben, előre-hátra, jobbra-balra, előre-hátra dülöngélve, fájdalmas vigyorba torzult arccal. Elhallgattam.

– Mind olyan fekete, mint maga?

A getheniek általában sárgásbarna vagy rőtbarna színűek, de láttam köztük szép számmal hozzám hasonló feketéket is.

– Vannak nálam feketébbek is – feleltem –, nálunk minden szín előfordul – és kinyitottam a táskámat (amelyet idejövet a palotaőrség négy alkalommal is udvariasan átvizsgált), ebben tartottam az ansible-t meg az illusztrációkat. Ezek: filmek, fényképek, festmények, aktívok és egykét kubus – kisebbfajta gyűjtemény az emberről: Hain, Chiffewar lakóiról meg a cetianusokról, S, Terra, Alterra, a Végek, Kapteyn, Ollul, Taurus-négy, Rokanan, Ensbo, Cime, Gde és Sheashel Menedék népéről. A király minden érdeklődés nélkül kezébe vett egypárat.

– Ez mi?

– Egy személy Ciméről, nőnemű. – Kénytelen voltam ezt a szót használni, amelyet a getheniek csak a kemmer csúcspontján levő személyekre alkalmaznak, hogy elkerüljem a nőstény állat kifejezést.

– Állandóan?

– Igen.

Visszaejtette a kubust, és egyik lábáról a másikra dülöngélve rám meredt, illetve egy kissé a hátam mögé, arcán meg-meglebbent a tűz visszfénye.

– Mind ilyen, mint ez, mint maga?

Ez volt az az akadály, amelyet semmiképpen sem helyezhettem alacsonyabbra a kedvükért. Akár tetszik, akár nem, előbb-utóbb át kell ugorniuk rajta.

– Igen. A getheniek szexuális fiziológiája eddigi ismereteink szerint egyedülálló az emberi lények között.

– Ezek szerint ott, azokon a bolygókon mindenki állandóan kemmerben van? Csupa perverzekből áll a társadalom? Tibe úr is ezt mondta, azt hittem, tréfál. Lehet, hogy igaza van, Ai uram, ám undorító egy dolog ez az egész, és nem látom be, hogyan kívánhatnánk vagy viselhetnénk el egyáltalán mi, ennek a földnek emberi teremtményei, hogy érintkezésbe lépjünk ilyen szörnyűségesen eltérő lényekkel? Vagy talán maga azért jött, hogy tudtomra adja, nincs más választásom?

– Karhida választása az Ön kezében van, uram.

– És ha magát is elkergetem?

– Akkor elmegyek. Majd újból próbálkozom, egy új nemzedékkel. Ez az elevenébe vágott.

– Csak nem halhatatlan?! – csattant föl, – Nem, uram, egyáltalán nem. Az időugrásoknak azonban megvan a hasznuk. Ha most elutaznék Gethenről a legközelebbi világ, Ollul felé, itteni idő szerint tizenhét évig tartana odáig az utam. Az időugrás a fénysebességet megközelítő repülés függvénye. Ha onnan nyomban visszafordulnék, a hajón eltöltött néhány óra alatt itt harmincnégy esztendő telne el; s akkor újrakezdhetném a dolgot. – Az időugrás gondolata azonban, amely a benne rejlő esetleges álhalhatatlanság következtében a Horden-szigeti halásztól a miniszterelnökig eddig minden hallgatómat lenyűgözte, a királyt hidegen hagyta. Ehelyett az ansible-re mutatott.

– Ez mi? – kérdezte éles, harsány hangján.

– Az ansible-kommunikátor, uram.

– Rádió?

– Nem használ rádióhullámokat, de semmiféle energiát sem. Alapelve, az egyidejűségi állandó, bizonyos mértékig hasonlít a gravitációhoz... – Megint megfeledkeztem róla, hogy nem Estravenhez beszélek, aki minden rám vonatkozó jelentést átolvasott, és figyelmesen, értőn hallgatta magyarázataimat, hanem egy érdektelen királyhoz. – A lényeg az, uram, hogy bármely két pont között egyidejűleg hozza létre a kapcsolatot. Bárhol. Az egyik pontnak rögzítve kell lennie egy meghatározott tömegű bolygón, a másik állomás azonban lehet mozgékony is. Vagyis ez itt, ni. A koordinátákat a Kiinduló Világra, Hainra állítottam be. Egy NAFAL hajó hatvanhét év alatt teszi meg az utat Gethen és Hain között, de ha ezen a billentyűzeten leírok egy üzenetet, a Hainon levő állomás egyidejűleg már fogja is. Akar valamit üzenni a haini Stabiloknak, uram?

– Nem beszélek űrnyelven – mondta a király a maga lapos, rosszindulatú vigyorával.

– Van ott készenlétben valaki – én már mozgósítottam őket –, aki ért karhidaiul.

– Mit? Hogy érti ezt?

– Mint ön is jól tudja, uram, nem én vagyok az első idegen Gethenen. Énelőttem már járt itt titokban egy földerítő csapat, amely igyekezett getheninek kiadni magát, és egy év alatt bejárta Karhidát, Orgoreynt és a Szigeteket. Hazatérve beszámolt az Ekumen tanácsának. Ez több mint negyven évvel ezelőtt történt, az ön nagyapja uralkodása alatt. A beszámoló a lehető legkedvezőbb volt. Én pedig áttanulmányoztam az összegyűjtött információt, elsajátítottam a rögzített nyelveket, és útnak indultam. Akarja látni, hogyan működik ez a Szerkezet, uram?

– Én nem szeretem a trükköket, Ai uram.

– Ez nem trükk, uram. Az ön tudósai megvizsgálták...

– Én nem vagyok tudós.

– Ön uralkodó, uram. Az önnel egyenrangúak várják az ön szavát az Ekumen központi világán.

Vad szemeket meresztett rám. Hogy felcsigázzam a hiúságát és az érdeklődését, presztízscsapdát állítottam föl neki. Ám balul ütött ki minden.

– Helyes. Kérdezze meg a masináját, mitől s lesz valaki árulóvá.

Lassan lepötyögtettem a karhidai betűkre beállított billentyűkön: „Argaven, Karhida királya kérdezi, mitől lesz valaki árulóvá.” A betűk fölvillantak, aztán elenyésztek a parányi képernyőn. Argaven egy percre abbahagyta nyugtalan hajlongását, és figyelt.

Vég nélkülinek tűnő várakozás következett. Hetvenkét fényévnyire innen valaki bizonyára lázasan faggatja a karhidai nyelvre betáplált komputert vagy éppenséggel a filozófiai ismeretek tárházát. Végre a képernyőn élesen fölvillantak a betűk, s kisvártatva lassan elenyésztek: „Argavennek, Karhida királyának Gethenen üdv. Nem tudom, mitől lesz valaki árulóvá.

Senki sem tartja magát árulónak, evégből nehéz is rájönni. Tisztelettel Spimolle G. F., a Stabilok nevében, a haini Sairében, 93/1491/45.”

Az üzenet végén kitéptem a szalagot, és átnyújtottam Argavennek. Ez az asztalra dobta, visszatért a középső tűzhelyhez, szinte a lángok közé, belerúgott a lángoló fahasábokba, és a kezével csapkodta a szikrákat.

– Sokra megyek ezzel a válasszal, amelyet akármelyik jóstól megkaphattam volna. Megsütheti a válaszait, Ai uram! De a ládáját, a masináját is. Vagy a járművét, a hajóját. Az egész hókuszpókuszt. Azt kívánja, hogy higgyek magának, a meséinek, az üzeneteinek. De hát mivégre higgyem el vagy egyáltalán hallgassam meg őket? Legyen bár nyolcvanezer szörnyek lakta világ odakint a csillagok között, mi közünk hozzájuk? Mi nem akarunk semmit sem tőlük. Nekünk már régtől fogva megvan a magunk életformája, amit mi magunk választottunk. Karhida elérkezett egy új korszak, egy nagyszerű kor küszöbére. Mi a magunk útját járjuk. – Megtorpant egy pillanatra, mintha elvesztette volna érvei fonalát, de az is lehet, hogy az érveknek nem is Ő volt a szülőapjuk. Estraven után bizonyára valaki más töltötte már be a „király füle” tisztét. – Ha pedig ezek az Ekumenek akarnának tőlünk valamit, akkor nem magát egyedül küldték volna ide. Álnok szemfényvesztés. Akkor ezerszám özönlöttek volna ide az idegenek.

– De ahhoz, hogy egy ajtót kinyissunk, nincs szükség ezer emberre, uram.

– Szükség lehet, ha nyitva is akarják tartani.

– Az Ekumen megvárja, amíg ön, uram, magától megnyitja. Semmit sem akar önre kényszeríteni. Azért küldtek egyedül, és azért vagyok egyedül, nehogy félelmet ébresszek magam iránt.

– Félelmet maga iránt?! – csattant föl a király élesen, felém fordítva árnyékmarta, gunyoros arcát. – De hiszen én tartok öntől, Követ. Tartok azoktól, akik ideküldték magát. Tartok a hazugságtól, a trükköktől, de leginkább a keserű igazságtól félek. Ezért jól kézben tartom az ország kormánykerekét. Mert az embereket egyedül a félelem igazgatja. Minden más hatástalan. Minden más gyorsan elenyészik. Lehet, hogy maga az, akinek kiadja magát, ám ennek ellenére maga egy csalárd szemfényvesztő. Semmi sincs a csillagok között, csak üresség, sötétség és borzalom, és maga betoppan ide egyszál-egyedül, hogy megfélemlítsen. De én már amúgy is félek, pedig én vagyok a király. Féljétek a királyt! Most pedig szedje össze a bűvészszerszámait, és távozzék, nincs szükség több szóra. Megparancsoltam, hogy szabadon járhat-kelhet Karhidában.

Így hát eltávoztam a király színe elől, és kipp-kopp-kipp-kopp – végigvonultam a terem rőtes félhomályában a rőt színű padlón, míg a kettős ajtó végleg el nem választott tőle.

Kudarcot vallottam. Elejétől végig. A király házából elmenően azonban, amíg végigbaktattam a Palota területén, nem is annyira a kudarcom izgatott, mint az, hogy milyen szerepe volt ebben Estravennek. Miért száműzte őt a király azzal az ürüggyel, hogy az Ekumen ügye mellett kardoskodott (a kiáltványból legalábbis ez derült ki), ha egyszer (a király állítása szerint) éppen az ellenkezőjét tette? Mikor tanácsolta először azt a királynak, hogy ne álljon szóba velem, és miért? Miért lett ő kegyvesztett, míg engem futni hagynak? Melyikőjük hazudott nagyobbat, és mi az ördögnek hazudtak egyáltalán? Estraven, hogy mentse a bőrét – gondoltam végül is –, a király pedig, hogy mentse a tekintélyét. A magyarázat helyénvalónak látszott. Ám egyáltalán hazudott-e Estraven? Beláttam, hogy nem tudnám megmondani. Föltűnt előttem a Vörös Sarokház. A kertkapu tárva-nyitva. Egy pillantást vetettem a sötét medence fölé hajló fehér seremfákra, a rezzenéstelen délutáni szürkeségben elhagyottan tátongó rózsaszín téglaösvényekre. A medence mellett még megmaradt némi hó a kövek árnyékában. Estravenre gondoltam, amint várt rám előző este a szállongó hóesésben, és elfogott a szánalom az ember iránt, aki a tegnapi parádén még ott izzadt fenségesen, hatalma teljes pompájában, karrierje csúcsán, fennkölten és mindenhatóan, és íme, ma nincs sehol, vége. Fut a határ felé, a halál háromnapnyi járásra a nyomában, senki sem mer szóba állni vele. Karhidában ritka a halálos ítélet. Az élet itt kegyetlen, s az emberek a természetre vagy a haragra bízzák a halált, nem a törvényre. Kíváncsi voltam, hogyan indult útnak Estraven ennek az ítéletnek az ösztökéje alatt. Gépkocsin semmi esetre sem, mert azok mind a Palota tulajdonába tartoznak; és melyik hajó vagy bárka venné őt a fedélzetére? Talán gyalog talpal, s a hátán cipeli azt a motyóját, amit el bír vinni? A karhjdaiak többnyire gyalog járnak; nincsenek igásállataik, sem repülő járműveik, az időjárás az év legnagyobb részében lelassítja a géperejű közlekedést; igaz, hogy ezeknek az embereknek soha semmi nem sietős. Magam elé képzeltem ezt a büszke embert, amint számkivetve vánszorog parányi féregként az öböl felé vezető hosszú úton. Mialatt mindez megfordult bennem, a Vörös Sarokház elmaradt mellettem, s vele kirepült elmémből minden találgatás arról, hogy mit és miért tett vagy nem tett Estraven meg a király. Végeztem velük. Kudarcot vallottam. Most mi legyen? Orgoreynbe kellene mennem, Karhida szomszédjába és rivális országába. Ám ha egyszer elmentem oda, aligha lenne könnyű visszatérnem Karhidába, ahol pedig még nem végeztem be a dolgomat. Nem szabad elfelejtenem, hogy egész életem rámehet és talán rá is megy arra, hogy teljesítsem az Ekumen számára vállalt küldetésemet. Csak semmi sietség. Nem kell úgy rohannom Orgoreynbe, azelőtt, hogy többet is megtudnék Karhidáról, különösen pedig az Erődökről. Két éven keresztül csak kérdésekre válaszoltam, most majd én fogok kérdezősködni. De nem Erhenrangban. Végre megértettem, hogy Estraven figyelmeztetni akart engem, és ha nem is bízom meg a figyelmeztetésében, figyelmen kívül sem hagyhatom. Ha kerülővel is, de oda akart kilyukadni, hogy tűnjek el a városból meg az udvarból. Eszembe villantak Tibe úr fogai... A király biztosította számomra a szabad mozgást; nosza, éljünk a lehetőséggel! Mint ahogy az Ekumen iskolában mondják: ha a cselekvés kezd meddővé válni, gyűjts információkat; ha az információszerzés sem terem többé gyümölcsöket, aludj. De én még nem vagyok álmos. Elmegyek kelet felé, az Erődökbe, és ha lehet, megtudok egyet-mást a Jövendőmondóktól.

4. A TIZENKILENCEDIK NAP

Kelet-karhidai történet, elmondta a Gorínhering Tűzhelyben Tobord Chorhawa, feljegyezte G. A., 93/1492.

Berosty úr eljött a Thangering-erődbe, s negyven berillt meg kertjeinek félévi javadalmát ajánlotta föl egy jóslatért, s az árát elfogadhatónak ítélték. Föltette hát a kérdését Odrennek, a Takácsnak, s a kérdés így hangzott: Mely napon fogok meghalni?

A Jövendőmondók összegyülekeztek, és együtt elvonultak a sötétségbe. A sötétség elmúltával Odren kinyilatkoztatta a választ: Odstreth napján fogsz meghalni (a hónap tizenkilencedik napján):

„Melyik hónapban? Hány év múlva?!” – kiáltott föl Berosty, ám a kötelék megszakadt, és nem jött több válasz. Berosty berontott a körbe, torkon ragadta és fojtogatni kezdte Odrent, a Takácsot, s azt üvöltözte, hogy ha nem fejelnek a kérdésére, kitekeri a Takács nyakát. A többiek azonban, bár erős ember volt, elrántották és lefogták őt. De kezeik közt vergődve ő egyre csak kiáltozott: „Feleljetek!”

Odren azt mondotta:

– Megkaptad, az árát kifizetted Menj!

Berosty ekkor dúlva-fúlva visszatért Charuthéba, családja harmadik domíniumába, amely most még szegényebb lett a jóslatért leszurkolt fizetséggel. Bezárkózott az erősségbe, a Tűzhely tornyának legfelső szobáiba, és sem barát, sem ellenség, sem vetés, sem aratás, sem kemmer, sem portya nem tudta előcsalogatni onnan egész hónap meg a következő meg a rákövetkező hónapok folyamán; elmúlt hat hónap, elmúlt tíz hónap, de ő rabként bezárkózott a szobájába, és várt, sem ételt, sem italt nem vett magához, és álomra sem hajtotta a fejét.

Szerelmi és esküdt kemmeringje a Geganner törzsből való Herbor volt. Ez a Herbor Grende hónapjában elment Thangering-erődbe, és a Takács elé állt. – Mondj nekem jóslatot.

– Mivel tudsz fizetni? – firtatta Odren, látván az ember viseltes ruháit, elnyűtt lábbelijét, ütött-kopott szánját, toprongyos alakját.

– Az életemmel – felelte Herbor.

– Másod semmid sincs, uram? – kérdezte most már Odren, mintha nemesúrral beszélne. – Mást nem tudsz ajánlani?

– Egyebem semmim sincs – mondta Herbor. – De nem tudom, ér-e valamit nektek az életem.

– Semmit – felelte Odren –, mi itt semmire sem megyünk vele.

Ekkor Herbor a szégyen és a szerelem súlya alatt térdre omlott, és így könyörgött:

– Kérlek, feleljetek a kérdésemre. Nem magamért kérem!

– Hanem kiért? – kérdezte a Takács.

– Uramért és kemmeringemért, Ashe Berostyért – felelte az ember, és sírva fakadt. – Se szerelem, sem öröm, sem uraság ízét nem élvezi, amióta idejött, és meghallotta azt a választ, amely nem volt válasz. El fogja emészteni a halál.

– Úgy igaz: mert mi emészti el az embert, ha nem a halála? – mondta Odren, a Takács, Herbor szenvedélye azonban megindította a szívét, és ezzel bocsátotta el: – Meg fogom keresni a választ a kérdésedre, Herbor, és nem kérek érte semmit. De jól gondold meg, mindennek megvan az ára. A kérdező megfizeti, amit fizetnie kell.

Ekkor Herbor köszönete jeléül szeméhez szorította Odren kezeit, s a jóslat elindult a maga útján. A Jövendőmondók összegyülekeztek, és bevették magukat a sötétségbe. Herbor követte őket, és föltette nekik a kérdését, s a kérdés így hangzott: Meddig fog Ashe Berosty élni? Mert Herbor azt gondolta. Így birtokába jut a napok vagy évek számának, s a bizonyosság meg fogja hozni szerelme nyugalmát. És a Jövendőmondók sötétbe burkolóztak, s kisvártatva Odren fájdalmasan fölkiáltott, mint akit a tűz heve éget: Tovább, mint Gegannerbéli Herbor!

Herbor nem erre a válaszra számított, de mit volt mit tennie, szívének nagy türelmében Grende hómezőin át megtért a hírrel Charuthéba. Hamarosan elérte az Uradalmat, betért az erődbe, és fölkapaszkodott a toronyba, ahol Berosty, a kemmeringje most is ott rostokolt zordon kétségbeesésbe roskadva a hamvadó tűz mellett, karját a vörös kőasztalon nyugtatva, fejét a mellére hajtva.

– Ashe – szólította meg Herbor –, elmentem Thangering-erődbe, és a Jövendőmondók válaszoltak a kérdésemre. Megkérdeztem tőlük, meddig fogsz élni, és ők azt felelték, hogy Berosty túl fogja élni Herbort.

Berosty lassan fölemelte a fejét, mint akinek a nyakcsigolyái berozsdásodtak, és megszólalt:

– Azt is megkérdezted tőlük, mikor fogok meghalni?

– Én azt kérdeztem, meddig fogsz élni.

– Meddig? Te ostoba! Megkaptad a Jövendőmondók fülét, és nem kérdezted meg tőlük, mikor fogok meghalni, melyik évben, hónapban, napon, hány napom van hátra; te azt kérdezted, meddig? Ó, te ostoba, te sült bolond, te, tovább, mint te, igen, tovább, mint te! – Berosty fölkapta a súlyos vöröskő asztalt, mintha könnyű bádoglemez volna, és lesújtott vele Herbor fejére. Herbor lerogyott s a kő a tetejébe. Berosty csak állt egy darabig eszelősen. Aztán fölemelte a követ, s látta, hogy szétzúzta Herbor fejét. Visszahelyezte a követ a lábazatára. Leheveredett a halott mellé, és átölelte, mintha kemmerben volnának, s mi sem történt volna. Így találtak rájuk a charuteiek, amikor végül is behatoltak a toronyszobába. Berosty megháborodott, és kénytelenek voltak rács mögé dugni, mert egyre Herbort kereste, akiről azt hitte, hogy megtalálja valahol az Uradalom területén. Ez így folytatódott egy hónapon át, amíg Odstreth napján, Thern hónap tizenkilencedikén föl nem akasztotta magát.

5. AZ IGÁBA FOGOTT MEGSEJTÉS

Háziasszonyom, egy bőbeszédű ember szervezte meg keleti utamat.

– Ha valaki el akar jutni az Erődökbe, át kell kelnie a Kargavon. Át a hegyeken Ókarhidába, majd Rerbe, a régi királyvárosba. Figyeljen ide, van egy földim, aki teherkaravánt szokott vezetni az Eskar-hágón át, és tegnap azt mondta, hogy hamarosan útnak indítják az idei nyár első járatát Getheny Osméba, mivelhogy ilyen meleg tavaszunk van, s az utak már egészen Engoharig járhatók, és egy-két napon belül a hágót is megtisztítják az ekék. Én magam nem fogok átkelni a Kargavqn, ha már egyszer itt lakom Erhenrangban, és tető van a fejem fölött. Hanem én yoméshta vagyok, dicsértessenek a Trónus kilencszáz fönntartói, és áldassék Meshe teje, és egy yoméshta mindenütt yoméshta. Mert tudja, mi nemrégen költöztünk ide, s bár az én uram: Meshe 2202 évvel ezelőtt született, a Handdara ősi törvénye már akkor is tízezer esztendőre tekintett vissza. S aki az Ősi Törvényt keresi, annak az Ősi Földre kell mennie. Figyeljen ide, Ai uram. Akármikor jön is erre a lakószigetre, nálam megtalálja a szobáját, de szerintem bölcsen tenné, ha egy időre eltűnne Erhenrangból, mert mindenki tudja, milyen nagy ügyet csinált az áruló abból, hogy magát a barátjává tegye a Palotában. Most, hogy a vén Tibe lett a Király Füle, minden visszazökken a régi kerékvágásba.

Menjen le szépen az Új-kikötőbe, ott ráakad a földimre, s ha azt mondja neki, hogy én küldtem hozzá...

És így tovább. Mint említettem, bőbeszédű volt az illető, és mihelyt látta, hogy nincs shifgrethorom, fölhasznált minden alkalmat, hogy elhalmozzon a tanácsaival, még ha be is csomagolta egy csomó „hogy há”-ba és „minthá”-ba. Ő volt az itteni sziget felügyelője; ringó kövér ülepéről, lágy arcvonásairól, minden lében kanál, kíváncsi, közönséges, nagylelkű természetéről én csak úgy emlegettem magamban, mint háziasszonyomat. Irántam tanúsított jóindulata nem zavarta abban, hogy ha nem voltam otthon, néhány garasért mutogassa a szobámat az izgalomra éhes kíváncsiaknak: Íme, a titokzatos Követ szobája! Külsejében és viselkedésében annyi nőies vonás volt, hogy egyszer meg is kérdeztem tőle, hány gyermeke van. Arca elkomorodott. Sosem született gyermeke. Ellenben nemzett négyet. Ilyesféle melléfogást lépten-nyomon elkövettem. A kulturális megrázkódtatás kismiska volt ahhoz a biológiai megrázkódtatáshoz képest, amit mint hímnemű emberi lénynek el kellett szenvednem olyan emberi lények között, akik életük öthatod részét semleges hermafroditák gyanánt élik le.

A rádióhírek egyébről sem szóltak, mint az új miniszterelnök, Pemmer Harge rem ir Tibe cselekedeteiről. Elég sokat foglalkoztak az északi Sinothvölgy ügyével. Úgy látszik, Tibe eltökélte; hogy érvényesíti Karhida igényét arra a területre: nincs az a világ, amely a társadalmi fejlődés hasonló szintjén megúszná az ilyen akciókat háború nélkül. Gethenén azonban semmi sem robbanthatott ki háborút. Marakodás, gyilkosság, viszálykodás, rajtaütés, vérbosszú, bérgyilkosság, kínzás és gyűlölködés – mindez megtalálható emberi vívmányaik fegyvertárában; a háborút azonban elkerülték. Mintha hiányoznék belőlük a mozgósítás képessége. Ebben a tekintetben semmiképpen sem úgy viselkedtek, mint az állatok, vagy mint a nők, mint az emberek vagy a hangyák. Eddig legalábbis. Amennyit Orgoreynről megtudtam, arra vallott, hogy ott az elmúlt öt-hat évszázad során egyre inkább kialakult egy mozgósítható társadalom, igazi nemzeti állam. Az eddig jórészt gazdasági téren megmutatkozó presztízsvetélkedés talán rábírja Karhidát, hogy abban is versenyre keljen nagyobbik szomszédjával, hogy – mint Estraven mondotta volt – családi perpatvar helyett maga is nemzetté váljék; hogy – s ezt ugyancsak Estraven jegyezte meg – fölfedezze a patriotizmust. Ha ez bekövetkeznék, a gethenieknek minden esélyük meglesz rá, hogy „megérjenek” a háborúskodásra.

Mindenképpen el szándékoztam jutni Orgoreynbe, mihelyt elvégzem a dolgomat Karhidában, hogy meggyőződjek sejtéseim valódiságáról: így hát eladtam még egy rubint az Eng utcai sebhelyes arcú ékszerésznek, és csupán a pénzt, az ansible-t, néhány szerszámot és egy váltás öltönyt véve magamhoz, a nyár első hónapjának első napján utasként hozzácsapódtam egy kereskedőkaravánhoz.

A szárazföldi hajókaraván napkeltekor hagyta el az Új-kikötő szélfútta rakodópartjait. A húsz testes, bárkára emlékeztető alkotmány nesztelen hernyótalpain áthaladt az ív alatt, keletnek fordult, és libasorban végigvonult Erhenrang hajnali félhomályba merült, mély utcáin. Rakományuk ládákba csomagolt optikai lencsékből, hangszalagtekercsekből, réz-és platinadrót spulnikból, a Nyugati Lankákon nőtt, és szőtt növényi szövetvégekből, az Öböl halaiból készült szárítmányokból, golyóscsapágyakból és egyéb apró gépalkatrészekből állott, tíz bárka pedig orgotai kadikmaggal volt teli, s mindez Pering Vihar-vidékre, az ország északkeleti csücskébe volt címezve. A Nagy Kontinens egész teherszállítását ezek a villamos meghajtású járművek bonyolítják le, amelyek, ha mód van rá, szívesen vitetik magukat a folyók és csatornák uszályaival. A mély havú hónapokban a lassú hóekés traktorok, a motoros szánok, a befagyott folyók szeszélyes jéghajói nyújtják az egyedüli közlekedési lehetőséget a sítalpakon meg a ródlikon kívül; olvadás idején minden közlekedés megbénul. Így aztán alig köszönt be a nyár, rohanvást megindul az áruszállítás is. Az utakat ellepik a karavánok. A közlekedés szabályai előírják, hogy minden járműnek vagy karavánnak állandó rádiókapcsolatot kell tartania az úton elhelyezett ellenőrző pontokkal. Így bármilyen sűrű is a forgalom, sikerül tartani a folyamatos 25 (földi) mérföldes óránkénti sebességet. A getheniek tudnának gyorsabb járműveket is gyártani, de nem teszik. Ha megkérdezi az ember, miért nem, a felelet az rá: minek? Mint amikor a földlakóktól azt kérdezik, minek az a nagy sebesség, s a válasz az: miért ne? Az ízlésről nem lehet vitatkozni. A földlakók úgy érzik, nekik előre kell törniük, haladniuk kell. Tél lakói ellenben, akik állandóan az első évben élnek, úgy érzik, hogy a haladás kevésbé fontos, mint a jelenlét. Én a földi mércékhez szoktam, és Erhenrangot elhagyva nem tudtam megbékélni a karaván lassú cammogásával; szerettem volna kitörni és előrerohanni. Örültem, hogy magam mögött hagyom azokat a véget nem érő kőutcákat a föléjük hajló meredek, fekete tetőkkel és a megszámlálhatatlan tornyokkal, ezt a napfény nélküli várost, ahol összes reményemet félelembe fullasztotta az ármány.

A Kargav előhegységeire fölkapaszkodóban a karaván rövid, de annál gyakoribb étkezési pihenőket tartott az út menti vendéglőkben. A délután folyamán az egyik domb tetejéről először tárult elénk az egész hegyvonulat! Megpillantottuk Kostort, ezt a talpától a csúcsáig hat és fél ezer méternyire magasodó hegyormot; széles nyugati lejtője elzárta szemünk elől az északabbra levő, helyenként tízezer méternyire is fölmeredő magaslatokat. Kostortól délnek egymást követték a szürke égboltot megtámasztó fehér süvegek; összesen tizenhármat számláltam meg, az utolsó már csak elmosódó fényfoltnak tűnt a távoli dél ködében. A vezető fölsorolta mind a tizenháromnak a nevét, és barátságos igyekezetében, hogy minél jobban rám ijesszen, hosszú történetekkel traktált lavinákról, bősz hegyi viharokról, amelyek hajókat söpörtek le az útról, hóeke-kezelőkről, akik hetekre megrekedtek a hozzáférhetetlen magasságokban, és ehhez hasonló esetekről. Elmondta, hogyan csúszott meg egyszer az előtte cammogó jármű, és hogyan zuhant alá egy háromszáz méter mély szakadékba; a legfurcsább az volt, mondotta, hogy milyen lassúnak tűnt a zuhanása. Mintha egy egész délután eltartott volna, amíg alálibeg a mélységbe, és szinte föllélegzett, amikor az végre hangtalanul belehuppant odalent egy tizenöt méteres hóbuckába.

A harmadik órában megálltunk vacsorázni egy nagyobb vendégfogadóban; a tágas, gerendamennyezetes, lobogó tüzek megvilágította termekben minden jóval megrakott asztalok hívogattak; mi azonban nem maradtunk itt éjszakára. Karavánunk hálóalkalmatosságokból állott, s a maga karhidai módján sietett elsőnek elérni Pering Vihar-vidéket, hogy a vállalkozó kalmárok lefölözhessék a piacot. A járművek akkumulátorait feltöltötték, a vezetőket leváltották, és továbbindultunk. A karaván egyik kocsija hálóhelyül szolgált; de csak a vezetőknek. Az utasok számára nem akadt fekvőhely. Az éjszakát a hideg vezetőfülkében vészeltem át, a kemény ülésen, és csak egyszer szakítottuk meg az utat, úgy éjféltájban, hogy harapjunk valamit a hegyoldalban megbúvó kicsiny fogadóban. Karhida nem ismeri a kényelmet. Hajnalban arra ébredtem, hogy már mindent magunk mögött hagytunk, csak a kő, a jég, a fény meg a keskeny út kísért el bennünket, amely egyre emelkedett hernyótalpaink alatt. Dideregve arra gondoltam, hogy vannak dolgok, amelyek kárpótolják az embert a kényelem hiányáért, föltéve ha nem vénasszony vagy öreg kandúr az illető.

Többé egy fogadót sem látni ezeken a rémisztő hó-és kőkapaszkodókon. Ha eljött az étkezés ideje, a bárkák sorra némán lehorgonyoztak a harmincfokos, hóbundába öltözött lejtőn s mindenki lekecmergett az utasfülkékből, és fölsorakozott a hálókocsi körül, hogy átvegye csésze forró levesét, darabka szárított kenyéralmáját és bögre savanyú sörét. S a hóban toporogva, hátunkat a csillogó, száraz hódarát sodró, metsző szélnek támasztva, eltüntettük magunkban az ételt-italt. Aztán visszakapaszkodtunk a bárkákba, és folytattuk utunkat, egyre fölfelé. A Wehoth-hágóban, 4600 méter magasságban, déli verőfényben, a hőmérő kis híján harminc fokot mutatott a napon, míg árnyékban mínusz tíz fokra süllyedt. A villamos motorok halk zümmögésében az ember meghallotta a tátongó szakadékok húszmérföldnyi messzeségben kéklő átelleni meredélyein a lezúduló lavinák dübörgését is.

Késő délután Eskarnál, 5070 méter magasságban elértük a csúcsot. Kostor déli lejtőjén, amelyen egész nap véget nem érően kapaszkodtunk fölfelé, vagy negyed mérföld magasan az út fölött egy különös sziklaalakzatot, egy várszerű kiemelkedést pillantottam meg.

– Látja odafönn az Erődöt? – kérdezte a vezető.

– Csak nem emberi építmény az ott?

– Az Ariskostor-erőd.

– De hiszen ott fönn senki sem képes élni.

– A vének képesek. Egy időben olyan karavánban szolgáltam, amely élelmet hozott nekik Erhenrangból a nyár vége felé. Persze, az év tíztizenegy hónapjában ki sem tudnak mozdulni, de ezzel ők mit sem törődnek. Heten vagy nyolcan laknak ott fenn.

Csak néztem a magasság magányában árválló rideg kőpilléreket, és nem akartam hinni a vezető szavának; ám egyelőre föladtam a kételyemet. Ha valaki képes megmaradni ebben a fagyos sasfészekben, az csakis karhidai lehet.

A lefelé vezető út hol messze északnak, hol messze délnek kanyargóit, többnyire mély szakadékok taréján: a Kargav keleti lejtője ugyanis meredekebb, mint a nyugati; a hegyképződés gigászi lépcsőfokai itt a maguk nyerseségében ereszkednek lefelé a síkság felé. Napnyugtakor apró pontok füzérét pillantottuk meg, több mint kétezer méterrel vonult alattunk a fehér derengésben: egy szárazföldi hajókaraván, amely egy nappal előttünk hagyta el Erhenrangot. Másnap este mi magunk is leereszkedtünk oda, s vonultunk nagy óvatosan, tüsszenteni se merve, nehogy nyakunkba zúdítsuk a lavinát. Messze elöl és a hátunk mögött kelet felé egy darabig föltárult alattunk egy homályba vesző tágas pusztaság: Rer felhő árnyékolta, ezüstfolyók szabdalta síksága.

Erhenrangból való elutazásunk negyedik napjának alkonyatára érkeztünk meg Rerbe. A két várost ezerszáz mérföld, egy több mérföld magas hegyfal és két-háromezer esztendő választja el egymástól. A karaván megállapodott a Nyugati Kapu előtt, hogy ott a csatornákon közlekedő uszályokra rakodjon át. Sem szárazföldi hajó, sem kocsi nem léphet Rer területére. A város még azelőtt épült, hogy a karhidaiak gépjárműre szálltak volna, és már ennek is több mint tizenkét évszázada. Rerben nyoma sincs utcáknak. Helyettük alagútszerű fedett gyalogjárók szolgálják a közlekedést, amelyeknek a tetején vagy a belsejében nyaranta ki-ki kedve szerint sétálhat. A házak, szigetek és tűzhelyek (ezek a nemzetségi telepek) festői összevisszaságban halmozódnak egymásra, s mindez (mint Karhidában a zűrzavar általában) egyszerre csak káprázatos pompában csúcsosodott ki: az Un-palota grandiózus, vérvörös, ablaktalan toronyerdejében. Ezek a tizenhét évszázados tornyok egy évezreden át szolgáltak otthonul Karhida királyainak, míg a dinasztiaalapító Argaven Harge át nem kelt a Kargáv-hegységen, és be nem telepítette a Nyugati Szakadék tágas völgységét. Rer épületei kivétel nélkül kitűnnek fantasztikus masszivitásukkal, öles alapzatukkal, idő-és vízállóságukkal. Télen a pusztai szelek többnyire kifújják a havat a városból; ám ha úgy adódik, a hóviharok hóhegyeit sem takarítják el az utcákról, mivelhogy utcáik sincsenek. Ilyenkor a kőalagutakat használják, vagy a hóban ásnak maguknak ideiglenes aluljárókat. A házaknak csak a teteje látszik ki a hóból, és a téli ajtókat gyakorta az ereszek alatt vagy egyenesen a háztetőkön kell elhelyezniük, mint valami manzárdablakot. A számtalan folyó szabdalta síkságon az olvadás hozza el a megpróbáltatások idejét. Az alagutak ilyenkor záporcsatornákká válnak, az épületek közeit elönti a víz, s Rer lakói az így képződött számtalan csatornán és tavon csónakokon közlekednek, evezőikkel lökdösve odébb a kisebb jégtáblákat. És a nyár pora, a tél hófödte tetőrengetege, a tavasz áradata fölött változatlanul ott lebeg a sok-sok torony, a városnak ez az elhagyatott, elpusztíthatatlan szíve.

A tornyok szélárnyékos oldalán megbújó, méregdrága vendégfogadóban találtam szállásra. Egy! nyugtalan álmokkal terhes éjszaka után kora hajnalban fölkeltem, kifizettem a szállásért, reggeliért meg az eléggé pontatlan útbaigazításért kizsarolt borsos árat, és gyalogosan útra keltem Otherhord, e Rertől nem messze meghúzódó ősi Erőd felé. Alig tettem meg ötven lépést a fogadótól, máris eltévedtem. Végül a tornyokkal a hátam mögött, Kargav égbenyúló fehér vonulatát jobb kéz felől tudva, délnek fordultam és elhagytam a várost, s az úton egy parasztgyerek megmagyarázta, hol kell letérnem Otherhord felé.

Délre értem oda. Helyesebben délre odaértem valahova, de magam sem voltam biztos benne, hogy hová. Valami erdőféle vagy sűrű liget volt ez: a fák azonban még az ápolt erdőknek ebben a világában is a megszokottnál gondosabban voltak karbantartva, s egy ösvény vezetett a domboldalon a fák közé. Kisvártatva az ösvény, mellett jobb kéz felől egy fakunyhót pillantottam meg, kissé távolabb, bal kéz félé pedig egy nagy faház ötlött a szemembe; irányából a sülő hal étvágygerjesztő illata csapta meg az orrom.

Némi szorongással indultam meg az ösvényen. Nem tudhattam, hogyan fogadják a handdaraták a látogatókat. Jószerivel alig tudtam valamit róluk. A Handdara tulajdonképpen egy olyan vallás, amely nem ismer sem egyházi intézményt, sem papokat, sem hierarchiát, sem fogadalmat, sem hitvallást; ma sem tudnám megmondani, hogy istene van-e egyáltalán. Ez a hit nehezen megfogható. Mindig épp másutt van. Egyetlen kézzelfogható megnyilvánulása az Erődökben testesül meg, ezekben a menedékekben, amelyekben egy éjszakára vagy akár egy életre visszavonulhat valaki. Eszembe sem jutott volna, hogy kifürkésszem ennek a furcsa, megfoghatatlan vallásnak a titkos helyeit, ha nem keresem a választ arra a kérdésre, amelyre a Földerítők sem adták meg a feleletet: kik azok a Jövendőmondók, és pontosan mivel foglalkoznak?

Én már több időt eltöltöttem Karhidában, mint a Földerítők, mégsem adtam sok hitelt a Jövendőmondókról és jóslataikról kerengő történeteknek. A jövőbelátás legendája mindenhová elkíséri az embert. Itt istenek, ott szellemek, amott komputerek nyilatkoznak meg. A szavak kétértelműsége vagy a statisztikai valószínűség számos kibúvóval szolgál, a hézagokat pedig áthidalja a hit. A legenda mégis megérte, hogy utánajárjon az ember. Én is hasztalanul próbáltam meggyőzni a karhidaiakat a telepatikus kommunikáció létezéséről: hiszik, ha „látják” – pontosan úgy, mint én a Handdara Jövendőmondóit.

Amint egyre beljebb hatoltam az ösvényen, egy egész falu vagy város rajzolódott ki előttem szétszórva a lankás erdő árnyában, ugyanolyan összevisszaságban, mint Rer, csak titokzatosságba, békés falusiasságba burkolózva. A háztetőkre és az ösvényekre ráborultak a hemmenfák ágai (Tél bolygó legelterjedtebb fája volt ez a vastag, sápadt-vörös tűlevelekkel borított zömök fenyőféle). A mellékutcákat ellepték a hemmentobozok, a levegő telítve volt a hemmenfák illatával, a házak a hemmen sötét színű fájából épültek. Tanácstalanul megálltam, nem tudtam eldönteni, melyik ajtón kopogtassak be, amikor a fák közül előőgyelgett egy ember, s udvariasan köszöntött.

– Szabad kérdeznem, nemde szállást keres? – érdeklődött.

– Kérdéssel jöttem a Jövendőmondókhoz. – Úgy véltem, jobb, ha legalábbis kezdetben karhidainak tartanak. Akár csak a Földerítők, én is minden nehézség nélkül kiadhattam magam bennszülöttnek, minden karhidai nyelvjárást hibátlanul beszéltem, szexuális rendellenességemet pedig elfödte súlyos öltözékem. Igaz, hogy hiányzott a getheniekre jellemző sűrű, finom hajkoronám, a szemem sem volt ferde metszésű, mint az övék, és feketébb is, magasabb is voltam a legtöbbjüknél, de csak annyira, hogy még belül maradtam a változatosság határain. A szakállamat, mielőtt útra keltem volna Ollulról, véglegesen eltávolíttattam (akkor még nem volt tudomásunk Perunter „bozontos” lakóiról, akiknek nemcsak az arcát, de az egész testét szőr borítja, akárcsak a fehér bőrű földlakókét). Egyszer-másszor megkérdezték tőlem, hol vertem be az orromat. Az enyém ugyanis lapos, szemben a getheniek hosszú, keskeny, szűk nyílású orrával, amely kiválóan alkalmazkodott a fagypont alatti levegő belélegzéséhez. Az a valaki ott az ösvényen enyhe kíváncsisággal nézegette az orromat, s azt mondta:

– Akkor nyilván a Takácshoz kíván szólni, ugye? Őt megtalálja odalent az irtáson, hacsak nem ment el a faszánnal. Vagy szívesebben beszélne talán először a szüzek közül valakivel?

– Nem is tudom. Én fölöttébb tudatlan vagyok... A fiatalember elnevette magát és meghajolt.

– Megtisztelve érzem magam! – mondta. – Én már három esztendeje élek itt, de még nem szedtem magamra annyi tudatlanságot, ami említésre méltó volna.

Láthatóan nagyon szórakoztatta a dolog, bár a modora nem volt bántó, és nagy nehezen sikerült annyi Handdara ismeretmorzsát előkaparnom az emlékezetemből, hogy rájöjjek: alaposan elvetettem a sulykot; mintha azzal álltam volna elő: „Nézd, micsoda gyönyörű fiú vagyok!”

– Vagyis azt akartam mondani, semmit sem tudok a Jövendőmondókról...

– Irigylésre méltó! – áradozott az ifjú zárdalakó. – Mert íme ahhoz, hogy valahová eljussunk, a szűz havat be kell mocskolnunk lábnyomainkkal. Megengedi, hogy elkalauzoljam az irtásra? A nevem Goss.

Utónevén mutatkozott be.

– Genry – viszonoztam, lemondva az l-ről. Követtem Gosst az, erdő hűs félhomályába. A keskeny ösvény szeszélyesen kanyargott jobbra-balra, le-föl a lejtőn; a vaskos hemmenfák között elszórtan, hol az ösvény közelében, hol távolabb föl-föltűnt egy-egy apró, erdőszínű házikó. Csupa vörös, barna, nyirkos, illatozó, komor mozdulatlanság. Az egyik házikóból a karhidai fuvola halk dallama úszott felém andalítón. Goss szaporán, könnyed, lányosán kecses léptekkel haladt néhány méterrel előttem. Fehér inge egyszerre fölizzott, s nyomában a sűrű félhomályból egy tágas zöld mezőség ragyogó napsütésébe léptem.

Húszlábnyira tőlünk egy alak állott szálfamozdulatlanul, oldalvást fordulva; égővörös köntöse és fehér inge fényes zománcberakás a magas fű zöldjében. Száz méterrel odébb egy másik szobor, kékben és fehérben; ez egyszer sem fordult vagy pislantott felénk, amíg mi az előbbivel beszéltünk. A jelenlevőség Handdara tanát gyakorolta éppen, ami afféle révület – a handdaraták a maguk negatívumot kedvelő módján révületlenségnek nevezik –, vagyis a legteljesebb érzéki fogékonyság és öntudat állapotában való önmegsemmisülés (önfelfokozás?). Jóllehet a technikája pontosan ellentéte a legtöbb misztikus tanénak, mégiscsak misztikus gyakorlatról lehet szó, amely az Immanencia tapasztalati megközelítésére tör; ámbár nem merném pontosan meghatározni a handdaraták egyetlen szertartását sem. Goss a skarlátvörösbe öltözött alakhoz fordult. Valamiféle félelemmel vegyes áhítat fogott el iránta, mikor kizökkent feszült mozdulatlanságából, ránk emelte a tekintetét, és lassan megindult felénk. Mintha, a déli verőfényt is elhomályosítaná a belőle áradó ragyogás.

Termetre olyan magas volt, mint én, és karcsú, az arca tiszta, nyílt, gyönyörű. Amint a tekintete találkozott az enyémmel, hirtelen úgy éreztem, hogy meg kell szólítanom őt, hogy ki kell nyújtanom feléje az elmémet, holott ezt a fajta érintkezést még egyszer sem gyakoroltam, amióta Télre jöttem, és még most sem volna szabad. A kényszer azonban erősebbnek bizonyult a megfontolásnál. Kinyújtottam felé a gondolatomat. De nem jött válasz. Nem jött létre a kapcsolat. Csak nézett rám rebbenéstelenül. Aztán a következő pillanatban elmosolyodott, és lágy, kissé magas hangján megszólalt:

– Ön a Követ, nemde?

– Igen – hebegtem.

– A nevem Faxe. Megtiszteltetés számunkra, hogy vendégül láthatjuk önt. Ugye velünk marad egy ideig Otherhordban?

– Kész örömest. Szeretném megismerni a jövendőmondás mibenlétét. És ha viszonzásul beszélhetek magamról meg arról, ahonnan jöttem...

– Ahogy óhajtja – szakított félbe Faxe derűs mosollyal. – örömünkre szolgál, hogy az Űr óceánján áthatolva kész volt újabb ezer mérfölddel megtoldani az útját és átkelni a Kargavon, csak hogy hozzánk ellátogasson.

– Azért vágytam Otherhordba, mert a jövendőmondásainak messze földön híre járja.

– Akkor bizonyára szeretné látni, hogyan jövendölünk. Vagy talán önnek is van kérdése hozzánk?

Tiszta tekintete őszinteséget parancsolt.

– Nem is tudom – feleltem.

– Nusuth – mondta ő –, nem számít. Talán ha itt marad, egy idő múltán meg fogja látni, van-e kérdése vagy nincs... Tudja, a jövendőmondók csak bizonyos időközökben jöhetnek össze. Így mindenképpen el kell töltenie velünk néhány napot.

El is töltöttem, méghozzá kellemes napokat.

Az idejével szabadon rendelkezett mindenki, csupán a közös munkára, mint szántás-vetés, kertészkedés, favágás, ház körüli teendők, fogták be az olyan jövevényeket, mint jómagam, ha valamelyik csapatnak épp múlhatatlan szüksége volt segítő kezekre. A munkát nem számítva, az egész nap eltelhetett anélkül, hogy egyetlen szót is váltottunk volna; legtöbbnyire a fiatal Gosszal, no meg Faxéval, a Takáccsal elegyedtem szóba, aki a maga rendkívüli és mint a tiszta vizű kút, áttetsző, ám egyben feneketlen mélységű egyéniségével testesítette meg a hely jellegét. Esténként össze-összegyülekeztünk valamelyik fák közé bújt, alacsony ház tüzhelyszobájában; az idő beszélgetéssel, sörözéssel telt, vagy megszólalt a zene, Karhida eleven, egyszerű dallamú, de bonyolult ritmusú, mindig rögtönözve előadott zenéje. Egyik este két bentlakó táncra kerekedett, két idős ember, hajuk már egészen kifehéredett, tagjaikra ráaszott a bőr, fekete szemük félig eltűnt a szemük külső sarkán lecsüngő ferde redők alatt. Táncuk lassú volt, pontos, fegyelmezett; szemet és elmét egyként gyönyörködtető. Vacsora után a harmadik órában kezdtek el táncolni. A zenészek egymást váltották, a dobos kivételével, aki megállás nélkül verte a maga körmönfontan bonyolult ütemét. A két öreg táncos még a hatodik órában, éjfélkor, öt földi óra múltával is ropta a táncot. Ez volt az első alkalom, hogy tanúja lehettem a dothe – a mi szóhasználatunk szerint a „hisztérikus erőkifejtés” – önként vállalt, fegyelmezett megnyilvánulásának, és ettől kezdve könnyebben elhittem a Handdara Véneiről keringő meséket.

Befelé forduló, önelégült, mozdulatlan élet volt ez, a handdaratáknak oly kedves különös „tudatlanságba” merült élete, mely híven szolgálja a tétlenség és be nem avatkozás szabályát. Ez a szabály (amely a nusuth szóban jut kifejezésre, s ez megközelítőleg azt jelenti, hogy „nem számít”) a kultusz lényege, nem merném azt állítani, hogy képes vagyok fölfogni az értelmét. Ám miután már fél hónapot eltöltöttem Otherhordban, Karhidát is kezdtem jobban megérteni. Az ország politikája, parádéi és szenvedélyei mélyén egy ősi sötétség, a Handdara passzív, anarchikus, hallgatag, termékeny sötétsége munkál.

És ebből a sötétségből rejtelmesen a fölszínre villan a Jövendőmondók szava.

Az ifjú Goss, aki élvezte mellettem a kalauz szerepét, azt mondta, hogy a Jövendőmondóknak bármiről és bármilyen formában feltehetek kérdést. „Minél pontosabb és körülhatároltabb a kérdés, annál konkrétabb a válasz – fejtegette. – A homályosság homályosságot szül – tette hozzá. – És persze vannak kérdések, amelyeket nem lehet megválaszolni.”

– Mi van, ha ilyet kérdezek? – firtattam. A válasz alól való kibúvás, ha körmönfontnak tűnt is, nem volt újdonság. Kísérőm válasza azonban váratlanul ért.

– A Takács vissza fogja utasítani. Megválaszolhatatlan kérdések már zátonyra juttattak jövendőmondó társaságokat.

– Zátonyra juttattak?

– Ismeri Shorth urának történetét, aki az Asen-erőd Jövendőmondóiból kicsikarta a választ arra a kérdésre, hogy mi az élet értelme? Ennek már vagy kétezer esztendeje. A Jövendőmondók hat napot, hat éjszakát maradtak a sötétben. A végén a Szüzek kővé dermedtek, az Eszelősök holtan estek össze, a Perverzek halálra kövezték Shorth urát, a Takács pedig... a Takács egy Meshe nevű ember volt.

– A Yomesh-kultusz alapítója?

– Az – felelte Goss, és elnevette magát, mintha valamilyen vidám történetet hallott volna, ámbár nem tudhattam, hogy a yomeshták vagy én magam vagyok-e jókedvének okozója.

Úgy döntöttem, hogy egy igen-nem kérdésnél maradok, amely legalább a válasz homályosságának vagy kétértelműségének a mértékére és jellegére segít rávilágítani. Faxe is megerősítette, amit Goss mondott, hogy a kérdésnek olyan dologra kell irányulnia, amelyről a Jövendőmondók az égvilágon semmit sem tudnak. Föltehetnék olyan kérdést, hogy jó lesz-e az idén a hoolmtermés S északi féltekéjén, s ők ezt megválaszolnák anélkül, hogy előzetesen akár halvány sejtelmük lett volna arról, hogy egyáltalán létezik egy S nevű bolygó. A jóslat így látszatra teljesen rá volt bízva a véletlenre, mint a gyufahúzás vagy a pénzfeldobás esetében. Egyáltalán nem – mondta Faxe –, a véletlennek itt nincs szerepe. Az egész folyamat éppen hogy ellentéte a véletlen kihívásának.

– Akkor a gondolatokban olvasnak.

– Nem – mondta Faxe a maga derűs, nyílt mosolyával.

– Talán anélkül olvasnak a gondolatokban, hogy maguk is tisztában lennének vele.

– Mi haszna volna ennek? Ha a kérdező ismerné a választ, nem volna hajlandó megfizetni az árainkat.

Olyan kérdést választottam, amire biztosan nem ismertem a választ. Csak az idő bizonyíthatja be a jóslat igaz vagy téves voltát, hacsak nem az a csodálnivalóan szakszerű prófécia lesz, amely bármilyen eshetőségre egyaránt alkalmazható, s amilyenre számítottam is. Kérdésem nem volt csip-csup kérdés; amikor megtudtam, milyen kemény és veszélyes megpróbáltatást jelent az egész ügylet Otherhord kilenc Jövendőmondója számára, lemondtam arról a szándékomról, hogy olyan jelentéktelen dolgokban kérjem ki a véleményüket, hogy mikor áll el az eső és hasonlók. A kérdező nagy árat fizetett – két rubinkövem vándorolt át az Erőd ládáiba –, de ennél is többe került a válaszadóknak. És minél jobban megismertem Faxét, annál nehezebb volt elhinnem róla, hogy hivatásos csaló, még kevésbé, hogy jó szándékú, önmagát is áltató szédelgő; értelme ugyanolyan kemény, tiszta és csiszolt volt, mint a rubinkövem. Nem vitt rá a lelkem, hogy beugrassam. Azt kérdeztem meg hát tőle, amit magam is a leginkább szerettem volna tudni.

Onnetherhadkor, vagyis a hónap tizennyolcadik napján mind a kilencen összegyülekeztek egy nagy, egyébként rendszerint lezárt épületben: egyetlen magas, kőpadlós, hideg csarnok, amelyet alig-alig világított meg a két lőrésablak meg a terem végében lobogó mély kandalló. Körbeültek a csupasz kövön, mindegyiken palást és kámzsa – kilenc nyers, hallgatag árny: kilenc körbeállított kődolmen a távoli Tűzhely sápadt derengésében. Goss, két másik fiatal kolostorlakó meg a legközelebbi Uradalom orvosa némán helyet foglalt a kandalló melletti ülőhelyeken, míg én a csarnokon végigvonulva, beléptem a körbe. Minden ceremónia nélküli, feszült várakozás. Amint közéjük léptem, az egyik kámzsás alak fölemelte a fejét, az arca idegen volt, durva vonású, vaskos, s szeme kihívóan tekintett rám.

Faxe keresztbe vetett lábbal ült, mozdulatlanul, ám egyre jobban feltöltődve valamilyen feszültséggel, amelytől könnyed, lágy hangja elektromos kisülésként csattant:

– Kérdezz!

A kör közepén állva föltettem a kérdést:

– Vajon öt év múlva ez a világ, Gethen, tagja lészen-e az Ismert Világok Ekumenjének?

Néma csend. Úgy álltam ott, mintha egy hallgatásból szőtt pókháló közepén csüngenék.

– A kérdést meg lehet válaszolni – hangzott a Takács csendes ítélete.

Mindenki megkönnyebbült. A kámzsás kőfigurák megelevenedtek; az, aki olyan furcsa szemeket meresztett rám, suttogni kezdett a szomszédjával. Kiléptem a körből, és csatlakoztam a Tűzhelynél ülő nézőkhöz.

A Jövendőmondók közül kettő továbbra is némán magába vonult. Egyikük időről időre kinyújtotta a bal kezét, és könnyű, gyors mozdulatokkal tízszer-hússzor a padlóra vert, majd újból szoborrá dermedt. Egyikükkel sem találkoztam eddig; Goss azt mondta, hogy ők az Eszelősök. Vagyis elmeháborodottak. Goss szerint „időmegosztók”, ami jelenthet tudathasadást is. A karhidai lélekgyógyászok, jóllehet a gondolatolvasás képessége híján olyanok voltak, akár a vak sebész, mégis nagy szakértői voltak a gyógyszereknek, hipnózisnak, sokkolásnak, kézrátételnek és különféle más elmegyógyászati módszereknek; meg is kérdeztem, hogy ezt a két elmebeteget nem lehetne-e kigyógyítani.

– Kigyógyítani? – csodálkozott Goss. – Kigyógyítani egy énekest a hangjából?

A kör öt másik tagja otherhordi bentlakó, volt, a jelenvalóság Handdara tudományának beavatottjai, és Goss szerint mindaddig szüzek maradnak, amíg a jövendőmondást gyakorolják, vagyis nem választanak párt maguknak arra az időszakra, amikor fölébred a szexuális képességük. Egyikük éppen kemmerben volt a jóslat idején. Nem volt nehéz ezt megállapítanom, miután már kiismertem magam abban a finom testi gerjedelemben, afféle kifényesedésben, amely a kemmer első szakaszát jellemzi.

A kemmeráló mellett ült a Perverz.

– Az orvossal jött föl Spreve-ből – magyarázta Goss. – Egyes jövendőmondó csoportok meg szokták csinálni, hogy mesterségesen gerjesztik föl normális egyénekben a perverziót, vagyis a szeánsz előtti napokban férfi vagy női hormont fecskendeznek beléje. De jobb a természetes. Ez szívesen följön ide, örül a hírnévnek.

Goss azt a jelzőt használta, amellyel a hím állatot szokták megkülönböztetni, és nem azt, amellyel a kemmerben a férfi szerepét betöltő embert jelölik. Mindezt kissé röstelkedve adta elő. A karhidaiak szabadon beszélnek a szexuális dolgokról, a kemmerről pedig áhítattal vegyes élvezettel, a perverzitásokkal szemben azonban szégyenlősek, legalábbis az én jelenlétemben. Amit ők perverziónak neveznek, az abból származik, hogy a kemmer időszaka túlságosan elhúzódik, és a hormonális egyensúly tartósan megbomlik a férfi vagy a női jelleg javára; ez egyáltalán nem ritka dolog: a felnőttek három-négy százaléka lehet fiziológiailag perverz vagy abnormális – vagyis a mi fogalmaink szerint normális alkatú. Ezeket nem közösítik ki a társadalomból, bár némi utálattal viselik el őket, akárcsak a legtöbb biszexuális társadalom a homoszexuálisokat. A karhidaiak lenézően félholtnak nevezik őket. Ezek utódokat nem hoznak létre.

A Perverz, aki az imént olyan hosszan és furcsán nézett rám, attól kezdve ügyet sem vetett senkire, kivéve a mellette ülő kemmerálót, akinek mindjobban fölébredő szexualitását tovább ingerli, és a végén teljes nőiségében kiteljesíti a Perverz tolakodó, kihangsúlyozott férfiassága. A Perverz a kemmerálóhoz hajolva egyre suttogott neki, míg ez csak ímmel-ámmal válaszolgatott, s úgy tűnt, mintha elhúzódnék tőle. A többiek már jó ideje nem szóltak egy szót sem, s csak a Perverz állhatatos suttogása hallatszott. Faxe az egyik Eszelősre függesztette a tekintetét. A Perverz gyors mozdulattal gyöngéden a kemmeráló kezére helyezte a kezét. Ez riadtan vagy utálkozva elkapta a magáét, és segélykérőén Faxe felé pillantott. Faxe nem mozdult. A kemmeráló a helyén maradt, és nyugodtan tűrte, amikor a Perverz újból megérintette. Az egyik Eszelős fölkapta a fejét, és elnyújtott, éneklő kacajra fakadt: „Ah-ah-ah-ah...”

Faxe fölemelte a kezét. Egyszerre minden körben ülő feléje fordította az arcát, mintha minden tekintetfonalat egyetlen gombolyagba, egyetlen motringba gyűjtött volna össze.

Délután volt, és esett az eső, amikor elfoglaltuk helyünket a csarnokban. A mennyezet alatti lőréseken beszűrődő szürke világosság hamarosan elenyészett. Helyette fehéres fényfoltok terpeszkedtek végig a falon, a padlón meg a kilenc arcon: csupa mesebeli dőlt vitorla, elnyúlt háromszög és négyszög: az erdő fölé emelkedő hold szórta be sápadt fényfoszlányait. A tűz már régen ellobbant, semmi sem világította meg a termet, csupán ezek a kísérteties fénycsíkok és sápadt fényfoltok kúsztak át a körön, hol egy arcot, hol egy kezet vagy mozdulatlan hátat emelve ki a háttérből: Egy villanásnyi időre föltűnt a szórt fényporban Faxe szoborszerű, sápadt profilja. A ferde holdsugár ráúszott egy fekete csomóra: a kemmeráló alakjára, ölébe hajtott fejére, padlóra szorított öklére, a testére, amely ütemesen meg-megrándult, amint az Eszelős az átelleni homályban a kőpadlót csapkodta. Mindegyikük össze volt fűzve egymással, mintha egyazon pókháló küllőszálai lettek volnál önkéntelenül megéreztem ezt a kapcsolatot, ezt az áramot, amely némán, zűrzavarosán Faxe felé áramlott, s amelyet Faxe megpróbált megragadni és mintába szőni, minthogy ő volt a középpont, ő volt a Takács. A tompa világosság fölkapaszkodott a keleti falon, és darabokra hullott és elenyészett. Az erőből, feszültségből, hallgatásból font háló egyre növekedett.

Azon voltam, hogy a Jövendőmondók ne férjenek hozzá az elmémhez. Szerfölött kényelmetlenül éreztem magam ebben a néma elektromos feszültségben, ahogy bekapcsoltak maguk közé, hogy én is egy pont, egy figura legyek a mintában, egy szem a hálóban. De még rosszabb volt, ha elhatároltam magam: olyan érzésem támadt, mintha kiközösítettek volna, és most ott kuporognék tulajdon látási és tapintási érzékcsalódásoktól gyötört agyamban, ebben a sűrű masszában, amely csupa vad kép és képzet, egytől egyig szexuálisan töltött, groteszkül erőszakos, szaggatott látomás, bugyborékoló vörös-fekete erotikus düh. Körülöttem hatalmas tátongó, rongyos szegélyű lyukak, vaginák, sebek, pokol tornácai, a föld kicsúszik alólam, zuhanok... Ha nem tépem ki magam ebből a zűrzavarból, akkor valóban lezuhanok, megőrülök, és nincs számomra szabadulás. Semmi hatalmam és befolyásom nem volt ezekre az empatikus és szavakon túli erőkre, amelyek ellenállhatatlan zavaros árként zúdultak rám abból a feneketlen forrásból, amelynek neve szexuális perverzió és frusztráció, az időt eltorzító őrület, a tökéletes összpontosítást és a közvetlen valóság teljes megragadását célzó visszataszító fegyelemgyakorlat. De valaki mégis kézben tartotta őket: a középpont még mindig Faxe volt. Órák múltak és másodpercek, a holdfény átkúszott a hibás falra, a holdfény kialudt, és csak a sötétség maradt, és a sötétség középpontjában Faxe, a Takács: egy nő, egy fénysugárba öltözött asszony. A fény: ezüst, az ezüst: páncél; egy páncélba öltözött asszony karddal a kezében. A fény, a tűz hirtelen fellobbant, végigkúszott a tagjain, az elviselhetetlen félelem és kín hangos kiáltásként fakadt föl belőle:

– Igen, igen, igen!

Az Eszelős belekezdett éneklő kacagásába: „Ah-ah-ah-ah” – hangja egyre magasabbra és magasabbra ívelt, és hullámzó, véget nem érő üvöltésbe csapott, amely már nem is emberi hangként egyenesen az időt hasította ketté. A sötétben mozgolódás, motozás és csoszogás zaja hallatszott: rég múlt századok átrendeződése, az előérzetek elhessegetése.

– Világosságot, világosságot! – dörrent egy hatalmas hang egyszer vagy számtalanszor. – Világosságot! Tegyetek a tűzre! Gyújtsatok világot!

A Spreve-ből való orvos kiáltott. Belépett a körbe. A varázs megtört. Letérdelt az Eszelősök mellé, ők voltak az áramkör leggyengébb pontjai, olvadó biztosítékai; mindkettő összegörnyedve feküdt a padlón. A kemmeráló fejét Faxe térdére hajtotta, zihálva szedte a levegőt, teste remegett; Faxe önfeledt gyöngédséggel simogatta a haját. A Perverz komoran, magába roskadtan gubbasztott a sarokban. A szeánsz véget ért, az idő visszazökkent megszokott medrébe, az erő hálója gyalázattá és kimerültséggé foszlott szét. Hol van a válasz a kérdésemre, hol van a rejtélyes orákulum, a kétértelmű prófécia?

Faxe mellé térdeltem. Rám emelte áttetsző tekintetét. Egy pillanatra olyannak láttam őt, mint a sötétben: fénysugárba öltözött asszonynak, aki a tűzben égve azt kiáltja: „Igen!...”

Faxe lágy hangja eloszlatta a látomást.

– Megkaptad a választ, Kérdező?

– Megkaptam, Takács.

Valóban úgy volt. Igen, öt év múlva Gethen tagja lesz az Ekumennek. Semmi rejtvény, semmi mellébeszélés. Már akkor is tisztán láttam a válasz természetét: nem annyira jóslat, mint inkább meglátás volt ez. A magam meggyőződése csak megerősítette bennem a felelet igazságát, amelyből sugárzott a megérzés parancsoló tisztasága.

Nekünk vannak NAFAL hajóink, rendelkezünk az egyidejű átvitel és a szavak nélküli beszéd képességével, de még nem sikerült megszelídítenünk és igába fognunk a megsejtést; ezért a tudományért Gethenhez kell fordulnunk.

– Én az izzószál szerepét töltöm be – magyarázta nekem Faxe egy-két nappal a jövendőmondás után. – Egyre gyűlik és halmozódik bennünk az energia, ide-oda cikázik, és minden alkalommal megkettőződött erővel verődik vissza, míg át nem üt rajtam, és akkor föllobban a fény bennem, körülöttem, magam vagyok a fény... Az Arbin-erőd Véne mondotta egyszer, hogy ha a Takácsot a felelet pillanatában légüres térbe helyeznék, évekig égne egyfolytában. Meshéről hiszik a yomeshták, hogy Shorth kérdése után tisztán és nemcsak egy pillanatra, hanem élete végéig látta a múltat és a jövőt. Nehéz ezt elhinni. Alig hiszem, hogy ember ezt kibírná. Ámbár mit számít...

Nusuth, a Handdara örökös, megfoghatatlan tagadó szava.

Egymás mellett sétáltunk, és Faxe felém fordította a tekintetét. Arca, a legszebb emberi arc, amelyet valaha is láttam, kemény volt és finom, mintha márványból faragták volna.

– A sötétben – mondotta – tízen voltunk, és nem kilencen. Egy idegen is volt ott.

– Igen, ott volt. Nem tudtam elhatárolni magam tőled. Te, Faxe, Meghallónak születtél, természetadta empatának; és valószínűleg erős telepatikus képességgel is megáldott a természet. Ez a magyarázata, hogy te vagy a Takács, aki képes rá, hogy olyan öngerjesztő hálózatba fonja a csoportot, amely a végletekig felfokozza a feszültséget és a visszajelzéseket, mígnem a háló is elszakad, és te kinyúlhatsz a feleletért.

Komor érdeklődéssel hallgatta szavaimat.

– Különös dolog kívülről, a te szemeddel látni tudományom titkait. Én eddig csak belülről, a tanítvány szemével néztem.

– Ha megengeded... ha óhajtod, Faxe, szívesen kapcsolatba lépnék veled szellembeszéd útján. – Többé nem volt kétségem afelől, hogy egy természetadta Kommunikánssal van dolgom; beleegyezése és némi gyakorlás után kisebbítené a maga köré emelt önkéntelen gátat.

– Ha így tennél, akkor én képes lennék meghallani mások gondolatait?

– Nem, dehogy. Csak annyira, amennyire mint empata már eddig is képes vagy rá. A szellembeszéd akaratlagos kétoldali kommunikáció.

– Akkor minek mellőzi a beszédet?

– Hát... a szavak elleplezhetik a hazugságot.

– A szellembeszéd nem?

– Legalábbis készakarva nem. Faxe egy darabig fontolgatta magában a dolgot.

– A királyokat, politikusokat, üzletembereket kell hogy érdekelje az efféle tudomány.

– Amikor kiderült, hogy a szellembeszéd elsajátítható képesség, az üzletemberek hadakoztak ellene; évtizedeken át törvényen kívül helyezték.

Faxe elmosolyodott.

– És a királyok?

– Nálunk nincsenek már királyok.

– Úgy... ezt megértem. Megtisztelsz ajánlatával, Genry. Az én dolgom azonban nem a tudás gyarapítása, hanem gyérítése. És nem szívesen sajátítanék el egy olyan tudományt, amely gyökerestül kifordíthatná a világot.

– Hiszen épp az imént jósolta meg, hogy ez a világ megváltozik, méghozzá öt éven belül.

– És magam is vele változom, Genry. A változást azonban nem én akarom.

Esett az eső, a getheni nyár kitartó, szitáló esője. Az Erőd fölött sétáltunk, az út nélküli lankás hegyoldal hemmenfái alatt. A sötét ágak szürke derengéssé szűrték a fényt, a skarlátvörös tűlevelekről kristálytiszta vízcseppecskék permeteztek alá. A levegő hűvös volt, mégis lágy, és mindent betöltött az eső suhogása.

– Áruljon el nekem valamit, Faxe. Maguk, handdaraták olyasmivel rendelkeznek, amire az összes világ lakói régtől fogva vágynak. Maguknak ez megvan. A jövőbelátás képessége. És mégis ugyanúgy élnek, mint mi, többiek, mintha ez mit sem számítana...

– Mit kellene számítania, Genry?

– Figyeljen ide. Itt van ez a viszálykodás Karhida és Orgoreyn között, ez a Sinothvölgy miatti marakodás. Ha nem tévedek, ez alatt a pár hét alatt Karhidára alaposan rájárt a rúd. Nomármost, mért nem fordult Argaven király a Jövendőmondókhoz, miért nem kérdezte meg őket, mit tegyen, vagy kit tegyen meg a kyorremy tagjai közül miniszterelnöknek, vagy ehhez hasonlót?

– Nehéz megfogalmazni a kérdést.

– Nem látom be, miért. Megkérdezhetné egyenesen, hogy „ki szolgálna engem legjobban mint miniszterelnök”.

– Megkérdezhetné. De honnan tudhatná, mi volna neki a legjobb szolgálat? Lehet, hogy az, ha a kiválasztott ember átengedné a völgyet Orgoreynnek, vagy száműzetésbe menne, netán megölné a királyt; vagyis sok minden, amire nem számítana, vagy amit nem volna hajlandó elfogadni.

– Nagyon pontosan kellene megfogalmaznia a kérdését.

– Igaz. De akkor, ugye, se vége, se hossza nem lenne a kérdéseknek. És a királynak is le kell szurkolnia az árat.

– Magas árat szabnának neki?

– Nagyon magasat – felelte Faxe egykedvűen. – Mint tudja, a kérdező annyit fizet, amennyit meg tud engedni magának. Ami azt illeti, királyok is eljöttek már a Jövendőmondókhoz, igaz, hogy nem gyakran...

– Mi történik, ha valaki a Jövendőmondók közül maga is nagy hatalmú ember?

– Az Erődök lakói nem ismernek se címet, se rangot. Előadódhat, hogy engem is Erhenrangba küldenek a kyorremybe; nos, ha így lenne, visszakapnám a rangomat meg az árnyékomat, a jövendőmondásomnak azonban vége. Ha a, kyorremyben végzett szolgálatom alatt kérdésem támadna, elmennék az, ottani Orgny-erődbe, kinyitnám az erszényemet, és megkapnám a választ. Mi azonban a Handdarában nem keressük a feleletet. Sokszor nehéz elkerülni, de azon vagyunk, hogy sikerüljön.

– Faxe, akárki legyek ha értem.

– Nos, mi többnyire azért jövünk ide, az Erődökbe, hogy megtanuljuk, milyen kérdést ne tegyünk fel.

– De hiszen maguk a Válaszadók!

– Még mindig nem érti, Genry, mivégre tökéletesítettük és gyakoroljuk a jövendőmondást?

– Nem...

– Hogy nyilvánvalóvá váljék a helytelen kérdésre kapott válasz megismerésének tökéletes hiábavalósága.

Sokáig forgattam magamban a hallottakat, míg egymás oldalán lépegettünk az esőben, az otherhordi erdő sötét koronái alatt. Faxe arca a fehér kámzsában fáradt volt és nyugodt, fénye kialudt. Iránta érzett borzongó tiszteletem azonban nem szűnt meg teljesen. Amikor rám emelte áttetsző, jóságos, nyílt tekintetét, egy ezerháromszáz esztendős hagyomány tükrébe pillantottam be; egy olyannyira régi, megállapodott, kerek és összefüggő gondolkodás-és életmódéba, amely az embert a vadállat öntudatlanságával, magabiztosságával és önelégültségével ruházza fel, s végül is ha rád néz ez a különös, nagy teremtmény, örökös jelenéből tekint ki rád...

– Az ismeretlen – hallottam Faxe lágy hangját ott az erdőben –, az előre nem látott, a bebizonyítatlan: ez az, amin nyugszik az élet. A tudatlanság a gondolat alapja. A cselekvés alapja a bizonyítatlanság. Ha bebizonyítaná valaki, hogy nincs Isten, vége lenne a vallásnak. Se Handdara, se Yomesh, se a Tűzhely istenei, semmi. Viszont akkor sem volna helye a vallásnak, ha bebizonyosodna, hogy van Isten... Mondja meg nekem, Genry, mi az, ami ismert? Ami bizonyos, előre látható, elkerülhetetlen, az egyetlen bizonyosság, ami mindkettőnk jövőjét érinti?

– Az, hogy meghalunk.

– Úgy van. Igazában csak egyetlen kérdés van, amelyre van felelet, Genry, és amire mi már előre tudjuk a feleletet... Az egyetlen dolog, ami elviselhetővé teszi az életet; az állandó, elviselhetetlen bizonytalanság: az, hogy nem tudjuk, mi következik.

6. AZ EGYIK ÚT ORGOREYNBE

A szakács ébresztett föl, aki már kora reggel a házban szokott tartózkodni; mély alvó vagyok s kénytelen volt megrázni és a fülembe kiabálni:

– Ébredj föl, ébredj, Estraven úr, egy futár jött a Király Házából!

Végre megértettem, mit akar, s az álomtól és sürgetéstől kábán kiugrottam az ágyból, s a szobám ajtajához siettem, ahol a küldönc várakozott, és én, akár egy ma született csecsemő, meztelenül és esztelenül beléptem száműzetésem kapuján.

A futár által kezembe nyomott papír olvastán azt mondtam magamban, hogy már számítottam erre, ha nem is ilyen hamar. De amikor látnom kellett, ahogy az ember a ház ajtajára szögezi az istenverte papirost, úgy éreztem, mintha a szemembe verné a szöget, elfordultam, s csak álltam némán, reményvesztetten, a fájdalomtól letaglózva, s ez váratlanul ért.

A bénaság elmúltával a teendők után néztem, és mire a gong elütötte a kilencedik órát, eltávoztam a Palotából. Nem volt miért vesztegetnem az időt. Csak azt vettem magamhoz, amit el bírtam vinni. Ami a javaimat meg a banktőkémet illeti, ezeket nem tehetem pénzzé anélkül, hogy ne döntenem veszélybe ügyfeleimet, s minél jobb barátom volt valaki, annál nagyobb volt a reá leselkedő veszély is. Írtam Ashénak, régi kemmeringemnek, hogyan juthat hozzá néhány ingatlanom jövedelméhez fiunk javára, de azt is megírtam, nehogy pénzt küldjön utánam, mert Tibe figyeltetni fogja a határt. A levelet nem írhattam alá. Bárkit is fölhívni telefonon, biztos börtön a számára, igyekeztem tehát mielőbb eltűnni innen, nehogy valamelyik barátom ártatlanul betoppanjon hozzám, s barátsága jutalmául elveszítse a vagyonát meg szabadságát.

Elindultam nyugatnak a városon át. Az egyik útkereszteződésnél megtorpantam, és eltöprengtem magamban: „Miért ne mennék keletnek, szegény vándorként hegyen-völgyön át vissza Kerm-földre, haza Estrébe, ahol születtem, abban a sivár hegyoldalra tapadt kőházban, mért ne mennék haza?” Három-négyszer is megálltam így, és hátrapillantottam. Minden alkalommal fölfedezni véltem a közönyös sétálók között azt a kémet, akit azért küldtek utánam, hogy valóban elmegyek-e Erhenrangból, és minden alkalommal beláttam a hazatérés gondolatának ostobaságát. Annyi erővel akár végezhetnék is magammal. Úgy látszik, száműzetésre születtem, és hazafelé csak a halálon keresztül vezet számomra út. Így hát folytattam az utamat nyugat felé, és ettől kezdve egyszer sem néztem hátra.

A háromnapos haladék, ha minden jól megy, elég arra, hogy elérjem az öböl melletti Kusebent, ami nyolcvanöt mérföldre van innét. A legtöbb száműzöttnek adtak egy éjszakát, mielőtt a száműzetési parancsot a kezébe nyomták volna, s így lehetőségük volt rá, hogy hajóra szálljanak lefelé a Sessen, mielőtt még a hajómestereket felelősségre vonhatták volna bűnpártolásért. Az efféle szívesség Tibéből hiányzott. Nincs az a hajómester, aki be merne fogadni; egytől egyig ismertek a kikötőben, hisz én magam építtettem meg Argaven számára. Szárazföldi bárkára is hiába számítanék, nem beszélve arról, hogy a szárazföldi határ négyszáz mérföldre van Erhenrangtól. Nem maradt más választásom, mint a gyalogos út Kuseben felé.

Ezzel a szakács is tisztában volt. Persze, nyomban elbocsátottam, de előtte még minden föllelhető készételt összecsomagolt számomra háromnapi elemózsiául. Ez a figyelmesség nemcsak az életemet mentette meg, de a lelket is tartotta bennem, mert valahányszor ettem az úton a gyümölcsből meg a kenyérből, arra gondoltam, hogy legalább egy ember akad, aki nem tart árulónak, az, aki ezt az útravalót számomra összekészítette.

Most láttam csak, milyen keserves az áruló bélyege. Különös, pedig milyen könnyen rásüti az ember másokra; s ez a bélyeg megragad, hozzánő az emberhez letagadhatatlanul. Olyannyira, hogy már én magam is kezdtem elhinni magamról.

A harmadik nap estéjére érkeztem meg Kusebenbe, telve aggodalommal és feltört lábbal, ugyanis az utóbbi években beleszoktam az erhenrangi fényűző életbe, s elfelejtettem a gyaloglást; a városka kapujában pedig ott várt rám Ashe.

Hét évig voltunk kemmeringek, és két fiunk született. Mivel az ő húsából születtek, az ő nevét is viselték: Foreth rem ir Osboth, és ebben a családi tűzhelyben nőttek fel. Három évvel ezelőtt Ashe belépett az Orgny-erődbe, és most a Szűz Jövendőmondók aranyláncát viselte. Ez alatt a három év alatt nem láttuk egymást, mégis alig pillantottam meg az arcát a kőkapu félhomályos íve alatt, mintha csak tegnap lett volna, egyszerre fölébredt bennem régi szerelmünk minden emléke, és tudtam, hogy hűsége az, ami arra bírta, hogy osztozzék velem balsorsomban. Ugyanakkor föltámadt bennem a harag is iránta, amikor újból éreztem, hogy lebéklyóz az a mihaszna kötelék; mert Ashe szerelme mindig arra sarkallt, hogy a szívem ellen cselekedjem. Némán elmentem mellette. Ha egyszer kegyetlennek kell lennem, semmi szükség rá, hogy a kedvesség álarca mögé rejtőzzem.

– Therem – szólt utánam, és követett. Meggyorsítottam a lépteimet a kikötő felé lejtő, meredek kusebeni utcákon. Déli szél fújt a tenger felől, s megzörgette a kertek fekete lombjait, s a meleg, viharos nyári alkonyaiban úgy futottam Ashe elől, mintha a gyilkosom lenne. De hamarosan utolért, mert fájós lábammal nem tudtam tartani az iramot.

– Therem, én veled megyek – hajtogatta. Nem feleltem.

– Tíz évvel ezelőtt, ugyanebben a Tuwa hónapban megesküdtünk...

– És három évvel ezelőtt megszegted az esküdet, és elhagytál, amit okosan cselekedtél.

– Én sohasem szegtem meg az eskünket, Therem.

– Úgy igaz. Mert nem volt mit megszegned. Az esküvés hamis volt, másodszori. Ezt jól tudod te is; akkor is tudtad. Az egyetlen hűségeskü, amelyet valaha is fogadtam, kimondatlan maradt, mert kimondhatatlan volt, s az ember, akinek szólt, rég halott, s az ígéret lánca is régen elszakadt. Te nem tartozol nekem semmivel, én sem teneked. Hagyj utamra!

Így fakadtam ki, s közben az Ashe elleni düh és elkeseredés magam és egész életem ellen fordult, amelyet csupa megszegett ígéretként vonszoltam magam után. Ashe azonban erről mit sem tudott, és szemét elöntötte a könny.

– Fogadd el ezt tőlem, Therem – könyörgött. – Nem tartozom neked semmivel, de híven szeretlek. – S felém nyújtott egy apró csomagot.

– Nem, Ashe. Van pénzem. Engedj utamra. Egyedül kell mennem.

És faképnél hagytam, s ő nem követett többé. Ám elkísért a testvérem árnyéka. Rosszul tettem, hogy a nyelvemre vettem a nevét. Minden, de minden megromlott, amihez csak hozzányúltam.

A kikötőben sem várt rám a szerencse. Egyetlen Orgoreynbe való hajó sem horgonyzott a kikötőben, amelyen éjfélig magam mögött hagyhattam volna Karhida földjét, ahogy az ítélet előírta. Alig volt ember a rakparton, az a kevés is sietett haza; az az egy is, akit végül megszólítottam, egy hajója motorját javítgató halász, rám pillantott, és szótlanul hátat fordított. Ez az, amitől tartottam. Ez az ember ismert; és már figyelmeztették. Tibe előreküldte a fogdmegjeit, hogy lezárja előttem az utat, s Karhidában tartson, míg ki nem futok az időből. Fájdalom és düh volt eddig az útitársam, de nem félelem; meg sem fordult a fejemben, hogy a száműzetés! parancs csak puszta ürügy lenne arra, hogy eltegyenek láb alól. Mihelyt az óra elüti a hatot, szabad prédájává válók Tibe embereinek, és senki sem vádolhatná őket gyilkossággal, hiszen csupán az igazságszolgáltatás vak eszközei lesznek.

A széljárta kikötő vibráló félhomályában leültem egy homokkal teli ballasztzsákra. A tenger csapdosta-nyaldosta a cölöpfalat, a lehorgonyzott halászbárkák kötele meg-megrándult, messze kint a móló végén pislákolt egy lámpa.

Ültem, meredten bámultam a fényt s távolabb a tengerre ereszkedő sötétséget. Másokat talán fölcsigáz a veszély közelsége, engem nem. Az én erényem az előrelátás. A közvetlen veszély eltompítja az agyam, s a, homokzsákon ülve az járt a fejemben, hogy átjuthat-e az ember úszva Orgoreynbe. A jég már egy-két hónapja elvonult a Charisune-öbölről, s ideig-óráig életben maradhat az ember a vízben. Százötven mérföld innen az orgota part. Úszni nem tudok. Eltéptem a tekintetemet a hullámokról, s Kuseben utcáit vizsgálgatva azon kaptam rajta magam, hogy nem bánnám, ha Ashe még mindig a nyomomban volna. A rám törő szégyen egyszerre kizökkentett tompaságomból, és agyam újból képes volt a gondolkodásra.

Csak pénzzel vagy erőszakkal érhetek célt a halásznál, aki egyre a bárkájával bajlódott a belső kikötőben: de mire megyek a bedöglött motorral? Marad a lopás. Csakhogy a halászbárkák motorját rövidre zárták. Őrült elszántság kell hozzá, hogy valaki, aki még soha nem vezetett motoros bárkát, megpróbálja áthidalni a rövidre zárt áramkört, beindítani a motort, és a mólólámpák fényében nekivágjon Orgoreynnek. Hanem is vezettem még motoros bárkát, de evezőset annál inkább, még Kermben, a Jégaljai-tavon; s a külső kikötőben két dereglye között ott ringatózott egy evezős csónak. Meglátni és eltulajdonítani egy pillanat műve volt. A bámész lámpák fényében végigrohantam a mólón, beugrottam a csónakba, eloldoztam a kötelet, helyére igazítottam az evezőket, s nekivágtam a dagály duzzasztotta kikötői víznek, ahol a lámpák fénye már erőtlenül bukdácsolt a falánk fekete hullámokon. Mikor már jókora távolságot magam mögött hagytam, megálltam, hogy megigazítsam az egyik akadozó evezővillát, mivel jócskán meg kell fognom az evező végét, még ha másnap – mint reméltem – föl is szed egy orgota őrhajó vagy halászbárka. Alighogy az evezővillához hajoltam, hirtelen gyengeség ömlött végig a testemen. Ájulással küszködve az evezőpadra görnyedtem. Ennyire inamba szállt volna a bátorság? Nem számítottam rá, hogy a gyávaság ennyire a gyomromra menjen. Kinyitottam a szemem, s a móló végén két alakot pillantottam meg, mint két fekete ágat fölmeredni a távoli part villanylámpáinak derengő visszfényében, s ekkor jöttem rá, hogy nem a félelem, hanem a távolból rám irányított fegyver bénított meg. Egyiküknek lőfegyver volt a kezében, s gondolom, ha elmúlt volna az éjfél, pillanatig sem habozott volna, hogy rám süsse s megöljön; csakhogy ez a fegyver jókora zajt csap, s fölhívta volna magára a figyelmet. Így hát szónikus fegyverhez folyamodtak. Ha bénításra állítják be, a szónikus fegyver csupán mintegy száz lábon belül képes fókuszálni a rezonanciamezejét. Nem tudom, milyen messziről halálos, de nem sokkal lehettem kívül ezen a körzeten, mivel a fájdalomtól egészen kétrét görnyedtem, akár egy embrió. Alig tudtam levegőt venni, mert a legyengült mező a mellkasomat találta el. Nem vesztegethettem tovább az időt a rakoncátlankodó evezővillával, hisz motorcsónakkal úgyis egykettőre utolérhetnek, és végezhetnek velem. Mögöttem, a csónak orra előtt várt a sötétség, az egyetlen menedékem. Ernyedt karjaimmal megragadtam az evezőket, és a szememet érzéketlen markaimra függesztettem, nehogy kicsússzanak belőlük az evezők. Végre magam alatt éreztem az öböl nyílt hullámait, és körülölelt a sötétség. Kénytelen voltam megállni.

Karjaim minden evezőcsapással erőtlenebbé váltak. Szívem összevissza kalimpált, a tüdőm mintha elfelejtette volna, hogyan vegyen levegőt. Tovább erőltettem az evezést, de magam sem tudtam volna megmondani, engedelmeskednek-e a karjaim. Megpróbáltam beemelni az evezőket, de hasztalan. Amikor egy kikötői őrhajó reflektorai végre kiemeltek az éjszakából, mint valami hópelyhet a szurokból, arra sem voltam képes, hogy a tekintetemet elfordítsam a fénykévéről.

Ökleimet lefeszítették az evezőkről, kiemeltek a csónakból, s mint valami kibelezett harcsát, végigfektettek az őrhajó fedélzetén. Magamon éreztem vizsla tekintetüket, a szavaikat azonban nem tudtam megkülönböztetni, kivéve egyet, aki a hanghordozása alapján ítélve a hajó kapitánya lehetett, és egyre azt hajtogatta:

– Még nincs hat óra. – Majd valaki máshoz intézve szavait: – Mi közöm nekem ahhoz? A király száműzte őt, én a király parancsának engedelmeskedem, senki másnak.

Így sem Tibe embereinek rádióparancsa a partról, sem megtorlástól tartó társának érvei nem tudták lebeszélni a kusebeni őrségnek ezt a tisztjét arról, hogy áthajózzon velem a Charisune-öblön, és biztonságosan partra helyezzen az Orgoreynben levő Shelt kikötőjében. Hogy Tibe emberei elleni shifgrethorból tette-e, akik képesek lettek volna legyilkolni egy fegyvertelen embert, vagy jószívűségből, nem tudnám megmondani. Nusuth. „A csodára nincsen magyarázat.”

Amikor az orgota part szürkén kibontakozott a reggeli ködből, föltápászkodtam, kiráztam a zsibbadtságot lábaimból, és megindultam Shelt vízparti utcái felé, de hamarosan ismét a földre rogytam. Amikor magamhoz tértem, a Negyedik Charisune Parti Körzet Sennethny nevű huszonnegyedik Asztaltársaságának kórházában találtam magam. Erről könnyen megbizonyosodtam, mivel a kórház neve orgota írással be volt vésve vagy bele volt hímezve az ágy fejébe, az ágy melletti lámpatestbe, az asztalon levő fémbögrébe, az asztalba, a nővérek fityulájába, az ágytakaróba és a rajtam levő hálóingbe. Megjelent egy orvos, és nekem szögezte:

– Miért tartotta vissza a dothét?

– Nem dothéban voltam – tiltakoztam –, hanem szónikus mezőben. – A tünetei ugyanazok, mint amikor valaki nem engedi át magát a dothe elernyedési szakaszának.

Az öreg orvos nem egykönnyen hagyta eltéríteni magát a véleményétől, és végül is ráhagytam, hogy evezés közben – anélkül hogy ezzel teljesen tisztában lettem volna – bizonyára dothe-erővel ellensúlyoztam a bénulást; ma reggel pedig, ahelyett hogy a thangen szakaszban nyugton maradtam volna, útra keltem, és kishíján a halálomba rohantam. Miután mindezt teljes megelégedésére tisztáztuk, közölte, hogy egy-két napon belül talpra állok, s ezzel továbbment a következő ágyhoz. A nyomában már ott is volt a Felügyelő.

Orgoreynben mindenki nyomában ott lépked a Felügyelő.

– Neve?

Én nem kérdeztem meg az övét. Meg kell tanulnom levetni az árnyékomat, mint az orgoreyniek; nem megsértődni, és fölöslegesen nem megsérteni senkit. A helynevemet azonban nem mondtam meg, ehhez senkinek semmi köze Orgoreynben.

– Therem Harth? Ez nem orgota név. Melyik Asztaltársaságból való?

– Karhidából.

– Ilyen nevű Asztaltársaság nincs Orgoreynben. Hol vannak a belépési papírjai és a személyazonossági iratai?

Hol vannak a papírjaim?

Ki tudja, mennyit hurcolásztak engem ide-oda Shelt utcáin, míg valaki be nem cipelt a kórházba, ahová már papírjaim, ingóságaim, kabátom, cipőm, pénzem nélkül érkeztem meg. Ekkorra már elpárolgott a mérgem, s a kérdés hallatán csak nevetni tudtam: a gödör fenekén nem marad helye a haragnak. A Felügyelő zokon vette a jókedvemet.

– Nem érti, hogy nincstelen, engedély nélküli betolakodóként kell számon tartanunk? Hogy akar visszatérni Karhidába?

– Koporsóban.

– Szíveskedjék rendesen válaszolni a hivatalos kérdésre. Ha nincs szándékában visszatérni a hazájába, akkor el fogjuk küldeni az önkéntes Farmra, ahol mindenféle bűnöző söpredék, jöttment csavargó és bejelentetlen egyén megtalálja a helyét, Orgoreynben nincs másutt hely a koldusok és felforgatók számára. Jobban tenné, ha kijelentené, hogy három napon belül visszatér Karhidába, különben...

– Engem kitiltottak Karhidából.

Az orvos, aki a nevem hallatára felém fordította a fejét a másik ágytól, félrevonta a Felügyelőt, és egy darabig susmogott vele. A Felügyelő arca savanyúra változott, akár az állott sör, s amikor visszajött hozzám, kimérten, minden szót külön hangsúlyozva azt mondta:

– Akkor föltételezem, hogy ki fogja nyilatkoztatni előttem azt a szándékát, hogy állandó letelepedési engedélyt fog kérni Orgoreyn Nagy Asztaltársaságában mindaddig, amíg egy Asztaltársaság vagy Város egyedeként hasznos elfoglaltságra szert nem tesz.

– Igen – feleltem. Az állandó szó, ez a csontváz-kifejezés, ha egyáltalán lehet ilyesmiről beszélni, elfújta a kérdés vicces jellegét.

Öt nap múlva megkaptam az állandó letelepedési engedélyt azzal a föltétellel, hogy fölvesznek Mishnory város egyedei közé (ami iránt folyamodtam is), és arra az időre, míg abba a városba nem érek, ideiglenes személyi igazolvánnyal láttak el. Ez alatt az öt nap alatt fölkopott volna az állam, ha az öreg orvos nem tartott volna bent a kórházban. Hízelgett neki, hogy egy karhidai miniszterelnököt ápolhat az osztályán, és ez a miniszterelnök csak hálás volt neki ezért.

Mishnoryba egy Sheltből induló, friss halat szállító szárazföldi bárkakaraván rakodómunkásaként jutottam el. A gyors, illatos utazás Dél-Mishnory nagy piacán ért véget, ahol hamarosan munkát találtam a jégvermekben. Nyaranta mindig akad munka ezeken a helyeken, ahol a romlandó árukat rakodják, csomagolják, raktározzák és szállítják. Többnyire hallal dolgoztam, és a jégvermekben dolgozó társaimmal együtt a piac közelében találtam szállásra az egyik lakószigeten; Halszigetnek hívták, és a bűzünkkel egészen átitatódott. De kedvemre volt a munka, mert a nap nagy részét a hűtőházban töltöttem. Mishnory nyáron valóságos gőzfürdő. Minden ajtó zárva van, a folyó vize fölforr, patakokban ömlik az emberekről a verejték. Ockre havában volt olyan tíz nap és tíz éjszaka, amikor a hőmérséklet egyszer sem esett tizenhat fok alá, sőt az egyik napon a hőség elérte a harmincegy fokot. Hideg-büdös menedékemből kiűzetve a katlanként izzó utcákra, elcammogtam a kétmérföldnyire húzódó Kunderer-partra, ahol a fák árnyékából látni a nagy folyót, ha nem is lehet eljutni a vizéhez. Itt késő estig elcsatangoltam, míg a fülledt, nyomasztó éjszakában vissza nem vánszorogtam Halszigetemre. Mishnorynak ebben a körzetében az emberek leverték az utcai lámpákat, hogy megbújhassanak a jótékony sötétség leple alatt. A Felügyelők gépkocsijai azonban szünet nélkül cirkáltak, és reflektoraikkal bevilágították ezeket a sötét utcákat, megfosztva a nyomorult páriákat egyetlen jussuktól, az éjszakától is.

Kus hónapjában a Karhidával elmérgesedő viszálykodás folyományaként új Idegeneket Ellenőrző Törvényt vezettek be, amely hatályon kívül helyezte a bejelentőmet, s ezzel megfosztott a munkámtól is, és a következő fél hónapot a legkülönfélébb Felügyelők előszobáiban ücsörögtem végig. Munkahelyi cimboráim kölcsönöztek némi pénzt, és loptak számomra halat vacsorára, ezért nem haltam éhen, amíg sikerült újból bejelentkeznem; a leckét azonban megtanultam. Megkedveltem ezeket a keménykötésű, megbízható fickókat, akik életüket egy kiúttalan kelepcében voltak kénytelenek tengetni. Az én feladatom azonban olyanok közé szólított, akiket kevésbé szíveltem. Három hónapi halogatás után végre létrejött velük a kapcsolat.

Másnap néhányadmagammal éppen az ingemet mostam a Halsziget udvarán levő mosodában, csupa meztelen vagy félmeztelen ember közt, amikor a gőzön, a mocsok-és halbűzön meg a vízcsobogáson keresztül megtöltötte a fülemet a helynevem: és a mosodában megpillantottam Yegey Kommenzálist, aki egy cseppet sem változott azóta, hogy hét hónapja utoljára láttam a Szigetek nagykövetének fogadásán az erhenrangi Palota dísztermében.

– Hagyd a csodába ezt az egészet, Estraven – mondta a mishnoryi gazdagok jellegzetes éles, átható orrhangján. – Az ördögbe az inggel!

– Ez az egyetlen ingem.

– Akkor halászd ki gyorsan abból a zagyvalékból, és jöjj! Meleg van itt.

A többiek sanda kíváncsisággal pislogtak feléje, tudták róla, hogy gazdag ember, de azt nem, hogy Kommenzális. Egyáltalán nem volt ínyemre a jelenléte, igazán küldhetett volna valakit maga helyett. Nagyon kevés az az orgota, akinek van érzéke az illendőség iránt. Minél gyorsabban el kell távolítanom innen. A vizes inget nem vehettem magamra, ezért megkértem az udvaron őgyelgő egyik hajléktalan fickót, hogy tartsa magán addig, amíg visszatérek. Az adósságaim, a lakbérem ki volt fizetve, az irataim ott lapultak a köpenyem zsebében; ingemmel együtt odahagytam piac melletti szigetemet, és Yegey oldalán visszaköltöztem a hatalom birtokosainak házaiba.

Mint az ő „titkárát” újból fölvettek Orgoreyn nyilvántartásaiba, ezúttal nem mint kereső egyedet, hanem mint eltartottat. A név nem tesz semmit, a címke a fontos, és mielőtt a dolgot szemügyre vennék, előbb a cégér után érdeklődnek. Ezúttal azonban a címke rám illett: eltartott voltam, és hamarosan elátkoztam azt az ügyet, amely ide hozott, hogy mások kenyerét egyem. Mert egy hónapon keresztül semmi jelét sem adták annak, hogy egy lépéssel is közelebb jutottam volna a célomhoz, mint a Halszigeten.

A nyár utolsó napjának esős estéjén Yegey a dolgozószobájába hívatott, ahol beszélgetésbe mélyedve találtam őt Obslevel, a Sekeve körzet Kommenzálisával, akit még Erhenrangból ismertem, mint az orgota tengeri kereskedelmi bizottság vezetőjét. Alacsony, csapott hátú alakjával, apró, háromszögletű szemeivel lapos, kövér arcán élénk ellentéte volt a törékeny, csupa csont Yegeynek. Egy bugris meg egy piperkőc, ha nem ismerné őket az ember. Ahhoz a harmincháromhoz tartoztak, akik Orgoreynt kormányozzák; de még ezzel sem mondtunk meg mindent róluk.

Kölcsönös udvariasságok és egy-egy kupica sithi életvíz után Obsle fölsóhajtott, és hozzám fordult.

– Most pedig mondd el nekem, Estraven, miért tetted azt, amit tettél Sassinothban, mert ha valaha is ismertem olyasvalakit, akit képtelennek tartottam arra, hogy elszámítsa magát valamilyen tettének időzítésében vagy a shifgrethor mérlegelésében, akkor az te voltál.

– A félelem elfojtotta bennem az óvatosságot, Koramenzális.

– Miféle félelem? Mi a fenétől félsz te, Estraven?

– Attól, ami most végbemegy. A Sinothvölgy körüli presztízsharc folytatódásától; Karhida megalázásától, a megaláztatás szülte haragtól; attól, hogy a karhidai kormány meglovagolja ezt a haragot.

– Meglovagolja? Mivégre? Obsle nem ismerte a jómodort; a kifinomult Yegey szúrósan közbelépett:

– Kommenzális, Estraven úr a vendégem, és szükségtelen vallatásnak alávetni...

– Estraven úr, mint mindig, most is akkor és úgy válaszol, amikor és ahogy jónak látja – felelte Obsle vicsorítva, vicsora a zsírkupacból kimeredő tű. – Jól tudja, hogy barátok között van.

– Ott keresek barátokat, ahol találok, Kommenzális, ámbátor mostanában nem nagyon melegednek meg mellettem.

– Ezt én is belátom. Attól még húzhatunk ketten egy szánt, ha nem is vagyunk kemmeringek, mint ahogy Eskevében mondják, he? Az ördögbe is, öregem, nagyon jól tudom, miért ebrudaltak ki: mert jobban szeretted Karhidát, mint a királyát.

– Vagy inkább mert jobban szerettem a királyt, mint az unokaöccsét.

– Netán azért, mert Karhidát jobban szeretted, mint Orgoreynt – vetette közbe Yegey. – Nincs igazam, Estraven úr?

– De igen, Kommenzális.

– Ezek szerint úgy gondolod – vélekedett Obsle –, hogy Tibe ugyanúgy akarja kormányozni Karhidát, mint mi Orgoreynt, vagyis ütőképesen?

– Igen. Úgy gondolom, hogy Tibe a Sinothvölgyi viszályt ösztökéül fölhasználva és szükség szerint kiélezve egy éven belül nagyobb változást vihet végbe Karhidában, mint ami a legutóbbi ezer esztendőben végbement. A szeme előtt a Sarf példája lebeg. És nagyon jól tudja, hogyan játssza ki Argaven félelmét. Ez könnyebb, mint Argaven merészségét fölcsigázni, amit én hasztalan próbáltam. Ha Tibe sikerrel jár, önök, uraim, arra ébrednek, hogy magukhoz méltó ellenség támad a határaikon.

Obsle bólintott. Yegey fölfortyant:

– A shifgrethoromra, Estraven, mit akarsz ezzel mondani?

– Ezt: elbír-e a Nagy Kontinens két Orgoreynt?

– Ej, ej, ej, Estravén, megint ugyanaz a gondolat – bólogatott Obsle –, ugyanaz az eszme: azóta, hogy a fejemben elültetted, nem tudom kiverni onnan. A mi árnyékunk nagyon hosszúra nyúlik. Be fogja takarni Karhidát is. Két törzs viszálya, lehet: két város közötti marakodás, igen; határvita meg egy-két istálló fölgyújtása és néhány gyilkosság, ez is lehet; de viszály két nemzet között? ötvenmillió ember marakodása? Meshe édes tejére mondom, voltak éjszakák, hogy ez a kép átforrósította az álmomat, és verítékben úszva riasztott föl... Nem vagyunk biztonságban, egyáltalán nem vagyunk biztonságban. Hisz te is tisztában vagy ezzel, Yegey; a magad módján te is számtalanszor fölhívtad rá a figyelmet.

Eddig tizenháromszor szavaztam a Sinothvölgyi viszály erőszakolása ellen, de mi haszna? A Hódítási Frakció húsz szavazatot tart készenlétben, és Tibe minden megmozdulása csak megerősíti a Sarf befolyását a húszak fölött. Bekeríti a völgyet, őrséget állít a kerítés mellé, s lőfegyvert ad a kezébe – lőfegyvert! Azt hittem, ilyet már csak a múzeumban látni. Mindannyiszor lovat ad a Hódítási Frakció alá, valahányszor ennek ürügyre van szüksége.

És ezzel csak Orgoreynt erősíti. De Karhidát is. Valahányszor válaszolnak a provokációra, valahányszor megalázzák Karhidát, valahánykor presztízsnyereségre tesznek szert, mindig egy fokkal erősítik őt, míg méltó vetélytársukká nem nő, olyanná, amely Orgoreynhoz hasonlóan egyetlen központnak engedelmeskedik. És Karhidában nem tartják múzeumokban a muskétákat. A Királyi Testőrség is azokkal van fölfegyverezve.

Yegey újabb kupicával töltött mindenkinek az életvízből. Az orgota nemesek úgy isszák ezt a tüzes nedűt, amelyet az ötezer mérföldnyire levő Sithből hozatnak a ködös tengereken át, mint mások a sört. Obsle megtörölte a száját, és hunyorított.

– Hát igen – mondotta –, nagyjából így gondoltam én is, és így gondolom ma is. És úgy vélem, közös a szán is, amit húzhatunk. De mielőtt befognám magam, lenne hozzád egy kérdésem, Estraven. Hisz teljesen a szememre húztad a kámzsámat. Mondd hát: mire való volt ez a titkolózás, ez a porhintés, ez a hamukálás a hold túlsó feléről jött Követ körül? Ezek szerint Genly Ai Orgoreynbe is bekérezkedett.

– A Követ? Ő valóban az, aminek mondja magát.

– Vagyis?

– Egy másik világ küldötte.

– Hagyd a fenébe azokat az átkozott karhidai szóvirágokat, Estraven. Shifgrethoromra, nem fogóm zokon venni. De szíveskedjél felelni a kérdésemre.

– Arra feleltem.

– Egy idegen lény lenne?! – kiáltott fel Obsle.

– És Argaven király fogadta őt? – tette hozzá Yegey.

Mindkettőjüknek igennel feleltem. Egy pillanatig hallgattak, majd egyszerre kezdtek beszélni, cseppet sem leplezve érdeklődésüket. Yegey köntörfalazva, míg Obsle egyenesen a kérdésre térve.

– Milyen szerepet szántál neki a terveidben? A jelek szerint mindent őrá tettél föl, és veszítettél. Hogy lehet ez?

– Mert Tibe elgáncsolt. Szemem a csillagokra függesztettem, és nem vettem észre lábam alatt az ingoványt.

– Csak nem adtad csillagászatra a fejed? – Pedig jól tennénk, Obsle, ha valamennyien arra adnánk a fejünket.

– Veszélyt hoz ránk ez a Követ?

– Nem hinném. A népe nevében kapcsolatokat, kereskedelmet, szerződést, szövetséget ajánl nekünk, semmi egyebet. Egyedül jött ide, fegyvertelenül és védtelenül, egyetlen távbeszélő szerkezettel meg a hajójával, azt pedig hagyta töviről hegyire átvizsgálnunk. Nem hinném, hogy tartanunk kellene tőle. Az üres kezében mégis a Királyság meg az Asztaltársaság végét szorongatja.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy az idegeneket testvéreinkké fogadjuk. Úgy, hogy Gethen nyolcvan világ uniójával csakis egyetlen világként léphetne szövetségre.

– Nyolcvan világ? – mondta Yegey, kényszeredett nevetéssel. Obsle ferdén rám meredt.

– Legszívesebben azt hinném, hogy túl sokáig össze voltál zárva azzal az őrülttel a palotájában, és magad is bediliztél. Meshe nevére! Mi ez a hülyeség arról, hogy összeszövetkezzünk a csillagokkal, és egyezségre lépjünk a holddal? Hogy az ördögbe jött ide az a fickó? Egy üstökösön? Vagy egy meteor hátán? Még hogy hajó... miféle hajó úszik a levegőben? Pláne az üres semmiben? Bár azt hiszem, nem vagy te bolondabb, Estraven, mint mindig is voltál, vagyis ravaszán bolond, okosan bolond. Minden karhidai ütődött. Nosza, uram, csak rajta! Mutasd az utat.

– Nekem nincs tovább, Obsle. Hová mehetnék én? Ellenben ti igen, ti még eljuthattok valahová. Csak egy kicsit követnétek a Követet, talán megmutatná nektek a kiutat a Sinothvölgyből, ebből az egész kalamajkából, amibe mindannyian belegabalyodtunk.

– Nagyon helyes. Öreg fejjel belekezdek a csillagászatba. Hová jutók vele?

– A nagyság felé, ha bölcsebb leszel, mint én voltam. Uraim, én láttam a Követet, voltam a hajóján, amellyel átevezett az űrön, és szentül meg vagyok győződve, hogy e földön kívüli világ küldötte. Azt persze, hogy mennyire becsületes az ügy, amelyet képvisel, és mennyire felel meg az igazságnak, amit arról a másik világról elmond, csak a jó ég tudja; csak a józan ítélőképességére bízhatja magát az ember; ha közülünk való volna, azt mondanám rá, hogy tisztességes ember. De ezt talán ti magatok is eldönthetitek. Egy viszont biztos: ha ő velünk van, a földön meghúzott vonal nem lesz határvonal, sem védővonal. Orgoreyn kapui előtt ez az igazi kihívás, nem pedig Karhida. Akik fölveszik a kesztyűt, és szélesre tárják a föld valamennyi kapuját, azok lesznek mindannyiunk vezérei. Mindannyiunké: a Három Kontinensé, az egész földé. Határaink többé nem két domb között húzódnak, hanem bolygónk rajzolja meg a nap körüli pályáján. Ennél kisebb esélyre többé csak az ostoba teszi, föl a shifgrethorját.

Yegey velem volt, Obsle ellenben csak ült ott hajába merülve, és bámult rám apró szemével.

– Egy hónap is kevés – fakadt ki –, hogy mindezt megeméssze az ember. És ha nem a te szádból hallom, Estraven, azt hinném, mindez nem egyéb hókuszpókusznál, csillagfényből font hálónál, amellyel a büszkeségünket akarják csapdába ejteni. De én ismerem a kemény nyakadat. Amelyet aligha volnál képes a megjátszott kegyvesztés igájába hajtani, csak azért, hogy az orrunknál fogva vezess minket. Nem tudom elhinni egyetlen szavadat sem, holott azt is tudom, hogy a hazugság a torkodon akadna... Hm... Vajon velünk is szóba állna, mint ahogy, úgy látszik, veled szóba állt?

– Hiszen éppen ezt szeretné: hogy beszélhessen, hogy meghallgassák. Ott vagy itt. Tibe belefojtaná a szót, ha Karhidában ismét szólásra nyitná a száját. Féltem őt, mert a jelek szerint nem fogja föl a reá leselkedő veszélyt.

– Elmondod nekünk, amit már megtudtál?

– Szívesen; de mi szól az ellen, hogy ő maga jöjjön ide, és mondjon el mindent?

Yegey válaszolt, kecsesen rágicsálva a körmét:

– Azt hiszem, semmi. Bebocsátását kérte az Asztaltársaság területére. Karhida nem emelt kifogást ellene. Kérése most van mérlegelés alatt...

7. A NEMEK PROBLÉMÁJA

Ong Tot Oppong Földerítő helyszíni följegyzéseiből, aki az első ekumeni csoporttal szállt le Gethen/Tél bolygóra az ekumeni időszámítás 1448. évében (93. ciklus).

1448. 81. nap. Valószínűnek látszik, hogy kísérleti alanyul szolgáltak. A gondolat nem valami kellemes. De miután feltételezhető, hogy a földi kolónia is kísérlet volt, amikor is egy haini normál csoportot telepítettek egy bennszülött fajjal rendelkező bolygóra, ezt a lehetőséget nem lehet figyelmen kívül hagyni. A gyarmatosítók kétségkívül gyakorolták a humán genetikai manipulációt; mi mással lehetne megmagyarázni az S.-i hilfeket, vagy a rokonani csökevényes szárnyú hominidákat; avagy mi indokolná a getheniek szexuális fiziológiáját? Lehet, hogy véletlen; természetes kiválasztódás aligha. Ambiszexualitásuknak nincs semmiféle alkalmazkodási értéke.

Miért kellett épp ilyen mostoha világot választani kísérleti terepül? Senki sem tudja. Tinibossol szerint a kolóniát egy nagyobb interglaciális időszakban telepítették ide: Az éghajlat az első 40-50 ezer év folyamán elég enyhe lehetett. Mire a jég újból előnyomulóban volt, a haini kivonulás befejeződött, a kolónia magára maradt, a kísérletet abbahagyták.

A getheniek szexuális fiziológiájának eredetéről elmélkedem. Mi az, amit tudok róla? Otie Nim Orgoreyn körzetéből küldött beszámolója eloszlatta néhány korábbi tévhitemet. De menjünk sorjában; először tisztázzuk, mi az, amit tudok, aztán lássuk az elméleteket.

Szexuális ciklusuk átlag 26-28 napig tart (többnyire a hold 26 napos ciklusával hozzák kapcsolatba). 21-22 napig somer, vagyis szexuálisan inaktív, látens állapotban vannak. A 18. nap táján az agyalapi mirigy beavatkozására hormonális változások következnek be, és a 22. vagy 23. napon az egyén belép a kemmer, estrus fázisába. A kemmernek ebben az első szakaszában (karhidai nyelven: secher) az egyén teljesen megőrzi férfijellegét. A nem és a potencia magától nem alakul ki. A getheni, ha a kemmer első szakaszában magára marad, vagy olyanok között tartózkodik, akik nincsenek kemmerben, teljesen képtelen marad a közösülésre. A nemi ösztön azonban hallatlanul erős ebben a szakaszban, az egész személyiséget meghatározza, és minden más vágyat maga alá rendel. Ha az egyén olyasvalakire talál, aki szintén kemmerben van, hormonkiválasztása újabb ösztönzést kap (leginkább az érintés – kiválasztás? illat? – útján), mígnem az egyik partnerben vagy a férfi, vagy a női hormonális dominancia jut érvényre. A nemi szervek ennek megfelelően megduzzadnak vagy összezsugorodnak, az előjáték egyre erőteljesebb lesz, és a másik partner a végbemenő változás hatására magára ölti az ellenkező nem szerepét. (Kivétel nélkül? Ha van is kivétel, amikor hasonló nemű kemmerpartnerek kerülnek össze, ez olyan ritka, hogy figyelmen kívül hagyható.) A kemmernek ez a második fázisa (karbid: thorharmeri), vagyis a nemiségnek és a potenciának kölcsönös kialakulása, úgy látszik, két órától húsz óráig terjedő időtartam alatt zajlik le. Ha az egyik partner már teljes kemmerben van, akkor a másik nagyon rövid idő alatt eléri ezt a fázist; ha mindketten egyszerre lépnek kemmerbe, akkor a folyamat rendszerint tovább tart. Normális egyedekben nincs semmiféle eleve meghatározott hajlam arra, hogy milyen szexuális szerepet vesznek föl a kemmerben; nem tudják, hogy férfi vagy nő lesz-e belőlük, és nem is tudják megválasztani a szerepüket. (Otie Nim közli, hogy Orgoreyn körzetében eléggé elterjedten hormonkivonatokkal befolyásolják a kívánt nem kialakulását; én ilyesmit nem tapasztaltam Karhida falusi körzetében.) Ha egyszer kialakul a nem, ezen már nem lehet változtatni a kemmer alatt. A kemmer csúcspontja (karbid: thokemmer) kettőtől öt napig tart, ezalatt a nemi ösztön és a potencia eléri a maximumát. Ez az állapot eléggé hirtelen szakad meg, és ha fogamzásra nem kerül sor, néhány óra alatt ki-ki visszatér a somer fázisba (megj: Otie Nim úgy véli, hogy ez a „negyedik fázis” megfelel a menstruációs időszaknak), és a ciklus kezdődik elölről. Ha az illető női szerepben volt és megtermékenyült, akkor természetesen nem szakad meg a hormonális tevékenység, és a 8.4 havi terhességi és hat-nyolc hónapos szoptatási időszak végéig megmarad nőnek. A férfi nemi szervek visszahúzódnak (akárcsak somer állapotában), a mellek némileg megduzzadnak, a csípő kiszélesedik. A laktációs időszak végével a nő visszanyeri a somer állapotot, és újból teljes értékű hímnős egyeddé válik. A fiziológiai jelleg nem rögződik, és könnyen lehet, hogy néhány gyermek anyjából újabb néhány gyermek apja válik.

Társadalmi megfigyelések: egyelőre nagyon felületesek; összefüggő társadalmi megfigyelésekhez többet kellett volna egy helyben tartózkodnom.

A kemmert nem mindig játsszák párban. A párosodás látszik a legelterjedtebb szokásnak, a városi kemmerházakban azonban előfordul, hogy csoportok alakulnak, és a csoport férfi és nő tagjai vegyesen közösülnek. E gyakorlat szöges ellentéte, amikor kemmeringet fogadnak (karbid: oskyommer), ami szándékát és célját tekintve megfelel a monogám házasságnak. Jóllehet ennek semmi jogi ereje nincsen, a társadalmi és jogi normák régen szentesítették ezt a gyakori intézményt. A karhidai Klán-tűzhelyek és Uradalmak egész rendszere minden kétséget kizáróan a monogám házasság intézményére alapszik. Nem vagyok biztos a válási szabályokban általában; itt, Osnorinerben van válás, ám a válás vagy a partner halála után nem lehet újból házasságot kötni: kemmeringet csak egyszer fogadhat valaki.

A származást persze Gethen-szerte az anyai vonalon tartják nyilván, a „hús-vér szülőktől” (karbid: amha).

A testvérek közötti kapcsolat, különféle korlátozásokkal, meg van engedve, még a kemmeringet fogadott pár hús-vér testvér leszármazottai között is. A testvérek azonban nem fogadhatnak kemmeringet, és nem is maradhatnak kemmeringben, ha a pár egyikének gyermeke születik. A nemzedékek közötti kapcsolat szigorúan meg van tiltva. (Karhida-Orgoreyn vidékén; bár azt mondják, hogy Antarktika Földrészen, Perunter törzseiben elfogadott. De az is lehet, hogy ez csak rosszhiszemű szóbeszéd.)

Mi az, amiről még megbízható ismereteket szereztem? Úgy hiszem, ezzel elő is soroltam mindent.

Van egy vonása ennek a rendhagyó berendezkedésnek, amelynek talán lehet alkalmazkodási értéke. Minthogy a közösülés csak a termékenységi időszakban megy végbe – mint minden ivarzási ciklussal rendelkező emlős esetében –, itt is magas a teherbeesés valószínűsége. Mostoha viszonyok között, ahol nagy a csecsemőhalandóság, a faj fennmaradása szempontjából ennek lehet jelentősége. Manapság Gethen civilizált vidékein sem a csecsemőhalandóság, sem a születési arány nem valami magas. Tinibossol a három földrészre mintegy 100 millió lakost föltételez, és úgy véli, hogy ez a szám legalább ezer év óta nem változott. A stabilitás fönntartásában valószínűleg a rituális és erkölcsi önmegtartóztatásnak és a fogamzásgátló szerek használatának volt a legfőbb szerepe.

A kétneműségnek vannak olyan oldalai, amelyekre alig sikerült némi fényt villantanunk, vagy akár megsejtenünk, és amelyekbe talán sohasem fogunk belelátni. A kemmer jelenség természetesen csodálattal tölt el bennünket, Földerítőket. Minket csodálatra bír, a gethenieket viszont lenyűgözi, uralma alá gyűri. Társadalmi berendezkedésük, az ipar, a mezőgazdaság, a kereskedelem szervezete, településeik nagysága, történeteik témája – mind-mind a somer-kemmer ciklushoz alkalmazkodik. Havonta egyszer mindenki szabadságra megy; bármilyen pozícióban legyen is valaki, senki sem köteles vagy kénytelen dolgozni kemmer idején. Legyen az szegény vagy idegen, senkit sem tiltanak ki a kemmerházakból. Minden kitér a szenvedély megújuló kínja és ünnepe elől. Ezt még könnyen megérthetjük. Amit nehezen tudunk fölfogni, az az, hogy ezeket az embereket idejük négyötöd részében egyáltalán nem érdekli a szex. Helyet adnak, méghozzá nagy helyet a szexnek; de mintegy elkülönítve mindentől. Gethen társadalma, a maga mindennapi életében és folyamatosságában, szex nélküli társadalom.

Fontoljuk csak meg: ki-ki bármire adhatja a fejét. Amilyen egyszerűen hangzik ez, olyan kiszámíthatatlanok a lelki kihatásai. Abból a tényből, hogy tizenhét és harmincöt év között mindenkit egyaránt (Nim kifejezésével) „leköthet a gyermekszülés”, éppenséggel az következik, hogy senkit sem „köt le” annyira lelkileg és testileg, mint más világok asszonyait. A terhek és az előjogok nagyon is egyenlően vannak elosztva; kockázat és választás lehetőségében mindenki egyformán részesül. Ennélfogva szabadnak sem szabad olyan mértékben senki, mint egyebütt egy férfi.

Fontoljuk meg: a gyermek semmiféle pszichoszexuális viszonyban nincs az anyjával vagy az apjával. Tél bolygón nincs Oidipusz-legenda.

Fontoljuk meg: nincs egyet nem értésből bekövetkező közösülés, nincs erőszak. Mint az embereken kívül minden emlősnél, a párzás itt is csak kölcsönös felhívás és egyetértés esetén mehet végbe; másképp kivihetetlen. A csábítás persze lehetséges, ám nagyon pontosan ki kell számítani az idejét.

Fontoljuk meg: az emberek nem oszlanak meg erős és gyönge félre, védelmezőkre és védelmezettekre, uralkodókra és alávetettekre, birtokolókra és birtokoltakra, aktívokra és passzívokra. Ami azt illeti, az emberi gondolkodást uraló egész dualista irányzat Tél bolygón bizonyára el is satnyult vagy módosult.

Az alábbiakat bele kell vennem végleges irányelveimbe: ha összetalálkozol egy gethenivel, kerülnöd kell azt, ami egy biszexuális lény számára természetes, vagyis hogy besorold őt a férfi vagy a nő szerepébe, s magad is ennek megfelelő szerepet ölts magadra, annak megfelelően, hogy mit remélsz az azonos vagy ellenkező nemű egyedek között kialakult vagy lehetséges érintkezéstől. A mi megszokott társadalmi-szexuális érintkezési normarendszerünk itt néni létezik. Számukra ismeretlen ez a játék. Nem látják egymásban a férfit vagy a nőt. A mi képzeletünk ezt szinte föl sem képes fogni. Mi az, amit mi először tudni akarunk egy újszülöttről?

Mégsem lehet a gethenieket semleges nemű lényeknek fölfogni. Nem semleges, hanem potenciális vágy integrált neműek. Minthogy nyelvünkből hiányzik a karhidai „ember névmás”, amelyet a somer állapotában levő személyekkel kapcsolatban használnak, kénytelen vagyok a hímnemű személyes névmással illetni őket, ugyanúgy, mint ahogy a transzcendens istenséget is férfiszámba vesszük: ez ugyanis kevésbé meghatározott, kevésbé körülírt, mint a semleges vagy a nőnem. Ugyanakkor a hímnemű névmás használata egyre-másra elfeledteti velem azt a tényt, hogy a mellettem levő karhidai nem férfi, hanem férfinő.

Az első mobilist, ha ilyet küldenek, figyelmeztetni kell, hogy hacsak nem nagyon magabiztos vagy szenilis, a büszkesége csorbát szenvedhet. Egy férfi azt akarja, hogy elismerjék a férfiasságát, egy nő azt akarja, hogy méltányolják a nőiességét, bármilyen közvetett és rafinált módon nyilvánuljon is meg ez az elismerés és ez a méltánylás. Tél bolygón ilyesmivel nem fog találkozni. Kit-kit csak emberi mivoltában méltányolnak vagy ítélnek meg. Ez a tapasztalat korántsem fogja föllelkesíteni.

De térjünk vissza az elméletemhez. Megpróbálván megérteni egy ilyen kísérletnek az indokait, ha egyáltalán erről volt szó, és talán hogy fölmentsem haini őseinket a barbarizmus bűne alól, amiért az élőlényeket tárgyakként kezelték, a céljaikat illetően megkockáztattam néhány föltevést.

A somer-kemmer ciklust lealacsonyítottak ítéljük meg, mint az alsóbbrendű emlősök párzási ciklusához való visszatérést, mint az emberi lények kiszolgáltatását az üzekedési ösztön parancsának. Meglehet, a kísérletezők tudni szerették volna, hogy az emberi lények folyamatos nemi potenciál hiányában is megmaradnak-e értelmes és kultúrát teremtő lényeknek.

Másfelől viszont a nemi Ösztönnek egy-egy időszakra való korlátozása és a hímnősségben való kiegyenlítése jelentős mértékben meg kell hogy gátolja az ösztön kizsákmányolását és elfojtását. Bizonyára előfordul nemi kielégítetlenség (jóllehet a társadalom, amennyire csak lehetséges, tesz ellene; a nemi kielégülés többnyire biztosítva van, amennyiben a megfelelő társadalmi csoport elég nagy ahhoz, hogy egyidőben több tagja is kemmerben legyen), de semmi esetre sem halmozódik föl; a kemmer elmúltával ez is elmúlik. Szép – ezzel rengeteg erőfecsérléstől és őrültségtől mentesülnek; de mi marad nekik somer idejére? Mi az, amit szublimálhatnak? Mire juthat egy csupa eunuchból álló társadalom? De persze, somerben sem eunuchok ők, hanem közelebb állnak a serdülőkor előtti állapothoz: nem heréltek, hanem látensek.

Egy másik föltevés a netáni kísérlet céljáról: a háború kiküszöbölése. Vajon nem úgy okoskodtak-e a régi hainiak, hogy a megszakítás nélküli nemi képesség és a szervezett társadalmi agresszió – amely az emberen kívül egyetlen emlősnek sem a sajátja – ok és okozat? Vagy Tumass Song Angothoz hasonlóan a háborút ők is tisztán férfias pótcselekménynek tekintették, óriási nemi erőszaknak, minélfogva a kísérletükben kiiktatták a férfiasságot, amely az erőszakot elköveti, és a nőiséget, amely elszenvedi? A jó ég tudja. Tény, hogy a getheniek, bár eléggé versengő beállítottságúak (bizonyítéka ennek, hogy kiterjedt társadalmi csatornahálózatot építettek ki a presztízsért stb. folytatott versengésre), látszatra nem valami agresszívak; legalábbis úgy tűnik, eddig még soha nem bonyolódtak bele olyasmibe, amit háborúnak lehetne nevezni. Készek legyilkolni egymást egyesével vagy kettesével; ritkábban tízesével és húszasával; de sohasem százával vagy ezrével. Miért?

Könnyen lehet, hogy ennek semmi köze sincs hímnős pszichológiájukhoz. Elvégre nincsenek is olyan sokan. Aztán meg itt van az éghajlat. Tél időjárása annyira irgalmatlan, annyira megközelíti az elviselhetőség határait még az ő számukra is, akik nagymértékben alkalmazkodtak a hideghez, hogy a hideg elleni küzdelem talán minden harci szellemüket felemészti. Az élet határain élő fajták, azok, akik éppen hogy csak tengetik életüket, ritkán lesznek harciasak. És elvégre is a getheni élet domináns tényezője nem a szex vagy egyéb emberi jelenség, hanem a környezet, a fagyos világ. Itt az embernek még önmagánál is kegyetlenebb ellenséggel kell farkasszemet néznie.

Én a békés Chiffewar leánya vagyok, és nem ismerem az erőszak varázsát vagy a háború természetét. Valaki másnak kell ezt végiggondolnia. Azt azonban nem értem meg, hogy is lelhetné valaki örömét a győzelemben vagy a dicsőségben azután, hogy eltöltött egy telet a Télen, és szemtől szembe látta a Jég arcát.

8. A MÁSIK ÚT ORGOREYNBE

A nyaram úgy telt, mintha Földerítő lennék, nem is Mobil: városról városra, Uradalomról Uradalomra bebarangoltam Karhida földjét, szeme-fülem nyitva tartva – csupa olyan dolog, amit egy Mobil nem tehet meg eleinte, amíg csoda-és szörnyszámba megy, és állandóan a pódiumon kell állnia, mutatványra készen. Kilétemet nem hallgattam el vendéglátóim előtt azokon a vidéki Tűzhelyeken és a falvakban; a legtöbbjük hallott valamit felőlem a rádióban, és nagyjából tudta, kiféle-miféle vagyok. Kíváncsiak voltak persze, ki többé, ki kevésbé. Egyesek megrémültek tőlem, vagy kimutatták idegengyűlöletüket. Az ellenség Karhidában nem az idegen, nem a betolakodó. Az ismeretlenül betoppanó idegen szívesen látott vendég. Itt az ellenséged: a szomszédod.

Kus havát a Keleti Parton egy Gorinhering nevű Klán-tűzhelyben, ebben a ház-város-erődtanyában töltöttem, amely a Hodomin-óceán örökös ködtakarója fölött, egy domb tetején húzódik meg. Mintegy ötszáz ember lakja a helyet. Négyezer évvel korábban őseikre ugyanitt, ugyanilyen házban találtam volna rá. Ez alatt a négy évezred alatt föltalálták a villamos motort, a rádiót, a gépi meghajtású szövőszéket; gépjárművet és mezőgazdasági gépeket és egyéb erőgépeket kezdtek használni, és fokozatosan, minden ipari forradalom nélkül, egyáltalán minden forradalom nélkül, fokról fokra beköszöntött a Gépkorszak. Tél harminc évszázad alatt sem ért el annyit, mint annak idején Terra harminc évtized alatt. De nem is fizetett érte olyan árat, mint Terra.

Tél fölöttébb barátságtalan világ; ha valaki rosszul csinál valamit, biztos és gyors a büntetése: fagyhalál vagy éhhalál. Semmi óvadék, semmi halasztás. Egy ember rábízhatja magát a szerencséjére, egy társadalom nem; és a kulturális változás, akár a szeszélyes mutáció, csak fokozhatja a véletlen hatalmát. Ezért itt nagyon óvatosan haladtak előre. Történelmük bármelyik pillanatában azt mondhatná egy elhamarkodott megfigyelő, hogy a műszaki ismeretek fejlődése és terjedése stagnál. Holott sohasem toporgott egy helyben. Hasonlítsuk csak össze a zuhatagot meg a gleccsert. Mindkettő eléri végcélját.

Sokat beszélgettem Gorinhering öregeivel meg a gyerekekkel. Ez volt az első lehetőségem rá, hogy együtt lehettem getheni gyerekekkel, mivel Erhenrangban idejüket a magán és nyilvános Tűzhelyekben és iskolákban töltik el. A felnőtt városi lakosság egynegyede-egyharmada a gyermekek gondozásának és nevelésének szenteli minden idejét. Itt a klán gondoskodik a kicsinyeiről; senki, vagyis mindenki felelősségére vannak bízva. Vadóc rosszcsontokként futkároznak a ködlepte dombokon és partokon. Ha egyet-egyet el tudtam csípni közülük annyi időre, hogy szóba elegyedhessek vele, kiderült, hogy félszeg, büszke és végtelenül bizalomteljes valamennyi.

A szülői ösztön Gethenen is olyan változatos, mint akárhol másutt. Általánosításnak nincs helye. Sohasem láttam, hogy egy karhidai megütött volna egy gyereket. Olyasmit láttam, hogy valaki dühös volt egy gyerekre. Gyermekeik iránti gyengédségük meglepően mélynek, hatásosnak és szinte minden önzés nélkülinek tetszett. Talán csak ez az önzésnélküliség különbözteti meg attól, amit mi anyai ösztönnek nevezünk. Gyanítom, hogy az anyai és az apai ösztön között aligha lehet valami különbséget tenni; a szülői ösztön, a védelem, a segítés vágya nem annyira nemhez kötött sajátosság...

Hakanna hónap elején Gorinheringben megtudtuk a recsegő-ropogó rádiókészülék palotai híreiből, hogy Argaven király bejelentette: örököst vár. Nem egy újabb kemmering-fiút, amilyen már hét volt neki, hanem egy hús-vér örököst, egy királyfit. A király teherbe esett.

Én mulatságosnak éreztem a dolgot, ugyanez volt a véleményük a gorinheringi klánbélieknek, ha nem is abból az okból. Azt mondták, túl öreg a gyermekszüléshez, és az ügy zajos és trágár jókedvre hangolta őket. Az öregek napokig elcsámcsogtak rajta. Kinevették a királyt, aki egyébiránt nem nagyon érdekelte őket. „Karhida egyenlő az Uradalmakkal” – mondotta volt Estraven, és ez a mondása is, mint annyi más, egyre gyakrabban eszembe jutott, amint gyarapodtak az ismereteim. A látszólag századok óta egyesített nemzet valójában széthúzó hercegségek, városok, falvak, „álfeudális törzsi gazdasági egységek” zavaros egyvelege, erőszakos, céltudatos, civakodó egyéniségek vadászterülete volt, amelyet csak úgy-ahogy tartott össze a hatalom bizonytalan rácsozata. Szerintem soha semmi sem képes Karhidát nemzetté kovácsolni. Nem tudta ezt megtenni a hírközlő eszközök gyors elterjedése sem, ami állítólag óhatatlanul fölszínre dobja a nacionalizmust. Az Ekumen nem fordulhat ezekhez az Emberekhez mint társadalmi szervezethez, mint mozgósítható szervezethez: ehelyett inkább erős, bár kifejletlen emberi tudatukat, emberi közösséghez való tartozásuk tudatát kell célba vennie. Egészen föllelkesített ez a gondolat. Persze, nem találtam fején a szöget; mégis megtudtam valamit a getheniekről, ami hosszú távon hasznos ismeretnek bizonyult.

Ha nem akartam egy egész évre Ókarhidában ragadni, vissza kellett térnem a Nyugati Szakadékhoz, mielőtt a Kargav hágói járhatatlanná válnának. A nyár utolsó hónapjában még itt, a parton is átéltünk két kisebb hóesést. Kénytelen-kelletlen útnak eredtem hát nyugat felé, és Gor, az ősz első hónapjának elejére visszaérkeztem Erhenrangba. Argaven Warreverbe, a nyári palotába vonult vissza, és távollétére Pemmer Harge rem ir Tibet nevezte ki régenssé. Érződött, hogy Tibe erősen kezébe ragadta a kormánykereket. Alig egy-két órára rá, hogy megérkeztem, kiütköztek karhidai helyzetértékelés sem gyengéi – vagyis már rájuk cáfolt a valóság –, és egyúttal kezdtem kényelmetlenül, csakhogynem veszélyeztetve érezni magam Erhenrangban.

Argaven nem volt normális; elméjének baljós zavarossága rányomta bélyegét a fővárosra, nyomott volt tőle a hangulat; a király a félelemből táplálkozott. Ami jó volt az uralkodásában, azt a miniszterei meg a kyorremy vitte véghez. Sok bajt azonban nem okozott. Birkózott a tulajdon lázálmaival, s ez nem tett kárt az országában. Tibet, az unokaöccsét egészen más fából faragták; az ő őrültségében volt logika. Tibe tisztában volt azzal, mikor kell cselekednie és miként. Csak azzal nem volt tisztában, mikor hagyja abba.

Tibe elég sokat beszélt a rádióban. Amikor Estraven volt hatalmon, ő ezt sohasem tette, s ez nem is felelt meg a karhidai szokásoknak: a kormány itt rendesen nem kereste a nyilvánosságot; jobban, szeretett háttérben, a kulisszák mögött ügyködni. Tibe viszont szünet nélkül szónokolt. A rádióból előtörő hangja újból elém idézte csupafog-vicsorát és sűrű ráncok hálózta arcát. Vég nélküli hangos tirádái hemzsegtek Karhida magasztalásától, Orgoreyn becsmérlésétől, a „hűtlen klikkek” gyalázásától, az „ország határainak sérthetetlenségétől”, a történelem, az erkölcs, a közgazdaság témájába vágó elmélkedésektől, mindez azon a bombasztikus, kenetés, túlfűtött hangon, amely szinte rikácsolásba csapott át, ha hízelegni vagy szidalmazni akart. Minden második szava az ország becsülete és a szülőföld szeretete volt, de alig említette a shifgrethort, a személyi büszkeséget és a presztízst. Vagy talán Karhida presztízse olyan mélyre süllyedt a Sinothvölgyi viszályban, hogy már föl sem lehetett hozni a témát? Aligha, hiszen lépten-nyomon fölemlegette a Sinothvölgy ügyét. Azt kellett hinnem, hogy szándékosan kerülte a shifgrethor témáját, hogy sokkal elemibb és gátlástalanabb indulatokat csigázzon föl. Valami olyasmit, amihez képest a shifgrethor kifinomult, magasrendű viselkedési norma. Félelmet és dühöt akart ébreszteni hallgatóiban. Távolról sem az önérzet vagy a szeretet volt a szavai mélyén, jóllehet vég nélkül hangoztatta őket; az ő száján ezek a szavak kérkedéssé és gyűlöletté aljasultak. Gyakran emlegette az igazságot is, mondván, hogy ő „a civilizáció máza alá akar behatolni”.

Micsoda kiirthatatlan, széltében-hosszában használt, tetszetős szólam ez a mázról (vagy felszínről, vagy álarcról), amely alatt állítólag nemesebb valóság húzódik meg! Tucatnyi álokoskodást is el lehet leplezni vele egy csapásra. Egyik legveszedelmesebb ezek közül annak föltételezése, hogy a civilizáció valami mesterséges, természetellenes dolog: hogy a primitív állapot ellentéte... Persze, szó sem lehet itt mázról, hanem olyan növekedési folyamatról, amelyben a primitív állapot és a civilizáció ugyanannak a dolognak két fokozata. Ha egyáltalán van ellentéte a civilizációnak, az a háború. E kettő közül vagy az egyik, vagy a másik. A kettő nem fér meg egymással: Tibe unalmas, acsargó tirádáit hallgatva az volt az érzésem, hogy a félelem és a rábeszélés fegyverével éppen arra igyekezett hergelni a népét, hogy vizsgálja fölül a választását, amelyet már történelmének kezdete előtt megtett e két ellentétes lehetőség között.

Talán megérett az idő. Bármilyen lassú lett légyen is az ő anyagi és műszaki haladásuk, bármilyen kevésre becsülték is a „haladást” önmagában, az elmúlt öt, tíz vagy tizenöt évszázad folyamán mégiscsak kissé fölébe kerekedtek a természetnek. Többé nem voltak teljességgel kiszolgáltatva a kíméletlen éghajlatnak; egy rossz termés nem kárhoztatna egész tartományokat éhhalálra, vagy egy kemény tél nem vágná el városaikat a külvilágtól. Ennek az anyagi biztonságnak az alapján Orgoreyn fokozatosan kiépített egy egységes és egyre hatékonyabban működő, központosított államot. Most Karhidán volt a sor, hogy szedje össze magát, és tegye meg ugyanezt; és ennek nem az az útja, hogy lángra lobbantsák a büszkeségét, kiépítsék a kereskedelmét, tökéletesítsék az útjait, a mezőgazdaságát, az iskoláit és így tovább: ó, dehogyis – mindez civilizáció, máz, amit Tibe megvetően elutasított. Ő valami bizonyosabbat keresett, a nemzetté válás biztos, gyors, tartós módját: a háborút. Noha nem lehettek valami pontos elképzelései a háborúról, a hozzá fűződő reményei annál megalapozottabbak voltak. A nép gyors és teljes mozgósítására csak egy mód van még a háborún kívül: egy új vallás; ilyesmi azonban nem volt kéznél, meg kellett hát elégednie a háborúval.

Eljuttattam a régenshez egy följegyzést, amelyben ismertettem vele az otherhordi Jövendőmondókhoz intézett kérdésemet és a rája kapott feleletet. Tibe nem válaszolt. Ekkor elmentem az orgota nagykövetségre, és beutazási engedélyt kértem Orgoreynbe.

Kevesebb tisztviselő intézi Hainon az Ekumen Stabiljainak ügyeit, mint amennyi itt egy kis országnak egy másik kis országban működő követségén buzgólkodott, és mindegyik sok-sok méternyi hangszalaggal és nyilvántartási anyaggal volt fölfegyverkezve. Lassan, körültekintően intézték itt az ügyeket; nyoma sem volt annak a kapkodó pökhendiségnek és szeszélyes köntörfalazásnak, ami olyannyira jellemezte a karhidai hivatalnokokat. Mit volt mit, tennem, ki kellett várnom, amíg elkészülnek a kérdőívekkel.

A várakozás egyre kellemetlenebbé vált. Erhenrang utcáin napról napra több volt a palotaőr és a városi rendőr; méghozzá fegyveres, és valami egyenruhaféle is megjelent rajtuk. A város hangulata nyomott volt, jóllehet az üzleti élet virágzott, mindenkinek jól ment dolga, és az időjárás is kedvezett. Velem a kutya sem törődött. Háziasszonyom többé nem mutogatta a szobámat, inkább amiatt panaszkodott, hogy zaklatják a „Palotába való emberek” és többé nem úgy bánt velem, mint egy kapós mutogatnivalóval, hanem mint politikailag gyanús elemmel. Tibe egy Sinothvölgyi betörésről szónokolt: „Bátor karhidai parasztok, igaz hazafiak” Sassinothtól délre rajtaütöttek egy orgota falun, fölégették, kilenc falusit lemészároltak, holttestüket magukkal cipelték, és az Ey folyóba hányták. „Nemzetünk minden ellenségére ilyen sors vár!” – fenyegetőzött a régens. A rádióbeszédet lakószigetem ebédlőjében hallgattam. Egyesek komoran, mások érdektelenül, megint mások elégedetten fogadták a, hírt, ezekben a különböző arckifejezésekben volt azonban valami közös vonás, valami apró rándulás, egy ráncocska, ami korábban nem tűnt föl: az aggodalom jele. Azon az estén látogatót kaptam, az elsőt, amióta visszatértem Erhenrangba. Emberem apró termetű volt, sima bőrű, félszeg, s a Jövendőmondók, méghozzá a Szüzek arányláncát viselte.

– Annak a barátja vagyok – mondotta a félénk emberek nyerseségével –, aki önt a barátjává fogadta. Azért jöttem, hogy az ő érdekében szívességet kérjek öntől. – Csak nem Faxé?

– Nem. Estraven.

A segítőkészség alighanem lefagyott az arcomról. Némi szünet után az idegen folytatta:

– Estraven, az áruló. Emlékszik rá, ugye?

Félénkségét haragra: hergelte, és shifgrethort kezdett játszani velem. Ha fölveszem a lapot, akkor valami olyasfélét kellett volna mondanom, hogy „nem is tudom, talán ha többet mondana róla”. Én azonban nem kívántam belemenni a játékba, és ez időre már én is magamévá tettem a karhidai robbanékonyságot. Dühét látva rosszallóan megjegyeztem:

– Persze hogy emlékszem.

– De nem barátsággal. – Sötét, ferde szeme nyílt kíváncsisággal méregetett.

– Hát, inkább hálával és csalódással. Ő küldte hozzám?

– Nem ő. Várakozással néztem rá.

– Bocsásson meg. Azt hittem, hogy... Engedelmet kérek...

Az ajtónál megállítottam a távozni készülő merev kis emberkét.

– Kérem, fogalmam sincs, kicsoda ön, és mit akar. Én nem utasítottam el, pusztán nem mondtam igent. Meg kell hogy engedjen nekem egy kis józan óvatosságot. Estravent amiatt száműzték, mert pártfogásába vette az én itteni küldetésemet...

– És most úgy véli, ezért adósa neki?

– Némiképp igen. Az az ügy azonban, amely engem idehozott, mindenféle személyes adósságnál és lekötelezettségnél előbbre való.

– Ha ez így van – mondta az idegen ádáz meggyőződéssel –, akkor az erkölcstelen ügy.

Erre nem volt mit válaszolnom. Szavai úgy hangzottak, mintha az Ekumén egyik ügyvédjének szájából jöttek volna.

– Nem hiszem – szólaltam meg végül. – A gyarlóság az ügyvéd sajátja, és nem az ügyé. De kérem, árulja el, mit akar tőlem.

– Van nálam bizonyos összeg, amit bérleti díjakból, adósságokból, barátom vagyonának romjaiból sikerült összekaparnom. Amikor meghallottam, hogy ön Orgoreynbe készül, arra gondoltam, hogy elküldöm önnel a pénzt, hátha találkozik a barátommal. Nyilván tisztában van vele, hogy amire kérem, az büntetendő cselekmény. De az is lehet, hogy hiábavaló. Előfordulhat, hogy ő már Mishnoryba került, vagy gyalázatos farmjaik egyikére, vagy már meghalt. Nincs rá mód, hogy erről megbizonyosodjam. Nincs egy barátom sem Orgoreynben, az itteniek közül pedig senkinél sem mertem érdeklődni. Úgy véltem, ön fölül áll a politikán, és szabadon járhat-kelhet mindenfelé. Arra viszont nem gondoltam, hogy természetesen önnek is megvan a maga politikája. Elnézést kérek az ostobaságomért.

– Jó, én magammal viszem a pénzt. De ha már nincs az élők sorában, vagy nem találom meg, kinek juttassam vissza?

Rám meredt. Arca megvonaglott, lélegzete zokogásba fulladt. A legtöbb karhidai könnyen sírva fakad és ugyanúgy nem szégyelli a könnyeit, mint a nevetést.

– Köszönöm – mondta. – A nevem Foreth. Az Orgny-erőd lakója vágyók.

– Estraven klánjához tartozik?

– Nem: Foreth rem ir Osboth. A kemmeringje voltam.

Estravennek, amikor én megismertem, nem volt kemmeringtársa, a fickó mégsem keltett bennem bizalmatlanságot. Őszintének látszott, még ha tudtán kívül eszköz volt is talán valakinek a kezében. És éppen az imént tanított meg valamire: hogy erkölcsi színvonalon is lehetséges a shifgrethorral való játék, és a tapasztalt játékos viszi el a pálmát. Alig két lépéssel sarokba szorított. A pénzt magával hozta, és át is nyújtotta, szép kis összeg volt, csupa királyi karhidai kereskedelmi bankókban, úgyhogy nem hozhatott bajt rám, s ha kedvem tartja, akár el is költhetem az egészet.

– Ha megtalálná őt... – kezdte és elakadt.

– Üzenet?

– Nem. Csak ha értesülnék róla...

– Ha valóban megtalálom, megpróbálok hírt adni róla.

– Köszönöm – rebegte, és mindkét kezét felém nyújtotta, a barátságnak olyan jeleként, amire nem egykönnyen ragadtatják magukat Karhidában. – Kívánom, Ai, hogy sikerrel járjon a küldetésében. Tudom, hogy ő, Estrayen meg volt győződve róla, hogy ön jót akar. Szilárd meggyőződése volt ez.

Ennek az embernek a számára Estravenen kívül semmi sem létezett a világon. Egyike volt azoknak, akiket a sors egyetlen szerelemre kárhoztatott. Újból megkérdeztem:

– Mégis, nincs semmi, amit üzenhetne neki?

– Mondja meg neki, hogy a gyerekek jól vannak – szólt, majd némi habozás után csendesen hozzátette: – Nusuth, semmi – és eltávozott.

Két nappal később gyalog elhagytam Erhenrangot, ezúttal az északnyugati úton. Orgoreyni beutazási engedélyem sokkal hamarább megjött, mint az orgota nagykövetség írnokai és tisztviselői szerint számíthattam rá, vagy ők maguk is várták volna; amikor jelentkeztem az irataimért, valamiféle vitriolos tisztelettel bántak velem, mint akik meg vannak bántva, mivel valakiknek az utasítására a kedvemért mellőzniük kellett a protokoll és a szabályzatot. Minthogy Karhida elhagyását semmiféle szabályzat nem, korlátozta, késedelem nélkül útnak eredtem. A nyár folyamán rájöttem, milyen kellemes dolog Karhida földjén gyalogolni. Utak és vendégfogadók szolgálják a gyalogos és a motoros közlekedését, ahol pedig nem talál az ember fogadóra, bizton számíthat a lakosság vendégszeretetére. A kisvárosok lakói vagy akármelyik Uradalomban a köznép, a földművesek vagy maguk az urak a vendégjog előírása szerint három napra ellátják az utast élelemmel és szállással, a gyakorlatban azonban ennél sokkal tovább is; s ami a legjobb, minden hűhó nélkül úgy üdvözlik a vendéget, mintha éppen őrá vártak volna.

Kényelmesen, sietség nélkül végigbarangoltam a Sess és az Ey közötti áldott dombvidéket, eltartásom fejében egy-két délelőttöt ledolgoztam a nagy Uradalmak földjein, ahol minden kéz, szerszám és gép azon fáradozott, hogy az arányló termést betakarítsa, mielőtt még rosszra fordul az idő. Egy hétig jártam az aranyba öltözött balzsamos mezőket, s esténként, mielőtt nyugovóra tértem volna, kiléptem a szállásomul szolgáló sötét tanyából vagy a lobogó lángok megvilágította Tűzhely-csarnokból, kisétáltam a szikkadt tarlókra, és bámultam a csillagokat, amelyek távoli városokként ragyogtak a szeles őszi éjszakában.

Ami azt illeti, nehezen váltam meg ettől a földtől, amely amilyen közömbösen fogadta a Követet, olyan szívélyes volt a vendéghez. Semmi kedvem nem volt elölről kezdeni az egészet, új nyelven, új hallgatóság előtt újból elismételni a mondókámat, s meglehet, ezúttal is kudarcra ítélve. A nyugati iránytól jócskán eltértem észak felé, a kíváncsiságtól hajtva, hogy meglássam a Sinothvölgy vidékét, a Karhida és Orgoreyn közötti viszálykodás színhelyét. Bár az idő derült maradt, egyre hidegebbre fordult, és még Sassinoth előtt visszatértem nyugatnak, mert eszembe jutott, hogy errefelé kerítés zárja le a határt, és hátha nem engednek ki olyan könnyen az országból. Emitt az Ey alkotta a határt, ez a keskeny, ám szilaj folyó, amely – mint a Nagy Kontinens minden folyója – gleccserből táplálkozik. Néhány mérföldet legyalogoltam délnek, míg egy hídra nem bukkantam, ahol két kis falucska: a karhidai Passerer és az orgoreyni Siuwensin bámulta egymást álmosan a háborgó Eyen át.

A karhidai hídmester csak annyit kérdezett, hogy vissza szándékozom-e térni még aznap este, és intett, hogy mehetek. Az orgota oldalon kihívtak egy ellenőrt, hogy megvizsgálja az irataimat, amit ő egy óra hosszat, méghozzá egy karhidai óra hosszat alaposan meg is tett. Az útlevelem magánál tartotta, mondván, hogy másnap reggel jelentkezzem érte, s helyette a kezembe nyomott egy utalványt, amelyre szállást és kosztot kaphatok a siuwensini Asztaltársaság vendégházában. Egy újabb órát töltöttem el a vendégház felügyelőjének irodájában, aki gondosan áttanulmányozta az irataimat, és telefonon ellenőrizte az utalványom hitelességét annak a határállomásnak az ellenőrénél, ahonnan az imént jöttem el.

Nem tudnám pontosan meghatározni azt az orgota szót, amelyet itt Asztaltársaság (Kommenzalitás) szóval fordítottam. A szótő alapjelentése: együtt étkezni. Használata kiterjed Orgoreyn minden állami (kormány) intézményére, az állam egészétől mint olyantól kezdve annak harminchárom alállamán vagy körzetén keresztül az al-al államokig, a városokig, a közösségi gazdaságokig, bányákig, gyárakig és így tovább, ezek alegységeiig. Mindezekre vonatkozhat mint jelző; „Kommenzálisoknak” nevezik rendszerint a harminchárom körzet vezetőit, akikből Orgoreyn Nagy Asztaltársaságának kormányzó testülete – végrehajtó és törvényhozó szerve – tevődik össze, de ugyanezzel a szóval illetik a polgárokat, magukat az ország lakóit is. A szó általános és konkrét jelentése közötti különbségtevésnek ez a furcsa hiánya, az, hogy egyaránt használják az egész és a rész, az állam és az egyén megjelölésére, a precizitásnak ez a hiánya adja meg legprecízebben a jelentését. {Magyar fordításban a Kommenzalitás, Kommenzális mellett a „községi” jelzőt, illetőleg a vezető testület megnevezésére az Asztaltársaság szót használjuk (A fordító)}

Irataim és jelenlétem végre jóváhagyást nyertek, és a negyedik órában, egy korai reggeli óta első ízben olthattam éhségemet egy kadikkásából és hideg kenyéralmaszeletekből álló vacsorával. A seregnyi hivatalnok ellenére Siuwensin szürke, falusi tespedtségbe süppedt, aprócska település volt. A községi vendégház rövidebb volt, mint a neve. Étkezőhelyiségében egyetlen asztal állott, öt székkel, tűzhely nem volt benne; az ételt a falu melegboltjából hozták föl. A másik helyiség szolgált hálóhelyül: hat ágy, jókora por, némi penész. Egyedüli vendég voltam. Minthogy úgy vettem észre, a siuwensiniek vacsora után nyomban nyugovóra térnek, én is ezt tettem. A szinte fülsértő falusi csendben egyből elnyomott az álom: Egy órát alhattam, amikor egy csupa robbanás, betörés, gyilkosság, tűzvész lidérces álomforgatagából hirtelen fölriadtam.

Az álom különösen nyomasztó volt, az a fajtája a lidércnyomásnak, amikor az ember rohan az ismeretlen, sötét utcán, körötte arc nélküli emberek sokasága, mögötte gyermeksírás és lángoló házak.

A nyílt mezőn találtam magam, egy sötét kerítés mellett toporogva a száraz szalmában. A felhők közül néhány csillag társaságában előbukkant a halványvörös félhold. A hideg szél a csontokig mart. A közelben egy nagy istálló vagy hombár magasodott föl a sötétben, túlnan a messzeségben egy-egy szikraözön kapott szárnyra a szélben.

Mezítláb voltam, nadrág, köntös, kabát nélkül, egy szál ingben, de nálam volt a batyum. Tartalék ruházatom mellett ebben tartottam a rubinköveket, a pénzt, az iratokat, a dokumentumokat, az ansible-t, s utazás közben ezt használtam párnaként. Úgy látszik, még lázálmomban sem engedtem ki a kezem közül. Cipőt, nadrágot vettem elő, meg prémmel bélelt téli köntösömet, s ott a sötét falusi csendben magamra szedtem őket, miközben félmérföldnyire a hátam mögött ott lángolt Siuwensin. Aztán elindultam, s hamarosan rátértem egy emberekkel teli útra. Ezek ugyanolyan menekülők voltak, mint jómagam, csakhogy ők tudták, hova tartanak. Minthogy nem volt közelebbi úticélom, csak el Siuwensinből, velük tartottam. Menet közben azt vettem ki a szavaikból, hogy a falun Passerer felől, a hídon át, rajtaütött egy banda.

Rajtaütött, felgyújtotta, és harc nélkül visszavonult. Egyszerre azonban fényszórók söpörtek végig rajtunk a sötétből, s az út mellé húzódva egy húsz járműből álló szárazföldi karavánt láttunk nyugat felől teljes sebességgel elrobogni mellettünk Siuwensin felé: fénycsóva, keréksuhogás – hússzor egymás után; utána ismét csend és sötétség.

Hamarosan egy közösségi tanyaközponthoz értünk, ahol föltartóztattak és kihallgattak bennünket. Hasztalan próbáltam beleolvadni abba a csoportba, amelyhez az úton csatlakoztam; de azok sem jártak jobban, akiknek nem volt velük a személyi igazolványuk. Ezeket meg engem, az útlevél nélküli idegent, elkülönítettek a nyájtól, és éjszakára különzártak egy hombárba, egy hatalmas, félig földbe vájt, ablak nélküli kőépítménybe, amelynek egyetlen ajtaját kívülről ránk reteszelték. Időnként az ajtó föltárult, és újabb menekülteket löktek be közénk a getheni szónikus „puskával” fölfegyverzett tanyarendőrök. A zárt ajtón kívülről egyetlen fénysugár sem szűrődött be. Csak látástól megfosztott szemünk káprázott néha, csalóka szikraesőt és örvénylő tűzgömböket vélve fölfedezni a vaksötétben. Hideg volt bent, s nehéz por-és gabonaillat ült rá a helyiségre. Senkinél sem volt kézilámpa; csupa magamhoz hasonló ember gyűlt itt össze, akiket az ágyukból rángattak ki; egynémelyikük teljesen pucér volt, s az útitársaiktól kapott pokrócokba csavarták be magukat. Az égvilágon semmijük sem maradt. Ha valami lett volna náluk, akkor az igazolványuk lett volna az. Orgoreynben szerencsésebb az, aki mezítelen, mint az, akinek nincsenek iratai.

Az emberek ültek magukban ebben a hatalmas, üres, poros sötétségben. Csak elvétve hallatszott suttogó beszélgetés. Semmi rabtársi szolidaritás. Semmi zokszó.

Tőlem balra valaki azt suttogta:

– Láttam őt az utcán, az ajtóm előtt. A feje le volt tépve.

– Olyan puskákat használnak, amelyek fémgolyókat lődöznek. Muskétának hívják.

– Tiena azt mondta, hogy nem Passererből jöttek, hanem Ovord Uradalomból, gépkocsival hozták le őket.

– De hisz Ovord meg Siuwensin között nincs semmi vita...

Semmit sem értettek, senkit sem vádoltak. Az ellen sem tiltakoztak, hogy saját polgártársaik bezárták őket egy pincébe, miután kifüstölték őket a házaikból. Semmiféle magyarázatot nem kerestek a velük történtekre. Lassacskán abbamaradt ez a rendszertelen sutyorgás is, és nem hallatszott többé a sötétben a lágy, hajlékony orgota beszéd, amelyhez képest a karhidai olyannak tűnik, mintha kavicsokat ráznának egy konzervdobozban. Csak egy kisgyerek nyűgösködött egy ideig a távoli sötét sarokban, föl-fölriadva a saját sírására.

Az ajtó nyikorogva kitárult, és a tűző napfény élesen és riasztóan, akár a kés, szemünkbe vágott. A többiek nyomában én is kibotorkáltam, gépiesen követve a nyájat, amikor a nevemet hallottam. Eleinte nem ismertem föl; többek között azért, mert az orgota nyelv ki tudja mondani az l hangot. Valaki azóta szólongat a nevemen, amióta föltárult az ajtó.

– Kérem, kövessen, Ai uram – szólított föl egy sietős, vörös ruhás úr, és ezzel megszűntem menekült lenni. Elkülönítettek a névtelenektől, akikkel együtt menekültem a sötét úton, és akikkel a sötét teremben is megosztottam az éjszaka névtelenségét. Megkerült a nevem, fölismertek, elismertek, létezem. Hallatlan megkönnyebbülés fogott el. Örömest követtem hát az embert.

A helyi Községi Tanyaközpont irodájában óriási volt a sürgés-forgás, de azért szakítottak időt a számomra, és elnézésemet kérték az elmúlt éjszaka kényelmetlenségei miatt.

– Ha nem Siuwensinnél lépett volna a Kommenzalitás területére – korholt az egyik kövér ellenőr –, ha a szokásos utat választotta volna! – Fogalmuk sem volt róla, ki vagyok, és minek köszönhetem ezt a megkülönböztetett bánásmódot, mindez lerítt róluk, de hát mit számított az. Genly Ait, a Követet előkelő személynek kijáró bánásmódban kell részesíteni. S ezt meg is kapta. Kora délután úton voltam Mishnory felé egy gépkocsiban, amelyet a Nyolcas Körzet, Kelet-Homsvashomban lévő Községi Tanyaközpont bocsátott a rendelkezésemre. A zsebemben ott lapult új útlevelem meg egy szabad utalvány az utamba eső összes vendégházba, meg egy távirati meghívás Uth Shusgis, a Belépő Utak és Kikötők Első Kommenzális Körzeti Biztosának mishnoryi rezidenciájára.

A kis gépkocsi rádiója a motorral egyidőben bekapcsolódott, és egész délután hallgattam a műsort, miközben végigdöcögtem Kelet-Orgoreyn kerítés nélküli (minthogy nem tartottak gulyákat), patakok szabdalta, tágas gabonatermő síkságán. A rádió tudósított az időjárásról, a termésről, az útviszonyokról, fölhívta a figyelmemet, hogy óvatosan vezessek; megismertetett a harminchárom körzet változatos híreivel, a különféle gyárak termelési eredményeivel, az egyes tengeri és folyami kikötők hajózási eseményeivel; elénekelt egy-két yomesh dalt, aztán újból közölte az időjárás-jelentést. Csupa béke és nyugalom az erhenrangi rádió hisztérikus szónoklatai után. Egyszer sem említették a siuwensini rajtaütést; úgy látszik, az orgota kormány nem szítani, hanem csillapítani szándékozott a szenvedélyeket. Egy rövid hivatalos közlemény csak azt ismételte időről időre, hogy a Keleti Határ mentén most is és a jövőben is fönntartják a nyugalmat és a rendet. Ez tetszett; semmi kihívás, csupa megnyugtatás, ugyanakkor megvolt benne az a hivalkodás nélküli keménység, amit annyira csodáltam a getheniekben: fönntartják a rendet és a nyugalmat... Örültem, hogy elkerültem Karhidából, ebből a zűrzavaros országból, amelyet egy terhes és terhelt király meg egy egomániás régens az erőszak karmaiba hajszol. Jólesett a nyugodt, huszonöt mérföldes tempó, az egyenes barázdák csíkozta széles gabonamezőkön, a sima, szürke égbolt alatt, egy olyan főváros felé, ahol a kormány hisz a rendben.

Az úton egymást érték a jelzőtáblák (nem úgy, mint a jeltelen karhidai utakon, ahol állandóan kérdezősködni kellett vagy találomra nekivágni az útnak), amelyek előre figyelmeztették az utast az ilyen és ilyen községi terület vagy körzet ellenőrző állomására; ezeken a belső vámőrségeken minden személyi iratot átvizsgálnak, és nyilvántartásba veszik az utas mozgását. Az én irataim minden vizsgálatot kiálltak, minimális, várakozás után az ellenőrök udvariasan utamra bocsátottak, és szolgálatkészen azt is közölték, milyen messze van a legközelebbi vendégház, ahol ehetek és megalhatok. Huszonöt mérföldes sebességgel nem is olyan rövid az út az Északi Szakadéktól Mishnoryig. Így két éjszakára is megszálltam útközben. A vendégházakban a koszt egyhangú volt, de bőséges, a szállás tűrhető, egyedül a magány hiányzott. Bár némileg erről is gondoskodott útitársaim zárkózottsága. Pihenőimen nem sikerült ismeretséget kötnöm vagy akár mélyebb beszélgetésbe elegyednem, noha többször is próbálkoztam. Nem mintha az orgoták barátságtalanok lettek volna, pusztán a kíváncsiság hiányzott belőlük; színtelen, egykedvű, magukba húzódó emberek voltak. Nekem tetszettek. Két év alatt elég szín, nyugtalanság és szenvedély vett körül Karhidában. Örültem a változásnak.

Á széles Kunderer folyó keleti partját követve Orgoreynben töltött harmadik napom reggelén megérkeztem Mishnoryba, az ország legnagyobb városába.

Az őszi záporok közötti gyér napsütésben igencsak furcsa benyomást tett rám ez a város, sivár kőfalaival, amelyeken túlságosan magasan ült az a néhány keskeny ablak, széles utcáival, amelyeken az emberek törpéknek tűntek, nevetségesen magas oszlopokra biggyesztett utcai lámpáival, imádkozó tenyerekként fölcsúcsosodó háztetőivel, párkányaival, amelyek mint céljukat tévesztett könyvespolcok nyúltak ki hat méter magasan a házak falaiból – egy elméretezett, groteszk város a nap árulkodó ragyogásában. De nem is a napfény számára épült. Hanem a télnek. Télen, amikor azokat az utcákat háromméteres, keményre döngölt hó borítja, a meredek tetőkről jégcsapok lógnak, a párkányok alatt szánok parkolnak, a keskeny ablakrések sárgán világítanak a csapdosó havas esőben – ekkor tűnik csak ki a város célszerűsége, kiszámítottsága, szépsége.

Mishnory tisztább, tágasabb, világosabb volt Erhenrangnál, nyíltabb és imponálóbb. A városképen a sárgásfehér kőből emelt nagy épületek uralkodtak, ezek az egy kaptafára szabott egyszerű, nyugodt kőtömbök, amelyek a Kommenzális Kormány hivatalainak és intézményeinek adtak otthont, meg a Yomesh kultusz nagyobb templomainak, amely az állam bevett vallása volt: Hiányzott az az összevisszaság és zagyvaság, amely olyannyira rányomta bélyegét Erhenrangra, ahol az ember folyton valami magas és nyomasztó árnyékában érezte magát; itt minden egyszerű volt, nagyvonalú és átgondolt. Az volt az érzésem, mintha egy sötét korból léptem volna át ide, és sajnáltam a Karhidában elvesztegetett két esztendőt. Ez végre olyan országnak tűnt, amely kész rá, hogy belépjen az Ekumen Korba.

Jártam a várost egy ideig, majd leadtam a gépkocsit a megfelelő körzeti irodán, és gyalogosan elindultam a Belépő Utak és Kikötők Első Kommenzális Körzeti Biztosának rezidenciája felé. Nehezen tudtam volna eldönteni, hogy a meghívás fölkérés volt-e, avagy udvarias parancs. Nusuth. Fő, hogy Orgoreynben vagyok, mint az Ekumen szószólója, és itt ugyanúgy belefoghatok a munkámba, mint akárhol másutt.

Az orgota hidegvérről és önuralomról kialakult véleményemben egyből megingatott Shusgis Körzeti Biztos, aki mosolyogva és harsányan kiáltozva rohant üdvözlésemre, mindkét kezemet megragadta azzal a mozdulattal, amelyet a karhidaiak csak a legviharosabb érzelemkitörés esetére tartogatnak, föl-és lerángatta a karjaimat, mintha motor volnék, amelyet be akar indítani, és teli torokból üdvözölt, mint az Ismert Világok Ekumenjének getheni Nagykövetét.

Ez meglepetés volt számomra, mert a közül a tizenkét vagy tizennégy Ellenőr közül, aki átvizsgálta az irataimat, egyik sem adta a jelét, hogy mond neki valamit a nevem, vagy az, hogy Követ vagy Ekumen, holott erről bármelyik karhidai, akivel csak találkoztam, legalábbis tudott valamit. Azt kellett hinnem, hogy Karhida nem engedte meg egyetlen orgota rádióállomásnak sem, hogy a velem kapcsolatos híreket továbbadja.

– Nem Nagykövet, Mr. Shusgis. Csak Követ.

– Akkor a jövendő Nagykövet. Meshére, úgy igaz! – Shusgis, ez a testes, sugárzó arcú férfiú tetőtől talpig végigmért, és újból elnevette magát. – Egyáltalán nem hasonlít arra, Ai uram, akire számítottam. Még csak meg sem közelíti! Azt mondták, magas, akár egy lámpaoszlop, sovány, akár a szántalp, szurokfekete és ferde szemű, emberevő óriás, gondoltam, rémalak! Szó sincs róla. Mindössze sötétebb egy kissé a legtöbbünknél.

– Földi színű – mondtam.

– És Siuwensinben volt a rajtaütés éjszakáján? Meshe kebleire! Micsoda időket élünk! Könnyen megölhették volna ott az Ey hídján, miután az egész világűrt szerencsésen átszelte. Az a fő, hogy itt van! És egy sereg ember látni akarja magát, hallani és végre Orgoreyn földjén üdvözölni.

Ellentmondást nem tűrve tüstént elhelyezett a háza egyik lakosztályában. Mint magas rangú hivatalnok és gazdag ember, olyan fényűző körülmények között élt, amihez hasonló aligha akadt Karhidában még a nagy Uradalmak gazdái körében sem. Shusgis háza egy egész szigetet alkotott, amelyben több mint száz alkalmazott: háziszolga, hivatalnok, műszaki tanácsadó és más egyéb talált otthonra, ám egyetlen rokon, egyetlen gyerek sem. A kiterjedt családi klánok, Tűzhelyek és Uradalmak rendszerét, bár a nyomai még fölismerhetők a Kommenzális (asztaltársasági) Szervezetben, Orgoreynben már több száz évvel korábban „államosították”. Az egy évnél idősebb gyerekek nem laknak a szülővel vagy a szülőkkel: kivétel nélkül a Községi Tűzhelyekben nevelik őket. Nincs öröklött rang. A magánvégrendeleteknek nincs jogi erejük: az elhunyt az államra hagyja vagyonát. Mindenki egyenlő” esélyekkel indul. Ám szemmel láthatóan nem így folytatja. Shusgis gazdag volt, és bőkezűen élt a vagyonával. Lakosztályomban voltak olyan luxusdolgok, amikről azt sem tudtam, hogy léteznek Télen – például zuhany. A jól megrakott tűzhely mellett egy villamos hősugárzó is ontotta a meleget. Shusgis nevetve mentegetőzött:

– Azt mondták, tartsam melegen a Követet, mert egy meleg világról jött, valóságos katlanból, és nem tudja elviselni a mi hideg éghajlatunkat. Úgy bánjak vele, mintha állapotos volna, béleljem ki prémekkel az ágyát, és állítsak fűtőtesteket a szobájába, melegítsem meg a mosdóvizét, és tartsam csukva az ablakait! Meg van elégedve? Kényelmesen érzi magát? Kérem, csak szóljon, ha még valamire szüksége lenné.

Kényelem! Karhidában soha senki, semmilyen körülmények között nem érdeklődött a kényelmem iránt.

– Shusgis uram – mondtam áradozva –, tökéletesen otthon érzem magam.

De addig nem nyugodott meg, amíg még egy pesthry-prém takarót nem hozatott az ágyamra, és még jobban meg nem rakatta a tüzet.

– Tudom én, hogy van az – mondta –, amikor terhes voltam, én is folyton fáztam, a lábaim olyanok voltak, akár a jég, és egész télen a tűzhely fölött kuksoltam. Régen volt persze, de azért nem felejtettem el!

A getheniek általában fiatalon szülik meg a gyerekeiket; a legtöbbjük huszonöt éves kora körül fogamzásgátlókra tér rá, és negyvenéves korban megszűnnek termékenyek lenni a női fázisukban. Shusgis már az ötvenes éveit taposta, ezért mondta, hogy „régen volt persze”, és ami azt illeti, nehezen is tudtam őt fiatal anyának elképzelni. Ezt a kemény, ravasz, joviális politikust, aki ha az érdekei úgy kívánták, kegyes is tudott lenni, és ő egy volt az érdekeivel. Ezt a típust mindenütt meg lehet találni. Találkoztam vele a Földön, Hainon, Ollulon. Ha minden jól megy, még a pokolban is összefutok a fajtájával.

– Jól van tájékozódva a külsőmről meg az ízlésemről, Shusgis uram. Meg vagyok hatva, nem gondoltam volna, hogy megelőz a hírem.

– Dehogyis – mondta, mint aki tökéletesen értett –, odaát Erhenrangban szívesen eltemették volna egy hórakás alá, mi? De kiengedték a karmaik közül; és csak ekkor értettük meg mi ideát, hogy maga nem egy újabb karhidai futóbolond, hanem valaki, akivel számolni kell, – Elnézést, de nem egészen értem.

– Nos, Argaven meg a bandája félt magától, Ai uram, félt és örült, ha megszabadul magától: Nem merték megbántani sem, vagy pláne elhallgattatni, féltek a megtorlástól. Rajtaütés az Űrből! Ezért egy ujjal sem mertek magához nyúlni. De megpróbálták titokban. Mert félnek magától és attól, amit Gethen számára jelenthet.

Ez túlzás volt, hiszen azért nem töröltek ki a karhidai hírekből, legalábbis addig nem, amíg Estraven hatalmon volt. Azt viszont már kezdtem gyanítani, hogy Orgoreynbe nem sok hír jutott el rólam, és ebben a gyanúmban Shusgis meg is erősített.

– Ezek szerint önök nem félnek attól, amit én Gethennek hozok?

– Egy cseppet sem, uram!

– De én néha igen.

Nagylelkűen elnevette magát. Nem részleteztem, mire gondolok. Én nem vagyok kereskedő, én nem árulok haladást a bennszülötteknek. Egyenlő felek vagyunk, és csak kölcsönös megértés és őszinteség föltételezésével kezdhetek hozzá a küldetésemhez.

– Ai uram, rengeteg ember szeretne találkozni magával, fejesek és közemberek, köztük a maga emberei, olyanok, akiken sok minden áll. Én azért kértem magamnak azt a megtiszteltetést, hogy vendégül láthassam, mert elég nagy a házam, és mert közismerten semleges fickó vagyok, nem tartozom sem a hódítási, sem a szabadkereskedő frakcióhoz, s mint a munkáját, tisztességgel elvégző egyszerű biztos, nem adok okot semmiféle fejcsóváló szóbeszédre arról, hogy kinek a házában is szállt meg. – Elnevette magát. – De ez azzal jár, ha nincs ellenére, hogy sokat fog máshol étkezni.

– Rendelkezzék velem, Shusgis uram.

– Akkor ma este Vanake Slose házában fogunk vacsorázni.

– Kuwerai Kommenzális, Harmadik Körzet, nemde? – Persze, elvégeztem némi házi feladatot, mielőtt idejöttem volna. Meg volt hatva, hogy kegyeskedtem leereszkedni oda, hogy érdeklődést mutattam az országa iránt. Az itteni modor igencsak eltért a karhidaitól; ott az efféle áradozás vagy az ő shifgrethorját csorbítaná, vagy az enyémet sértené; vagy ez, vagy az, de valamelyik mindenképpen bekövetkeznék, mint ahogy alig akadt olyasmi, ami ne csorbította volna valakinek a shifgrethorját.

A vacsorához szükségem volt megfelelő öltözékre, minthogy a jó erhenrangi ruhám ott veszett a siuwensini rajtaütésnél, ezért délután egy állami taxival beautóztam a belvárosba, és vásároltam magamnak egy orgota fölszerelést. A köntös meg az ing nem sokban különbözött a karhidaitól, a nyári térdnadrág helyett azonban itt egész évben combig érő, ormótlan buggyos lábszárvédőben járnak; kedvenc színeik a kék és a piros rikító változatai, a ruhák anyaga, szabása és varrása pedig elég gyatra. Típusmunka. Az öltözködés elárulta, mi hiányzik ebből a lenyűgöző, masszív városból: az elegancia. Az elegancia nem nagy ár az okulásért, és én örömmel megfizettem ezt az árat. Visszatérve Shusgis házába, átadtam magam a forró vízsugarak élvezetének, amelyek a zuhanyozófülke mind a négy falából csiklandozó permetként elárasztották a testemet. Visszagondoltam a hideg bádogteknőkre, amelyekben az elmúlt nyáron Kelet-Karhidában vacogtam, vagy erhenrangi szobám jéggalléros kádjára. Az lett volna az elegancia? Éljen a kényelem! Magamra öltöttem rikító vörös díszruhámat, és Shusgis sofőr vezette magánkocsiján elhajtattunk a díszvacsorára. Orgoreynben több a szolga és a szolgáltatás, mint Karhidában. Ez azért van, mert minden orgota az állam alkalmazásában áll; az altom meg köteles minden polgáráról gondoskodni, aminek eleget is tesz. Legalábbis ez az. elfogadott magyarázat, bár az a gyanúm, hogy mint minden közgazdasági magyarázat, közelebbről szemügyre véve, ez is megkerüli a lényeget.

Slose Kommenzális fényárban úszó, magas, fehér fogadószobájában húsz-harminc vendég gyűlt össze, ezek közül három szintén kommenzális, de a többi is láthatóan valamilyen nevezetesség. Vagyis több volt ez a társaság „az idegen” látására összecsődült kíváncsi orgoták csoportjánál. Itt nem voltam az az érdekesség, mint Karhidában egy egész esztendeig, sem az a furcsaság, sem az a rejtély. Itt láthatóan kulcsnak tekintettek.

Milyen zárat fognak fölnyitni velem? Egyesek talán sejtették ezek közül az államférfiak és hivatalnokok közül, akik olyan áradozva üdvözöltek itt, nekem azonban fogalmam sem volt róla.

És a vacsora alatt nem is fogok rájönni. Télszerte, még a fagyos, barbár Perunterben is undorítóan közönséges dolognak tekintik, ha valaki evés közben üzleti ügyeket szóba hoz. A vacsorát egykettőre fölszolgálták. Így későbbre halasztottam a kérdéseimet, s minden figyelmemet a bő lében felszolgált rágós halra meg a házigazdára és a vendégekre összpontosítottam. Slose törékeny, fiatalos kinézésű ember volt, szeme szokatlanul világos, csillogó, hangja meg fátyolos, átható; azt a benyomást keltette, mint aki szívesen áll ki szívvel-lélekkel egy ügy mellett. Nekem tetszett a modora, csak azt szerettem volna tudni, mi az, aminek a szolgálatára fölesküdött. A balomon egy másik kommenzális ült, egy lapos arcú, Obsk nevű egyén. Viselkedése vaskosan közvetlen, kíváncsiskodó volt. A harmadik kanál leves után már nekem rontott, hogy mi az ördögöt beszélnek, hogy én valamilyen másik világon láttam meg a napvilágot, milyen ott, azt mondják, melegebb, mennyivel?

– A Terrán ezen a szélességen sohasem esik hó.

– Sohasem esik hó. Sohasem esik hó! – nevetett őszinte élvezettel, mint ahogy egy gyerek nevet egy jó hazugságon, várva a folytatást.

– Szubarktikus zónáink többé-kevésbé hasonlítanak az itteni lakható vidékekre; mi már jobban kilábaltunk utolsó jégkorszakunkból, de azért még nem teljesen. Terra és Gethen alapjában nagyon hasonlít egymásra. Mint minden lakható világ. Az ember csak szűk határok közé szorult természeti környezetben képes megélni; Gethen az egyik véglet.

– Így hát vannak forróbb világok is, mint a maguké?

– A legtöbb melegebb. Van, amelyik forró, például Gde. Ez nagyrészt homok-és kősivatag. Eleinte ez is csak meleg volt, de ötven-vagy hatvanezer évvel ezelőtt egy tékozló civilizáció fölborította a természeti egyensúlyt, tűzifának használta el az erdőségeket. Még mindig laknak ott emberek, de a bolygó hasonlít arra a helyre – ha jól értelmezem a Szöveget –, ahová a yomesh elképzelés szerint a tolvajok jutnak a haláluk után.

Megjegyzésem mosolyt fakasztott Obsle arcán, csendes, helyeslő mosolyt, amely egyszerre megváltoztatta a róla alkotott véleményemet.

– Egyes szekták azt tartják, hogy azok a bizonyos halál utáni lakóhelyek a valóságban is léteznek, méghozzá másik világokon, a létező világegyetem más bolygóin. Hallott erről a nézetről, Ai uram?

– Nem én, engem már sokféleképpen jellemeztek, de még senki sem mondta rólam, hogy szellem volnék. – Ekkor a jobb oldalamra pillantottam, és alighogy kiejtettem azt a szót, hogy „szellem”, megjelent egy valódi szellem. Ott ült mellettem sötéten, sötét ruhában, néma árnyként, a lakoma kísértetvendége.

Obsle figyelmét lekötötte a másik szomszédja, a vendégek nagy része pedig az asztalfőn ülő Slose-ra figyelt. Halkan odasúgtam a szomszédomnak:

– Nem számítottam rá, hogy itt találom, Estraven uram.

– A kiszámíthatatlan az, ami elviselhetővé teszi az életet – felelte.

– Egy üzenetet bíztak rám az. ön számára. Kérdőn nézett rám.

– Az üzenet pénz alakját viseli, jórészt az ön pénzéét, Foreth rem ir Osboth küldi önnek. Itt van nálam, Shusgis úr házában. Gondoskodom róla, hogy eljusson önhöz.

– Kedves öntől, Ai uram. Csendes volt, levert, megjuhászodott – száműzött, aki kénytelen a maga erejéből megélni idegenben. Láttam, nem szívesen áll szóba velem, és én örültem, hogy nem kell beszélgetnem vele. A hosszú, nehéz, zajos vacsora alatt azonban, akárhogy is próbálkoztam minden figyelmemet azokra a bonyolult és befolyásos orgotákra összpontosítani, akik barátjukká akartak fogadni vagy fölhasználni a céljaikra, minduntalan rádöbbentem a jelenlétére: hallgatására, sötét, elfordított arcára. És az is eszembe villant, bár igyekeztem elhessegetni magamtól a gondolatot, mint alaptalant, hogy nem a magam szabad akaratából jöttem én Mishnoryba, hogy bő lében főtt fekete halat vacsorázzam az Asztaltársaság uraival, de nem is ők invitáltak ide. Hanem ő.

9. ESTRAVEN, AZ ÁRULÓ

Kelet-karhidai történet, Gorinheringben elmondta Tobord Chorhawa, fölvette G. A. A történet több változatban ismert, és egy belőle készült „habben”-játék állandóan szerepel a Kargavtól keletre vándorló színjátszók műsorán.

Réges-régen, még I. Argaven király uralkodása előtt, aki egyetlen királysággá egyesítette Karhidát, véres viszálykodás folyt Kerm-földön a Stok Uradalom és az Estre Uradalom között. Három nemzedéken át tartott ez a törzsi viszálykodás, és hol ez, hol amaz ütött rajta és támadta meg orvul a másik földjét, és sehogy sem akart vége szakadni, mert a vita a birtok körül zajlott. Kermben kevés a termékeny föld, és az Uradalom büszkesége határainak hosszúságában rejlik, Kermföld urai pedig büszke, sötét indulatú, sértődékeny emberek.

Történt egyszer, hogy Estre urának hús-vér örököse, egy ifjú férfiú, aki Irrem havában sítalpakon vadászott a Jégaljai-tavon, kásás jégre tévedt, és az beszakadt alatta. Bár az egyik sítalpát emelőnek használva, sikerült neki megkapaszkodnia egy szilárdabb jégtáblán és kikecmeregnie a vízből, helyzete nem sokkal volt jobb, mint a jég alatt, minthogy a ruhája csuromvizes lett, és a nap nyugovóra hajlott. Semmi reménye sem volt rá, hogy dombnak föl elérjen a nyolc mérföldre lévő Estrébe, ezért elindult a tó északi partján fekvő Ebos falu felé. Az éj beálltával a gleccserről lekúszott a köd, és sűrű masszaként telepedett rá az egész tóra, és ő nemhogy az utat, de még a sítalpait sem látta. A reves jégtől tartva óvatosan tapogatózott előre, ám mégis sietve, mert a fagy a csontja velejéig átjárta, és érezte, hogy hamarosan elhagyja az ereje. Végre szemébe tűnt a ködös sötétségben egy pislákoló fény. Levetette a síléceit, minthogy az egyenetlen és itt-ott hómentes parton nehezen boldogult volna velük. Alig tudta mozgatni a lábait, és nagy üggyel-bajjal vánszorgott a fényforrás felé. Messze elkanyarodott Ebostól. Egy magányosan álló kis házhoz tévedt, a thore-fákból álló erdőség közepette (Kerm-földön nem is nő más fa); az eresznél alig magasabb fácskák egészen a ház faláig merészkedtek, öklével megdöngette az ajtót, és hangosan kiáltozott, mire az ajtó föltárult, és valaki bevezette a tűzfényes szobába.

Ezen az egy személyen kívül senki sem tartózkodott a házban. Ez lefejtette Estravenről a csontkeménnyé fagyott ruhákat, a mezítelen ifjút prémekbe burkolta, és saját teste melegével kiűzte a fagyot Estraven kezéből, lábából és arcából, és forró sörrel itatta őt. Az ifjúba végre visszatért a lélek, és szemügyre vette megmentőjét.

Egy magakorabeli, ismeretlen ifjút pillantott meg. Nézték egymást. Egyformán jóvágású, keménykötésű, finom vonású, egyenes, barna bőrű fiatal ember volt mindkettő. Estraven megérezte a kemmer tüzet a másik arcában.

– Arek vagyok Estréből – mondta.

– Én meg Therem vagyok Stokból – felelte a másik.

Estraven elmosolyodott, minthogy még mindig nem tért vissza belé teljesen az erő.

– Azért melengettél vissza az életre, Stokven, hogy most megölj engem?

– Nem – tiltakozott a másik.

Kinyújtotta a kezét, és megérintette Estraven kezét, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy eltávozott-e belőle a fagy. Noha még egykét napja volt hátra a kemmerig, Estraven érezte, hogy az érintés lángra lobbantja benne a tüzet. Egy darabig egyikük sem mozdult, csak a két kéz feküdt egymáson némán.

– Nézd, milyen egyformák – mondta Stokven, és Estraven tenyerére illesztette a magáét: a két kéz alakja, nagysága, az ujjak tökéletesen megegyeztek, mintha egyazon ember két keze simulna össze. – Eddig sohasem láttalak – folytatta Stokven. – Mi halálos ellenségek vagyunk. Fölállt, fölszította a tüzet, és visszaült Estraven mellé.

– Mi halálos ellenségek vagyunk – mondta Estraven. – Szívesen fogadnék kemmeringet veled.

– És én teveled – mondta a másik. És ekkor kemmeringet fogadtak egymásnak, és Kerm-földön akkoriban, ugyanúgy, mint manapság, ezt a hűségesküt nem lehetett megszegni, nem lehetett másra átruházni. Azt az éjszakát, a rákövetkező napot és a következő éjszakát a befagyott tó melletti erdei lakban töltötték. Másnap reggel néhány ember jött ki Stokból a kunyhóhoz. Egyikük látásból ismerte az ifjú Estravent. Nem szólt egy szót sem, és minden figyelmeztetés nélkül előrántotta a kését, és Stokven szeme láttára Estraven torkába és mellébe döfte, és a fiatalember élettelenül rogyott a kihűlt tűzhelyre omló vérébe.

– Estre örököse volt – mondta a gyilkos. Stokven azt mondta:

– Fektesd a szánodra, és vidd el Estrébe, hogy eltemessék.

És visszatért Stokba. Az emberek pedig fölrakták Estraven holttestét a szánra, ám a sűrű thore-erdő közepén otthagyták a vadállatok prédájául, és még azon az éjszakán visszatértek Stokba. Therem megállt hús-vér szülője, Harish rém ir Stokven úr előtt, és így szólt az emberekhez:

– Megtettétek, amit parancsoltam nektek? Mire az emberek azt felelték:

– Igen.

– Hazudtok – fakadt ki Therem –, mert különben nem jöttetek volna vissza élve Estréből! Ezek az emberek megszegték a parancsomat, és hazugsággal akarták elleplezni engedetlenségüket: kérem a száműzetésüket... – Harish teljesítette a kérést, és megfosztotta őket tűzhely és törvény oltalmától.

Therem röviddel ezután elhagyta Uradalmát, mondván, hogy egy időre be kíván vonulni a Rotherer-erődbe, és egy egész esztendő eltelt, mire visszatért Stokba.

Estre Uradalomban pedig hegyen és völgyön keresték Areket, aztán elsiratták: keserű gyászban gyászolták nyáron át és őszön át, mivelhogy ő volt az úr egyetlen hús-vér gyermeke. De amikor eljött Thern hó vége, és a tél ránehezedett a földekre, egy ember kapaszkodott föl sítalpakon a hegyoldalon, és Estre kapuőrjének egy prémgöngyöleget nyomott a kezébe ezekkel a szavakkal:

– Ez itt Therem, Estre fiának fia. Aztán sítalpain nekiiramodott a hegyoldalnak, s miként a víz görgette kő, egy pillanat alatt eltűnt, mielőtt bárkinek is eszébe juthatott volna, hogy föltartóztassa.

A prémek között egy újszülött csecsemő sírdogált. A csecsemőt Sorve úr elé vitték, és elismételték előtte az idegen szavait; és a gyászoló öregúr a gyermekben meglátta Areket, elveszett fiát. Megparancsolta, hogy a gyermeket a Belső Tűzhely fiaként neveljék föl, és nevezzék Theremnek, jóllehet az Estre nemzetség sohasem használta eddig ezt a nevet.

A gyermek illedelmes, csinos, erős fiatalemberré cseperedett; hallgatagsága és bőrének természetes sötétsége ellenére mindenki fölismerte benne az elveszett Arek vonásait. Amikor felnőtté érett, Sorve úr az aggkor hajthatatlanságával Estre örökösévé nevezte ki őt. Volt aztán keserűség Sorve kemmering-gyermekei szívében, akik maguk is javakorabeli, erős emberek lévén, régóta áhítoztak az uraságra. Csapdát állítottak hát az ifjú Theremnek, amikor ez egyedül indult vadászatra. Az ifjúnál azonban fegyver volt, és nem sikerült őt meglepniük. Tűzhelytestvérei közül kettőt lelőtt a sűrű ködben, amely olvadásidőben vastag bundaként borítja a Jégaljai tavat, a harmadikkal pedig késpárbajban végzett, ámbár maga is mély sebeket kapott a mellén és a nyakán. Megállt a testvére holtteste fölött a jégmezőt megülő ködben, és látta, hogy közeleg az estve. Sebeiből bőven ömlő vérével ereje is elfolyt, és elindult Ebos falu felé, hogy segítséget kérjen; a leszálló sötétségben azonban eltévesztette az utat, és a tó keleti partján kötött ki, a thore-erdőnél. Megpillantva az elhagyott kunyhót, bement, de annyi ereje már nem maradt, hogy tüzet rakjon, és bekötözetlen sebeivel leroskadt a tűzhely hideg köveire.

Az éjszaka sötétségéből egy magányos ember lépett elő. Megállt az ajtóban, és csendesen nézte a vérébe fagyott embert a tűzhelyen. Majd sietve belépett, egy régi ládából prémeket vett elő, ágyat vetett, tüzet rakott, kimosta Therem sebeit, és bekötözte őket. Amikor észrevette, hogy az ifjú fölnyitotta a szemét, bemutatkozott:

– Therem vagyok Stokból.

– Therem vagyok Estréből. Egy időre némaság telepedett közéjük. Majd az ifjú elmosolyodott, és azt mondta:

– Azért kötözted be a sebeimet, Stokven, hogy megölj engem?

– Nem – tiltakozott az idősebbik, – Hogy van az – kérdezte Estraven –, hogy te, Stok ura, egyedül tartózkodói itt ezen a vitatott földön?

– Gyakran jövök ide – felelte Stokven.

Megkereste az ifjú kezét, és megtapogatta a pulzusát, s egy pillanatra Estraven tenyerére fektette a magáét; és kezeik ujjról ujjra hasonlítottak egymásra, mintha egyazon ember két keze lettek volna.

– Mi halálos ellenségek vagyunk – mondta Stokven.

– Mi halálos ellenségek vagyunk – felelte Estraven. – Mégsem láttalak eddig sohasem. Stokven elfordította az arcát.

– Egyszer régen láttalak téged – mondta. – Bárcsak béke lenne a házaink között. Estraven azt mondta:

– Én békét fogadok veled.

És békét fogadtak egymással, aztán egyikük sem szólt semmit, és a sebesült álomba szenderült. Reggelre Stokven eltávozott, Ebos faluból azonban emberek jöttek a kunyhóhoz, és Estravent hazavitték Estrébe. Itt többé senki sem merte elvitatni az aggastyán döntését, amelyet három ember vére pecsételt meg a tó jegén; és Sorve halála után Therem lett Estre urává. Egy év múlva véget vetett a régi viszálykodásnak, miután a vitás föld felét átengedte Stok Uradalomnak. Ezért meg tűzhelytestvérei meggyilkolásáért úgy nevezték őt, hogy Estraven, az áruló. A neve: Therem, azonban még mindig gyakori ennek az Uradalomnak a gyermekei között.

10. MISHNORYI BESZÉLGETÉSEK

Másnap reggel, alighogy befejeztem késői reggelimet a Shusgis palotájában rendelkezésemre bocsátott lakosztályomban, tapintatosan fölberregett a házi telefon. Bekapcsoltam, s a hívó karhidai nyelven beleszólt:

– Itt Therem Harth. Fölmehetek?

– Legyen szerencsém.

Örültem, hogy ilyen hamar szembenézhetek ezzel a találkozással. Az nyilvánvaló volt, hogy Estraven és köztem semmiféle elviselhető viszony nem lehetséges. Még ha a kegyvesztését és a száműzetését legalább elvben az én nyakamba lehetett is varrni, nem vállalhattam értük semmiféle felelősséget, de még bűntudatot sem érezhettem; Erhenrangban sem a tetteit, sem az indokait nem magyarázta meg nekem, és semmi okom nem volt rá, hogy megbízzam benne. Abban reménykedtem, hogy nem fúj egy követ ezekkel az orgotákkal, akik mintegy örökbe fogadtak engem. A jelenléte csak kínossá és bonyodalmassá tette a helyzetemet.

A nagyszámú házi alkalmazottak egyike fölvezette őt a szobámba. Leültettem az egyik öblös párnázott székbe, és reggeli-sörrel kínáltam. Ezt visszautasította. Modora nem volt kényszeredett – ha egyáltalán volt benne valaha is félénkség, rég kivetette magából –, inkább visszafogott: tartózkodó, várakozó.

– Az első igazi hó – mondta, s látva, hogy a nehéz függönyökre pillantok, hozzátette: – Még nem nézett ki az ablakon?

Félrevontam a függönyt, s az utcán meg a hófödte háztetők fölött sűrű hó kavargott a könnyű szélben; legalább hat-nyolc centi leesett az éjjel. Odarhad Gor volt, az ősz első hónapjának 17. napja.

– Korán leesett – mondtam, átadva magam egy pillanatra a hó varázsának.

– Kemény telet jósolnak az idén.

A függönyt nem húztam vissza. A külvilág derengő, egyenletes fénye megvilágította sötét arcát. Idősebbnek látszott. Rájárhatott a rúd, amióta utoljára láttam kandallója mellett az Erhenrangi Palota Vörös Sarokházában.

– Itt van, amit megkértek, hogy adjam át önnek – mondtam, és átnyújtottam a vékony bőrbe csomagolt pénzköteget, amelyet telefonhívása után kikészítettem az asztalra. Komoran megköszönte. Én állva maradtam. Kisvártatva, a göngyöleggel a kezében, ő is fölállt.

Kissé bántott a lelkiismeret/de nem adtam be a derekam. Azt akartam, hogy elmenjen a kedve a hozzám járástól. Sajnálatos, hogy ezt csak az ő megalázása árán érhettem el.

Egyenesen a szemembe nézett. Természetesen alacsonyabb volt nálam, rövid lábú és tömzsi, fajtám sok asszonyánál is alacsonyabb. Mégis amikor, az arcomra szegezte a tekintetét, nem látszott, mintha fölnézne rám. Elfordítottam a fejem. Elmélyült figyelemmel tanulmányoztam az asztalon a rádiót.

– Nem hihet az ember mindennek, amit abban a rádióban mondanak – jegyezte meg bizalmaskodóan. – Mégis úgy érzem, itt, Mishnoryban rá fog szorulni némi információra és tanácsra.

– Ahogy látom, nincs hiány olyanokban, akik készek tanáccsal szolgálni.

– És minél több, annál biztosabb, mi? Tíz megbízhatóbb, mint egy. Elnézést, elfelejtettem, hogy nem illik karhidaiul beszélnem. – És orgota nyelvre fordította a szót. – A száműzettek jobb, ha elfelejtik az anyanyelvűket: megkeseredik a szájukban. No meg ez a nyelv szerintem jobban is illik egy áruló ajkára: cukorszirupként csöpög az ember nyelvéről. Ai uram, én joggal mondok köszönetet önnek. Azért a szolgálatért, amit nekem meg régi barátomnak és kemmeringemnek, Ashe Forethnek tett; és én az ő és a magam nevében élek e jogommal. Köszönetünk gyanánt pedig fogadjon el tőlem egy tanácsot.

– Elhallgatott, én sem szóltam semmit. Sohasem hallottam a szájából ezt a fajta nyers, körülményes udvariasságot, és hirtelenében nem tudtam, hányadán is állok vele. Aztán folytatta:

– Mishnoryban ön más, mint Erhenrangban volt. Ott megmondták, hogy minek tartják önt, itt ezt el fogják hallgatni. Vagyis azt, hogy ön eszköz egy csoport kezében. Azt tanácsolom, legyen óvatos, vigyázzon, mire engedi fölhasználni magát. Azt tanácsolom, ismerje meg a szemben álló csoportot is, hogy miféle az, kikből áll, és sohase tűrje, hogy eszközül használják, mert rossz célok szolgálatára fogják.

És elhallgatott. Már éppen kérni akartam, hogy magyarázza meg pontosabban, mire gondol, amikor egy „Isten önnel, Ai uram”-mal hátat fordított és eltávozott. Én csak álltam ott kővé meredve. Ez az ember olyan, mint a villámcsapás: megfoghatatlan és kiszámíthatatlan.

Mindenesetre sikerűit elrontania békésen önelégült hangulatomat, amelyben a reggelimet fogyasztottam. A keskeny ablakhoz léptem és kitekintettem. A hóesés egy kissé gyérült. Elgyönyörködtem a sodródó fehér piheözönben: szülőhazámra, a Földre gondoltam, a meleg Földre, ahol tavaszonként virágba borulnak a fák, a házamra, kertemre, ahol a kizöldült boriandi lejtőkről lezúduló tavaszi fuvallat cseresznyevirág-szirmok felhőjét sodorja tova. És egyszerre elfogott a csüggedés és a honvágy. Két évet töltöttem el ezen az átkozott bolygón, és a harmadik tél is rám köszöntött, mielőtt még az ősz megvethette volna a lábát – hónapokon és hónapokon keresztül csak hideg, ónos eső, jég, szél, eső, hó, megint hideg, hideg belül, hideg kívül, a csontokig, a csontok velejéig hatoló hideg. És egész idő alatt magamra hagyatva, idegenül és kiközösítve, egyetlen lélek nélkül, akiben megbízhatnék. Szegény Genly, mindjárt elpityeredünk. Odalent most lépett ki a házból Estraven, sötét alakja kicsire zsugorodott a hó egyenletes, szürkésfehér derengésében. Körülnézett, köntösén Összébb húzta az övét: nem viselt felöltőt. Fürge, határozott méltósággal megindult az úton lefelé; sebesen távolodó alakja azt a benyomást keltette, mintha rajta kívül egész Mishnoryban nem volna egyetlen eleven lélek sem.

Hátat fordítottam az ablaknak. A meleg szoba kényelmét: a melegítőt, a párnázott székeket, az ágyra halmozott prémeket, a szőnyegeket, a függönyöket, a huzatokat és a párnázatokat egyszerre alpárian hivalkodónak éreztem!

Magamra kaptam a télikabátomat, hogy nyomott hangulatomat megsétáltassam e nyomasztó világban...

Aznap Obsle meg Yegey Kommenzálisokkal és másokkal ebédeltem, akiket előző este ismertem meg, és néhány új embernek is bemutattak.

Az ebédet rendszerint tálalóasztalról szolgálják föl, és állva fogyasztják el, talán azért, hogy ne érezze az ember, mintha az egész napot asztalnál ülve töltené. Erre a hivatalos alkalomra azonban asztalt terítettek, és a tálalóasztal roskadásig meg volt rakva tizennyolc vagy húsz hideg és meleg fogással, többnyire a subetojás és a kenyéralma különféle változataival. A büféasztalnál, ahol a beszélgetési tilalom még nem érvényes, Obsle, mialatt megrakta tányérját rántott subetojással, odafordult hozzám.

– Jó, ha tudja, hogy a Mersen nevű alak erhenrangi kém, Gaum pedig a Sarf nyílt ügynöke.

Mindezt társalgási hangon mondta el, majd jót nevetett, mintha valami vicceset válaszoltam volna, és a pácolt halas tálhoz lépett.

Csak tudnám, ki az a Sarf.

Mialatt helyet kerestünk magunknak az asztal mellett, belépett egy fiatalember, és néhány szót szólt Yegeyhez, a házigazdához, aki nyomban felénk fordult.

– Újság Karhidából. Ma reggel megszületett Argaven király gyermeke, és egy órán belül meg is halt.

A bejelentést csend, majd zsibongás fogadta, aztán a Gaum nevezetű jóképű férfi fölnevetett, és magasra emelte söröskorsóját.

– Éljenek Karhida összes királyai ilyen sokáig! – rikkantotta. Egyesek vele ittak, a többség azonban nem mozdult.

– Meshe szerelmére, egy gyermek halálán viccelődni! – zökkent, le mellém méltatlankodva egy bíborruhás kövér ember, lábszárvédői szoknyaként dagadoztak a combján, arcára súlyosan kiült a méltatlankodás.

Vita támadt arról, hogy vajon Argaven melyik kemeringfiát teszi meg örököséül – mivelhogy jóval túl volt már a negyvenen, és aligha lehet többé hús-vér gyermeke –, és meddig hagyja meg Tibet a régensi poszton. Egyesek szerint várható, hogy nyomban megszünteti a régensséget, mások kételkedtek ebben.

– Önnek mi a véleménye, Ai uram? – fordult hozzám a Mersen nevezetű egyén, akiről Obsle azt mondta, hogy karhidai ügynök, s mint ilyen, nyilván Tibe embere. – ön nemrég jött Erhenrangból, ott hogy vélekednek arról, miszerint Argaven titokban már le is mondott volna, és átadta volna a pörölyt az unokatestvérének?

– Igen, hallottam ezt a mendemondát.

– Mit gondol, van alapja?

– Fogalmam sincs – tértem ki a válasz elől, s ebben a pillanatban a házigazda elkezdett az időjárásról beszélni, minthogy a vendégek már nekiláttak az ételnek.

Miután a szolgák eltakarították a tányérokat meg a sült és pácolt hegyek maradványait, ülve maradtunk a hosszú asztal kerül, és miközben kis csészékben tüzes italt kínáltak körbe (mint sok helyen, itt is életvíznek hívják), kérdésekkel ostromoltak.

Azóta, hogy Erhenrangban az orvosok és tudósok vizsgálatnak vetettek alá, nem volt alkalmam rá, hogy egy sereg ember kérdéseire feleljek. Nem sok karhidai akadt, még a halászok és a földművesek között sem, akik körében első hónapjaimat töltöttem, aki akárhogy furdalta is az oldalát, egyenes kérdésekkel akarta volna kielégíteni a kíváncsiságát. Azok az emberek ott zárkózottak, befelé fordulók, körülményeskedők, nem nagyon szeretik a kérdés-felelet játékot. Eszembe jutott Otherhord-erőd, Faxe a Takács, meg amit a feleletekről mondott... Még a szakértők is szigorúan a testi fölépítésre vonatkozó kérdésekre szorítkoztak, csupa olyasmire – mint például a keringési és hormonfunkciók –, amiben nagyon is eltértem a getheni normától. Arra például már sohasem terjedt ki az érdeklődésük, hogy fajtám megszakítás nélküli szexualitása hogyan befolyásolja a társadalmi intézményeket, hogyan birkózunk meg az „állandó kemmerrel”. Ha elmondtam, meghallgatták; a pszichológusok tudomásul vették, amit a szellembeszédről elárultam nekik; de egyikük sem szánta rá magát olyan általánosabb kérdésekre, amelyek alapján megfelelő képet alkothattak volna a földi vagy az ekumen társadalomról – talán az egy Estravent kivéve.

Itt nem korlátozta őket annyira a mások presztízsével és büszkeségével való törődés, és láthatóan sem a kérdezőre, sem a kérdezettre nem volt sértő a kérdezősködés. Egykettőre rájöttem azonban, hogy egyik-másik kérdező mindenáron be akar ugratni, rám akarja bizonyítani, hogy szélhámos vagyok. Ez egy pillanatra kizökkentett az egyensúlyomból. Karhidában is találkoztam természetesen hitetlenséggel, de ez ritkán volt megjátszott. Az erhenrangi parádé alatt Tibe gondosan megjátszotta azt az embert, aki belemegy a szemfényvesztésbe, azóta azonban rájöttem, hogy ez része volt az Estraven lejáratására kigondolt játszmának, és szerintem Tibe a lelke mélyén igazat adott nekem. Elvégre is látta a hajómat, a kis leszállóegységet, amellyel leereszkedtem; neki is, mint akárki másnak, szabad bepillantása volt a hajóról meg az ansibleről készült mérnöki jelentésbe. Ezek közül az orgoták közül viszont senki sem látta a hajóm. Megmutathatnám persze nekik az ansible-t, ez azonban nem nagyon győzhetné meg őket „idegen szerkezet” mivoltáról, lévén olyannyira fölfoghatatlan számukra, hogy ugyanúgy hihetnék szemfényvesztésnek, mint valóságnak. A kulturális embargóra vonatkozó régi törvény ebben az időben nem engedte meg elemezhető, utánozható szerkezetek behozatalát. Így hát semmivel sem dicsekedhettem a hajón az ansible-n, a képládámon, testem kétségbevonhatatlan furcsaságán, valamint elmém bebizonyíthatatlan különösségén kívül. A képek körbejártak az asztal körül, és a jelenlévők azzal a közömbös arckifejezéssel vizsgálgatták, amellyel mások családi fotóit nézegeti az ember. A kérdések tovább záporoztak. Obsle arra volt kíváncsi, hogy mi az az Ekumen: egy világ, világok szövetsége, egy hely vagy egy kormány?

– Mindez és egyik sem. Ekumennek mi hívjuk a Földön; a köznyelvi elnevezése Háztartás; karhidaiul ennek a Tűzhely felelne meg. Orgotául nem tudnám megmondani, ahhoz nem ismerem eléggé a nyelvet. Gondolom, nem az Asztaltársaság, habár sok közös van a Kommenzális Kormány meg az Ekumen között. Csakhogy az Ekumen tulajdonképpen nem is kormány. A misztikust próbálja újraegyesíteni a politikával, és mint ilyen, természetesen nagyrészt kudarcot vallott; ám kudarcában is több jót tett eddig az emberiségnek, mint sikeres elődei. Egyfajta társadalom ez, amelynek – legalábbis lehetőségeiben – megvan a kultúrája. Nevelési forma; bizonyos tekintetben egy nagyon nagy iskola – igazán nagyon nagy. A közlekedés és együttműködés iránti igény alkotja a lényegét, ezért más vonatkozásban világok ligájának vagy egyesülésének foghatnánk föl. Amelynek bizonyos fokig kialakult már központi hagyományos szervezete. Én ezt az oldalt, a Ligát képviselem. Az Ekumen, mint politikai szervezet, nem szabályzat, hanem koordináció útján működik. Nincsenek törvényei; a határozatokat tanácskozás és megegyezés, nem pedig konszenzus és utasítás alapján hozzák. Mint gazdasági szervezet rendkívül aktív, szervezi a világok közötti közlekedést, és ügyel a Nyolcvan Világ közötti kereskedelem egyensúlyára. Pontosabban nyolcvanegy, ha Gethen is csatlakozik az Ekumenhez...

– Hogy érti azt, hogy nincsenek törvényei? – vágott közbe Slose.

– Úgy, hogy a tagállamok saját törvényeiket követik; ha nézeteltérés támad közöttük, az Ekumen vállalja a közvetítést, azaz megpróbál jogi vagy erkölcsi alkalmazkodást, megegyezést vagy választást kieszközölni. Nomármost, ha az Ekumen mint szellemi kísérlet kudarcot vallana, akkor valamiféle békefenntartó erővé kell alakulnia, saját rendőrséggel és így tovább. Jelenleg azonban erre semmi szükség. A központi világok még mindig nem heverték ki a kétszáz évvel ezelőtti szerencsétlen időszakot, és próbálják helyrehozni az elvesztegetett tehetséget, elherdált eszméket, szinte most tanulnak újból beszélni...

Hogyan is magyarázhatnám meg ezeknek az embereknek az Ellenség Idejét és annak következményeit, akiknek nincs szavuk a háborúra?

– Mindez rendkívül érdekes, Ai uram – mondta a házigazda, Yegey Kommenzális, ez a finom vonású, elegáns, élénk tekintetű, vontatott beszédű úriember. – Csak azt nem értem, mit akarnak tőlünk. Azazhogy mi hasznuk lenne egy nyolcvanegyedik világból? Méghozzá meg kell hagyni, nem is valami okos világból, amelynek – a többiekkel ellentétben – még csillaghajói meg hasonlói sincsenek.

– Nekünk sem volt, amíg a hainiak és a cetiek meg nem érkeztek. És egynémelyik világnak még évszázadokig nem engedték meg, amíg az Ekumen be nem vezette azt a rendszert, amit itt, ha nem tévedek, szabad kereskedelemnek neveznek. – Mindenki elnevette magát, mivel ez volt a neve az Asztaltársaságban Yegey pártjának vagy csoportjának. – Tulajdonképpen azért vagyok itt, hogy ezt a szabad kereskedelmet próbáljam meghonosítani. Nemcsak árukkal természetesen, hanem ismeretekkel, technológiákkal, eszmékkel, filozófiákkal, művészetekkel, gyógyszerekkel, tudománnyal, elmélettel való kereskedelmet... Kétlem, hogy Gethen valaha is nagy személyforgalmat bonyolítana le a többi világgal. A legközelebbi ekumen világ, Ollul, annak a csillagnak a bolygója, amelyet itt Asyomse-nak hívnak, tizenhét fényévre van innen; a legtávolabbi kétszázötven fényévnyi távolságra van, és még a csillagát sem látni innen. Az ansible-kommunikátorral ugyanúgy beszélhetnek azzal a világgal, mint a legközelebbi várossal rádión. Viszont aligha találkoznak valaha is személyesen annak a világnak a lakójával... Az a kereskedelem, amelyről én beszélek, igen hasznot hajtó lehet, habár főleg eszmék és nem javak cseréjével foglalkozik. Az én föladatom itt tulajdonképpen az, hogy megtudjam, hajlandók-e önök érintkezésbe lépni az emberiség többi részével.

– „Önök” – hajolt előre Slose élénk érdeklődéssel –, ez azt jelenti, hogy Orgoreyn vagy az egész Gethen?

Egy pillanatig haboztam a válasszal, mert váratlanul ért a kérdés.

– Itt és most ez Orgoreynt jelenti. A szerződés azonban nem lehet kizárólagos. Ha Sith vagy a Szigetországok vagy Karhida is csatlakozni kíván az Ekumenhez, megteheti. Ki-ki maga dönti el mindén adott esetben. Ilyenkor általában az történik egy ilyen fejlett bolygón, mint Gethen, hogy a legkülönbözőbb embertípusok vagy régiók vagy nemzetek létrehoznak valami közös képviseletet, amely koordináló szerepet tölt be a bolygón és a többi bolygó vonatkozásában – a mi fogalmaink szerint egy helyi stabilitást. Ilyen módon rengeteg időt takaríthatnak meg és pénzt, mert a költségeket megosztják maguk között. Például ha arra az elhatározásra jutnának, hogy csillaghajót építenek.

– Meshe tejéré! – zúdult föl mellettem a kövér Humery. – Csak nem kívánja, hogy kilőjük magunkat az Űrbe? Brr! – sípolt, akár az orgona magas hangú sípjai, berzenkedve és csodálkozva.

Gaum vette át a szót:

– Hol van az ön hajója, Ai uram? – Lágyan, félmosollyal tette föl a kérdést, mintha valami fölöttébb körmönfont dolgot mondana, és súlyt fektetne rá, hogy észrevegyék ezt a körmönfontságot. Mindenféle norma és mindkét nem szemszögéből nézve rendkívül vonzó emberpéldány volt, és míg válaszoltam neki, akaratlanul rajta felejtettem a szememet, s közben megint azon törtem a fejem, hogy mi lehet az a Sarf.

– Ez nem titok; a karhidai rádió eleget beszélt róla. A rakéta, amellyel leereszkedtem Horden szigetére, jelenleg a Királyi Szakiskola öntőműhelyében van, legalábbis a legnagyobb része; az a gyanúm, hogy a különféle szakértők, miután megvizsgálták, zsebre vágták egy-egy darabját.

– Rakéta? – csodálkozott Humery, mivel a petárda orgota elnevezését említettem.

– Uram, ezzel röviden a földre szálló egység meghajtási módját kívántam jellemezni.

Humery szipákolt egy sort. Gaum meg csak elmosolyodott.

– Akkor hát nincs módjában, hogy visszatérjen oda... hm... ahonnan idejött?

– Ó, dehogynem! Beszélhetnék Olullal az ansible útján, és küldethetnék ide egy NAFAL hajót, hogy fölszedjen. Tizenhét év alatt ide is érne. Vagy rádión kapcsolatba léphetnék a csillaghajóval, amely a naprendszerükbe hozott. Jelenleg a napjuk körül kering. Ez néhány nap alatt itt teremhetne.

Bejelentésem látható és hallható szenzációt kavart, és még Gaum sem volt képes elleplezni a meglepődését. Mintha villám csapott volna közéjük. Ez volt az a fontos tény, amelyet Karhidában elhallgattam, még Estraven elől is. Ha az orgoták, mint azt értésemre adták, csak annyit tudtak rólam, amennyit Karhida jónak látott a tudomásukra hozni, akkor ez csak egyike lett volna a meglepetésnek. De nem ez történt. Ez volt a meglepetés.

– Hol van ez a hajó, uram? – akarta tudni Yegey.

– A nap körül kering, valahol Gethen és Kuhurn között.

– Hogy jutott el onnan ide?

– A petárdán – mondta az öreg Humery.

– Pontosan. Addig, amíg a közvetlen érintkezés vágy a szövetség létre nem jön, nem szállítunk le csillagközi hajót emberlakta bolygóra. Ezért jöttem ide egy kis rakétacsónakon, amellyel Horden szigetén értem földet.

– És ön, Ai uram, közönséges rádióval is kapcsolatba tud lépni a... hm... nagy hajóval? – Ezt a kérdést Obsle tette föl.

– Igen. – Egyelőre szándékosan elhallgattam a rakétáról pályára bocsátott kis műholdamat; nem akartam azt a benyomást kelteni, mintha fejük fölött az ég az én limlomjaimmal volna tele. – Ehhez jó erős adóra lenne szükség, de hát ilyesmiből nincs hiány önöknél.

– Ezek szerint mi is rádiózhatnánk a hajójával?

– Igen, ha ismernék a megfelelő jelet. Az emberek ott a fedélzeten olyan állapotban vannak, amit mi sztázisnak nevezünk, vagyis egyfajta téli álomban, hogy ne vesztegessék el hiábavaló várakozással az életükből azokat az éveket, amíg én elintézem idelent a dolgomat. A megfelelő hullámhosszon leadott megfelelő jel bekapcsolná a gépezetét, amely kiemelné őket a sztázis állapotából; ezután érintkezésbe lépnének velem rádión vagy Ollul közvetítésével ansible-lel.

Valaki izgatottan megkérdezte:

– Hányan vannak?

– Tizenegyen.

A számot megkönnyebbült kis nevetés fogadta. A feszültség némileg oldódott.

– És mi történne, ha sohasem adná le a jelet? – érdeklődött Obsle.

– Körülbelül négy év múlva automatikusan kilépnek a sztázisból.

– És akkor idejönnének maga után?

– Csak akkor, ha hallanának rólam. Ansible útján tanácskoznának a Stabilokkal Ollulon és. Hainon. A legvalószínűbb, hogy újból próbálkoznának, vagyis még valakit leküldenének követségbe. A második követ rendszerint könnyebben boldogul, mint az első. Neki már nem kell annyit magyarázkodnia, és az emberek könnyebben hisznek a szavának...

Obsle elmosolyodott. A legtöbb arcon továbbra sem engedett föl az elgondolkodó óvatosság. Gaum alig észrevehetően odabiccentett felém, mintegy cinkosan helyeselve talpraesett válaszomat. Slose csillogó tekintete elmélyülten maga elé meredt, mint aki épp most oldott meg magában egy nehéz föladatot, majd hirtelen nekem szögezte:

– Követ úr, miért nem említette ön egyetlenegyszer sem Karhidában a két év alatt azt a másik hajót?

– Honnan tudhatnánk, hogy nem említette? – ellenkezett Gaum ravaszkás mosollyal.

– Az ördögbe is, Gaum uram, nagyon jól tudjuk, hogy nem említette – szögezte le Yegey szintén mosolyogva.

– Úgy van – feleltem. – Méghozzá a következő okból, Az a gondolat, hogy odafönt egy hajó vár rám, elég riasztó lehet. Úgy látom, önök közül is többen úgy találják. Karhidában sohasem jutottam el a tárgyaló partnereimmel a bizalomnak arra a fokára, hogy megkockáztathattam volna a felvilágosítást. Itt viszont önöknek hosszabb idejük volt gondolkodni rólam; önök készek rá, hogy nyilvánosan, közönség előtt meghallgassanak; önökön nem uralkodik úgy a félelem. Azért mertem megkockáztatni, mert úgy érzem, eljött az ideje, és Orgoreyn az a hely, ahol kiteregethetem a kártyáimat.

– Igaza van, Ai uram, igaza van! – fakadt ki Slose nyomatékkal. – Egy hónapon belül ön üzenni fog azért a hajóért, és mi örömmel fogjuk üdvözölni Orgoreynben, mint az új kor kézzelfogható jelét és megpecsételőjét. Azoknak is föl fog nyílni a szemük, akik ma még vakon botorkálnak!

És ez így folyt mindaddig, amíg helyünkbe nem hozták a vacsorát. Evés-ivás után a társaság föloszlott, és én kimerültén, de egészében elégedetten tértem haza; úgy éreztem, jól alakulnak a dolgok. Voltak persze intő, baljós jelek is. Slose szeretett volna vallást csinálni belőlem. Gaum bolonddá akart tenni. Mersen mindenáron rám akarta bizonyítani, hogy karhidai ügynök vagyok, hogy ezzel saját magát tisztára mossa. Viszont Obsle, Yegey és még néhányan nagyobb tétre játszottak. Kapcsolatba akartak lépni a Stabilokkal, és elérni, hogy a NAFAL hajó Orgoreyn földjére szálljon, s ezáltal rávegyék vagy kényszerítsék Orgbreyn Asztaltársaságot az Ekuménnel való szövetségre. Meg voltak győződve róla, hogy ezzel Orgoreyn nagy és tartós presztízsgyőzelemre tesz szert Karhida fölött, és azok, akiknek ez köszönhető, ugyancsak öregbítik a maguk presztízsét és hatalmát a kormányon belül is. Szabadkereskedelmi frakciójuk, amely kisebbségben volt a harminchármak között, ellenezte a Sinothvölgyi viszály folytatását, és általánosságban egy konzervatív, az agresszivitást és nacionalizmust mellőző politikát képviselt. Már hosszú ideje távol voltak a hatalomtól, és arra számítottak, hogy ha némi kockázat árán is, de az általam megjelölt úton juthatnak vissza a nyeregbe. Nem volt abban semmi rossz, hogy nem láttak ennél messzebb, hogy az én küldetésem számukra csak eszköz volt és nem cél! Ha egyszer rálépnek az útra, talán megsejtik, hová juthatnak el rajta. És ha rövidlátók is, mégiscsak ők a realisták.

Obsle igyekezett meggyőzni a többieket:

– Vagy az lesz, hogy Karhida tartani fog az erőtől, amelyet mi ebből a szövetségből meríteni fogunk – és ne feledjék, hogy Karhida mindig is fél az új elvektől és utaktól –, és így kimarad az ügyből. Vagy pedig az erhenrangi kormány nekidurálja magát, és miutánunk, másodiknak kéri, hogy csatlakozhassák. Karhida shifgrethorja így is, úgy is csorbát szenved, és mindkét esetben mi hajtjuk a szánt. Ha elég sütnivalónk van, és megragadjuk az alkalmat, a haszon biztos lesz és tartós! – Majd felém fordulva: – Az Ekumennek azonban segítenie kell bennünket, Ai uram. Embereinknek többet kell fölmutatnunk egy embernél, önnél, akit különben is már ismernek Erhenrangban.

– Ezt én belátom, Kommenzális. ön szeretne egy igazi, látványos bizonyítékot, és én szívesen szolgálnék is vele. A hajót azonban addig nem hozhatom le, amíg a sértetlenségéről meg az önök biztonságáról meg nem bizonyosodok. Nekem szükségem van a kormányuk, vagyis értelemszerűen az egész Asztaltársaság nyilvános beleegyezésére és garanciájára.

Obsle savanyú képet vágott, de beleegyezően megjegyezte:

– Méltányos kívánság.

Az úton hazafelé megkérdeztem útitársamtól, Shusgistől, aki kedélyes nevetésén kívül semmivel sem járult hozzá a délutáni alkudozáshoz:

– Shusgis uram, mi az a Sarf?

– A Belügyi Kormányzat egyik állandó irodája. A hamis bejelentők, engedély nélküli utazások, megtévesztő munkavállalások, hamisítások és egyéb efféle ügyek, vagyis mindenféle szemét tartozik a hatáskörébe. Sarf ezt jelenti az alvilági orgota nyelven, vagyis a hivatal gúnyneve: szemét, limlom.

– A felügyelők tehát a Sarf ügynökjei?

– Egyesek igen.

– És feltehetőleg a rendőrség is bizonyos mértékig az ő fönnhatósága alá esik? – jegyeztem meg óvatosan, és ennek megfelelő volt a válasz is:

– Feltehetőleg igen. Én a Külügyi Kormányzatnál dolgozom természetesen. Így hát nem ismerhetem a belügyiek minden hivatalát.

– Az biztos, hogy elég nehezen ismeri ki magát az ember; például mi az a Vízügyi Hivatal? – jegyeztem meg, igyekezvén ép bőrrel eltávolodni a Sarf témájától. Egy haini, vagy mondjuk egy boldog chiffewari számára talán föl sem tűnt volna az, amit Shusgis elhallgatott erről a tárgyról, én azonban a Földön születtem. Nem is olyan rossz dolog néha, ha az embernek bűnöző ősei vannak. Egy gyújtogató nagypapa például olyan orrot hagyhat örökül, amely érzékeny a füstre.

Szórakoztató és lenyűgöző dolog volt olyan kormányokat találni Gethenen, amelyek mintha Terra őstörténetéből léptek volna elő: egy monarchiát meg egy igazi, tőrőlmetszett bürokráciát. Ezek az itteni dolgok szintén lenyűgöztek, ám nem mondhatnám, hogy szórakoztattak is. Különös, hogy a kevésbé elmaradott társadalom ütötte meg a sötétebb hangot.

Így hát Gaum, aki le akart járatni engem, az orgoreyni titkosrendőrség ügynöke volt. Vajon tudott-e róla, hogy Obsle tudja ezt? Kétségkívül. Ezek szerint beugrató ügynök lett volna? És vajon színleg Obsle frakciója mellett vagy ellen dolgozik? A Harminchármak Kormányának melyik frakciója tartja kezében a Sarfot, vagy ez melyik frakciót ellenőrzi? Jó lesz, ha mindezt tisztázom a magam számára, még-ha nem is lesz könnyű. Amilyen simának és reményteljesnek látszott eleinte itt a dolgom, úgy látszik, a végén ugyanolyan kínos és titkokkal terhelt lesz, mint Erhenrangban. Minden olyan simán gördült – tűnődtem magamban –, amíg Estraven árnyéka föl nem bukkant mellettem tegnap este.

– Mi Estraven pozíciója itt, Mishnoryban? – tettem föl a kérdést Shusgisnak, aki félig elszundítva hátradőlt a zajtalanul gördülő kocsi ülésén.

– Estraven? Itt őt úgy hívják, hogy Harth. Mi itt, Orgoreynben nem ismerünk címeket, az Új Éra eltörölte őket. Úgy tudom, Yegey Kommenzális eltartásában van.

– Nála lakik?

– Úgy hiszem, igen.

Már a számon volt, hogy megjegyezzem: furcsának tartom, hogy tegnap este ott volt Slosenál, Yegeynél ellenben nem, de aztán beláttam, hogy rövid reggeli összekoccanásunk után nem is volt olyan furcsa. Mégis kényelmetlenül éreztem magam már annak a gondolatára is, hogy szándékosan tartja magát távol tőlem.

– Valahol a délvidéken találtak rá – mondta Shusgis, kényelmesebb helyet keresve széles ülepének a párnázott ülésen –, egy halenyvgyárban vagy halüzemben vagy hasonló helyen, és kirántották a csatornából. Mármint a szabadkereskedelmiek. Persze hogy fölkarolják most, hiszen hasznos szolgálatokat tett nekik, amikor a kyorremy tagja volt mint miniszterelnök. Szerintem főleg azért teszik, hogy borsot törjenek Mersen orra alá. Haha! Mersen Tibe kémje, és persze ő azt hiszi, hogy ezt senki sem tudja róla, holott mindenki tisztában van vele, és ki nem állhatja Harthot, akiről azt hiszi, hogy áruló vagy kettős ügynök, csak azt nem tudja eldönteni, melyik a kettő közül, ám nem meri kockára tenni a shifgrethorját, hogy ezt kiderítse. Haha!

– És ön mit gondol, Shusgis uram, melyik a kettő közül?

– Áruló, Ai uram. Egyszerű és világos. Eladta hazája érdekeit a Sinothvölgyi ügyben, csak hogy megakadályozza Tibe hatalomra kerülését, de rosszul keverte a kártyákat. Itt nem úszta volna meg száműzetéssel. Meshe ciciire! Ha valaki a saját kapuja ellen játszik, az egész játszmát elveszíti. Ez az, amit ezek az emberek nem vesznek észre, akikből az önszeretet minden patriotizmust kiéget. Ámbár én kötve hiszem, hogy Harth sokat törődne vele, melyik oldalon áll, amíg esélyt lát rá, hogy bármiféle hatalom felé furakodhat. És mint látja, nem is játszott olyan rosszul itt ez alatt az öt hónap alatt.

– Korántsem.

– Maga se bízik meg benne, mi?

– Nem én.

– Örülök, hogy így van, Ai uram. Yegeyt meg. Obslet sem értem, miért akaszkodik rá a. fickóra. Erre a hétpróbás árulóra, aki a maga javát kergetve az ön szánjára is föl akar kapaszkodni, Ai uram. Én így látom. Én bizony, ha tőlem kérné, aligha venném föl a kocsimra! – fortyant föl Shusgis, és buzgó fejbólintásokkal helyeselt magának, majd erényére bennem keresve pártfogót, rám mosolygott. A kocsi puhán gördült tova a fényárban úszó, széles utcákon. A reggel lehullott hó már elolvadt, csak a csatornák mentén álltak még töppedt hóbuckák; apró szemű, hideg eső szemerkélt.

Mishnory központi palotái, kormányhivatalai, iskolái, Yomesh templomai belemosódtak az esőbe, hogy szinte úgy tűnt: olvadoznak a magas utcai lámpák folyékony sugaraiban. Széleik alig látszottak, homlokzatukon piszkos sávokban csörgött végig a nedvesség. Volt valami folyékony, testetlen ennek a kőtömbökből épült városnak egész nehézkességében, ebben az egész egy tömbből faragottságban, amely ugyanazzal a szóval nevezte a részt és az egészet. És Shusgis, az én házigazdám is, ez a nehéz, testes férfiú valahogy ködbe mosódó, egy kicsit, nagyon kicsit mintha valószerűtlen lenne a sarkai és szögletei körül.

Azóta, hogy négy nappal ezelőtt útra kehem a kocsimmal Orgoreyn tágas arányló mezőin át, és megkezdtem sikeres behatolásomat Mishnory legbelső szentélyeibe, mindvégig hiányát éreztem valaminek. De minek? Mintha szigetelőburok venne körül. Azóta a hideg miatt sem kellett szenvednem. A szobákat itt jócskán túlfűtik. Azóta még enni sem ettem igazi jó étvággyal. Az orgota konyha ízetlen, és ez még nem is volna baj. De miért tűntek azok az emberek is, akikkel összeakadtam – akár jóindulattal, akár ellenséges érzülettel voltak irántam – szintén ízetleneknek? Még az olyan erőteljes személyiségek is, mint Obsle, Slose vagy a jóképű és visszataszító Gaum, még ezekből is hiányzott valami, valami lételem; nem tudtak meggyőzni. Volt bennük valami kocsonyaszerű.

Mintha egyikük sem vetett volna árnyékot.

Az efféle magasröptű elmélkedés fontos részét alkotja a munkámnak. Ha nincs meg bennem némi hajlamosság erre, akkor Mobilnak sem felelhettem volna meg, és Hainon ki is képeztek erre a művészetre, amit ott előrelátásként tisztelnek. Amit másként úgy is körülírhatnánk, hogy az előrelátás az erkölcsi egész intuitív fölfogása; és mint ilyen, hajlamos rá, hogy ne racionális jelekben, hanem metaforákban jusson kifejezésre. Én sohasem voltam valami kiváló előrelátó, ezen az éjszakán pedig saját megérzéseimben sem bíztam meg, annyira kimerült voltam. Lakosztályomba érve a forró zuhanyban kerestem enyhülést. De még ide is elkísért valami homályos nyugtalanság, mintha a forró víz sem volna valóságos és hihető, amire nyugton rábízhatja magát az ember.

11. MISHNORYI MONOLÓGOK

Mishnory. Streth Susmy. Nem vagyok elbizakodott, habár minden esemény bizakodásra ad okot. Obsle Kommenzális társaival alkudozik, Yegey hízeleg. Slose térít – és a táboruk egyre erősödik. Ezek az agyafúrt fickók markukban tartják az egész frakciót. A Harminchármak közül csak heten vannak a megbízható szabadkereskedelmisták; Obsle szerint ezenkívül még tíznek a támogatására lehet bizton számítani, s ezzel éppen hogy megvan a többség.

Egyikük komolyan érdeklődik a Követ iránt: Ithepen, az Eynyen Körzet Kommenzálisa, akinek már akkor fölkeltette az érdeklődését az idegen küldetése, amikor a Sarf megbízásából rhenrangi rádióadásainkat cenzúrázta. Úgy látszik, a kitörölt hírek súlya nyomta a lelkiismeretét. Azt javasolta Obslénak, hogy a Harminchármak ne csupán honfitársaiknak jelentsék be a csillaghajó meghívását, hanem egyúttal Karhidának is, és kérjék föl Argavent, hogy Karhida szavát is vesse latba a meghívás érdekében. Nemes terv, de nem tudják elfogadni. Karhidával semmiféle együttműködésre nem hajlandók.

A Harminchármak közül azok, akik a Sarf emberei, hallani sem akarnak a Követ jelenlétéről és küldetéséről. Ami pedig azokat a langyos el nem kötelezetteket illeti, akiknek a megnyerésében Obsle bízik, ezek szerintem félnek a Követtől, mint ahogy Argaven és az Udvar nagy része is félt tőle; azzal a különbséggel, hogy míg Argaven azt hitte róla, hogy őrült, akárcsak saját maga, addig ezek azt hiszik róla, hogy ő is csak hazudik, akár ők maguk. Félnek, nehogy nyilvánosan lenyeljék a békát, amelyet Karhida már egyszer elhárított magától, vagy amelyet éppenséggel maga Karhida rakott a tányérjukra. Ha belemennek a meghívásba, méghozzá nyilvánosan, mi lesz a shifgrethorjukkal, ha nem talál leszállni a csillaghajó?

Való igaz, hogy Genly Ai túlzottan nagy bizalmat követel tőlünk.

Még ha ő nem érzi is túlzottnak.

Obsle és Yegey pedig hiszik, hogy a Harminchármak többségének meg lehet nyerni a bizalmát. Mért nem tudok én úgy bízni, mint ők? Talán azért, mert a lelkem mélyén nem szeretném, hogy Orgoreyn fölvilágosodottabbnak bizonyuljon Karhidánál, vállalja a kockázatot, learassa a babérokat, és szégyenben hagyja Karhidát. Ha ez az irigység hazafias buzgalomból táplálkozik, akkor nagyon is elkésett; hiszen mihelyt észrevettem, hogy Tibe hamarosan kiebrudal a hatalomból, mindent megtettem annak érdekében, hogy a Követ Orgoreyiibe jöjjön, száműzöttként pedig mindent elkövettem, hogy melléje állítsam az ittenieket.

Hála az Ashétól hozott pénznek, újból a magam ura vagyok, „egyed”, és nem „eltartott”. Többé nem járok bankettokra, nem mutatkozom nyilvánosan Obsléval és a Követ többi hívével, s több mint fél hónapja, mishnoryi tartózkodásának második napja óta, magát a Követet sem láttam.

Úgy dugta a kezembe Ashe pénzét, mint egy bérgyilkosnak a vérdíjat. Ritkán fog el akkora düh, mint akkor, és szántszándékkal sértettem meg őt. Azt észrevette, hogy dühös vagyok, de abban nem vagyok biztos, hogy fölfogta a sértést is; látszatra elfogadta a tanácsomat, bármilyen sértő volt is a csomagolása; és amikor kissé lehiggadtam, ezt aggódva könyveltem el magamban. Lehetséges lenne, hogy Erhenrangban kezdettől fogva a tanácsomat kereste, és nem tudta, hogyan hozza ezt a tudomásomra? Ha ez igaz, akkor annak, amit a Palotában, a Zárókőünnepség estéjén mondtam neki a Tűzhely mellett, a felét félreértette, a többit pedig föl sem fogta. Az ő shifgrethorja szöges ellentéte lehet a miénknek, abban, ahogyan megalapozza, fölépíti és fönntartja; és amikor én azt hittem, hogy a legszókimondóbb és a legnyíltabb vagyok vele szemben, ő úgy érezhette, akkor vagyok a legkörmönfontabb és a leghomályosabb.

A bárgyúsága: tudatlanság. Arroganciája: tudatlanság. Nem tud rólunk semmit; mi sem tudunk róla semmit. Menthetetlenül idegen, én meg ostobán hagytam, hogy az árnyékom keresztezze azt a reménysugarat, amelyet ő hoz nekünk. Elfojtom magamban halandói hiúságomat. Igyekszem elkerülni az útjából; kétségtelen ugyanis, hogy ő ezt akarja. És igaza van. Egy száműzött karhidai áruló nem vet jó fényt az ő ügyére.

Engedelmeskedve annak az orgota törvénynek, hogy minden „egyednek” alkalmazásban kell állnia, a nyolcadik órától délig egy műanyaggyárban dolgozom. A munka könnyű: egy gépet kezelek, amely műanyagdarabkákat illeszt össze, és kis átlátszó dobozkákká hegeszti őket. Azt nem tudom, hogy a dobozok mire valók. Délután, hogy elűzzem az unalmamat, elővettem a Rothererben tanult régi gyakorlatokat.

Örülök, hogy semmit sem felejtettem a dothe-erő fölcsigázásának tudományában, vagy a visszarévülésben, ám nemigen húzok hasznot belőle; ami pedig az elmélyülés és a böjtölés tudományát illeti, mintha sosem tanultam volna, s akár egy gyermeknek, elölről kell kezdenem mindent. Egy napja böjtölök, és a gyomrom már azt üvölti: egy hete, egy hónapja!

Az éjszakák már fagyosak; most is üvölt a szél, és ólmos eső verdesi az ablakot. Egész este Estre járt a fejemben, és a szél süvöltésében az ottani szelek hangját véltem fölismerni. Az éjjel hosszú levelet írtam a fiamnak. Írás közben folyton az volt az érzésem, hogy Arek itt van mellettem, és csak meg kell fordulnom, hogy megpillantsam őt. Miért írom le mindezt? Hogy a fiam elolvassa? Nemigen válna épülésébe. Talán csak azért, hogy a saját nyelvemen írhassak.

Harhahad Susmy. A rádió még mindig nem tett egyetlen szóval sem említést a Követről. Vajon Genly Ai tisztában van-e azzal, hogy Orgoreynban a mindenütt szembeötlő hatalmas kormánygépezet ellenére semmi sem zajlik az emberek szeme előtt, semmi sem hangzik el nyilvánosan? A machina (a gépezet) elleplezi a machinációkat.

Tibe hazugságra akarja tanítani Karhidát. Orgoreyntól vesz leckét: jó iskola. De szerintem sok bajunk lesz még ezzel a hazugságosdival, miután oly sokáig gyakoroltuk azt a művészetet, hogyan kerülgessük az igazságot úgy, hogy kikerüljük a hazugság csapdáját, még ha az igazság maga el is sikkad közben.

Tegnap egy nagyobb orgota betörés volt az Ey folyón túlra, fölgyújtották a tekemberi magtárakat. A Sarf is, Tibe is pontosan ezt akarja. De mi lesz ennek a vége?

Slose elővette, yomesh miszticizmusát, és a Követ megnyilatkozásai alapján az Ekumen földre szállásában Meshe Országának eljöveteléről prédikál, közben szem elől téveszti céljainkat.

– Még mielőtt eljönnének az Új Emberek – hajtogatja –, vessünk véget a Karhidával való viszálykodásunknak. Tisztítsuk meg lelkünket az ő eljövetelükre. Mondjunk le a shifgrethorról, tiltsunk meg minden bosszúállást, és irigykedés nélkül, Tűzhelytestvérekként egyesüljünk.

De hogy gondolja ezt? Hogyan törjünk ki a körből?

Guyrny Susmy. Slose egy bizottság élén azért hadakozik, hogy tiltsák be az itteni nyilvános kemmerházakban előadott obszcén játékokat; ez olyasmi lehet, mint a karhidai huhuth. Slose ellene van, mert léhának, közönségesnek, szentségtörőnek tartja.

Valamit ellenezni annyi, mint megtartani.

Itt azt mondják: „Minden út Mishnoryba vezet.” Ami igaz, igaz: ha valaki hátat fordít is Mishnorynak, és eltávolodik tőle, még mindig a Mishnoryba vezető úton jár. Aki a közönségesség ellen ágál, elkerülhetetlenül maga is közönségessé válik. Máshová kell menni, másfajta célt kell kitűzni, és ekkor az út is más lesz.

Yegey ma a Harminchármak csarnokában:

– Én rendületlenül ellenzem a Karhidába irányuló gabonaexportnak ezt a tilalmát és a versengés szellemét, amelyből ez a tilalom fakad.

Helyes, csakhogy ebben az irányban nem fog lekerülni a mishnory útról. Valamilyen alternatívát kell fölmutatnia. Orgoreynnak és Karhidának egyaránt le kell térnie a jelenleg követett útról, más irányba kell fordulniuk, hogy kitörjenek a körből. Szerintem Yegeynek semmi másról nem kellene beszélnie, csak a Követről.

Ateistának lenni annyi, mint megtartani Istent. Bizonyság szempontjából az ő léte vagy nemléte azonos jelentőségű. Ezért használják olyan ritkán a bizonyság szót a handdaraták, akik az Isten fogalmát nem tekintik többé olyan ténynek, amelyhez akár bizonyítás, akár hit útján el lehet jutni, és ezáltal kitörtek a körből, és szabadok lettek.

Megtudni, mely kérdések megválaszolhatatlanok, és nem megválaszolni őket: erre a tudományra nagy szükség van a megpróbáltatás és a sötétség idején.

Tormenbod Susmy. Nyugtalanságom egyre nő: a Központi Hivatal rádiója még mindig nem tett említést a Követről. A róla szóló erhenrangi rádióhírekből annak idején itt semmit sem engedtek át, a tiltott külföldi rádióhallgatásból, a kereskedők és utasok elbeszéléseiből táplálkozó híresztelések pedig, úgy látszik, sohasem terjedtek el nagyon. A Sarf sokkal szorosabban ellenőrzi a hírszolgáltatást, mint ahogy én tudtam, vagy egyáltalán elképzeltem. Hátborzongató, ha belegondol az ember. Karhidában a király meg a kyorremy eléggé megszabja, hogy mit tegyenek az emberek, de nagyon kevés a beleszólása abba, mit hallgassanak, és az égvilágon semmi abba, hogy mit mondjanak. Itt a kormány nemcsak a tettek, hanem a gondolatok fölött is uralkodik. Nem helyes, hogy bárkinek ekkora hatalma legyen a többiek fölött.

Shusgia és társai nyíltan körbehordozzák a városban Genly Ait. Vajon ő tudatában van-e annak, hogy ezzel a nyíltsággal éppen azt akarják elleplezni, mennyire el van szigetelve? Senki sem tud az ittlétéről. Ha megkérdezem a gyárban a munkástársaimat, semmiről sem tudnák, és azt hiszik, hogy valamilyen megkergült yomesh szekta vezérről beszélek. Semmi hír, semmi érdeklődés, semmi, ami előrevihetné Ai ügyét, vagy megvédhetné az életét.

Kár, hogy annyira hasonlít ránk. Erhenrangban még csak föl-fölismerték az emberek az utcán, mivel itt-ott hallottak róla harangozni, és tudtak a jelenlétéről. De itt, ahol a jelenlétét titokban tartják, a kutya sem veszi észre. Kétségkívül megakad rajta az emberek szeme, mint ahogy nekem is egyből szemet szúrt ez a szokatlanul szálas, tagbaszakadt, sötét színű fiatalember, aki épp most éri el a kemmer időszakát. Tavaly áttanulmányoztam az orvosok róla szóló jelentését. Alapvető vonásokban különbözik tőlünk. Ezek a különbségek azonban cseppet sem szembeötlőek. Ismernie kell őt az embernek ahhoz, hogy fölismerje benne az idegent.

Akkor hát miért rejtegetik? Mért nem áll föl valaki a Harminchármak közül, és mért nem tárja őt a nyilvánosság elé akár nagygyűlésen, akár a rádióban? Miért hallgat még Obsle is?

Félelemből.

A királyom a Követtől félt; ezek az emberek itt egymástól félnek.

Azt hiszem, külföldi létemre én vagyok az egyetlen, akiben Obsle megbízik. Kedveli a társaságomat (akárcsak én az övét), és többször előfordult, hogy a shifgrethorját föladva, nyíltan a tanácsomat kérte. Ám amikor arra biztatom, hogy álljon ki, és ál frakciós intrikák elleni védekezésül keltse föl a nyilvánosság érdeklődését, hallani sem akar róla.

– Ha az egész Asztaltársaság rajta tartja a szemét a Követen – mondogatom neki –, akkor a Sarf egy ujjal sem mer hozzányúlni, de önhöz sem, Obsle.

– Igen, igen – sóhajt föl Obsle –, de ezt nem tehetjük meg, Estraven! A rádió, a nyomtatott kiadványok, a tudományos folyóiratok egytől egyig a Sarf kezében vannak. Mit tehetnék én: álljak ki az utcasarokra, és ott szónokoljak, mint valami fanatikus prédikátor?

– Beszélgethetne emberekkel, el-elültethetne egy-egy hírt; tavaly nekem is ilyesmihez kellett folyamodnom Erhenrangban. Hadd tegyenek föl az emberek olyan kérdéseket, amelyekre csak ön, vagyis maga a Követ, ismeri a feleletet.

– Még ha lehozná azt a vacak hajóját, volna mit mutogatnunk az embereknek! De hát...

– Addig nem hozza le a hajót, amíg meg nem győződik a jóhiszeműségükről.

– Én ne lennék jóhiszemű?! – fortyant föl Obsle, s felfúvódik, mint egy pukkancs. – Talán nem minden percem erre az ügyre áldoztam az elmúlt hónap folyamán? Jóhiszeműség! Elvárná, hogy minden szavát elhiggyük, de ő cserébe nem bízik bennünk!

– Bízhat-é?

Obsle fúj egyet, de nem válaszol.

Ez az ember közelebb jár a tisztességhez, mint bármelyik orgota kormányhivatalnok, akit csak ismerek.

Odgetheny Susmy. Úgy látszik, ahhoz, hogy valaki főhivatalnok lehessen a Sarfban, sokoldalú korlátoltsággal kell bírnia. Szép példája ennek Gaum. Rólam azt tartja, hogy karhidai ügynökként óriási presztízsveszteségbe akarom taszítani Orgoreynt, amikor el akarom hitetni velük az Ekumen Követének csalafintaságait; szerinte egész miniszterelnökségem alatt ennek a csalásnak az előkészítésén buzgólkodtam. Istenemre, egyéb dolgom is van, mint hogy ezzel az alja népséggel shifgrethort játsszak. Ennek az egyszerű igazságnak a fölismerésére azonban ő nincs berendezkedve. Most, hogy látszatra Yegey lefoglalt magának, Gaum azt hiszi, hogy eladó vagyok, s a maga fura módján ő is meg akar vásárolni magának. Elég alaposan megfigyelt vagy megfigyeltetett ahhoz, hogy tudja rólam: Posthe vagy Tormenbod napján kemmerbe kell esnem; mire aztán tegnap este megjelenik teljes kemmerben (amit kétségkívül hormonokkal váltott ki), hogy elcsábítson. Véletlen találkozás a Pyenefen utcán:

– Harth! Fél hónapja nem láttalak, hol a csodában bujdokoltál? Gyere, igyunk meg egy bögre sört!

Az egyik községi nyilvános kemmerház melletti sörözőbe vezetett. De nem sört, hanem életvizet rendelt. Úgy látszik, nem vesztegeti az időt. Az első pohár után kezemre helyezte a kezét, az arcomhoz hajolt, és a fülembe suttogta:

– Találkozásunk nem volt véletlen, vártam rád: ma éjjel szeretnék kemmeringbe lépni veled – és az utónevemen szólított. Csak azért nem vágtam ki a nyelvét, mert amióta elhagytam Estrét, azóta nem hordok magamnál kést. Tudtára adtam, hogy száműzetésem idejére meg akarom tartóztatni magam. De ő csak turbékolt és gügyögött, és szorongatta a kezem. Nagy iramban rohant a teljes női fázis felé. Gaum elragadó, amikor kemmerben van, bízott is a szépségében meg a hevességében, sőt szerintem azzal is számolt, hogy én, mint handdara, aligha szedek kemmercsökkentő szereket, és alkalmasint aligha hivatkozom az önmegtartóztatásra. Elfelejtette azonban, hogy az utálat van olyan hatásos, mint akármilyen szer. Kibontakoztam a cirógatásaiból, amelyek természetesen kezdtek hatni rám, és faképnél hagytam, azt ajánlva neki, hogy próbálkozzék a szomszédos kemmerházzal. Mire szánni való gyűlölettel meredt rám: mert akármilyen alantas cél vezette is, valóban kemmerben volt, és alaposan föl volt csigázva.

Azt hitte vajon, hogy ilyen olcsón eladom magam? Azt hinné, ennyire meg vagyok szorulva? – Ez a gondolat szorongással tölt el.

Az ördögbe velük, ezekkel a tisztátalan alakokkal mind! Egyetlen tiszta ember sem akad közöttük.

Odsordny Susmy. Ma délután Genly Ai fölszólalt a Harminchármak csarnokában. A hallgatóság ki volt rekesztve, és a rádió sem közvetítette, később azonban Obsle beavatott, és lejátszotta előttem az ülésről készült saját hangszalagját. A Követ jól beszélt, megragadó nyíltsággal és meggyőzőerővel. Van benne valami – számomra idegen és együgyű – ártatlanság; a következő pillanatban azonban ez alól a látszólagos ártatlanság alól kisüt a tudás fegyelme és a cél nagyszerűsége, ami valósággal lenyűgözi az embert. Az ő szájából egy körmönfontan nagylelkű nép szólal meg, olyan nép, amely egyetlen bölcsességgé szőtt össze egy ősi, mély, iszonyatos és elképzelhetetlenül sokrétű élettapasztalatot. Ő maga azonban még fiatal és tapasztalatlan. Magasabban áll nálunk, messzibbre lát, de ő sem magasabb egy embernél.

Jobban fűzi a szót, mint Erhenrangban, egyszerűbben és elmésebben érvel; ő is, mint mindenki, munka közben tanulja a mesterségét.

Beszédét gyakran félbeszakították a hódítási frakció képviselői, és követelték az elnöktől, hogy hallgattassa el ezt a holdkórost, utasítsa ki, és térjenek vissza a rendes napirendhez. Yemenbey Kommenzális volt a leghangosabb, és nyilván önszántából hangoskodott.

– Csak nem veszed be ezt a gezemicét?! – bömbölt a hangja Obsle irányába. Obsle szerint az előre megtervezett obstrukciót, amely miatt egyes helyeken nehezen lehetett érteni a szalagot, Kaharosile irányította.

Emlékezetből:

Alshel (elnök): Követ úr, nagyon érdekesnek, nagyon izgalmasnak tartjuk ezt az információt, valamint az Obsle, Slose, Ithepen, Yegey és más urak által előterjesztett javaslatokat. Ahhoz azonban, hogy továbblépjünk, kissé többre volna szükségünk. (Nevetés.) Minthogy a karhidai király elzárta az ön... azt a járművet, amellyel leérkezett, és így nem tekinthetjük meg, nem lehetne-e mint többen javasolták, lehoznia a... csillaghajót? Vagy nem ez a neve?

Ai: A csillaghajó találó név, uram.

Alshel: Igen? És önök minek nevezik?

Ai: Műszakilag ez egy Ceti mintájú NAFAL-20-as lakott csillagközi jármű.

Egy hang: Biztos ön benne, hogy nem Szent Pethethe szánja? (Nevetés.)

Alshel: Kérem! Úgy. Nos, ha ön lehozhatná ide a földre, hogy úgy mondjam: szilárd talajra ezt a hajót, akkor ugyebár, érdemi...

Egy hang: Érdemi fittyfenét!

Ai: Én nagyon is szeretném lehozni azt a hajót, Alshel uram, hogy ezzel kölcsönös jóhiszeműségünket bizonyítsuk és tanúsítsuk. Csak arra várok, hogy önök előbb nyilvánosságra hozzák a dolgot.

Kaharosile: Hát nem látják, hogy mi ez az egész hűhó? Mert ha csak ostoba tréfa lenne! De nem, szándéka szerint hiszékenységünk, együgyűségünk, ostobaságunk nyilvános megcsúfolása, s mindezt hihetetlen arcátlansággal ez az egyén fundálta ki, aki ma itt áll előttünk. Tudják ugye, hogy Karhidából jött. És hogy karhidai ügynök. Láthatják azt is, hogy szexuálisan abnormális, abból a fajtából, amelyet Karhidában – a Fekete Tanok befolyására – nem kúrálnak ki, sőt néha a Jövendőmondók orgiái számára mesterségesen tenyésztenek. Mégis, mikor azt állítja, hogy „a világűrből jöttem”, némelyek áhítatosan lehunyják a szemüket, és józan eszüket megcsúfolva, elhiszik neki! Sohasem hittem volna stb. stb.

A hangszalag tanúsága szerint Ai méltósággal tűrte a gúnyt és a támadást. Obsle azt mondja, hogy jól kézben tartotta magát. Én ott őgyelegtem a Csarnok körül, és megvártam, amíg a Harminchármak ülése véget ér. Ai arca komor tűnődésbe merült. Nem csodálom.

Elviselhetetlen ez a tehetetlenség. Én voltam az egyike azoknak, akik megindították ezt a gépezetet, és most képtelen vagyok hozzáférni a kormányához. Szemembe húzott kámzsával ólálkodom az utcán, hátha sikerül megpillantanom a Követet. Ezért a léha, settenkedő életért dobtam el magamtól hatalmat, vagyont, barátokat. Futó bolond vagy, Therem!

Mért nem tudok én soha nyerőre tenni?

Odeps Susmy. A hírközlő szerkezet, amelyet Genly Ai Obsle gondjaira bízott, és átadott a Harminchármaknak, nem fogja megváltoztatni a véleményeket. Mert hiába képes mindarra, amit a Követ állít róla, ha egyszer Shorst, a Királyi Matematikus is csak azt tudná megállapítani róla, hogy „nem értem a működési elvét”, és ennél több egyetlen orgota matematikustól vagy mérnöktől sem várható, ennélfogva semmit sem bizonyít vagy cáfol.” Az eredmény csodás lenne, ha egy handdara erődben élnénk, de sajna, nekünk a szűz havat kell taposnunk, bizonyítanunk és cáfolnunk, kérdeznünk és felelnünk muszáj.

Még egyszer próbáltam meggyőzni Obslét, hogy az lenne a legjobb, ha Ai rádiókapcsolatba lépne a csillaghajóval, fölébresztené az embereit, és megkérné őket, hogy rádió útján értsenek szót a Harminchármakkal. Ezúttal azonban Obslének megvolt a kész oka rá, hogy ezt visszautasítsa.

– Figyeljen ide, kedves Estraven, már tisztába jöhetett vele, hogy az egész rádiózás a Sarf kezében van nálunk. Fogalmam sincs – még nekem sem –, kik azok, akik a tájékoztatásnál a Sarf emberei; bizonyára a legtöbbjük az, mivel biztosan tudom, hogy minden adó-és vevőállomást minden szinten ők irányítanak, le egészen a technikusokig és a szerelőkig. Képesek rá, és meg is tennék, hogy minden bejövő közleményt megzavarjanak – vagy meghamisítsanak –, ha egyáltalán bejönne ilyen közlemény! El tudja képzelni azt a jelenetet a Csarnokban? Mi, „űrpártiak”, amint éppen saját rossz tréfánk áldozataiként visszafojtott lélegzettel hallgatjuk a recsegő-ropogó készüléket, amelyből az égvilágon semmi, se válasz, sem üzenet nem hallható?

– És magának nincs annyi pénze, hogy saját technikusokat fogadjon, vagy az övék közül megvásároljon valakit? – firtattam, de hasztalan. Ez az ember félti a presztízsét. Irántam tanúsított magatartása érezhetően megváltozott. Ha lemondja a Követ tiszteletére rendezendő ma esti fogadást, ugyancsak rosszul áll a szénánk.

Odarhad Susmy. A fogadást lemondta.

Ma reggel igazi orgota módra megkerestem a Követet. Vagyis nem nyíltan, nem Shusgis házában, ahol a személyzet nyilván hemzseg a Sarf ügynökeitől, és Shusgis maga is közéjük tartozik, hanem az utcán, Gaum módjára settenkedve és lopakodva, véletlenül akadtam össze vele.

– Ai uram, volna egy perce számomra? Meglepetten körülnézett, s amikor fölismert, megriadt. Egy pillanat múlva kifakadt:

– Mi értelme ennek, Harth uram?! Tudhatná, hogy Erhenrang óta nem bízhatom abban, amit ön mond.

Ez egyenes beszéd volt, ha nem vallott is éles szemre; ámbár ezt sem mondhatnám, ugyanis egyből észrevette, hogy tanácsot szeretnék adni neki, és nem kérni tőle, és hogy mentsem az önérzetemet, beszélni kezdtem:

– Ez itt Mishnory, nem Erhenrang, de itt is ugyanaz a veszély fenyegeti. Ha Obsléval vagy Yegeyvel nem tudja elérni, hogy kérjék meg önt: lépjen rádiókapcsolatba a hajójával, hogy az emberei biztos távolságból alátámasszák az ön állításait, akkor szerintem vegye igénybe a saját eszközét, az ansible-t, és haladék nélkül hívja le a hajót. A hajót még mindig kisebb veszély fenyegeti, mint önt itt, magára hagyatva. – A Harminchármak vitáját az én ügyemről titokban tartották. Honnan tud hát az én „állításaimról”, Harth uram?

– Mert én a szívügyemmé tettem, Hogy belelássak...

– De uram, ez itt nem az ön ügye. Az orgoreyni Asztaltársaság dolga.

– Tudja meg, Ai uram, hogy életveszélyben forog – mondtam; erre nem szólt semmit, én meg elbúcsúztam.

Napokkal előbb kellett volna beszélnem vele. Már késő. Ezúttal is félelmen bukik meg a küldetése és az én reménységem. Nem az idegentől, a földön kívülitől való félelmen, itt legalábbis. Ezek az orgoták túlságosan korlátoltak és kisszerűek ahhoz, hogysem félnének a valóságosan és mélységesen idegentől. Észre sem veszik. Itt van egy ember egy másik világról, és mit látnak benne? Karhidai kémet, perverz alakot, ügynököt, magukhoz hasonló szánalmas kis politikai figurát, cselszövőt.

Ha nem hívja le tüstént a hajót, már késő lesz; meglehet, már most is késő.

Az én hibám. Én rontottam el mindent.

12. AZ IDŐRŐL ÉS A SÖTÉTSÉGRŐL

Tuhulme főpap mondásaiból; az e néven ismert Yomesh Kánont Észak-Orgoreynben állították össze mintegy 900 évvel ezelőtt.

Meshe az Idők Közepe. Az a pillanat, amikor minden megvilágosodott előtte, életének harmincadik évében következett be, minek utána még harminc évet élt a földön, ily módon a Megvilágosodás életének közepére esett. És a Megvilágosodást megelőző korok hossza megegyezik azoknak a koroknak a hosszával, amelyek a Megvilágosodás után következnek, s így az Idők Közepére esett. És az Idők Közepén nincsen múlt és nincsen jövendő. Minden múlt benne van. És benne van minden jövendő. Nem volt, és nem lészen. Van. Maga a mindenség.

Semmi sem láthatatlan.

Eljőve Sheneyből a szegény ember Meshéhez, és siránkozik, hogy nincs, amit enni adhatna húsz gyermekének, és nincsen mag, amit elvethetne, mivel az eső megrothasztotta a földben a magot, és Tűzhelyének minden lakója éhséget szenved. Meshe imigyen szólott:

– Menj el, és ássál Tuerresh kőmezőin, és találni fogsz ott egy ezüst-és drágakő kincset; mert én látom, amint tízezer évvel ezelőtt elássa egy király, akire haddal jő a szomszéd ország királya.

A Sheneyből való szegény ember leása Tuerresh kövei között, és ott, ahol Meshe mondta volt, rábukkana egy nagy halom régi ékszerre, amelyet megpillantva hangos örömkiáltásokban tör ki.

Meshe pedig, aki ott állott a közelben, a kincset megpillantva sírva fakadt, és imigyen jajongott:

– Látom, amint egy ember megöli Tűzhelytestvérét egy faragott kőért. Ez tízezer év múlva történik, és a meggyilkolt ember csontja itt fog heverni ebben a sírban, ahol a kincs vagyon. Ó, jaj, te Sheneyből való ember, nagyon jól tudom, hol a te sírod: téged látlak feküdni abban!

Minden ember élete az Idők Közepén vagyon, mivelhogy Meshe mindegyiket meglátá az ő Megvilágosodásában, és ott vagyon az ő szemeiben. Mi az ő szemeinek tanítványai vagyunk. A mi cselekedeteink az ő Megvilágosodása: a mi létezésünk az ő Tudása.

Az Ornen-erdő közepén, amely széltében-hosszában száz mérföldre terjed, állott egy vénséges-vén terebélyes hemmenfa, száz ágán ezer-ezer gallyal, és minden gallyán ezer levéllel. Így szóla a fa az ő gyökeres mivoltában:

– Minden levelem látva vagyon, kivéve ezt az egyet, amely a többiek vetette árnyékban rejtezik. Ezt az egy levelet én megtartom az én titkomnak. Ki fogja meglátni a levelek árnyékában, és ki fogja megszámlálni a leveleket?

Meshe útba ejté vándorlásai közben az Ornen-erdőt, és arról az egy fáról letépte éppen azt az egy levelet.

Egyetlen esőcsepp sem esik le az ősz viharaiban, amely már leesett volna valaha, pedig minden őszön esett, esik és esni fog az eső. Meshe lát minden cseppet, amely leesett, leesik és le fog esni.

Meshe szemében vannak minden csillagok és a csillagok közötti sötétség: és minden csupa fényesség.

Meshe Shorth urának kérdésére válaszolván, a Megvilágosodás pillanatában az egész eget egyetlen napnak látá. A föld felett és a föld alatt az egész éggömb ragyogott, akár a nap felszíne, és nem vala sötétség. Mert ő nem azt látta, ami volt, és nem azt, ami lesz, hanem ami van. Minden csillag, amely tovaszállt, és magával ragadta a fényét, ott volt az ő szemében, és látta az ő ragyogásukat. {Itt misztikus formát öltve azzal az elmélettel találkozunk, amelyet többek között a táguló világegyetem hipotézisének alátámasztására alkalmaztak. Ezt a hipotézist elsőnek több mint négyezer évvel ezelőtt Sith matematikai iskolája dolgozta ki, és később általánosan elfogadták a kozmológusok, jóllehet Gethen meteorológiai viszonyai nemigen teszik lehetővé, hogy alátámasztására csillagászati megfigyeléseket tegyenek. A tágulás mértéke (a Hubble-féle állandó, a Rerherek-féle állandó) valójában az éjszakai égbolton megfigyelhető fény mennyiségéből becsülhető meg; a szöveg összeállítója arra gondolt, hogy ha a világegyetem nem tágulna, az éjszakai égbolt nem tűnne sötétnek}

A sötétség csak a halandó szemében jelenik meg, aki úgy véli: látja, holott nem látja azt. Meshe szemében nincsen sötétség.

Ennélfogva azok, akik a sötétséghez kiáltanak, {A handdaraták} ostobák, és kiköpi őket Meshe, mivel olyasmit szólítanak, Kezdetnek és Végnek nevezvén azt, ami nincsen.

Mert nincsen Kezdet, és nincsen Vég, mivelhogy minden az Idők Közepén lakozik. Aminthogy a hulló éjszakai esőcseppben visszatükröződnek az összes csillagok, hasonlóképpen minden csillag visszatükrözi az esőcseppet. Nincsen sem sötétség, sem halál, mivelhogy mindenek a Pillanat fényében lakoznak, és a kezdetük és végük egy.

Egy középpont, egy látás, egy törvény, egy fény. Nézzetek immáron Meshe szemébe!

13. ODALENT A FARMON

Estraven hirtelen megjelenése, beavatottsága és nyomatékos intelmei megrémítettek, ezért taxiba vágtam magam, és egyenesen Obsle szigetére hajtattam, azzal a szándékkal, hogy nekiszögezem a kérdést: honnan tud Estraven ilyen sokat, és miért toppant elő ilyen hirtelen a semmiből, és miért igyekszik rábeszélni épp arra, amitől Ő tegnap annyira óvott engem? A Kommenzális azonban nem volt odahaza, a kapus nem tudta megmondani, hova tűnt, és mikor kerül elő. Elmentem Yegeyhez, de ott se volt szerencsém. Sűrű hó esett, az idei ősz legnagyobb havazása; a gépkocsivezető nem volt hajlandó továbbhajtani Shusgis házánál, mivel nem voltak hókapcsok a kocsi kerekein. Aznap este telefonon sem értem el sem Obslét, sem Yegeyt, sem Slosét. A vacsoránál Shusgis megmagyarázta: Yomesh ünnep van éppen, a Szentek és Trónfenntartók ünnepsége, és a főhivatalnokoknak a templomokban a helyük. Eléggé talpraesett magyarázatát adta Estraven viselkedésének is: ez az ember, akit megfosztottak egykori hatalmától, most megragad minden adódó alkalmat az emberek vagy események befolyásolására, és annál esztelenebb és. kétségbeesettebb lépésekre szánja el magát, minél inkább rádöbben, hogy az idő múlásával egyre mélyebbre süllyed az erőtlen névtelenségbe. Beláttam, hogy Estraven aggályos, már-már eszeveszett viselkedése valóban ebből fakadhat. Az aggályoskodás azonban rám is átragadt. A hosszú és nehéz vacsora alatt egy percre sem hagyott el a nyugtalanság. Shusgis meg egyre csak beszélt és beszélt hozzám vagy az alkalmazottak, segédek és talpnyalók egész seregéhez, akiket esténként az asztalához szokott ültetni; még sohasem láttam ilyen bőbeszédűnek, ilyen mértéktelenül joviálisnak. Vacsora után már elég késő volt ahhoz, hogy bárhova elmenjek, de különben is Shusgis szerint az ünnepség jó éjfél utánig leköti az összes vezetőt. A második vacsora alól kimentettem magam, és korán ágyba bújtam. Valamikor éjfél és hajnal között ismeretlen emberek fölráztak, közölték, hogy őrizetbe vesznek, és fegyveres őrök a Kundershaden börtönbe kísértek.

Kundershaden nagyon régi, egyike a Mishnoryban még meglévő néhány ősrégi épületnek. Városi sétáimon gyakran szemembe tűnt ez a hosszú, piszkos, soktornyú, komor építmény, amely annyira elütött a központi hivatalok sápadt tömegétől. Külseje megfelel a nevének. Börtön. Homlokzata mögött nem rejteget semmi mást, nem álca, nem álnév. Igazi, hamisítatlan börtön, aminek a neve mondja.

Az őrök, csupa nagydarab, marcona legény, végigtereltek a folyosókon, és magamra hagytak egy apró, mocskos, de ragyogóan megvilágított helyiségben. Néhány perc múlva újabb őrcsapat vonult be a szobába egy ványadt arcú, tekintélyt parancsoló férfiú kíséretében. Ez kettő kivételével mindenkit kiküldött. Megkérdeztem, nem üzenhetnék-e Obsle Kommenzálisnak.

– A Kommenzális tud az ön letartóztatásáról. – Tud róla? – vágtam bamba képet.

– Az én fölötteseim természetesen a Harminchármak parancsát teljesítik. És most önt kihallgatásnak vetjük alá.

Az őrök megragadták a karomat. Én dühösen tiltakoztam, mondván, hogy nyugodtan elhagyhatják a fenyegetőzést, hajlandó vagyok minden kérdésre válaszolni. A ványadt arcú ügyet sem vetett a tiltakozásomra, és még egy őrt behívott. Hárman odakötöztek egy billenőasztalhoz, levetkőztettek, és belém nyomtak egy – gondolom, valamiféle igazmondó szérumot tartalmazó – injekciót.

Fogalmam sincs, meddig tartott a vallatásom, és miket kérdeztek tőlem, mivel egész idő alatt többé-kevésbé kábult állapotban voltam, és semmire sem emlékszem. Amikor magamhoz tértem, sejtelmem sem volt, mennyi ideje tartanak már Kundershadenben: testi állapotomból ítélve talán négy vagy öt napja, bár ebben sem voltam bizonyos. Egy ideig még azt sem tudtam, melyik napja van a hónapnak, vagy melyik hónap, sőt azt is csak lassan kezdtem fölfogni, hol vagyok.

Egy karavánkocsiban találtam magam, olyasfélében, mint amilyen a Kargavon át Rerbe hozott, csak most nem a vezetőfülkében, hanem hátul, a rakodótérben gubbasztottam. Rajtam kívül még húszan vagy harmincan szorongtak a kocsiban; hogy pontosan hányan, nem tudtam volna megmondani, mivel az ablaktalan homályba csak hátul, a négyszeres acélhálóval megerősített ajtó keskeny résén szűrődött be némi világosság. Mire újból ura lettem a gondolataimnak, már jó ideje úton lehettünk, hiszen többé-kevésbé kialakult kinek-kinek az állandó helye, és az ürülék, hányadék és izzadság szaga is olyan töménységet ért el, amely többé már nem változott. Senki sem ismert senkit. Senki sem sejtette, hová visznek bennünket. Kevés szó hallatszott. Másodszor vagyok így egybezárva a sötétben a béketűrő, reményvesztett orgoreyniekkel. Most végre eljutott a tudatomig az a jel, amellyel az ország földjén töltött első éjszakám szolgált. Akkor nem sok ügyet vetettem arra a sötét pincére, és Orgoreyn lényegét a föld felszínén, fényes nappal próbáltam fölfedezni. Nem csoda, ha akkor minden olyan valószerűtlennek tűnt föl nekem.

Az volt az érzésem, mintha kelet felé vinne a kocsi, és ettől az impressziótól még akkor sem tudtam szabadulni, amikor meggyőződtem róla, hogy nyugat felé haladunk, Orgoréyn belsejébe. Az ember magnetikus és irányérzékelése idegen bolygókon csődöt mond; ha az értelem nem igazítja vagy nem igazíthatja helyre a kizökkent érzékeket, akkor az ember tökéletesen elveszti a fejét, és úgy érzi, mintha a szó szoros értelmében minden kizökkent volna a sarkaiból.

A szállítmány egyik tagja meghalt az éjszaka. Hason üthették vagy rúghatták, mert a szájából és a végbeléből egyre szivárgott a vér. Senki sem segített rajta; itt már nem is volt segítség. Néhány órával korábban egy műanyag korsó vizet löktek be hozzánk, de már régen elfogyott az utolsó csöppje is. A haldokló a jobb oldali szomszédom volt, és hogy könnyítsék a lélegzésén, fejét a térdemre fektettem, és ott is lehelte ki a lelkét. Pucérok voltunk valamennyien, de ettől kezdve az ő vérét viseltem ruházatul: száraz, kérges, barna, semmit sem melegítő öltözékül a lábamon, combomon és kezemen.

Az éjszaka hidege a csontunkba mart, és hogy meg ne fagyjunk, egymáshoz szorultunk, összebújtunk. A hullát, amely már nem oszthatta meg velünk a melegét, félrelöktük, kiközösítettük magunk közül. Mi, többiek egymáshoz tapadtunk, és egész éjjel egy testként himbált és zötykölt bennünket a teherkocsi. Acélládánkban vaksötét volt. Valamilyen dűlőúton haladhattunk, mert egyetlen jármű sem követett; hiába nyomtuk oda az arcunkat a dróthálóhoz, nem láttunk semmit az ajtóhasadékon, csak a sötétséget meg a hulló hó homályos derengését.

Hulló hó, új hó, töppedt hó, esőverte hó, újrafagyott hó... az orgota és a karhidai nyelvnek külön szava van mindegyikre. A karhidaiban, amelyet én jobban ismertem, hatvankét szót számoltam össze a hó, vagyis a leesett hó egyes fajtáinak, állapotainak, korának és milyenségének a megjelölésére. A szavak egy másik csoportja a hóesés változatait írja le, egy másik a jégét; és vagy húsz szavuk van arra, hogy milyen hőmérséklet mellett milyen erős szél fúj, és milyen csapadék hullik, mindez egyetlen szóban. Azon az éjszakán azzal szórakoztam, hogy próbáltam fejben fölsorolni ezeket a szavakat. Mihelyt eszembe jutott egy újabb kifejezés, az egész sorozatot megismételtem magamban, ábécé szerint helyére rakva az új szót.

Hajnalban megállt velünk a jármű. Kiáltozni kezdtünk a nyíláson kifelé, hogy halott van a kocsiban, jöjjenek és távolítsák el. Fölváltva kiabáltunk és üvöltöztünk. Mindahányan verni kezdtük börtönünk oldalait és ajtaját, olyan rettenetes lármát csapva az acélszekrényben, hogy szinte magunk is belesüketültünk. De senki sem nézett felénk. Órákig állt velünk a kocsi mozdulatlanul. Végre hangok hallatszottak odakint, a kocsi meglódult, megcsúszott egy jégfolton, és elindult. A nyíláson át láthattuk, hogy a nap már elég magasra hágott, és erdős dombokon át vezet az utunk.

Így ment velünk a kocsi három napon és három éjszakán át, vagyis már negyedik napja volt, hogy magamhoz tértem. Egyszer sem állt meg az ellenőrző állomásokon, és azt hiszem, valamirevaló várost nem is érintett. Ide-oda cikázott, szinte lopakodott velünk. Csak azért állt meg, hogy sofőrt cseréljen, és újratöltse a telepeit; voltak hosszabb megállók is, amelyeknek a kocsi belsejéből sejteni sem lehetett az okát. Két. napon is magára hagyottan vesztegelt velünk déltől alkonyaiig, hogy aztán éjszaka ismét fölkerekedjen. Napjában egyszer, déltájban egy nagy korsó vizet nyújtottak be az ajtónyíláson.

A halottal együtt huszonhatan voltunk, kétszer tizenhármán. A getheniek gyakran számolnak tizenhármasával, huszonhatosával, ötvenkettesével; nyilván a huszonhat napos holdciklusnak megfelelően, amely megszabja változatlan hosszúságú hónapjaikat, és nagyjából ehhez igazodik a nemi ciklusuk is. A hullát szorosan odafektettük a kocsiszekrény hátsó falát képező vasajtóhoz, ahol hidegebb volt. Mi többiek pedig, míg be nem esteledett, magunkban ültünk vagy görnyedeztünk, ki-ki a maga helyén, a maga területén, a maga uradalmán; amikor mardosni kezdett bennünket a hideg, lassan összébb húzódtunk, és egyetlen, a közepén meleg, a széléin didergő testté olvadtunk össze.

Nem hiányzott a szívjóság sem. Engem meg még néhányunkat: egy öregembert meg egy hektikásat, mint akik a legkevésbé bírjuk a hideget, minden éjjel a huszonötös csoport közepére engedtek, ahol a legmelegebb volt. Nem kellett tülekednünk: egyszerűen minden éjszaka odaengedtek. Szörnyűséges dolog ez a szívjóság, amelyet nem tud levetni az ember. Szörnyűséges, mivel ez mindenünk, amink megmarad, ha mezítelenül kivettetünk a hidegre és a sötétségre. Nekünk, akik olyan gazdagok, olyan erősek vagyunk, ez az aprópénz marad minden vagyonunk. Rajta kívül többé nem adhatunk semmit.

Akármennyire össze voltunk is zsúfolódva, és akármennyire egymáshoz bújtunk is éjszakára, nagyon messze voltunk egymástól ott a kocsiban. Egyeseket elbambítottak a szerek, mások már eleve szellemi vagy társadalmi fogyatékosként kerültek ide, mégis különös volt, hogy ez a huszonöt meggyalázott és riadt ember egyszer sem fordult a többiekhez, még káromló szóval sem. Volt szívjóság és volt kitartás, de némán, mindig csak némán, összezsúfolva és osztozva közös halandóságunknak eme keserű éjszakájában, szüntelenül lökdöstük egymást, egymásnak ütköztünk, egymásra estünk, leheletünk összekeveredett, testünk melegét – nyomorúságos tűzrakás! – összeadtuk, ám megmaradtunk idegeneknek. Még a nevét sem tudtam senkinek ott a kocsiban.

Egyszer, azt hiszem, a harmadik napon, amikor a kocsi órákon át mozdulatlanul vesztegelt velünk, hogy már-már azt hittem, valamilyen isten háta mögötti helyen sorsunkra hagytak bennünket, egyikük beszélni kezdett hozzám. Hosszú történetbe fogott valami dél-orgoreyni malomról, ahol dolgozott, és bajba keveredett egy Felügyelővel. Csak ömlött belőle a szó színtelenül és lágyan, s a kezét rá-ráhelyezte az enyémre, mint aki meg akar bizonyosodni róla, hogy odafigyelek rá. A nap nyugatra hajlott, és amint ott vesztegeltünk az útpadkán, az ajtóhasadékon besurrant egy fénysugár, és váratlanul megvilágította a kocsi hátulját is. Ekkor láttam, hogy egy lány, egy szutykos, bájos, bamba, elcsigázott kislány beszélt hozzám, félénk mosollyal keresve vigasztalást az arcomban. Az ifjú orgota kemmerben volt, és hozzám űzte a vonzalom. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy bárki is kért volna tőlem valamit, és én kénytelen voltam megtagadni. Fölálltam, és az ajtónyíláshoz botorkáltam, mint aki friss levegőt akar venni vagy egy pillantást vetni kívülre, és sokáig nem tértem vissza a helyemre.

Azon az éjszakán a jármű hosszú emelkedőkön kapaszkodott föl-le, föl-le, s időről időre, minden látható indok nélkül meg-megállt. Ilyenkor fagyos, süket némaság vette körül acélketrecünket, a végeláthatatlan pusztaság, a magasság némasága. A kemmerben lévő még mindig ott volt mellettem, és a kezemet kereste. Ezúttal is az ablakhoz húzódtam, a dróthálóhoz nyomtam az arcomat, s a kinti fagyos levegő borotvaként hasogatta a torkomat, a tüdőmet. A vasajtónak támasztott kezem elzsibbadt. Akkor kaptam csak észbe, amikor már kezdett elfehéredni a fagytól. Lélegzetemből parányi jéghíd csapódott le ajkam és a drótháló között. Úgy kellett széttörnöm az ujjammal. Alighogy elfoglaltam a helyem a kupacban, rázni kezdett a hideg, s ami még sosem esett meg velem: mint magas lázban, görcsös, merev rángások dobálták a testemet. A kocsi meglódult. A zaj meg a mozgás elkergette a fagyos temetői csendet, azt az érzést keltve, mintha melegebb lenne, pedig a csontomig hatoló hideg miatt azon az éjszakán le sem hunytam a szemem. Becslésem szerint az éjszaka nagy részén jókora magasságban járhattunk, bár az adott körülmények között az ember lélegzése, szívverése és erőnléte elég megbízhatatlan mérce volt.

Mint később megtudtam, az éjszaka átkeltünk a Sembensyeneken, a legalább háromezer méter magasan húzódó hágókon.

Az éhség nem gyötört túlságosan. Utoljára arra a – Shusgis házában elköltött – nehéz vacsorára emlékeztem, bizonyára Kundershadenban is adtak ennem, bár erről semmi emlékem nincs. Az étkezés, úgy látszik, nem tartozott hozzá vasládabeli létezésünkhöz, és én igyekeztem minél kevesebbet gondolni rá. A szomjúság azonban állandó kísérőnkül szegődött. Naponta egyszer, ha megálltunk, megnyílt a csapóajtó, amelyet láthatóan erre a célra vágtak a hátsó ajtóba, egyikünk kidugta rajta a műanyag korsót, amelyet kisvártatva vízzel megtöltve, a becsapódó hideg levegő kíséretében visszalöktek hozzánk. Semmi lehetőségünk nem volt rá, hogy a vizet fölosszuk magunk között. Körbeadtuk a korsót, mindenki húzott belőle három-négy jókora kortyot, és máris nyúlt érte a következő kéz. Senki sem vállalta az elosztó vagy a felügyelő szerepét; senki sem gondoskodott róla, hogy a hektikásnak is juttassunk egy ital vizet, aki már magas lázban fetrengett. Én egyszer javasoltam ezt, és a körülöttem állók egyetértőén bólintottak, ám ennyiben maradt a dolog. A vizet többé-kevésbé egyenlően osztottuk el – soha senki sem próbált többet húzni belőle, mint amennyi megillette –, és perceken belül a nyakára hágtunk. Egyszer megtörtént, hogy az elülső falnál semmi sem jutott az utolsó három embernek. Másnap kettőjük követelte, hogy elsők legyenek a sorban, és így is lett. A harmadik mozdulatlanul összekuporodott az elülső sarokban, és senki sem törődött véle, hogy ő is megkapja-e a részét. Mért nem próbáltam én közbelépni? Nem tudnám megmondani. Ez már a negyedik napunk volt a kocsiban. Ha engem hagynak ki, nem vagyok biztos benne, hogy én is a sarkamra állok. Átéreztem én a szomjúságát, az övét, a beteg emberét is meg a többiekét is, akárha én lettem volna a helyükben. De semmit sem tehettem szenvedéseink enyhítésére. Így hát én is szótlanul tűrtem, akárcsak a többiek.

Tisztában vagyok vele, hogy azonos körülmények között nem egyformán viselkednek az emberek. Ezek orgoták voltak, s a születésüktől fogva arra nevelték őket, hogy fegyelmezetten együttműködjenek, engedelmeskedjenek és alávessék magukat a fölülről rendelt közös célnak. A függetlenség és határozatkészség visszafejlődött bennük. Nem sok készségük maradt a haragra sem. Egyetlen egészet alkottak, és én egy voltam közülük; ki-ki érezte ezt, és ott a sötétben menedéket és, igazi megnyugvást merítettünk összekuporodott csoportunknak ebből az együvé tartozásából, mintha ki-ki a másikból merített volna életerőt. Csoportunknak azonban nem volt szószólója; fej nélküli, passzív tömeg volt.

Azok, akiknek edzettebb az akaratuk, talán jobban viselkedtek volna: többet beszélnek, igazságosabban osztják el a vizet, segítő kezet nyújtanak a betegeknek, és jobban a sarkukra állnak. Nem tudom. Csak azt tudom, mi volt a helyzet a kocsi belsejében.

Az ötödik reggelen, ha jól számolom a magamhoz térésem óta eltelt időt, végre megálltunk. Kívülről beszélgetés és kiáltozás hangja szűrődött be hozzánk. A hátsó vasajtókról levették kívülről a lakatot, és szélesre tárták őket.

Egymás után a vasláda nyitott végéhez botorkáltunk, volt, aki négykézláb, és leugráltunk vagy lekecmeregtünk a földre. Összesen huszonnégyen. A két halottat, a régit meg az újat, aki két napon át nem kapta meg a vízadagját, kiráncigálták.

Hideg volt odakint, metsző hideg, és a vakító napfény olyan fehéren ragyogott a fehér havon, hogy csak nagyon nehezen váltunk meg a kocsi langyos védelmétől, és egyesek sírva is fakadtak. Csoportba verődtünk a nagy szállítókocsi mellett, mezítelenül és bűzlőn, törékeny kis éjszakai közösségünket kiszolgáltatva a kegyetlenül ragyogó, napsütésnek. De elválasztottak egymástól, sorba állítottak és betereltek egy pár száz méterre álló épületbe. Körülöttünk minden remegett és csillogott a vakító fényben: a ház bádogfalai és hófedte tetői, a beláthatatlan hómező, a fölkelő nap alatt sorjázó hatalmas hegyvonulatok, a végtelen ég.

Fölsorakoztattak bennünket egy fészerben, egy nagy vályú előtt, hogy tisztálkodjunk meg; mindenki mohón inni kezdte a mosdóvizet. Utána a főépületbe tereltek, ahol alsó inget, szürke posztótunikát, térdnadrágot, lábszárvédőt, posztócsizmát kaptunk. Egy őr kipipálta a nevünket, amint egyenként bevonultunk az ebédlő helyiségbe, ahol vagy száz szürke ruhás alakkal együtt helyet foglaltunk a padlóhoz erősített asztaloknál, és reggelire kását meg sört raktak elénk. Ezután az egész társaságot – régi és új rabokat – tizenkettes csoportokra osztották. Az én csoportomat a főépület mögé vitték pár száz méternyire, egy fűrészmalomba, még a kerítésen belül. A kerítésen túl, néhány lépésnyire kezdődött az erdő, amely ameddig csak a szem ellátott, beburkolta észak felé a hullámos dombvidéket. Az őr felügyelete alatt a fűrészmalomból a lefűrészelt deszkákat egy jókora fészerbe cipeltük – télen át ott raktározták a fűrészárut –, és rakásba raktuk.

Nem volt könnyű járni, hajolgatni és emelgetni a terhet a kocsiban eltöltött napok után. A henyélést nem tűrték, de nem is hajtottak. Napközben kaptunk egy csészényi erjesztetlen gabonafőzetet, orshot; napnyugta előtt visszavittek bennünket a barakkba, és vacsorára kását, valamilyen zöldséget és sört adtak. Éjszakára bezártak a hálóterembe, amelyben egész éjjel égett a lámpa. Fekvőhelyül a falak egész hosszában sorakozó, öt láb széles emeletes polcok szolgáltak. A régebbi rabok igyekeztek elfoglalni a felső polcot, ahová több meleg szállt föl. Ágynemű gyanánt mindenkinek a kezébe nyomtak egy hálózsákot az ajtóban. Ezek a durva, nehéz zsákok bűzlöttek a mások izzadságától, de legalább jó meleget tartottak. Nekem csak az volt velük a bajom, hogy rövidek. Egy átlagos termetű getheni fejestül-mindenestül bőven elfért bennük, de nem úgy én; a priccseken sem tudtam teljesen kinyújtózkodni.

A helyet úgy hívták, hogy Pulefen Kommenzalitásbeli Hármas számú Önkéntes Farm és Letelepítési Ügynökség. Pulefen a Harmincadik Körzetben fekszik, Orgoreyn lakható övezetének legészaknyugatibb határán, és a Sembensyen-hegység, az Esagel-folyó és a tenger fogja közre. A vidék ritkán lakott, itt nagyobb városok nincsenek. A legközelebbi város: Turuf néhány mérföldre volt onnan délnyugat felé; én egyszer sem jártam benne. A farm egy nagy kiterjedésű, lakatlan erdős vidék, Tarrenpeth szélén épült. Itt északon a nagyobb fák – mint a hemmen, a serem vagy a fekete vate – már nem termettek meg, az egész erdő egyetlen faféléből, egy három-négy méter magas, göcsörtös, bokorszerű, szürke tűlevelekkel borított fenyőféléből: a thoréból állott. Jóllehet Tél bolygón szokatlanul kevés eredeti növény-és állatfaj él, az egyes fajok nagyon népesek: ebben az egy erdőben ezer és ezer négyzetmérföldön csupa thore-fa nőtt, semmi egyéb. Itt még a vadont is gondos művelés alá vonják, és bár ebben az erdőben is már századok óta folyik a fakitermelés, egyetlen tisztást, fatönkökkel fedett irtást vagy erodált lejtőt nem lehetett találni benne. Az volt az ember benyomása, hogy minden egyes fát számon tartanak, és a fatelepen egyetlen fűrészporszem sem megy veszendőbe. A farmon volt egy kisebb üzem, és amikor a rossz idő miatt nem mehettünk ki az erdőbe, a fűrésztelepre vagy az üzembe osztottak be, ahol a forgácsból, a fakéregből meg a fűrészporból – megfelelő előkezelés után – különféle formákat préseltünk, vagy a száraz thore-tűkbõl gyantát vontunk ki, amelyet a műanyagipar használt föl.

A munka igazi munka volt, és nem hajszoltak minket. Ha egy kicsivel több táplálékkal és jobb ruházattal látnak el, a munka java része még kellemes is lett volna. Így azonban többnyire túlságosan éheztünk és fáztunk ahhoz, hogysem örömünk telt volna benne. Az őrség ritkán volt szigorú, és sohasem ragadtatta magát durvaságra. Inkább valami tunya; slampos nehézkesség és – legalábbis az én szememben – nőiesség volt rájuk jellemző, nem a finomság stb. értelmében, hanem épp ellenkezőleg: egyfajta tramplisán nyájas húsosság, elomló tunyaság. Fogolytársaim körében is először éreztem úgy, amióta Tél bolygóra kerültem, hogy én vagyok az egyetlen férfi a sok nő vagy az eunuchok között. A rabokban is megvolt ugyanaz a nyers petyhüdtség. Nem volt könnyű egyiket a másiktól megkülönböztetni; érzelmi tónusuk mindig kis lángon pislákolt, beszélgetésük csip-csup dolgokról folyt. Én ezt az élettelen egykedvűséget eleinte a szűkös táplálkozásnak, a meleg és a szabadság hiányának tulajdonítottam, de aztán rájöttem, hogy ennél kézzelfoghatóbb oka van: a szerek okozzák, amelyeket kemmer ellen adnak.

Tudtam róla, hogy vannak olyan szerek, amelyek csökkentik vagy teljességgel kioltják a getheni nemi ciklus aktív fázisát; ezeket akkor alkalmazzák, ha valakinek kényelemből, orvosi javaslatra vagy erkölcsi megfontolásból meg kell tartóztatnia magát. Ily módon egy vagy akár több kemmert is át lehet hidalni károsodás nélkül. Általánosan elterjedt és bevett szokás volt az ilyen szerek használata. Az viszont eszembe sem jutott, hogy valakinek az akarata ellenére is beadhatják.

Ennek jó oka volt. A kemmerben lévő rab züllesztő hatással volna a munkacsapatra. Ha elengedik a munkáról, mit kezdjenek vele? Különösen ha egyeden rab sincs rajta kívül kemmerben, ami könnyen meglehet, tekintve, hogy alig voltunk százötvenen. A kemmer-időszak partner nélkül elég nagy megpróbáltatás egy getheni számára; jobb hát elkerülni a nyomorúságot is meg a munkaidő-veszteséget is, és lemondani a kemmerről így hát inkább elejét vették.

Azok a foglyok, akik már éveket töltöttek el itt, lelkileg, és azt hiszem, bizonyos mértékig testileg is alkalmazkodtak ehhez a kémiai kasztráláshoz. Nem volt nemük, akár az ökröknek. Sem szégyen, sem vágy nem gyötörte őket, akárcsak az angyalokat. De szégyen és vágy nélkül az élet nem emberi élet.

A társadalom nemigen avatkozik bele a getheniek nemi ösztönébe, amelyet maga a természet amúgy is olyannyira körülhatárol, és korlátok közé szorít: itt kevesebb rejtjelzéssel, átvitellel és elfojtással találkozik az ember a szexuális életben, mint bármelyik számomra ismert biszexuális társadalomban. Az önmegtartóztatás teljesen önkéntes; a kielégülés teljességgel elfogadott. A szexuális szorongás és a szexuális frusztráció rendkívül ritka. Itt láttam először, hogy a társadalmi cél a nemi ösztön ellen fordult. Azzal, hogy itt a puszta elfojtásnál több: elnyomás érvényesült, ennek nem is frusztráció, hanem hosszú távon talán, sokkal vészesebb valami: apátia volt a következménye.

Tél bolygón nem élnék közösséget alkotó rovarok. A getheniek nem osztják meg a lakóhelyüket, mint a földiek, azokkal a régebbi társadalmakkal, azokkal a számlálhatatlan városkákkal, amelyekben az apró, nem nélküli dolgozók miriádjait egyetlen ösztön űzi: az engedelmesség a csoport, az egész iránt. Ha lennének hangyák Tél bolygón, a getheniek talán már régen megpróbálták volna utánozni őket. Az önkéntes farmok rendszere egészen új keletű, és a bolygónak csak egyetlen országára szorítkozik, másutt teljességgel ismeretlen. De híven tanúsítja azt a baljós irányt, amelyet egy szexuális befolyásolásra olyannyira érzékeny emberekből összetevődő társadalom vehet.

Mint említettem, a Pulefen farmon munkánkhoz képest szűkösen tápláltak, a ruházatunk pedig, különösen a lábbelink, teljesen alkalmatlan volt a téli éghajlathoz. Nem voltak sokkal jobban eleresztve az őrök sem, akiknek a legtöbbje javító-nevelő büntetését töltötte. Az intézmény rendje és célja a büntetést szolgálta, de nem törekedett az emberek megsemmisítésére, és ha nincsenek a narkotikumok meg a vizsgálatok, szerintem még el is lehetett volna viselni a körülményeket.

A foglyok egy részét tizenkettes csoportokban vitték vizsgálatra; ez abból állt, hogy elmondattak velük valamilyen bűnbánatot meg hitvallást, megkapták a kemmerellenes oltásukat, és mehettek dolgozni. Másokat, a politikaiakat minden ötödik napon kábítószer hatása alatt vetették alá vallatásnak.

Nem tudom, miféle szereket használtak. Nem tudom a vallatás célját sem. Fogalmam sincs, tőlem mit kérdeztek. Néhány óra elteltével a hálóhelyiségben tértem magamhoz, ahol hatod-, vagy hetedmagammal lábadoztunk a priccseken; egyesek ébren, akár jómagam, mások még mindig ernyedten és kábultan a beadott szerektől. Mihelyt valamennyien talpra álltunk, az őrök kitereltek dolgozni; a harmadik vagy negyedik vizsgálat után azonban képtelen voltam lábra állni. Nem erőltették a dolgot, másnapra pedig ki tudtam menni a brigáddal, ha nehezen álltam is a lábamon. A legközelebbi Vizsgálat után két napig nem bírtam magamhoz térni. Vagy a kemmerellenes hormonok, vagy az igazmondó szérumok mérgezően hatottak nem getheni idegrendszeremre, s a hatásuk halmozódott.

Emlékszem, elterveztem, hogy a legközelebbi vizsgálat előtt odamegyek a Felügyelőhöz. Azzal kezdem, hogy megígérem neki: gyógyszerek nélkül is őszintén válaszolok minden kérdésére; aztán pedig egyenesen megmondom neki: „Uram, lássa be, hogy semmire sem megy a rossz kérdésre kapott válasszal.” Ekkor a Felügyelő Faxe-szá változik, a Jövendőmondók aranyláncával a nyakában, és én hosszasan és kellemesen elbeszélgetek vele, miközben gondosan adagolom a savat a porított faforgáccsal teli kádba. Persze amikor beléptem az apró vizsgálati helyiségbe, még mielőtt szóhoz juthattam volna, a Felügyelő segédje letűrte a galléromat, és belém nyomta az injekciót, és ettől kezdve csak arra emlékszem – de az is lehet, hogy ezt egy korábbi kihallgatásról őrizte meg az emlékezetem –, hogy a Felügyelő, egy elcsigázott, piszkos körmű fiatal orgota, fáradtan egyre azt hajtogatja: „Kérdéseimre orgota nyelven fog válaszolni, és semmilyen más nyelvet nem fog használni. Orgota nyelven fog beszélni.”

Gyengélkedőszoba nem volt. A farm alapelve: dolgozni vagy elpusztulni; a gyakorlatban azonban nem ették ilyen forrón a kását: az őrök hagytak némi rést a munka és a halál között. Mint említettem, nem voltak kegyetlenek; igaz, emberségesek sem. Közömbösek voltak, elnézőek, ameddig maguk nem kerültek bajba. Engem meg egy másik foglyot ott hagytak a hálóhelyiségben, fekve; egyszerűen „ottfelejtettek” a hálózsákjainkban, amikor nyilvánvaló volt, hogy képtelenek vagyunk a lábunkra állni. A legutóbbi vizsgálat után nagyon rosszul éreztem magam; a másik meg, egy középkorú tag, a veséjével kínlódott, és már az utolsókat rúgta. Minthogy egyszerre nem vitte el a halál, hagyták, hogy bevárja a priccsen.

Sokkal élesebben előttem áll ez az ember, mint bármi is a farmon. Külsőre tipikus getheni volt, a Nagy Kontinensre valók fajtájából: zömök, rövid lábú, kurta kezű, vékony zsírréteg a bőre alatt, amely még betegségében is bizonyos párnás kerekdedséget kölcsönzött az alakjának. Bár a keze-lába apró volt, csípője elég széles és a melle beesett, a keblei alig fejlettebbek, mint az én fajtám férfiainak. Bőre sötét barnásvörös, fekete haja finom szálú, gyapjas. Erős vonású, széles arcán kiütköztek arccsontjai. Ezt a típust megtalálhatjuk a Földön is, az igen nagy magasságok vagy a sarkvidékek lakói között. A neve Asra volt, foglalkozására nézve ács.

Beszédbe elegyedtünk.

Az volt az érzésem, hogy Asra elfogadta ugyan a halált, mégis félt tőle, és igyekezett elterelni a figyelmét róla.

Nem sok hasonlóság volt köztünk, kivéve azt, hogy mindkettőnk fölött ott ólálkodott a halál, ám éppen ez volt az a téma, amiről nem akaródzott beszélnünk; így hát a legtöbbször nem nagyon értettünk szót egymással. Ő ezt nem is bánta. Én, mint a fiatalabbik és kétellyel teli, szerettem volna megérteni és megértetni, szerettem volna magyarázatot kapni. De nem volt magyarázat. Így hát beszélgettünk.

Éjjelente a barakk fényben úszó hálóterme zsúfolt volt és lármás. Nappalra a lámpákat eloltották, és a nagy hodály üresen, némán tátongott a félhomályban. Szorosan egymáshoz húzódtunk az alvópriccsen, és halkan társalogtunk. Asra legszívesebben hosszú, kanyargós történetekkel traktált a Kunderer-völgy egyik községi farmján eltöltött ifjúságából – ezen a tágas, áldott mezőn hajtottam keresztül a határtól jövet Mishnory felé. Tájszólással beszélt, és gyakran emlegetett olyan embereket, helyeket, szokásokat, szerszámokat, akiket vagy amiket én nem ismertem, ezért csak nagy ritkán sikerült valami összefüggő történetet kihámoznom a beszédjéből. Amikor jobban érezte magát, főleg a déli órákban, megkértem, hogy mondjon nekem valamilyen regét vagy mesét. A legtöbb getheni bőven tud ilyeneket. Irodalmuk, bár írott formában is megvan, eleven szájhagyományként él, s ebben az értelemben mindenki irodalmár. Asra ismerte az orgota alapműveket: a Meshe-regéket, Parsid történetét, a nagy eposzok részleteit és a regeszerű Tengerész-szagát. Lágy, iszapszerűen ömlő nyelvjárásban ezeket adta elő sorban, meg a gyermekkorából fölidézett helyi meséket, és amikor belefáradt a mesélésbe, kérte, hogy én meséljek.

– Milyen történetek járják Karhidában? – fordította felém szemérmes, félénk mosolyú arcát várakozóan s a lábát dörzsölgetve, amely egyre kínozta őt hasogató fájdalmával.

Egyszer azt találtam mondani:

– Ismerek egy történetet egy másik világon élő emberekről.

– Miféle világ lenne az?

– Nagyjából olyan, mint ez; csakhogy nem a napotok körül kering, hanem a körül a csillag körül, amelyet ti Selemynek hívtok. Az is egy sárga csillag, akárcsak a nap, és azon a világon, az alatt a nap alatt, másfajta emberek élnek.

– A Sanovy-tanokban is szó van ezekről a másik világokról. Amikor kicsi voltam, egy öreg Sanovy bolondpap szokott járni a Tűzhelyünkbe, és ő mesélt nekünk, gyerekeknek arról, hová jutnak haláluk után a hazugok, hová az öngyilkosok meg a tolvajok – mi is ide fogunk kerülni veled együtt, ez volna az?

– Nem, amiről én beszélek, az nem szellemvilág. Hanem igazi. Azok az emberek, akik ott laknak, igazi, élő emberek, olyanok, mint az itteniek. Csak réges-régen megtanultak repülni.

Asra elvigyorodott.

– Nehogy azt hidd, hogy a kezüket csapkodják. Olyan masinákkal repülnek, mint a gépkocsik. – Nehéz volt azonban mindezt megértetni orgota nyelven, amelyből hiányzik a repülni ige; amelyik a legközelebb van hozzá, az is inkább azt jelenti, hogy siklani. – Megtanultak olyan gépeket csinálni, amelyek úgy járnak a levegőben, mint a szánok a havon. Kis idő elteltével rájöttek arra is, hogyan repülhetnek velük gyorsabban és messzebb, míg végül, akár a kő a parittyából, elröppentek a földről a felhők fölé, ki a levegőből egy másik világ felé, egy másik nap köré. És amikor eljutottak arra a világra, mit találtak ott? Más embereket...

– Akik a levegőben siklottak?

– Voltak, akik igen, voltak, akik nem... Amikor elérték a mi világunkat, mi már megtanultunk a levegőben közlekedni. Ők azonban megtanítottak rá, hogyan jussunk el egyik világról a másikra; ehhez nekünk még nem voltak meg a gépeink.

Asrát meglepte a mesélőnek ez a belépése a mesébe. Rázott a hideg, kínoztak a sebek, amelyek az injekciók nyomán kiverték a karomat meg a mellemet, és elfelejtettem, hova is akartam kilyukadni.

– Folytasd – nógatott Asra, akinek furdalta az oldalát a mese csattanója. – Mit csináltak még azonkívül, hogy a levegőben jártak?

– Ó, csupa olyasmit; mint az itteni emberek! Csakhogy ők állandóan kemmerben vannak.

Elvigyorodott. Börtönünkben természetesen semmit sem lehetett elrejtenünk egymás elől, és engem a foglyok meg az őrök egyaránt „a Perverz”-nek csúfoltak. Ám ott, ahol hiányzik a vágy is meg a szégyen is, senkire, még a legfurább szerzetre sem mutogatnak ujjal; és azt hiszem, Asra sem hozta kapcsolatba a hallottakat velem meg az én különös természetemmel. Úgy fogta föl az egészet, mint egy égi téma változatát, és némi röhögcsélés után csak annyit mondott:

– Állandóan kemmerben vannak... Akkor mi ez a hely: a jutalmazás avagy a büntetés háza-é?

– Nem tudom, Asra. Ez a világ melyik a kettő közül?

– Egyik sem, öregem. Ez itt egyszerűen a Világ, olyan, amilyen. Ebbe születünk bele... ez a dolgok rendje...

– Én nem születtem bele. Én úgy jöttem ide. Magam választottam.

Csend és félhomály vett körül bennünket. A külvilág csendjét valahol a barakk falain túl csupán egy parányi nesz zavarta meg: egy kézifűrész zümmögése, más semmi.

– Hát igen... – dörmögte Asra, sóhajtott, és a lábát dörzsölgette, s önkéntelenül nyögdécselt hozzá. – Nekünk nincs módunkban választani – mondta.

Egy-két napra rá elvesztette az eszméletét, és hamarosan meghalt. Nem sikerült megtudnom, miért került ide az önkéntes Farmra, milyen bűnt vagy hibát követett el, vagy milyen hiányosságot fedeztek föl a személyi igazolványaiban, csak annyit tudtam, hogy egy évet sem töltött el a Pulefen farmon.

Az Asra halálát követő napon vizsgálatra vittek; ezúttal valóban úgy kellett becipelniük, és ettől kezdve nem emlékszem semmire.

14. A MENEKÜLÉS

Amikor Obsle is meg Yegey is eltűnt a városból, és Slose kapusa becsapta az orrom előtt az ajtót, rögtön tudtam, hogy az ellenségeimhez kell fordulnom, mert a barátaim jóindulatát elvesztettem. Elmentem hát Shusgis főbiztoshoz, és megzsaroltam őt. Ahhoz nem volt elég pénzem, hogy megvásároljam; kénytelen voltam a jó híremet áruba bocsátani. A hitszegők szemében az árulónak nagy ára van. Elmondtam neki, hogy a karhidai nemesi frakció ügynökeként jöttem Orgoreyijbe, amely arra készül, hogy eltegye Tibet láb alól, és őt jelölték ki mint az én Sarf-kapcsolatomat; ha megtagadná tőlem a szükséges információt, elhitetném erhenrangi barátaimmal, hogy kettős játékot űz, és a szabadkereskedelmi frakciót is szolgálja, ami természetesen visszajutna Mishnoryba, és eljutna a Sarf fülébe is – és az ostoba állat minden szavamat elhitte. Nagy sietve kibökte, amit tudni akartam, sőt még azt is megkérdezte, hogy helyeslem-e a dolgot.

Engem nem fenyegetett közvetlen veszély a barátaim: Obsle, Yegey meg a többiek részéről. Saját biztonságukat megvásárolták azzal, hogy föláldozták a Követet, énbennem pedig megbíztak, hogy sem nekik, sem magamnak nem okozok kellemetlenséget. Addig, amíg Shusgishoz nem mentem, Gaumon kívül senki sem vetett ügyet rám a Sáriban, mostantól kezdve azonban szorosan a nyomomban lesznek. Ideje egyenesbe hozni az ügyeimet és eltűnni szem elől. Minthogy semmilyen módon nem tudtam üzenetet eljuttatni Karhidába, mert a leveleket elolvassák, a telefont meg a rádiót lehallgatják, ittlétem óta először, fölkerestem a Királyi Nagykövetséget. A követségen szolgált Sardon rem ir Chenewich, akit még az udvarból jól ismertem. Ő egyből beleegyezett, hogy eljuttatja Argavenhez az üzenetet, és közli vele, mi történt a Követtel, és hol van bebörtönözve. Chenewichben, ebben a ravasz és becsületes fickóban megbízhattam, hogy lelkiismeretesen eljuttatja az üzenetet, arról azonban fogalmam sem lehetett, hogy Argaven hogy fogja azt értelmezni, vagy mit fog kezdeni vele. Arra az eshetőségre számítva kellett Argavent is beavatnom a dologba, ha Ai csillaghajója netán mégis le találna zúdulni a felhők közül; ugyanis akkor még tápláltam némi reményt az iránt, hogy sikerült jelt adnia a hajónak, mielőtt a Sarf letartóztatta volna.

Most már én is veszélyben forogtam, és ha láttak belépni a követségre, ez a veszély minden pillanatban lecsaphat rám. A követségtől egyenesen a Déli-karaván kikötőbe siettem, és még annak a napnak a délelőttjén elhagytam Mishnoryt, méghozzá ugyanabban a minőségben, ahogy idejöttem: az egyik kocsi rakodómunkásaként. Zsebemben ott lapult – némileg hozzáigazítva az új beosztásomhoz – a régi engedélyem. Orgoreynben, ahol ötvenkétszer megvizsgálják egy nap a papírokat, kockázatos vállalkozás az okirat-hamisítás. A kockázat azonban nem zárja ki a gyakoriságát, és hajdani Ral-szigeti cimboráim engem is beavattak a mesterségbe. Akármilyen ellenszenves is nekem idegen nevet viselni, másként nem menthettem meg a bőrömet, és nem vergődhettem keresztül egész Orgoreynen a Nyugati Tenger partjához.

Gondolataim ott jártak nyugaton, miközben a karaván átdübörgőit a Kunderer-hídon, és elhagyta Mishnoryt. Az ősz már télbe hajlott, és célba kell érnem, mielőtt az utakon lehetetlen lesz a gyors közlekedés, és egyáltalán amíg érdemes lesz odamennem. Volt alkalmam még Komsvashomban önkéntes farmot látni, amikor a sinothi közigazgatásban dolgoztam, és beszéltem a farm volt foglyaival is. Sziklaként nehezedett rám most mindaz, amit akkor láttam és hallottam. A Követ, aki olyannyira érzékeny volt a hidegre, hogy négy-öt fok mellett már felöltőt kellett viselnie, nem élné túl a telet Pulefenben. Szárnyakon kellett volna hát repülnöm, a karaván azonban kényelmesen cammogott célja felé, többször is lekanyarodott északnak vagy délnek, s le-föl rakodott a városokban, úgyhogy fél hónapba is beletelt, mire elvergődtünk az Esagel-folyó torkolatához, Ethwenbe.

Ethwenben mellém szegődött a szerencse. A vendégfogadóban többektől hallottam a folyó menti prémüzletről, arról, hogy a hivatásos prémvadászok szánnal vagy jéghajón föl-le járnak a folyón, és a Tarrenpeth-erdőben eljutnak szinte egészen a Jégig. Beszédjüket hallgatva megérlelődött bennem a csapdázás terve. Kerm-földön, akárcsak a Gobrin-hátságon, megtalálható a fehér bundájú pesthry; ez az állat szereti a gleccserek lába körüli tájakat. Gyerekkoromban én is vadásztam rá Kerm thore-erdeiben, mért ne próbálnék most szerencsét vele Pulefen thore-erdőségében is?

Orgoreynnek ebben a távoli nyugati és északi vidékén, a Sembensyentől nyugatra elterülő nagy vadonban, az emberek többé-kevésbé szabadon jártak-keltek, mivel ide nem jutott annyi Felügyelő, hogy helyükhöz láncolhatták volna őket. A régi idők szabadságát még nem ölte ki errefelé az Új Kor fuvallata. Ethwen az Esagel-öböl szürke szikláin épült szürke kikötő; az utcákat átjárja az esőt hozó tengeri szél, a lakosság pedig csupa morcos, szókimondó tengerész. Örömmel emlékszem vissza Ethwenre, sorsom jobbra fordulásának erre a színhelyére.

Vettem magamnak sílécet, hótalpat, csapdákat, élelmet, a Községi Irodában megszereztem a vadászati engedélyt, a felhatalmazást meg a hozzávaló egyéb személyi okmányokat, és egy Mavriva vezette vadásztársaság tagjaként az Esagel-folyón fölfelé, gyalog nekivágtam a vadonnak. A folyó még nem állt be, és az utakon még elkelt a kerék, mivel ezen a part menti lejtőn még most, az év utolsó hónapjában is többet esett az eső, mint a hó. A legtöbb vadász megvárta a tél beálltát, és Thern hónapjában jéghajón vitorlázott föl az Esagelen, Mavriva azonban, sietett, hogy minél messzebbre eljussunk északnak, és csapdába ejtsük az első pesthryket, amint megkezdik vándorlásukat lefelé az erdőbe. Mavriva úgy ismerte a Hátságot, Észak-Sembensyent meg a Tűzdombokat, mint a tenyerét, és a folyón fölfelé vonulásunkban sok olyasmire megtanított, aminek később nagy hasznát vettem.

Egy Turuf nevű város előtt betegséget színlelve elszakadtam a társaságtól. Ők elvonultak északnak, én viszont északkelet felé vágtam neki a Sembensyen magas dobegységének. Néhány napot szenteltem a terep tanulmányozásának, majd miután Turuftól tizenkét-tizenhárom mérföldnyire, egy eldugott völgyben holmijaim nagy részét elrejtettem, dél felől közelítve visszatértem a városba, és megszálltam a vendégfogadóban. Mintha gyűjtőútra indulnék, újból fölszerelkeztem sílécekkel, hótalpakkal, élelemmel, szőrmezsákkal és téli ruházattal; ezenkívül vásároltam egy Chabe-kályhát, egy műbőr sátrat és a fölszerelés szállítására egy könnyű szánt. Ezután nem maradt más hátra, mint megvárni, amíg az eső hóba fordul, és a sár csonttá fagy: sokat nem kellett várnom, mivel Mishnorytól Turufig több mint egy hónapot voltam úton. Arhad Thern napján beállt a tél, és a várva várt hó is megeredt.

Kora délután haladtam el a Pulefen farm villamos kerítése mellett, a nyomaimat egykettőre befödte mögöttem a hó. A szánt jól bent az erdőben, a farmtól keletre egy vízmosásban hagytam, és csupán egy hátizsákot cipelve, hótalpakon visszatértem az, útra, és most már nyíltan a farm főbejárata felé irányítottam a lépteimet. Itt fölmutattam az irataimat, amelyeket turufi várakozásom közben újból átigazítottam. Mostani „kék pecsétes” igazolványom Thener Benth kedvezménnyel szabadult elítélt nevére szólt, és csatolva volt hozzá egy parancs, hogy Eps Thern napjáig Pulefen Kommenzalitás, Hármas számú önkéntes Farmján kétéves őrszolgálatra kell jelentkeznem. Egy jó szemű Felügyelő gyanúját fölébresztették volna ezek a megviselt iratok, itt azonban ritka volt az éles szem.

Mi sem könnyebb, mint bekerülni a börtönbe. Némileg a kikerülés lehetőségét illetően is megnyugodtam.

Az ügyeletes őrparancsnok lehordott, hogy a határidő után egy nappal jelentem meg, és a barakkba kergetett. A vacsora már befejeződött, és szerencsére már késő volt, hogy kiutalják számomra az előírt egyenruhát és csizmát, és megfosszanak saját kitűnő öltözékemtől. Fegyvert nem adtak, de ezt is találtam, miközben ott őgyelegtem a konyhában, és a szakács fülét rágtam egy harapás ennivalóért. A szakács puskája ott lógott a fazekai mögött egy szögön. Ezt loptam el. Nem volt rajta halálos fokozat; lehet, hogy az őrség egész fegyverzete ilyen volt. Itt nem ölnek meg senkit a farmjaikon: megteszi ezt helyettük az éhség, a tél és a kétségbeesés.

Harminc vagy negyven börtönőrre százötvenszázhatvan fogoly jutott, egyik sem volt valami jó állapotban, és a legtöbben mélyen aludtak, jóllehet még nem sokkal múlt el a negyedik óra. Megkértem egy fiatal őrt, hogy vezessen körbe, és mutassa meg az alvó foglyokat. Ott feküdt mind a kivilágított hálóteremben, és én már-már lemondtam arról az elhatározásomról, hogy már azon az első éjszakán, mielőtt még a gyanút fölkelteném magam ellen, kivitelezem a tervemet. Egytől egyig ott rejtőztek a hálózsákjaikban – láthatatlanul, fölismerhetetlenül, mint a kisdedek az anyjuk méhében. Kivéve egyvalakit, aki hosszú volt a zsákjához, és én rögtön megpillantottam csontig lesoványodott sötét arcát, mélyen beesett, csukott szemét, hosszúra nőtt, szálas haját.

A szerencse, amely Ethwenben mellém szegődött, most kezembe adta az egész világot. Nem sok tehetséggel dicsekedhettem, de azt az egyet meg tudom érezni, mikor moccan meg a nagy kerék, és mikor kell cselekedni. Már azt hittem, hogy ezt a képességemet is elvesztettem tavaly Erhenrangban, és soha többé nem nyerem vissza. Micsoda gyönyörűség volt ismét ereznem ezt a bizonyosságot, tudnom, hogy kezemben van a szerencsém kereke, és mint valami szánt, megfordíthatom a világ sorsát ebben a meredek, sorsdöntő órában.

Minthogy egyre ott lábatlankodtam és kotnyeleskedtem az emberek körül, mint valami kíváncsi, nem egészen beszámítható mihaszna fickó, éjszakai szolgálatra osztottak, be; éjfélre csak én meg egy másik őr maradtunk ébren az egész házban. Nem hagytam abba ügyefogyott mászkálásomat a körzetben, és időről időre a priccsek előtt is elvonultam. Megérett bennem a terv, és testem-lelkem kezdtem fölkészíteni a dothéra, mert a Sötétség erőinek segítsége nélkül egyedül nem sokra mennék. Kevéssel hajnal előtt ismét beosontam a hálóterembe, és a szakács fegyverével egy század másodperces kábítóadagot mértem Ai agyára, aztán zsákként a vállamra dobtam, és kicipeltem az őrszobába.

– Mi baj van? – dörmögi a másik őr félálomban. – Hagyjad csak!

– Ez itt kinyiffant.

– Mi a Meshe! Megint egy halott, pedig még el sem kezdődött a tél. – Fejét oldalt fordította, és egy pillantást vetett a Követ lecsüngő arcára. – Nicsak, a Perverz! Akárki legyek, ha elhittem egy szót is abból, amit a karhidaiakról beszéltek, amíg ezt itt meg nem láttam a maga idétlenségében. Az egész hetet a vackában nyögdécselte-nyavalyogta át, mégse hittem volna, hogy ilyen egykettőre beadja a kulcsot. Eredj csak, dobd le odakint, amíg ki nem világosodik, és ne állj itt, mint valami tróger egy zsák ganéval...

A folyosón kifelé megtorpantam a Felügyelő Iroda előtt, de az őrség tagjaként háborítatlanul beléphettem oda, és megkereshettem a riasztó-és védőberendezések fali kapcsolótábláját. Egyik kapcsoló sem volt megjelölve, az őrök azonban emlékezetük mankójául egy-egy betűt karcoltak alájuk arra az esetre, ha gyorsan meg kell találni őket. Úgy döntve, hogy a K betű csakis a „Kerítés” jele lehet, elfordítottam a fölötte lévő kapcsolót, és áramtalanítottam a farm külső védelmi vonalát, majd vállon ragadtam Ait, és folytattam kifelé az utamat. A kapuőr fülkéje elé értem. Azt színleltem, mintha csak nagy üggyel-bajjal tudnék megbirkózni a holt teherrel, ugyanis a dothe-erő már teljesen elárasztotta a testemet, és nem akartam elárulni, valójában milyen könnyedén vonszolok vagy cipelek egy nálam nehezebb emberi testet.

– Egy halott fogoly – vetettem oda –, azt mondták, vigyem ki a hálóteremből. Hová tegyem?

– Mit tudom én! Dobd le odakint. Valami tető alá, nehogy belepje a hó, és itt büdösödjön nekünk, amikor elkezd olvadni. Peditia van odakint. – Vagyis sűrű, nagy pelyhekben hull a nedves hó: a lehető legjobb hír számomra.

– Jól van, no – mondtam, és letettem a terhemet a sarok mögött, ahová az őr nem láthatott el. Ott megint a vállamra dobtam Ait, néhány száz métert cipeltem északi irányban, fölkapaszkodtam az ártalmatlanná tett kerítésre, lehuppantottam a terhemet a kerítésen kívülre, magam is utána ugrottam, fölkaptam, és lélekszakadva rohanni kezdtem vele a folyó felé. Még nem voltam messze a kerítéstől, amikor élesen fölvisított egy síp, és kigyulladtak a reflektorok. A sűrű hófüggöny láthatatlanná tett, ahhoz azonban nem volt elég sűrű, hogy perceken belül a nyomaimat is eltüntesse a hóban. Mégis sikerült elérnem a folyót, mielőtt a nyomomra akadtak volna. Észak felé igyekeztem; ahol lehetett, szárazföldön, a fák alatt, ahol nem, ott a vízben; a folyó, az Esagelnek ez a sebes kis mellékvize még nem állt be. A hajnal kezdte kirajzolni a tárgyakat, ezért meggyorsítottam a lépteimet. Teljes dothéban nem éreztem nehéznek a Követ terhét, ha hosszúsága miatt kényelmetlen volt is cipelnem. A víz folyását követve az erdőben hamarosan elértem azt a vízmosást, ahol elrejtettem a szánt, erre rákötöztem a Követet, a köréje erősített holmijaimmal teljesen elrejtettem őt, és az egész rakományt letakartam egy ponyvával; aztán átöltöztem, és haraptam valamit a batyuból, mert a tartós dothe nyomában már kezdett marcangolni az éhség. Ezután nekivágtam az északra vezető erdei főútnak. Hamarosan két sítalpas alak is utolért.

Öltözetem és fölszerelésem olyan volt, mint egy prémvadászé, s azt mondtam, hogy szeretném utolérni Mavriva csapatát, amely még Grende hó végén elindult északnak. Ismerték Mavrivát, és miután égy pillantást vetettek vadászati engedélyemre, a történetemet is elfogadták. Arra nem számítottak, hogy a szökevények észak felé mehetnének, mivel Pulefentől északra erdőn és jégen kívül semmi sincsen; de az is lehet, hogy nem nagyon igyekeztek a nyomunkra bukkanni. Miért is igyekeztek volna? Egy darabot még mentek, de egy óra sem telt bele, újból találkoztam velük, amint visszatérőben voltak a farmra. Egyikük az a fickó volt, akivel éjjeli őrségre osztottak be. Fél éjszakán keresztül ott csetlettem-botlottam a szeme előtt, de szerencsére egyszer sem nézett az arcomba.

Mikor végleg eltűntek a szemem elől, letértem az útról, és a nap folyamán jókora félkört írtam le a farmtól keletre húzódó erdőn és dombvidéken át, és keleti irányból, a vadon felől közeledve elértem a Turuf fölötti mélyedést, ahol a tartalék fölszerelésemet elrejtettem. Kemény munka volt a saját testsúlyomnál nehezebb szán vontatása azon a dimbes-dombos vidéken; szerencsére a hótakaró jó vastagra hízott, és már megülepedett, no meg én dothéban voltam. Kénytelen voltam fönntartani ezt az állapotot, mivel ha egyszer az ember hagyja lelohadni magában a dothe-erőt, semmi hasznát nem veszi magának. Azelőtt sohasem tartottam ki a dothét egy óránál tovább, bár tudomásom szerint egyes öregek egy egész nap és egész éjjel vagy még tovább is fenn tudják tartani magukban a teljes dothét, és ez a mostani szükséghelyzet jó vizsgája volt korábbi tréningjeimnek. Dothéban az ember nem nagyon izgul, és engem egyedül a Követ nyugtalanított, akinek réges-rég föl kellett volna ébrednie attól a gyenge szónikus ütéstől, amit kimértem rá. Ám meg se moccant, nekem meg nem volt időm vele foglalkozni. Annyira más lenne talán az ő szervezete, hogy ami nekünk egyszerű bénulás, az számára már a halál? Amikor a szerencse kerekén van az ember keze, vigyáznia kell minden szavára, és íme, én már kétszer is halottnak neveztem őt, és úgy is cipeltem magam után, akár egy halottat. Eszembe is villant: hátha valóban egy halottat vonszolok én itt, és az ő lelkével együtt az én szerencsém is elszállt? Erre a gondolatra kivert a verejték, és átkozódni kezdtem, s a tetejébe éreztem, hogy a dothe-erő is kezd kifolyni belőlem, mint a víz a törött korsóból. Ám csak mentem tovább, és a dothe-erő is kitartott addig, amíg el nem értem a rejtekhelyet a dombok lábánál, amíg föl nem vertem a sátramat, és ápolásba nem vettem Ait. Fölnyitottam egy sűrített ételkockadobozt, s nagy részét azon nyomban fölfaltam, Ai számára pedig levest készítettem belőle, mivel láthatóan az éhhalál szélén lebegett.

Karja és melle tele volt fekélyekkel, amelyek egészen elgennyesedtek a mocskos hálózsáktól. Miután kitisztogattam a sebeit, és a prémzsák melege, amennyire lehet, elrejtette őt a tél és a vadon karmai elől, az én tudományom ezzel véget is ért. Leszállt az éj, és a sötétség benyújtotta a számlát testi erőim ideiglenes fölcsigázásáért; magamat is meg Ait is rá kellett bíznom az éj kegyeire.

Álomba merültünk. Eleredt a hó. Egész éjjel, egész nap meg a következő éjjel, amíg thangen-álmom tartott, eshetett a hó, a tél első, kitartó, igazi havazása. Mire végre fölébredtem és kikászálódtam, a sátrat félig betemette a hó. Kékes árnyékok törték meg a vakító napfényt. Kelet felé, nagy magasságban szürke csík homályosította el a fénylő eget: a legközelebbi Tűzhegy: Udenushreke füstje. A sátor apró kúpja körül kis halmokban, buckákban, dombocskákban ott hullámzott a fehér, szűz hótenger.

Még mindig nem tértem teljesen magamhoz, de valahányszor a gyengeségem megengedte, föltápászkodtam, és megitattam Ait kevés levessel; és aznap estére végre visszaköltözött belé, ha nem is az öntudat, de az élet. Fölült, és rémülten kiáltozni kezdett, s amikor melléje térdeltem, ijedten menekülni próbált tőlem, az ereje azonban elhagyta és elájult. Egész éjjel félrebeszélt, számomra ismeretlen nyelven. Különös volt ott, a vadon sötét csendjében hallgatni ezeket a nem evilági szavakat. A következő nap sem volt könnyű, mert valahányszor közeledtem hozzá, nyilván a farm egyik őrének vélt, és elfogta a rémület, hátha be akarom oltani. Szánalmasan összezagyvált orgota és karhidai nyelven könyörögni kezdett, hogy ne tegyem, és a rémülettől megsokszorozott erővel birkózott velem. Mindez többször is megismétlődött, és mivel én még mindig thangenben voltam, és testileg-lelkileg elesett, csak nagy üggyel-bajjal tudtam gondoskodni róla. Akkor azt hittem, nem elég, hogy elhódították: el is hülyítették őt. És arra gondoltam, hogy bár halt volna meg inkább a szánon, a thore-erdőben, vagy hogy minek is pártolt mellém a szerencse, inkább kaptak volna el, amint elhagytam Mishnoryt, és küldtek volna valamelyik farmra, ahol betöltöttem volna a saját sorsomat.

Arra riadtam föl, hogy figyelmesen vizsgálgat.

– Estraven? – suttogta bágyadt csodálkozással.

Kő esett le a szívemről. Megnyugtattam és elláttam őt, és azt az éjszakát mindketten mélyen átaludtuk.

Másnapra sokat javult az állapota, és már ülve fogyasztotta el az ételét. Fekélyei gyógyulóban voltak. Megkérdeztem az eredetük felől.

– Nem tudom, mi okozta őket. De azt hiszem, a kábítószerek: szünet nélkül injekciókat nyomkodtak belém.

– Hogy megelőzzék a kemmert? – Ezt mondták azok is, akik megszöktek vagy kiszabadultak az önkéntes farmokról.

– Igen. Meg egyéb szereket is, nem tudom, miféléket. Talán igazságszérumok lehettek. Rosszul lettem tőlük, de nem hagyták abba. Vajon mit akartak megtudni tőlem, mit mondhattam volna nekik?

– Nem annyira a vallatás, mint inkább a megszelídítés volt a céljuk, azt hiszem.

– Megszelídítés?

– Kezes báránnyá akarták tenni önt azáltal, hogy mesterségesen hozzászoktatják az egyik orgrevy-származékhoz. Karhidában sem ismeretlen az efféle módszer. De az is lehet, hogy kísérleteztek önnel meg a többiekkel. Hallottam, hogy a farmok foglyain olyan szerekkel meg módszerekkel kísérleteznek, amelyek megváltoztatják az áldozatok egyéniségét. Akkor még kételkedtem benne, de most már elhiszem.

– Karhidában is vannak ilyen farmok?

– Karhidában? – álmélkodtam. – Dehogy! Bosszúsan dörzsölgette a homlokát.

– Szerintem Mishnoryban is azt állítják, hogy Orgoreynben ilyesmi nem létezik.

– Ellenkezőleg. Dicsekednek velük, és szalagokat meg képeket mutogatnak az önkéntes Farmokról, ahol normális embert faragnak az elfajzókból, és menedéket nyújtanak a törzsi szórványoknak. Még körül is vezetik a Mishnory melletti Első Körzeti Önkéntes Farmon, amely minden szempontból valóságos kirakat. Ha azt hiszi, Ai uram, hogy nekünk Karhidában is vannak ilyen farmjaink, alaposan túlbecsül bennünket. Mi nem vagyunk ilyen agyafúrt emberek.

Sokáig feküdt ott az izzó Chabe-kályhába bámulva, amelyet a legnagyobb fokozatra állítottam be, hogy csak úgy ontotta magából a tikkasztó meleget. Majd rám emelte tekintetét.

– Tudom, hogy reggel már elmondta, de akkor még nemigen tisztult ki a fejem. Hol vagyunk most, és hogy kerültünk ide?

Megismételtem, amit reggel mondtam neki.

– Ön csak úgy... kisétált velem?

– Ai uram, onnét bármelyik fogoly külön-külön vagy akár együttesen, akármelyik éjszaka kisétálhatott volna. Ha nem lettek volna félholtak az éhségtől, a kimerültségtől, ha nem lettek volna megtörve és elkábítva; no meg ha lett volna téli öltözékük, és lett volna hová menniük... Itt van a kutya elásva. Mert hova is mehettek volna? A városba? Iratok nélkül: elvesztek. A vadonba? Fedél nélkül: elveszett emberek. Gondolom, nyárára meg szokták erősíteni az őrséget a Pulefen farmon. Télen magára a télre bízzák az őrizetet. Alig figyelt a szavaimra.

– Ön, Estraven, száz lépésre sem volna képes elcipelni engem. Nemhogy futni velem vagy két mérföldet a sötétben, árkon-bokron át...

– Dothéban voltam. Némi habozás után: – Önkéntesen vállalta?

– Igen.

– Ön... a handdaratákhoz tartozik?

– A Handdarában nőttem föl, és két évet a Rotherer-erődben töltöttem. Kerm-földön a Belső Tűzhelyek legtöbb lakója handdarata.

– Azt hittem, hogy a dothe-időszak után a mértéktelen erőfeszítést afféle összeomlás követi...

– Úgy van, a thangen, vagyis a sötét álom. Ez sokkal tovább tart, mint maga a dothe, és ha az ember egyszer belépett a felépülés szakaszába, igen nagy veszélyekkel jár ennek visszatartása. Én két egész napot és éjszakát végigaludtam. Még mindig thangenben vagyok, úgyhogy képtelen volnék most fölkapaszkodni a dombra. És ehhez hozzátartozik a farkasétvágy is: kis híján mindent fölfaltam, amit egész hétre csomagoltam magamnak.

– Rendben van – vágta rá durcásan –, elhiszem magának, mi mást is tehetnék? Itt vagyok, itt vagyunk... De mégsem értem. Nem értem, miért tette mindezt.

Fölforrt bennem a düh, és kénytelen voltam a kezem ügyében heverő jégvágó késre meredni és szótlanul kerülni a tekintetét, amíg le nem gyűröm az indulatomat. Szerencsére még elég lanyhán mozogtak bennem a nedvek, és azzal vigasztaltam magam, hogy egy tudatlan idegennel van dolgom, akit ráadásul agyongyötörtek és halálra rémisztettek. Elővettem hát a józan eszem, és így mentegetőztem:

– Úgy érzem, hogy részben az én hibámból jött Orgoreynbe és a végén a Pulefen farmra. Megpróbálom jóvátenni a hibámat.

– Önnek semmi köze nem volt az én Orgoreynbe jövetelemhez.

– Ai uram, mi más-más szemmel néztük ugyanazokat az eseményeket; tévedtem, amikor azt hittem, hogy egyformán látjuk őket. Menjünk csak vissza az idei tavaszhoz. Én már körülbelül fél hónappal a Zárókőünnepség előtt arra biztattam Argaven királyt, hogy várjon, ne siessen dönteni az ön küldetését illetően. Az audiencia már ki volt tűzve, és a legjobbnak az látszott, hogy essünk túl rajta, még ha nem is várunk tőle semmi eredményt. Azt hittem, hogy ön átlátott a szitán, de tévedtem. Sok mindent készpénznek vettem; nem szerettem volna megbántani önt a tanácsaimmal; azt hittem, fölismeri, milyen veszély rejlik abban, hogy Pemmer Harge rem ir Tibe egyik napról a másikra bekerült a kyorremybe. Ha Tibének lett volna rá alapos oka, hogy tartson öntől, akkor az ön mellének szögezte volna a frakciózás vádját, Argaven pedig, akit félelemmel könnyen meg lehet mozgatni, gondolkodás nélkül eltette volna önt láb alól. Én azt szerettem volna, ha ön addig biztonságban meghúzódik odalent, amíg Tibének magasan áll a csillaga. De úgy fordult a kerék, hogy én is alulra kerültem ön mellé. Esésem elkerülhetetlen volt, bár azt azért nem hittem, hogy rögtön a találkozásunk éjszakáján bekövetkezik; különben senki sem melegszik meg Argaven miniszterelnöki székében. Miután pedig kézhez vettem a Száműzetési Parancsot, nem léphettem kapcsolatba önnel, ha nem akartam azt, hogy a kegyvesztésem mérge önt is megfertőzze, és még nagyobb vészt idézzek a fejére. Eljöttem hát Orgoreynbe. Megpróbáltam önnek is azt sugallni, hogy kövesse a példámat. A Harminchármak közül azokat, akik iránt a legkevésbé voltam bizalmatlan, rábeszéltem, hogy tegyék lehetővé az ön idejövetelét; az ő kegyeik nélkül erre nem is gondolhatott volna, önben jó eszközt láttak arra – és én csak megerősítettem őket ebben a hitükben –, hogy közelebb kerüljenek a hatalomhoz, kibontakozzanak a Karhidával egyre hevesebbé váló birkózásból, és a szabadkereskedelemhez visszatérve, talán a Sarf szorításán is lazíthatnak. Ezek azonban túl óvatos emberek, és félnek a cselekvéstől. Ahelyett hogy kirukkoltak volna önnel, véka alá rejtették, és ezzel elszalasztottak az alkalmat, és hogy mentsék a saját bőrüket, kiszolgáltatták önt a Sarfnak. Túlságosan megbíztam bennük, és ezért most vállalnom kell a felelősséget.

– De hát mi végre ez az egész intrika, ez a bújócska, ez a gáncsoskodás, cselszövés, mire volt jó ez az egész, Estraven? Mit akart ezzel elérni?

– Ugyanazt, amit ön: hogy az én világom szövetségre lépjen az ön világaival. Mit szól ehhez?

Egymásra meredtünk az izzó kályha fölött, mint két fabábu.

– Azt akarja mondani: akkor is, ha Orgoreyn kötné meg a szövetséget?

– Akkor is, ha Orgoreyn kötné meg. Hamarosan Karhida is követné a példáját. Csak nem gondolja, hogy adok a shifgrethoromra, amikor mindnyájunk sorsa, embertársaim sorsa forog kockán? Mit számít az, melyik ország ébred föl elsőnek; az a fontos, hogy fölébredjünk.

– Hogy az ördögbe hihetek egyetlen szavának is?! – fakadt ki. Gyengesége panaszos nyafogássá sorvasztotta méltatlankodását. – Ha mindez igaz, mért nem sejtette velem ezt a tavasszal; akkor megkíméltük volna magunkat egy-egy pulefeni úttól. Érdekemben kifejtett erőfeszítései...

– ...kudarcot vallottak. És önt szenvedésbe, szégyenbe és veszélybe sodorták. Tudom. Ám ha verekedni kezdtem volna önért Tibével, akkor most ön nem lenne itt, hanem egy erhenrangi sírban feküdne. És azonkívül Karhidában is, Orgoreynben is akad most már néhány ember, aki hisz magának, miután velem szót értettek. Ezek még kapóra jöhetnek. A legnagyobb hibám az volt, amit ön is a szememre hány, hogy nem tártam föl a kártyáimat ön előtt. De ehhez én nem vagyok szokva. Nem vagyok hozzászokva ahhoz sem, hogy tanácsot elfogadjak vagy adjak, sem hogy magamra vegyem vagy másokra hárítsam a felelősséget.

– Nem akarok igazságtalan lenni önhöz, Estraven...

– Pedig az. Különös. Egész Gethenen én vagyok az egyetlen ember, aki teljesen megbízott önben, és én vagyok az egyetlen ember Gethenen, akiben ön nem akart megbízni.

Kezébe temette az arcát. Végre nagy nehezen kinyögte:

– Bocsásson meg, Estraven. Hangjában mentegetőzés és beismerés keveredett.

– A helyzet az – mondtam –, hogy ön nem képes vagy nem akarja elhinni, hogy én hiszek önben. – Fölálltam, hogy kinyújtóztassam elgémberedett lábaimat, és csak most vettem észre, hogy a dühtől és a kimerültségtől egész testemben remegek. – Tanítson meg a szellembeszédre – vetettem oda tőlem telhetően könnyedén és kiengesztelően –, arra a nyelvre, amelyen nem lehet hazudni. Tanítson meg erre, és akkor kérdezze meg tőlem, miért tettem azt, amit tettem.

– Nagyon szívesen, Estraven.

15. A JÉG FELÉ

Fölébredtem. Eddig még mindig különös, hihetetlen volt számomra fölébredni ebben a félhomályos, meleg süvegben, hiába súgta az értelmem, hogy sátorban fekszem, élek, és többé nem vagyok a Pulefen farmon. Ezúttal az ébredésem nem hozta vissza ezt a különös érzést, ehelyett hálás békesség omlott el rajtam. Ásítozva fölültem, és ujjaimmal igyekeztem kifésülni csimbókos hajamat. Estravenre pillantottam, aki mély álomba merülten feküdt karnyújtásnyira tőlem a hálózsákján. Melege volt, mert a térdnadrágján kívül mindent lehányt magáról. Titokzatos, sötét arca ki volt szolgáltatva a fénynek, a tekintetemnek. Az alvó Estraven vonásaiban, mint minden alvóéban, volt valami bárgyú: ez a szigorú, kerek arc ernyedtnek és távolinak tűnt, felső ajkán és bozontos szemöldöke fölött izzadsággyöngyöcskék ültek. Eszembe jutott, hogyan állt ott az erhenrangi díszemelvényen, fürödve az izzadságban, méltósága teljében és a napfény ragyogásában. Ezúttal a józan fény elárulta félig meztelen kiszolgáltatottságát, és először láttam őt olyannak, amilyen valójában.

Sokára és csak nehezen tért vissza belé a lélek. Végre ásítozva föltápászkodott, magára húzta az ingét, kidugta a fejét, hogy milyen idő van odakint, aztán megkérdezte, akarok-e egy csésze orsht. Én azonban már körülszaglásztam a sátorban, és azzal a vízzel, amelyet még az este jég formájában a kályhára helyezett, elkészítettem egy fazékkal, a kezébe nyomtam egy bögrével, ő kimérten megköszönte, és nekiült, hogy elfogyassza.

– Hová megyünk innen, Estraven?

– Ez attól függ, hogy ön hova akar menni, Ai uram. És mennyire képes megbirkózni az úttal.

– Melyik a leggyorsabb út el Orgoreynből?

– Nyugatnak. A parthoz. Harminc mérföld körül van.

– És aztán?

– Itt a kikötők már kezdenek jegesedni, vagy már be is fagytak. Mindenesetre egy hajó sem merészkedik messzire a tél folyamán. Tavaszig rejtőznie kellene, amíg a legnagyobb kereskedők neki nem vágnak Sithnek és Perunternek. Karhidát azonban messze elkerülik, amennyiben a kereskedelmi embargó továbbra is érvényben marad. Útiköltség fejében munkát vállalhatnánk valamelyik kereskedőhajón. Sajnos, kifogytam a pénzből.

– Más lehetőség nincsen?

– Karhida. A szárazföldön át.

– Mennyi az út odáig: ezer mérföld?

– Az úton igen. Nekünk azonban kerülnünk kell az utakat. Az első Felügyelő elkapna minket. Csak egy választásunk marad: északnak a hegyeken át, majd keletnek a Gobrinon keresztül, és onnan lefelé a Guthen-öböl felé.

– A Gobrinon, vagyis a jégmezőn át? Bólintott.

– Télen ez ugye járhatatlan?

– Alighanem, de mint minden téli utazás, ez is a szerencsétől függ. Egy vonatkozásban jobb a gleccseren télen átvágni. Ugyanis a nagy jégmezők fölött tartósabb szokott lenni a jó idő, minthogy a jég visszatükrözi a nap melegét; a viharok elkerülik ezt a vidéket. Innen a hóförgetegen belüli helyről szóló legendák. Ez nekünk is segíthet. Más aligha.

– Komolyan azt hiszi...

– Ha nem hinném, minek hoztam volna ki a Pulefen farmról?

Még mindig kimért volt, érdes, mogorva. Tegnap esti vitánk alaposan felkavart mindkettőnket.

– Úgy értem, hogy ön kevesebb kockázatot lát egy jégmezői utazásban, mint abban, hogy megvárjuk a tavaszt, amíg kiolvad a tenger?

Bólintott.

– Az egyedüllét – hangzott a szűkszavú magyarázat. Meghánytam-vetettem magamban a dolgot.

– Remélem, számításba vette a gyarlóságaimat. Én távolról sem bírom úgy a hideget, mint ön. Nem vagyok mestere a sínek sem. És nem vagyok valami jó Tormában, habár sokat javultam ez alatt a néhány nap alatt.

Megint csak bólintott.

– Szerintem megbirkózunk vele – mondta azzal a végtelen egyszerűséggel, amelyet olyan sokáig gúnynak véltem.

– Ám legyen.

Rám pillantott, és lehajtotta a teáját. Mert teának is nevezhetjük az orsht, ezt a barna, keserédes italt, amelyet pörkölt permszemekből főznek, és tele van A-és C-vitaminnal, cukorral és a lobelinnal rokon, kellemes ízű serkentőszerrel. Ha Tél bolygón nincs sör, akkor van orsh; ahol sem sör, sem orsh nincsen, ott ember sem él.

– Nehéz lesz – tette le a bögrét. – Nagyon nehéz. Ha nem lesz kegyes hozzánk a szerencse, nem tudjuk megtenni.

– Inkább fordulok föl ott a jégen, mint azon a trágyadombon, ahonnan kiszabadított.

Levágott egy darab szárított kenyéralmát, engem is megkínált, és elgondolkodva rágcsálni kezdte.

– Élelmet kell szereznünk – mondta.

– Mi lesz, ha mégis eljutunk Karhidába, mármint önnel, hiszen még mindig átok alatt áll? Felém fordította sötét vidratekintetét.

– Igen. Alighanem itt maradnék ezen az oldalon.

– És ha itt rájönnek, hogy közreműködött a foglyuk szökésében?

– Miért jönnének rá? – mosolyodott el ridegen, és hozzátette: – Előbb azonban át kell jutnunk a Jégen.

– Mondja, Estraven – kiáltottam megindultán –, meg tudja nekem bocsátani, amit tegnap mondtam?!

– Nusuth. – Fölállt, s majszolva magára öltötte kámzsáját, kabátját, fölvette a csizmáját, és vidra módra kisurrant az önmagától záródó szelepajtón. Odakintről a fejét visszadugta egy pillanatra. – Lehet, hogy későn jövök vissza, az is lehet, hogy csak reggel. Elboldogul egyedül?

– El.

– Akkor jó – és már ott sem volt. Nem ismertem embert, aki olyan gyorsan és maradéktalanul alkalmazkodni tudott volna a változó helyzethez, mint Estraven. Most is, mihelyt tisztázta magában, hogy már lábadozóban vagyok és készen az útra, és ő is kilábalt a thangenből: fogta magát és elment. Sohasem kapkodott vagy szeleburdiskodott, de minden pillanatban készen állott. Kétségkívül ez volt a titka annak a rendkívüli politikai karriernek is, amelyet énértem föláldozott; de ebben rejlett a magyarázata annak is, miért hitt bennem és karolta föl az ügyemet. Mire én megjelentem, ő már készen állott. Egyedül Tél bolygó lakói közül.

Mégis az volt a véleménye magáról, hogy lassú, és nehéz helyzetekben nem állja meg a helyét.

Egyszer azt mondta, hogy lassú észjárása miatt kénytelen minden lépésében a szimatára támaszkodni, amellyel megérzi, merre fordul a szerencséje, és hogy ez az érzéke csak nagy ritkán hagyja cserben. Mindezt komolyan gondolta, és lehet, hogy így is volt. Tél bolygón nemcsak az Erődök Jövendőmondói látnak a jövőbe. A sejtelmet leigázták és idomították, ám a bizonytalanságát nem tudták kiiktatni. Valami igazuk a yomeshtáknak is van: az igazi adomány talán nemcsak vagy nem is annyira az előrelátás képességében rejlik, hanem abban a tudományban, hogy – ha csupán egy villanásnyira is – mindent egyszerre látnak, az egyetemes látás képességében.

Amíg Estraven odajárt, a kis kályhát a legerősebb lángon tartottain, és – nem is tudom, mióta – most melegedtem át először istenigazából. Érzésem szerint már Thernben járhattunk, a tél első hónapjában és az új Első Esztendőben. Pulefenben azonban elvesztettem az idő fonalát.

A kályha egyike volt azoknak a kitűnő és gazdaságos szerkezeteknek, amelyeket a getheniek évezredek alatt kifejlesztettek, hogy túljárjanak a tél eszén. Csak a fúziós energia alkalmazása lehetne ennél jobb megoldás. Bionikus energiatelepe elegendő tizennégy havi szakadatlan használatra, maga a szerkezet főzésre, fűtésre és világításra egyaránt kitűnő, és az egész alig nyom két kilót. Nélküle ötven mérföldre sem jutottunk volna el. Estraven pénzének jókora része rámehetett, annak a pénznek, amelyet olyan fensőbbséggel nyújtottam át neki Mishnoryban. A sátor, amely időjárásálló műanyagból készült, és a tervezői arra is gondoltak, hogy a belső páralecsapódást legalább részben elhárítsák, ami hideg időben a legtöbb sátor átka; a pesthry-prémből készült hálózsákok, az öltözék, a sí, a szán, az élelem – egytől egyig a legjobb fajta és minőség, könnyű, tartós, drága. Ha most élelemért ment el, vajon miből veszi meg?

Csak másnap este tért vissza. Közben többször is felkötöztem a hótalpakat, gyakoroltam és edzettem magam a sátrunkat rejtő völgy hófedte lejtőin. A sível még csak elboldogultam, a hótalpakon azonban nem voltam valami magabiztos. Nem merészkedtem nagyon messzire, félvén, hogy visszafelé nem találok rá a nyomaimra; a vidék vad volt, kietlen, tele patakkal és vízmosással, és kelet felé meredeken emelkedett a felhők lakta hegyormokig. Elég időm volt töprengeni azon, mit is csinálnék ezen az isten háta mögötti vidéken, ha Estraven nem jönne vissza.

Aztán egyszer csak lecsapott a homályba merülő domb mögül – mestere volt a sínek –, és megtorpant mellettem, piszkosán, fáradtan és megrakodva. Jókora fekete hátizsákja dugig volt különféle csomagokkal: mint valami Télapó, aki a Földön a kéményeken át szokott betoppanni. A csomagokban kadikcsíra, szárított kenyéralma, tea volt, meg kemény, vörös, földízű, darabos cukor, amilyet a getheniek egy ottani gumóféléből finomítanak.

– Honnan szerezte mindezt?

– Loptam – bökte oda Karhida egykori miniszterelnöke, kezét a kályha fölött melengetve; a lángot még nem csavarta vissza, ezúttal őt is átjárta a hideg. – Turufban. Nem volt nehéz.

Ez volt minden, amit kiszedtem belőle. Nem volt büszke a tettére, de képtelen volt könnyedén napirendre térni fölötte. Tél bolygón a lopás gyalázatos bűnnek számít; a tolvajnál csak az öngyilkost vetik meg jobban.

– Ezt fogjuk először fölélni – mondta, miközben egy edényben havat tett a kályhára olvadni. – Jó nehéz. – Az elraktározott élelem főleg „hipertáplálék”-adagokból állt, orgotául gichy-michynek hívták ezt a dúsított, szárított és kockákba préselt, nagy tápértékű élelmiszert, és mi is csak ezen a néven neveztük, noha egymás között karhidai nyelven társalogtunk. A minimális adagot, vagyis napi egy fontot számítva fejenként, ebből hatvan napra elegendő készletünk volt. Miután megvacsorázott és elmosogatott, Estraven sokáig ült még a kályha mellett, és próbálta összesíteni, mink van, s azt hogyan osszuk be. Mérlegünk nem volt, ezért csak becslésre mehetett, egyfontos gichy-michy dobozt használva mércéül. Sok getheni módjára ő is ismerte minden élelmiszer kalória-és tápértékét; azt is, hogy neki mennyire van szüksége másmás feltételek között, és elég pontosan fölbecsülte az én igényemet is. Tél bolygón életet menthet az efféle tudás.

Mikor végre elkészült élelmiszerkészletünk fölmérésével, leheveredett a hálózsákjára, és álomba merült. Egész éjjel számokat ismételgetett álmában: súlyok, napok, távolságok adatait...

Nagyjából nyolcszáz mérföldnyi út állt előttünk. Az első száz északnak vagy északkeletnek visz, az erdőn keresztül, a Sembensyen-vonulat legészakibb nyúlványain át a nagy gleccserhez, ehhez a hatalmas jégmezőhöz, amely a 45. szélességi foktól északra mindenütt eltakarja a kétszarvú Nagy Kontinenst, sőt helyenként csaknem a 35. szélességig lehúzódik. Az egyik ilyen déli nyúlvány éppen a Sembensyenek szélső csúcsai: a Tűzdombok környékét borította, s ez a vidék volt a legközelebbi célunk. Estraven arra számított, hogy ezek között a hegyek között rájutunk a jégtábla felszínére, akár úgy, hogy a hegyoldalról siklunk le rá, akár az egyik gleccserágon kapaszkodunk föl rá. Ettől fogva a jégmezőn folytatnánk utunkat keletnek vagy hatszáz mérföldön át. Majd ahol a jég alsó határa ismét fölhúzódik északnak, vagyis a Guthen-öbölnél, letérnénk róla, és a karhidai határig az. utolsó ötven vagy száz mérföldet délkeleti irányban tennénk meg a Shenshey-mocsarakon át, amelyeket akkorra már három-hat méteres hó borít.

Ezen az útvonalon végig elkerüljük a lakott vagy lakható vidékeket. Egyetlen Felügyelő sem akad az utunkba. Kétségkívül ez volt a legfontosabb szempont. Nekem semmilyen papírom nem volt, és Estraven is kijelentette, hogy az övé sem bírna ki további javításokat. Engem éppenséggel getheninek is nézhetnének, ha senki sem gyanakodna rám, de azok, akik éppen engem keresnek, föltétlenül rám ismernek. Ebből a szempontból az Estraven javasolta útvonal nagyon is kézenfekvő volt.

De minden más vonatkozásban őrültségnek látszott.

Véleményemet azonban magamba fojtottam, hisz nem volt tréfa, hogy ha már választanom kell a halálnemek között, szívesebben halok meg menekülés közben. Estraven viszont még mindig mérlegelte a különböző lehetőségeket.

Másnap, miközben az egész napot csomagolással és a szán gondos megrakásával töltöttük, megkérdezte:

– Ha fölébresztené a csillaghajót, mikorra érhetne ide?

– Nyolc naptól fél hónapig bármikor, attól függően, hol tartózkodik éppen Gethenhez viszonyítva a nap körüli pályáján. Előfordulhat, hogy éppen a nap túlsó oldalán kering.

– Előbb nem?

– Semmiképpen. A naprendszeren belül nem lehet begyújtani a NAFAL hajtóművet. Csakis rakétameghajtással szállhatna le, ami legalább nyolc napba kerülne. De miért kérdezi?

Mielőtt válaszolt volna, meghúzta és odacsomózta az egyik kötelet.

– Arra gondoltam, nem volna-e célszerű segítségül hívni az ön világát, ha egyszer az enyém nem látszik valami segítőkésznek. Turufban van egy rádiótorony.

– Milyen erős?

– Nem túlságosan. A legközelebbi nagyadó Kuhumeyben van, innen négyszáz mérföldnyire délre.

– Kuhumey ugye nagy város?

– Negyedmillió lélek.

– Valahogy hozzá is kellene férkőznünk a rádióadóhoz; utána meg legalább nyolc napra elrejtőznünk, miközben a Sarf tűvé tenné értünk a vidéket... Nem lenne sok esélyünk.

Bólintott.

Kicipeltem a sátorból az utolsó zsák kadikcsírát, elhelyeztem a szánon, s így kezdtem morfondírozni:

– Ha akkor ott, Mishnoryban, azon az éjszakán, amikor említést tett erről, azon az éjszakán, amikor letartóztattak... ha akkor lehívom a hajót... Obsle azonban rátette a kezét az ansible-omra; bizonyára még most is nála van.

– Ő tud vele bánni?

– Nem. Még véletlenül sem jöhet rá, ha babrál vele. A koordináták beállítása rendkívül bonyolult. De ha én akkor hallgatok magára!

– És ha én tudtam volna akkor, hogy a játszmának vége – mondta és elmosolyodott. A megbánást nem őneki találták ki.

– Szerintem tudta. De én nem hittem magának.

Mikor végeztünk a szán megrakásával, ragaszkodott hozzá, hogy a nap hátralevő részét töltsük pihenéssel és erőgyűjtéssel. Leheveredett a sátorban, és egy kis jegyzetfüzetben apró betűs, gyors, függőleges-kurzív karhidai betűivel azon a beszámolóján dolgozott, amely az előző fejezet anyagát alkotja. Az elmúlt hónapban nem jutott hozzá a naplóíráshoz, ami eléggé bosszantotta, minthogy meglehetősen rendszerető volt ebben a vonatkozásban. Úgy érzem, a naplóírásban egyaránt kifejeződött a családja, az Estre Tűzhely iránti kötelesség érzése, meg az, hogy ez volt a családjához fűződő egyetlen kapcsolata. Mindezt azonban csak később értettem meg, akkor még nem tudtam, mi az, amit papírra vet: időmet a sítalpak viaszolásával vagy semmittevéssel ütöttem agyon. Egy táncdalt fütyörésztem, ám a közepén abbahagytam. Egyetlen sátrunk volt, és ha nem akartuk egymást az őrületbe kergetni, nyilvánvaló; hogy némi önmérsékletet és tapintatot kellett egymás iránt tanúsítanunk. Estraven föl is pillantott a fütyülésemre, tekintetében azonban nem volt bosszúság. Ehelyett némi elgondolkodó mélasággal csak annyit mondott:

– Bárcsak már tavaly tudomásom lett volna a hajójáról... Mért is küldték magát ide, erre a világra egyedül!

– Az Első Követ mindig egyedül keres föl egy új világot. Egyetlen idegen: furcsaság, kettő már invázió.

– Az Első Követ élete bagót ér.

– Ugyan, az Ekumen senkinek az életét nem méri bagóval. Inkább arról van szó, hogy jobb, ha csak egyetlen életet vetünk kockára, mint kettőt vagy húszat. Aztán meg nagyon drága és időt rabló mulatság embereket áthajózni a nagy ugrásokon keresztül. Mindenesetre a feladatra én magam jelentkeztem.

– A veszély megbecsülést terem – mondta, nyilván egy közmondást idézve, mert megenyhülten hozzátette: – Aratni fogjuk a megbecsülést, amikor megérkezünk Karhidába...

Ha a szavait hallgattam, magám is elhittem, hogy el fogunk jutni Karhidába, és legyőzzük a nyolcszáz mérföldnyi hegyet, völgyet, szakadékot, tűzhányót, gleccsert, jégmezőt, befagyott mocsarat és jégfedte tengeröblöt, ezt az élettelen, menedék nélküli világot, ahol a jégkorszak kellős közepén csak a téli viharok uralkodnak. Ő meg csak írta. Írta a naplóját, ugyanazzal a konok és türelmes gondossággal, mint amilyennel az a bolond király helyére tapasztotta ott az állványzaton a zárókövet, és egyre azt hajtogatta: „Amikor megérkezünk Karhidába...”

És ez az „amikor” nem volt csupán időtlen remény. Karhidába pontosan a tél negyedik hónapjának negyedik napján: Arhad Annerkor szándékozott megérkezni. Holnap kelünk útnak, az első hónap tizenharmadik napján, Tormenbod Thernkor. Élelmiszerkészletünkkel, amennyire ki tudta kalkulálni, három getheni hónapig, vagyis 78 napig is kihúzhatjuk; ezek szerint hetven napon keresztül mindennap tizenkét mérföldet fogunk megtenni, és Arhad Anner napján Karhidában is leszünk. Ezt így mind szépen elrendezte. Nem maradt más hátra, minthogy jól kialudjuk magunkat.

Hajnalban magunkra öltöttük a hótalpakat, és a szélcsendes, ritka hóesésben útnak eredtünk. A dombok felszíne bessa volt, vagyis puha, laza hó borította őket, amit a földi sízők, ha jól emlékszem, porhónak neveznek. A szán alaposan meg volt rakva; Estraven legalább másfél mázsára becsülte a teljes terhet, amelyet vontatnunk kellett. Nem volt könnyű a piheszerű hóban vonszolni, hiába volt úgy megépítve, mint egy jó csónak; kész csoda, ahogy különleges műanyaggal bevont talpai szinte a nullára csökkentették a súrlódást, ámbár nem sokra mentünk volna velük, ha az egész alkotmány megreked a hófúvásban. Ezen a dimbes-dombos terepen úgy találtuk, hogy sokkal könnyebben boldogulunk dombra föl – völgybe le, ha egyikünk húzza, a másikunk meg tolja a szánt. Az apró, puha hó egész nap szállongott. Kétszer megálltunk, hogy harapjunk valamit. Hegyen-völgyön egy hang sem hallatszott. Csak mentünk, és egyszerre ránk alkonyuk. Egy völgyben állapodtunk meg, a fehér hátú dombok között, egy vízmosásban, amely nagyon hasonlított reggel elhagyott táborhelyünkre. A fáradtságtól alig álltam a lábamon, mégsem akartam elhinni, hogy letelt egy nap. A szán távolságmérője szerint kis híján tizenöt mérföldet hagytunk magunk mögött.

Ha erre képesek voltunk a süppedő hóban, teljes terheléssel, olyan terepen, ahol a hegyek-völgyek mind keresztben vonultak előttünk, akkor ennél többre is képesek leszünk odafönt a Jégen, kemény havon, sík terepen, egyre csökkenő teherrel. Ha eddig csak nagy nehezen tudtam erőt venni magamon, hogy megbízzam Estravenben, akkor most feltétel nélkül hittem benne. Hetven nap múlva Karbidéban leszünk.

– Korábban is megtett már ilyen utat? – kérdeztem tőle.

– Szánnal? Gyakran.

– Nagy távolságra?

– Egy ősszel, évekkel ezelőtt, vagy kétszáz mérföldet legyűrtem a Kerm jegén.

Kermföld alsó csücske, a karhidai fél kontinens legdélibb, hegyes félszigete ugyanolyan vidék, mint itt északon. A getheni Nagy Kontinensen az emberek két fehér fal között egy sávot laknak. Számításaik szerint, ha a napsugárzás 8%-kal tovább csökken, a két fal egymáshoz fog kúszni; sem ember, sem föld nem lesz többé, csak jég.

– Mi volt a célja?

– Kíváncsiság, kaland. – Egy percig habozott, aztán halványan elmosolyodott. – Az értelmes élet komplexitásának és intenzitásának öregbítése – idézte egyik ekumeni szövegemet.

– Úgy, ezek szerint ön tudatosan kiteljesítette a lét inherens fejlődési tendenciáját, aminek egyik megnyilvánulása a földerítés. – Így évődtünk, önelégülten, amint ott ültünk a meleg sátorban, kortyolgattuk a forró teát, és vártuk, hogy elkészüljön a kadikcsírából főtt kása.

– Pontosan – felelte. – Hatan voltunk. Csupa fiatal. Az öcsém meg én Estréből, meg négy barátunk Stokból. Utazásunknak semmilyen célja nem volt. Látni akartuk Teremandert, ezt az ottani Jégből fölmeredő hegyormot. Amelyet nem sokan láttak még a szárazföld felől.

A kása elkészült; mennyivel más volt ez, mint a Pulefen farmi kemény korpakulimász: íze hasonlított Terra sült gesztenyéjére, és kellemesen égette az ember száját. A meleg nagylelkűségre hangolt, és megjegyeztem:

– A legjobb falatokat Gethenen mindig az ön társaságában ettem, Estraven.

– Kivéve azt a mishnoryi bankettet.

– Igaza van... ön ugye gyűlöli Orgoreynt?

– Nagyon kevés orgota tud igazán jól főzni. Hogy gyűlölöm-e Orgoreynt? Hogy gondolja ezt? Hogyan gyűlölhet vagy szerethet valaki egy országot? Tibe szokott erről beszélni; tőlem valahogy távol áll ez. Ismerek embereket, ismerek városokat, farmokat, dombokat és folyókat és sziklákat; ismerem, hogyan nyugszik le a nap ősszel egy bizonyos szántóföld fölött a dombok között; de mi értelme annak, hogy mindezt határok közé szorítsuk, nevet adjunk neki, és a szeretetünknek határt szabjunk ott, ahová a név hatósugara már nem ér el? Mit jelent az, hogy szeretni a saját földünket? Azt talán, hogy gyűlölni, ami nem a mi földünk? Ha így van, akkor ez nem jó. Önszeretet talán? Ez jó, de ebből nem szabad erényt kovácsolni, hivatássá emelni, ma éppen nem... Én, amíg szeretem az életet, szeretem Estre Uradalom dombjait is; az efféle szeretetnek azonban nincsenek számomra gyűlölet vonta határai. Ezen túl pedig, remélem, tudatlan vagyok.

Tudatlan a szó handdara értelmében, vagyis tudomáson kívül hagyni az elvontat, szilárdan ragaszkodni a kézzelfogható világhoz. Volt valami nőies ebben a magatartásban, az elvontnak, az eszmeinek ebben a tagadásában, ebben a kézenfekvőnek való behódolásban, ami eléggé ellenszenves volt számomra.

Ám ő aggályosán hozzátette:

– Az, aki nem vet meg egy rossz kormányt, ostoba. És ha volna olyasvalami a földön, hogy jó kormány, végtelen öröm lenne azt szolgálni.

Végre közös nyelvet beszéltünk.

– Én ismerem ezt az örömöt – mondtam.

– Igen, én is így gondoltam.

Forró vízzel leöblítettem az edényeket, és a mosogatóvizet kilöttyintettem a szelepajtón. Kívül vaksötét volt; az ajtón kivetődő fénycsóva egy pillanatra halvány oválist rajzolt a ritkásan hulldogáló, apró szemű hófüggönyre. A sátor száraz melegében kibontottuk a hálózsákjainkat. Estraven valamit szólt hozzám, olyasmit, hogy „adja ide az edényeket, Ai uram”, vagy hasonlót, mire én megjegyeztem:

– A Gobrin Jégen is mindvégig urazni fogjuk egymást? Rám pillantott és elnevette magát.

– Nem tudom, hogy szólítsam.

– Az én nevem Genly Ai.

– Tudom. Maga meg a helynevemen szokott hívni.

– Mert én sem tudom, minek nevezzem.

– Harthnak.

– Akkor én meg Ai vagyok. Kik szólítják egymást utónevükön?

– Tűzhelytestvérek vagy barátok – mondta, és bár egy alig háromméteres sátorban mindössze félméternyire volt tőlem, szava távolian, elérhetetlen messzeségből csengett. Mit lehet erre válaszolni? Van-e arrogánsabb valami az őszinteségnél? Leforrázva bebújtam a hálózsákomba.

– Jó éjszakát, Ai – mondta az egyik idegen, s a másik idegen rávágta:

– Jó éjszakát, Harth.

Barát. Mi az, hogy barát ezen a világon, ahol a legközelebbi holdforduló barátból szeretőt varázsolhat? Én, aki be vagyok zárva férfiasságomba, nem lehetek barátja Therem Harthnak, de a fajtájából senkinek sem. Ezek a se nem férfi, se nem nő, és mégis férfi meg nő emberek, akik a holdciklus szeszélye folytán varázsütésre hol ezzé, hol azzá változnak, az emberi fajnak ezek az állhatatlan örök változói, idegenek számomra, nem barátok; közöttünk nem lehet helye szerelemnek.

Álomba szenderedtünk. Egyszer fölébredtem és hallottam, amint a sűrű hó puhán verdesi a sátor falát.

Estraven már hajnalban talpon volt, és a reggeli körül foglalatoskodott. Ragyogó napsütésre virradtunk. Fölmálháztuk a szánt, és mire a nap aranyszínbe vonta a völgy peremének csenevész bokrait, Estraven már befogta magát a hámba, én meg hátulról toltam és kormányoztam a szánt. A hó kezdett megkérgesedni: a csupasz lejtőkön kutyaszánként ügettünk lefelé. Aznap megkerültük, majd behatoltunk a Pulefen farmot határoló erdőbe, ebbe a törpe, göcsörtös, jégszakállú thore-fákból álló sűrűbe. Messzire elkerültük az északi főutat, és csak néha merészkedtünk rá a favágó ösvényekre, ha éppen utunkba estek, és elég jól haladtunk, minthogy az erdőből eltakarították a kidőlt fákat meg az aljnövényzetet. Tarrenpethet elérve mind ritkábban akadtak utunkba szakadékok és meredek gerincek. A távmérőnk este huszonöt mérföldet jelzett, és kevésbé fáradtunk el, mint előző nap.

Tél bolygón a tél egyik kárpótlása, hogy a nappalok mindig világosak. A bolygó tengelye csak néhány fokos szöget zár be a pályasíkjával, s ez kevés ahhoz, hogy alacsony szélességeken észrevehető évszakos különbségeket hozzon létre. Az évszakok nem féltekénként, hanem az egész bolygón egyszerre, az elliptikus pálya függvényében változnak. A pálya távoli, lassú szakaszán, az aféliumhoz közelítve és attól távolodva, a bolygó éppen elég napsugárzást veszít ahhoz, hogy fölbomoljék az amúgy is bizonytalan időjárási mérleg, és tovább hűljön az amúgy is hideg légkör, és a nedves, borús nyár átadja helyét a fehér és kegyetlen télnek. Az évi adagnál szárazabb tél még kellemes is lehetne, ha nem volna olyan hideg. A nap, ha egyáltalán látható, magasan ragyog; itt nincs meg a fénynek az a lassú beleolvadása a sötétségbe, mint a Föld sarkvidékein, ahol a hideg és az éjszaka útitársai egymásnak. Gethen tele fényes, kegyetlen, rettenetes, ám ragyogó!

Három napunkba került, amíg átevickéltünk a Tarrenpeth-erdőn. Az utolsó napon Estraven megállást parancsolt, korán tábort vert, hogy csapdákat állítson. Szeretett volna néhány pesthryt elejteni. A pesthry egyike Tél nagyobb szárazföldi állatainak; ezek a rókányi, tojásrakó, növényevő állatkák kitűnnek nagyszerű szürke vagy fehér bundájukkal. Estravent azonban ehető húsuk érdekelte. Most volt a tömeges dél felé vándorlás ideje; a fürge lábú, magányos állatból mindössze kettőt vagy hármat sikerült megpillantanunk útközben, és erdőszerte minden tisztáson ott láttuk a sokezernyi apró hótalpacska vágta, dél felé futó vadcsapásokat. Estraven kelepcéi egy-két óra alatt mind megteltek. Megtisztította és fölaprította a hat állatot; a hús egy részét kiakasztotta a fagyra, a másik részét megfőzte vacsorára. A getheniek nem nagy vadászok, mivel alig akad vadásznivaló: nincsenek nagy növényevők, ennélfogva nincsenek nagy ragadozók sem, kivéve a tengert, amely hemzseg a prédától. Az emberek főleg halászatból és mezőgazdaságból élnek. Eddig még egyszer sem láttam olyan gethenit, aki vérrel szennyezte volna be a kezét.

Estraven a fehér szőrméket vizsgálgatta.

– Egyheti szállás és koszt a pesthry-vadász számára. – mondta. – Ez mind veszendőbe megy. – Az egyiket felém nyújtotta, hogy tapogassam meg. A lágy, vastag bundában szinte észrevétlenül merült el az ember keze. Hálózsákjaink, kabátjaink, még a kámzsáink is ezzel a felülmúlhatatlan szigetelőképességű, gyönyörű prémmel voltak kibélelve.

– Kár értük – jegyeztem meg. – Egy leves miatt.

Estraven rám villantotta sötét pillantását.

– Szükségünk van fehérjére.

És eldobta magától a bőröket, amelyeket reggelre a belekkel és a csontokkal együtt fölfalnak a russyk, ezek a falánk kis patkánykígyók, és még a véres havat is tisztára nyalják utánuk.

Igaza volt, mint mindig. Egy-egy pesthryről egy-két fontnyi ehető húst nyerhettünk. Még aznap este bekebeleztem az én részemet, és meg se kottyant volna, ha az övét is eltüntetem. Másnap reggel, amikor útra keltünk a hegyek felé, a korábbihoz képest megkétszerezett erővel vonszoltam a szánt.

Egész nap fölfelé vezetett az utunk. A jótékony hóesést meg a kroxetet – mínusz 15 és mínusz 5 fok közötti szélcsendes időt –, amely egész Tarrenpethen át végigkísért bennünket, és kijuttatott az esetleges üldözés hatósugarából, most kellemetlen fagypont fölötti hőmérséklet és eső váltotta föl. Most értettem meg, miért zúgolódnak a getheniek, ha télen emelkedik a hőmérséklet, és miért derülnek jókedvre, ha zuhanni kezd. Míg az eső a városban csupán kellemetlen, az utas számára isten csapása. Egész délelőtt mély, eső áztatta hideg hókásában vonszoltuk szánunkat a Sembensyenek oldalsó emelkedőin. Délutánra a meredélyekről jószerivel eltűnt a hó. Zuhogó eső, mérföldeken keresztül csak sár és kőtörmelék. A szántalpakat beburkoltuk, fölszereltük a kerekeket, és nekivágtunk a kapaszkodónak. A kerekekkel csupa kínszenvedés volt az utunk: lépten-nyomon elakadtak, vagy beszorultak a kövek közé. Ránk esteledett, mielőtt egy szikla alatt vagy barlangban menedékre leltünk és sátort verhettünk volna. Így aztán minden elővigyázatosság ellenére átnedvesedtek a holmijaink. Estraven azt mondta volt, hogy az ilyen sátor, mint a miénk, kényelmes szállást nyújt minden időjárási körülmények között, amennyiben szárazon tudjuk tartani a belsejét.

– Ha nem sikerül megszárítani a hálózsákokat, testünk hővesztesége nagyon nagy lesz, és nem tudunk nyugodtan aludni éjjel. Élelmiszerkészleteink nagyon is szűkösek ahhoz, hogy ezt megengedhetnénk magunknak. Arra nem számíthatunk, hogy majd a nap fölszárítja a holminkat, ezért ügyeljünk rá, hogy mindig száraz maradjon.

Megfogadtam a tanácsát, és ugyanolyan gondossággal vigyáztam rá, mint ő, nehogy hó vagy nedvesség jusson a sátrunkba. Így aztán csak a főzés, a lélegzés és a testünk párolgása termelte elkerülhetetlen párát kellett közömbösítenünk. Ezen az estén azonban mindenünk csuromvizes lett, még mielőtt fölállíthattuk volna a sátrat. Gőzölögve a Chabe-kályha fölé görnyedtünk, és hamarosan szinte mindenért kárpótolt bennünket a forró, sűrű pesthry-gulyás. A távmérő, egész napi kemény erőlködésünket meghazudtolva, mindössze kilenc mérföldet mutatott.

– Első nap, hogy nem teljesítettük a normát – jegyeztem meg.

Estraven bólintott, és ügyesen kettétört egy lábszárcsontot, hogy hozzájusson a velőhöz. Nedves felsőruháit lehányta magáról, és ingben-nadrágban, mezítláb, nyitott gallérosán ült ott. Én még mindig nem melegedtem át annyira, hogy levethettem volna a felöltőmet, a kámzsámat meg a csizmámat. Útitársam viszont, ez a keménykötésű, elnyűhetetlen fickó, csak ült ott takarosán, velőscsontot szopogatva, gyapjas hajáról, mint a kacsa tolláról, lepörgött a víz, s észre sem vette, hogy mint valami ereszről, rá-rácsöppen a vállára. Szikrányit sem volt letörve. Elemében érezte magát.

Az első húsétel megfeküdte a gyomrom, s ezen az éjszakán még rosszabbodott az állapotom. A párás sötétségben ébren hallgattam az eső verdesését. Reggelinél megjegyezte:

– Rossz éjszakája volt.

– Honnan tudja? – csodálkoztam, hiszen mélyen aludt, és még arra is alig moccant meg, amikor kimentem a sátorból.

Rám vetette azt a bizonyos pillantását.

– Mi a baj?

– Hasmenés.

Elfintorította az arcát, és dühösen kifakadt:

– A hústól van.

– Szerintem is.

– Az én hibám. Tudhattam volna...

– Nincs semmi baj.

– Tudja folytatni az utat?

– Tudom.

Az eső meg csak esett. A tengerről fújó nyugati szél még itt, ebben az ezer méter fölötti magasságban is fagypont fölé űzte a hőmérsékletet. A szürke ködtől meg a sűrű esőtől nem láttunk messzebb négyszáz méternél. Fogalmunk se volt, milyen meredélyeket kell még megmásznunk: mindent eltakart előlünk az esőfüggöny. Csak az iránytűre bízhattuk magunkat, és amennyire az emelkedők felszíne megengedte, igyekeztük tartani az északi irányt.

Ezek a hegyoldalak is megismerték a gleccsereket, amelyek az elmúlt évszázezredek során hol előrenyomultak, hol visszahúzódtak az északi vidékeken. A gránitlejtőket hosszú, egyenes árkok szabdalták, mintha gigászi U késsel esztergálták volna rájuk. E mélyedésekben helyenként szinte sima úton gördült a szánunk.

A legjobb az volt, ha befogtam magam a szánba. Ha nekifeszültem a hámnak, kellemesen kimelegedtem. Délben viszont, amikor megpihentünk egy harapás étéire, elfogott a rosszullét, rázott a hideg, és egy falat sem csúszott le a torkomon. Utunk megint emelkedett. Az eső csak esett, esett vigasztalanul. Estraven a délután közepén egy kiugró fekete szikla alatt megálljt intett. Szinte még ki sem bontakoztam a hámból, ő már föl is verte a sátrat. Rám parancsolt, hogy menjek és feküdjek le.

– Nincs semmi bajom – tiltakoztam.

– De van – erősködött. – Menjen csak.

Engedelmeskedtem, bár nem volt ínyemre a hangneme. Amikor behozta a sátorba, ami a vacsorához szükséges, nekikezdtem a főzésnek, minthogy rajtam volt a sora. Ugyanabban a parancsoló hangnemben rám szólt, hogy maradjak nyugton.

– Mért parancsolgat? – méltatlankodtam.

– Bocsásson meg – mondta változatlan hangon, és meg sem fordult.

– Nem vagyok beteg, ha éppen tudni akarja.

– Nem tudtam. Ha nem mondja meg őszintén, és csak az arcáról ítélhetek. Még nem állt egészen talpra, az út pedig megerőltető volt. Nem tudhatom, mennyit bír.

– Majd szólok, ha az erőm végére érek.

Bosszantott az atyáskodó modora. Egy fejjel alacsonyabb volt nálam, alkatra inkább nőies, mint férfias: több volt rajta a háj, mint az izom; és amikor befogtuk magunkat a szánba, vissza kellett fognom a lépteimet, hogy az övéhez igazítsam, és fékeznem az erőmet, nehogy rám jusson a nagyobb teher – egy csődör meg egy öszvér egymás mellé fogva...

– Így hát többé nem beteg?

– Nem én. Fáradtnak persze fáradt vagyok. Mint ahogy ön is az.

– Igen, én is az vagyok – hagyta rá. – Aggódtam magáért. Mert, még hosszú út áll előttünk.

Nem volt hát szándékos az atyáskodása. Azt hitte, beteg vagyok, a beteg pedig engedelmeskedjék. Őszinte volt, és tőlem is hasonló nyíltságot várt, amit én esetleg nem voltam képes nyújtani. Elvégre hiányzott belőle a férfiasság vagy férfias határozottság kényszere, s így nem volt, ami megterhelje az önérzetét.

Másfelől viszont ha ő lejjebb szállna a shifgrethor magas lováról, mint ahogy érzésem szerint velem kapcsolatban így is tett, akkor lehet, hogy én is engednék férfiúi büszkeségem legkihívóbb megnyilvánulásaiból, amit bizonyára ő sem volt képes jobban megérteni, mint én az ő shifgrethorját...

– Ma mennyit hagytunk magunk mögött?

Körülpillantott, és halványan elmosolyodott.

– Hat mérföldet – felelte.

A következő napon hét mérföldet tettünk meg, az utána következőn tizenkettőt, és az ezután következő napon kivergődtünk az esőből, ki a felhőkből, ki az emberi világból. Utunk kilencedik napján volt ez. Ezerötszáz-kétezer méternyire voltunk a tenger szintje fölött, egy fennsíkon, amely tele volt az alig véget ért hegyképző és vulkanikus tevékenység maradványaival: a Sembensyen-vonulat Tűzdombok nevű hegységére értünk. A fennsík fokozatosan völggyé keskenyedett, a völgy hosszú gerincek között futó hágóvá. Mire elértük a hágó végét, az esőfelhők is ritkulni és oszladozni kezdtek. Egy hideg északi fuvallat aztán végleg elkergette őket, és jobbra-balra lemeztelenítette a gerincek fölé magasodó, a hótól és bazalttól fekete-fehéren foltos-tarka ormokat, amelyek hirtelen fölragyogtak a vakító égről alátűző nap lángoló sugaraiban. Messze előttünk a szél ugyanazzal a széles lendülettel söpörte tisztára a több száz méterre alattunk kanyargó, jéggel és elszórt sziklákkal teli völgyeket. A völgyeken keresztben hatalmas fal magasodott, jégfal, amelyen ha fölsiklott a tekintetünk, föl a magasba, a fal felső pereméig, megpillantottuk magát a Jeget, a Gobrin-gleccsert; ameddig észak felé a szem ellátott, vakító fehéren töltötte be a látóhatárt.

Imitt-amott a törmelékkel téli völgyekből, a hatalmas jégmező zegzugos pereméből – és magából a jégtömegből is – fekete ormok nyúltak a magasba; az egyik ilyen fennsík fölé tornyosuló szirt vetekedett annak a két kapuoromnak a magasságával, amelyek között tartózkodtunk, és egyik oldalán mérföldnyi hosszú füstzászló lebegett a szélben. Odébb újabb és újabb ormok, csúcsok, fekete hamukúpok a gleccser tükre fölött. A jégben tüzes szájak tátongtak, és lehelték magukból a füstöt.

Estraven, vállán a hámmal, ott állt mellettem, és elmerült a lélegzetelállítóan fenséges látványban.

– Boldog vagyok, hogy megélhettem ezt a pillanatot – mondta.

Engem is ugyanez az érzés kerített, hatalmába. Jó, ha az útnak van végcélja, de végül is maga az út a fontos.

Ezeken az északi lejtőkön nem esett az eső. A hágótól érintetlen hómező húzódott lefelé a morénavölgyek felé. Leszereltük a kerekeket, fölcsatoltuk a szántalpakat, felöltöttük a sítalpakat, és útnak eredtünk – lefelé északnak, egyenesen a tűznek és a jégnek abba a néma végtelenségébe, amelynek földrésznyi kiterjedésére fekete és fehér betűkkel egyetlen szó volt rávésve: HALÁL. A szán könnyedén siklott, akár a pihe, és mi kacagtunk az örömtől.

16. A DRUMNER ÉS A DREMEGOLE KÖZÖTT

Odyrny Thern. Ai megszólal a hálózsákjából: – Mit ír folyton, Harth?

– Beszámolót. Elneveti magát.

– Nekem is naplót kellene vezetnem az ekumeni levéltárak számára, beszédírógép híján azonban sohase tudtam rászánni magam.

Megmagyarázom neki, hogy följegyzéseimet Estre számára készítem, és ők majd belátásuk szerint be fogják iktatni az Uradalom archívumába; erről eszembe jut a Tűzhelyem, a fiam, és hogy elhessegessem magamtól az emléket, megkérdezem:

– A szülője, azazhogy a szülei élnek?

– Nem – feleli Ai –, hetven éve halottak. Meglepődöm, Ai harmincévesnek sem látszik.

– Maguknál rövidebbek az évek, mint minálunk?

– Dehogyis. Vagy úgy! Én időugrásokat végeztem. A Földtől Hain-Davenantig húsz évet, onnan Ellulig ötvenet, Ellultól idáig tizenhetet ugrottam át. A valóságban mindössze hét évet töltöttem a Földön kívül, ott viszont százhúsz évvel ezelőtt láttam meg a napvilágot.

Réges-régen, még Erhenrangban kifejtette nekem, hogy a csillagközi hajón, amely csaknem olyan sebességgel száguld, mint maga a csillagfény, lerövidül az idő; ezt a tényt azonban nem hoztam vonatkozásba az emberélet hosszával vagy azoknak az embereknek az életével, akiket a saját világán hátrahagy. Mialatt ő mindössze néhány órát élt azon az elképzelhetetlen hajón, amilyenek egyik bolygóról a másikra röpködnek, addig a hátrahagyottak megöregedtek és elhaltak, és a gyerekeik fölött is eljárt az idő... Végül csak ennyit mondtam:

– Száműzöttnek érzem magam.

– Ön miattam, én ön miatt – felelte, és újból elnevette magát; parányi vidám hang a bús némaságban. Ez a három nap, amióta levergődtünk a hágóról, csupa kemény munka volt, s a látszata semmi, de Ai nem lógatja az orrát, bár nem is túlzottan derülátó; és velem szemben is türelmesebb. Talán mert a bódítószerek azóta elpárologtak a szervezetéből. Vagy lehet, hogy egymáshoz tört bennünket a hám.

A mai napon leereszkedtünk a bazaltnyúlványról, amelyre tegnap fölkapaszkodtunk. Odalentről, a völgyből úgy látszott, mintha jó út vezetne föl a Jégre, ám minél magasabbra hágtunk, annál több törmelék és csupasz szikla gátolja az utunkat, ráadásul fokról fokra meredekebb lett az emelkedő, annyira, hogy a végén már gyalogszerrel sem tudtuk volna megmászni. Ma este lent vagyunk megint a lábánál, a morénavölgyben. Itt semmi sem nő meg. Csupa szikla, kavicshalom, kőmező, agyag, sár. A gleccser egyik nyúlványa visszahúzódott innen az elmúlt ötvenszáz év folyamán, és utána ott maradt föltárva, föld-és fűhúsától megfosztva a bolygó csupasz csontváza. Itt-ott egy-egy gázkráter terítette szét nehéz sárgás füstjét a talaj felszínén. A levegőben kénbűz terjeng. A hőmérséklet mínusz 10 fok, szélcsendes, borult idő van. Abban reménykedem, hogy nem lesz nagyobb hóesés, amíg át nem vergődünk azon a nehéz terepen, amely a hegygerinctől néhány mérföldnyire nyugatra látszó gleccserágtól elválaszt bennünket. Innen széles jégfolyónak látszik, amely két gőz-és füstsapkás tűzhányó között zúdul alá a fennsíkról. Ha az innenső vulkán lejtőjén föl tudunk kapaszkodni rá, akkor talán fölvezet bennünket a jégmező tetejére. Tőlünk keletre egy kisebb jégfolyó nyúlik le egy jégtóba, ez azonban annyira kacskaringós, és még innen láthatóan is annyira tele van hatalmas, nagy gleccserszakadékokkal, hogy a rendelkezésünkre álló felszereléssel lehetetlenség megbirkóznunk vele. Abban állapodtunk meg, hogy a két vulkán közötti gleccsernek vágunk neki, jóllehet ez a nyugati kitérő legalább két nappal visszavet bennünket a célunktól: egy nap oda és egy nap, amíg visszajutunk eredeti útirányunkhoz.

Opposthe Thern. Neserem {Neserem – apró szemű, finom hó mérsékelt szélviharral, kisebb hóvihar} esik. Lehetetlen az utazás. Egész nap aludtunk. Csaknem fél hónapja úton vagyunk, jólesik az alvás.

Ottormenbod Thern. Neserem esik. Elegünk van az alvásból. Ai megtanított egy terrai játékra, amelyet kis kockákon apró kövekkel játszanak, a neve go, lebilincselő, nehéz játék. Meg is jegyezte, hogy itt épp elég kő akad a go játékhoz.

Nagyszerűen állja a hideget, és ha csak a bátorságon múlna, úgy tűrné, mint a hókukac. Furcsa őt köpenyébe burkolózva, fölhajtott kámzsája nagykabátban látni, amikor mínusz tizenöt fok sincsen, a szán előtt azonban, különösen ha a nap is süt, s nem nagyon erős a szél, hamarosan lekerül róla a kabát, és úgy izzad, mint akármelyikünk. A sátor fűtésében kompromisszumot kell kötnünk. Ő forrón szeretné, én hidegen, s ami az egyiknek kellemes, az a másiknak kész tüdőgyulladás. Végül megállapodunk a középúton: ő didereg, ha nincs a hálózsákjában, én elolvadok az enyémben; figyelembe véve azonban, milyen távolról indultunk el, míg végre összehozott bennünket egy időre a sors ebben a sátorban, elég jól megvagyunk.

Getheny Thanern. A hóvihar után kitisztult, a szél elcsendesedett, a hőmérő egész nap mínusz tíz fok körül áll. Az innenső vulkán: orgoreyni térképem szerint a Dremegole nyugati alsó lejtőjén ütöttünk tábort. A jégfolyón túli társát Drumnernek hívják. A térkép elég gyatra: a nyugaton látszó magas csúcs rajta sincs, és az arányok teljesen torzak. Az orgoták, úgy látszik, ritkán vetődnek el a Tűzdombok tájékára. Igaz, nincs is miért, hacsak a táj nagyszerűségéért nem. Ma tizenegy mérföldet tettünk meg, nehéz, csupa szikla terepen. Ait már elnyomta az álom. Ma a lábam beszorult két szikla közé, és amikor ostoba fejjel próbáltam kiráncigálni, megrándult a sarokinam, úgyhogy az egész délutánt végigsántikáltam. Az éjszakai pihenő majd rendbe hozza. Holnap el kell jutnunk a gleccser felszínére.

Élelmiszerkészletünk látszólag veszélyesen fogyóban van, de csak azért, mert eddig a terjedelmes ételeket fogyasztottuk. Kilencven-száz fontra rúgott a nyers élelmiszer mennyisége, ennek felét az tette ki, amit Turufban loptam; tizenöt napi út alatt ebből hatvan fontnak a nyakára hágtunk. Napi egy font ginchy-michyvel kezdtem, s a változatosság kedvéért későbbre tartogattam két zsák kadikcsírát, némi cukrot és egy láda szárított halpogácsát. Hálás vagyok, hogy ettől a turufi tehertől megszabadulunk: mindjárt könnyebben siklik a szán is.

Sordny Thanern. Öt fok körüli hideg: ónos eső, a szél végigsüvít a jégfolyón, mint huzat az alagútban. A partjától negyed mérföldnyire ütöttünk tábort, egy hosszú, lapos firnhó-csík tetején. A Dremegoléról lefelé az utunk nehéz volt és meredek, csupa szikla és kőmező; a gleccser széle szakadékos, és a jég olyan sűrűn tele volt hintve belefagyott kaviccsal és kődarabbal, hogy kénytelenek voltunk kerékre rakni a szánt. Száz métert se tettünk meg, amikor az egyik kerék beszorult, és a tengely elgörbült. Ettől kezdve a talpakkal próbálkozunk. Ma csak négy mérföldnyire jutottunk el, még mindig a kerülő úton. A mellékjégár hosszú ívet ír le nyugatnak, a Gobrin-fennsík felé. Itt a vulkáni csúcsok között mintegy négy mérföld széles és a közepe táján is nehezen járható; sokkal szakadékosabb, mint reméltem, és a felülete elég kásás.

A Drumner kitörőben van. Az arcunkba csapó jeges esőnek füst-és kéníze van. Nyugat felé egész nap, még az esőfelhők alatt is komor sötétség borította a tájat. Néha minden: felhő, eső, jég, sőt még a levegő is tompa vöröses színt öltött, aztán lassan szürkébe vedlett vissza. A jég meg-megremeg a talpunk alatt.

Eskichwe rem ir Her föltételezi, hogy az Északnyugat-Orgoreynre és a Szigetekre jellemző vulkanikus tevékenység az utóbbi tíz-tizenkétezer év folyamán növekvőben van, és előhírnöke a jég megszűntének vagy legalábbis visszaszorulásának és egy interglaciális időszak beköszöntének. A tűzhányók kibocsátotta szén-dioxid idővel szigetelőként fog hatni, és visszatartja a föld felszínéről visszavert hosszúhullámú hősugarakat, miközben akadálytalanul átengedi a közvetlen napsugárzásig: A világ középhőmérséklete szerinte vagy tizenhárom fokkal megemelkedik, és el fogja érni a plusz huszonkét fokot. Örülök, hogy ezt már nem érem meg. Ai azt mondja, hogy a Terra tudósai is hasonló elméletekkel próbálják megmagyarázni az ő utolsó jégkorszakuk még mindig nem teljes visszavonulását. Az efféle elméleteket nehéz cáfolni is, bizonyítani is; a valóságban senki sem tudja bizonyosan, mi okozza a jég beköszöntését vagy eltűnését. A Tudatlanság Hava továbbra is töretlen marad.

A Drumner fölött a sötétségben halvány lángkorona dereng.

Eps Thanern. A mérce szerint a mai nap eredménye tizenhat mérföld, a múlt éjszakai táborhelyünktől azonban légvonalban nem vagyunk messzebb nyolc mérföldnél. Még mindig a két vulkán közötti jégátjárón vagyunk. A Drumner továbbra is működik. A fekete hegyoldalon ugrándozó lángnyelvek tűnnek föl, mihelyt a szél félrelebbenti a kavargó-gomolygó hamu-, füst-és fehér gőzfelhőt. Folyamatos, percnyi megszakítás nélküli sistergés tölti be a levegőt, hatalmasan és mindent lebíróan, hogy szinte már nem is észleli az ember, ha megáll és hallgatózik, olyannyira betölti egész valóját. A gleccser szünet nélkül remeg, recsegve-ropogva táncol a talpunk alatt. A szakadékokat eltömő hóhidak, a hóvihar művei mind eltűntek; lerázta, összeroppantotta a jégnek és a jég alatt a földnek ez az állandó rázkódása és vitustánca. Ide-oda bolyongunk, hogy megkeressük a végét a szánunkat elnyeléssel fenyegető repedésnek, aztán ugyanez megismétlődik a következő ároknál, s hiába próbáljuk tartani az északi irányt, egyre-másra el kell térnünk nyugat vagy kelet felé. Fölöttünk a Dremegole, mintha osztozni kívánna a Drumner kínjaiban, nyög, és bűzös füstöt böfög magából.

Reggel Ai arca alaposan elfagyott: orra, füle, álla halottszürkére vált, mire véletlenül egy pillantást vetettem rá. Sikerült minden károsodás nélkül életre masszíroznom, de ettől kezdve óvatosabbaknak kell lennünk. A jégmezőről alárohanó szél, az az igazság: halálos veszedelem, s mi kénytelenek vagyunk szemtől szembe vonszolni vele a szánt.

Alig várom, hogy lejussunk erről a repedezett és gyűrött jégárról, a két üvöltő szörnyeteg között. A hegyeket nézni jó, nem hallani.

Arhad Thanern. Némi sove-hó, mínusz hat és tíz fok között. Ma tizenkét mérföldet gyűrtünk le, ebből mintegy öt a tiszta nyereség, és a Gobrin pereme már közelebbről látszik fölöttünk, északi irányban. Most már látjuk, hogy a jégár sok-sok mérföld széles: a Drumner és a Dremegole közötti ág csupán az egyik ujja, és mi már rajta vagyunk a tenyerén. Innen visszafelé lepillantva látjuk csak, hogy a füstölgő fekete magaslatok fölszabdalják és ágakra hasogatják a gleccserfolyamot. A másik irányban, előre pedig kiszélesedik, és lassú ívben emelkedni kezd, míg messze odafönt, ahol a sziklagerincek törpévé zsugorodnak, a füst-és hófelhők fátyla alatt belé nem olvad a jégfalba. A hóval vegyest hamu és por hullik, a jég felszínén vagy belesüppedve töméntelen kődarab hever szerteszét. Járni ezen nem rossz, a szán vontatása viszont kínszenvedés, és a futófelületeket máris újra kell burkolni. Kétszer vagy háromszor a közvetlen közelünkben csapódott le egy-egy vulkáni bomba. Leesve hangosan sisteregnek, és jókora mélyedést olvasztanak maguknak a jégben. A hóval vegyes hamu kopogva verdesi a talajt. Csigalassúsággal vonszoljuk magunkat északnak a most születő világnak ebben a szennyes zűrzavarában.

Dicsértessék a befejezetlen teremtés!

Netherhad Thanern. Reggel óta nem esik a hó; borult, szeles idő, mínusz tíz fok körül. A nagy kiterjedésű, sokszoros gleccser, amelyen most vagyunk, nyugat felől zúdul le a völgybe, s mi most a legkeletibb peremén járunk. A Dremegole és a Drumner kissé már mögénk került, jóllehet a Dremegole egyik éles gerince még mindig keletre esik tőlünk, csaknem szemmagasságban. Szinte négykézláb kúszva fölvergődtünk egy olyan pontra, ahol választhatunk: vagy követjük hosszú nyugati útján a gleccsert; míg lassan föl nem jutunk a jégmezőre, vagy megkockáztatjuk, hogy mai táborhelyünktől egy mérfölddel északra megmásszuk a sziklás jégfalat, és ezzel megtakarítsunk húsz-vagy harmincmérföldnyi szánvontatást.

Ai a kockázatos megoldás mellett szavaz.

Van valami törékeny ebben az emberben. Védtelen, sebezhető, ki van téve minden veszélynek, még a nemi szervében is, amelyet állandóan a testén kívül kénytelen hordani; ugyanakkor erős, hallatlanul erős. Nem tudom, kitartóbb lenne-e nálam a szánvontatásban, de hogy nálam keményebben és gyorsabban, kétszer olyan erővel képes dolgozni, az tény. Könnyedén emeli a szán végét, hogy átsegítse valamilyen akadályon. Én képtelen vagyok akkora súlyt fölemelni vagy megtartani, hacsak nem dothe-állapotban. Törékenységéhez és erősségéhez méltó a jelleme: amilyen könnyen kétségbeesik, olyan gyorsan megmakacsolja magát: dühödt, türelmetlen bátorság jellemzi. Ez a lassú, kemény, csúszó-mászó munka, amit mostanában csinálunk, testileg-lelkileg megviseli, s ha a fajtámhoz tartozna, már-már gyávának tartanám, holott épp ellenkezőleg: nem láttam még emberben ilyen tettrekész bátorságot. Most is készségesen, sőt örömmel kockára, teszi az életét a szakadék gyors és kegyetlen próbáján.

„Tűz és félelem: jó szolgák, rossz urak.” Igájába fogja a félelmet. Én hagynám, hogy orromnál fogva vezessen. A bátorság és a józan ész neki hű kísérője. Lehet-e az ilyen utakon biztosra menni? Én nem mernék fejjel törni a falnak; de van-e vajon más választásunk?

Streth Thanern. Nincs szerencsénk. Lehetetlen fölvonszolnunk a szánt, hiába áldoztuk rá az egész napot.

El-elered a sove-hó, sűrű hamuval keverve. A szél nyugatra fordult, és beterített bennünket a Drumner sűrű füstpalástjával, homályba burkolva a napot. Itt fönt a jég nem remeg annyira, egyszer azonban alaposan megrázkódott, amikor éppen egy kiugró jégsziklát próbáltunk megmászni: az aláékelt szán elszabadult, és öthat lábnyira magával rántott engem is, Ainak azonban sikerült szorosan megkapaszkodnia, és hála az ő erejének, megmenekültünk attól, hogy egészen a szikla aljáig – vagy hétméternyire – visszacsússzunk. Ha eközben valamelyikünk lábát vagy vállát törné, ez mindkettőnk végét jelenthetné; épp ebben rejlik a kockázat, ami – ha az ember alaposan meggondolja – nem éppen kedvderítő. A jégfolyam alatti völgy: ott, ahol a láva jéggel találkozik, gőzbe burkolódzik. Visszafelé semmiképpen sem mehetünk. Holnap megpróbálunk nyugatabbra fölkapaszkodni.

Béren Thanern. Nincs szerencsénk. Még nyugatabbra kell próbálkoznunk. Sűrű alkonyati sötétség egész napon át. Tüdőnk sajog, nem a hidegtől (a nyugati szél még éjjel is mínusz tizenöt fok fölött tartja a hőmérsékletet), hanem a kitörés hamujától és füstjétől. A második nap végére Ait kimerítette és felbőszítette a hiábavaló erőfeszítés; alighogy átvergődünk egy-egy turzáson, vagy fölkapaszkodunk egy-egy jégsziklán, utunkat állja egy meredek jégfal vagy kiugró jégpárkány, s ha másutt próbálkozunk, ott is ugyanaz) vár ránk. Már-már úgy látszott, sírva fakad, de türtőztette magát. Úgy hiszem, a sírást szégyenletes vagy rossz dolognak tartja. Akármilyen beteg és gyönge volt is szökésünk első napjaiban, arcát elrejtette, ha erőt vett rajta a sírás. Hogy egyéni, faji, társadalmi, nemi oka van-e annak, hogy nem sír, nem tudhatom. Hiába, jajkiáltás” a neve. Éppen ez volt az, ami először megragadott benne Erhenrangban – milyen hosszú ideje már annak! –, amikor meghallottam, hogy valamilyen „idegenről” beszélnek, érdeklődtem a neve iránt, és feleletül egy jajkiáltás tört fel egy emberi torokból az éjszakában. Most alszik. Kezei remegnek és rángatóznak a kimerültségtől. A világ körülöttünk: a jég és a kő, a hamu és a hó, a tűz és a sötétség – mindenminden remeg, ráng és nyög. Egy perccel ezelőtt kinéztem, és a tűzhányó fénye rőtes-tompa virágként virított a sötétségre rátelepedett hatalmas felhő hasán.

Orny Thanern. Nincs szerencsénk. Ma van az utazásunk huszonkettedik napja, és a tizedik nap óta egyetlen lépéssel sem jutottunk előre kelet felé, sőt húsz vagy huszonöt mérföldnyivel még el is kerültünk; nyugatnak; a tizennyolcadik nap óta pedig egy tapodtat sem haladtunk sehová, úgyhogy akár nyugodtan ülhettünk volna a fenekünkön. Ha valaha föl is jutunk a Jégre, lesz-e vajon annyi élelmünk, hogy elérjük a túlsó partját? Nehezen tudok szabadulni ettől a gondolattól. A ködben meg a kitörés okozta félhomályban alig látunk tovább az orrunknál. Így csak vaktában tapogatózunk előre. Ai nekivágna minden emelkedőnek, még a legmeredekebbnek is, ha úgy látja, hogy megvetheti rajta a lábát. Óvatosságra intő szavaimat türelmetlenül elhessegeti. Pedig nem szabad, hogy úrrá legyen rajtunk az indulat. Egy-két nap múlva rám jön a kemmer, és ez csak fokozni fogja a feszültséget. Közben bele-beleverjük a fejünket a jégsziklákba ebben a hamuval teli hideg sötétségben. Ha új Yomeshtörvényt kellene írnom, a tolvajokat küldeném ide a haláluk után. Olyanokat, akik Turufban az éj leple alatt élelmiszerzsákokat oroznak el. Olyanokat, akik megfosztják az embert a Tűzhelyétől meg a nevétől, és gyalázatba meg száműzetésbe taszítják. Elkapott az indulat, később majd ki kell törölnöm ezt a részt, most azonban fáradt vagyok ahhoz, hogy újra elolvassam.

Harhahad Thanern. A Gobrin tetején. Utazásunk huszonhármaik napja. Fönt vagyunk a Gobrin-jégen. Alighogy reggel útra keltünk, éjszakai táborunk mögött pár száz méterre megpillantottunk egy ösvényt, amely fölvezet egészen a Jég tetejére; egy széles országutat a jégsziklák közt, amelyen a gleccser kő-és jégzúzalékát simára aszfaltozta a hamu. Fölsétáltunk rajta, mintha a Sess parti sétányán bandukolnánk. Fönt vagyunk a Jégen. Újra keletnek tartunk, hazafelé.

Rám is rám ragad Ai ujjongása afölött, hogy ezt elértük. Pedig ha józanul megfontoljuk, cseberből vederbe estünk. A fennsíknak csak a szélén vagyunk. A belseje felé, ameddig csak a szem ellát, jégszakadékok vonulnak északnak, egyik-másik akkora, hogy akár egy falut is elnyelne, nem házanként, hanem mindenestül. A legtöbbjük keresztezi az utunkat, emiatt mi is kénytelenek vagyunk kelet helyett északnak kanyarodni. A terep nehéz. Hatalmas jégrögök és jégtuskók között vonszoljuk a szánt, gigászi torlaszokon át, amelyeket a Tűzdomboknak nekifeszülő és közéjük szoruló sima jégmező gyűrt föl magából. Az összevissza tördelt jégtaréjok furcsábbnál furcsább alakzatot öltenek: van, amelyik ledőlt toronyra, a másik lábatlan óriásra, a harmadik kilövő állványra emlékeztet. A mérföldnyi vastag jégmező itt megemelkedik és megvastagodik, mintha maga alá akarná gyűrni a hegyeket, és be akarná tapasztani tűzokádó szájaikat. Néhány mérföldnyire északnak hegyorom tör föl a jégből: egy fiatal vulkán éles, kecses, csupasz kúpja, évezredekkel fiatalabb az oldalát csiszoló-rágó jégmezőnél, ennél a mély szakadékokkal, magas gerincekkel és hatalmas jégtömbökkel tarkálló, összetöredezett tömegnél, amely magába nyeli a hegycsúcs kétezer méternyi lábazatát.

Napközben, ha hátrafordultunk, a Drumner füstfelhője olyannak tűnt, mintha a Jég szürkésbarna folytatása lenne. A talaj közelében kitartóan fúj az északkeleti szél, és itt fönt kisöpri a levegőből a bolygó hasának szennyét és bűzét, amelyet napokon keresztül belélegeztünk, hátunk mögött meg széles, sötét füstlepelbe vonja a gleccsert, az alacsonyabb hegyeket, a sziklás völgyeket, az egész világot. A Jég azt sugallja: semmi sincs a Jégen kívül. Az a fiatal vulkán azonban ott, északon mintha más véleményen volna.

Nem esik a hó; vékony, magas felhőréteg. Alkonyatkor mínusz 16 fok a fennsíkon. Firnhó, friss jég és régi jég zagyvaléka a talpunk alatt. A fehér mázzal alig álcázott kékes, sima, friss jég álnokul csúszós. Éppen eleget estünk mindketten. Az egyik ilyen sima felületen tizenöt lábnyit szánkáztam a hasamon. Ai a hámjában két-rét görnyedt a nevetéstől. Majd elnézést kért, és azzal mentegetőzött, hogy azt hitte, ő az egyetlen ember Gethenen, aki valaha hasra esett a jégen.

Ma tizenhárom mérföldet tettünk meg; ám ha továbbra is ekkora iramot tartunk ezeken az összevissza gyűrt, szakadékos turzásokon, akkor egykettőre elfogy minden erőnk, vagy nagyobb baj ér a hasoncsúszásnál.

A tompa alvadtvér-színű növekvő hold alacsonyan áll; barnásán csillogó, tágas szivárványgyűrű veszi körül.

Guyrny Thanern. Kevés hó, erősödő szél és csökkenő hőmérséklet. Tizenhárom mérföld ma is, ezzel 254 mérföldre nőtt az első táborhelyünk óta megtett távolság. Egy napra átlag tíz és fél mérföld jut; tizenegy és fél, ha leszámítjuk azt a két napot, amíg a vihar elmúltára vártunk. A megtett útból 75-100 mérföldnyi nem vitt közelebb bennünket a célunkhoz. Nem sokkal vagyunk közelebb Karhidához, mint amikor útra keltünk. De szerintem most több esélyünk van rá, hogy odaérünk.

Amióta kievickéltünk abból a vulkáni sötétségből, nem emészti föl minden energiánkat a munka meg az aggodalom, és vacsora után újból el-elbeszélgetünk a sátorban. Minthogy én kemmerben vagyok, könnyebb volna számomra, ha nem vennék tudomást Ai jelenlétéről, ez azonban nem könnyű kétszemélyes sátorban. A baj persze az, hogy a maga furcsa módján ő is kemmerben van: méghozzá szüntelenül. Különös, tompa vágy lehet az, amely az év minden napjára egyenlően eloszlik, és sohasem változtatja a nemét, ám megvan, és itt vagyok én. Ma éjjel alig-alig tudtam tudomást nem venni fizikai jelenlétéről, és fáradt is voltam ahhoz, hogy elfojtsam magamban a vágyat, vagy más módon szublimáljak. Végül meg is kérdezte, mivel bántott meg. Kissé zavartan elmagyaráztam neki a hallgatásom okát. Attól tartottam, hogy ki fog nevetni. Elvégre ő sem furcsább nálam, ő sem különb szexuális csodabogár, mint én: fönt, itt a Jégen mindketten egyedi eset vagyunk, elszigetelt jelenség – én is ugyanúgy el vagyok vágva a hozzám hasonlóktól, a társadalomtól, amelyhez tartozom, és annak szabályaitól, akárcsak ő az övétől. Itt nincs tele a világ getheniekkel, akik megindokolnák és alátámasztanák a létezésemet. Végre egyenlők vagyunk, egyformán idegenek és magányosok. Persze, hogy eszében sem volt kinevetni. Ehelyett olyan gyöngéden fordult felém, amilyen gyöngédségre nem is tartottam képesnek soha. Kis idő múlva ő is szóba hozta az elszigeteltséget, a magányosságot.

– A maguk fajtája kegyetlenül egyedül van ezen a világon. Itt nincs rajta kívül egyetlen emlős faj sem. Egyetlen kétnemű faj sem. Egyetlen olyan állat sem, amely eléggé intelligens lenne ahhoz, hogy háziállattá szelídíthetnék. Ez az egyedülvalóság föltétlenül kihat a gondolkodásukra. És itt nemcsak a tudományos gondolkodásra gondolok, jóllehet maguk rendkívüli módon vonzódnak a hipotézisalkotáshoz: a rendkívüli az, hogy itt, ahol ilyen áthághatatlan szakadék tátong saját maguk és az alsóbbrendű állatok között, egyáltalán eljutottak valamilyen fejlődési koncepcióhoz. Hanem a dolog filozófiai, érzelmi vonatkozásaira: ennyire egyedül lenni egy ellenséges világ közepette, föltétlenül kihat egész szemléletmódjukra.

– A yomeshták azt mondanák, hogy az ember egyedülvalósága isteni lényegéből fakad.

– Igen, a Föld urai ők. Más világok más vallásai hasonló következtetésre jutottak. Ezek mind dinamikus, agresszív, környezetüket leigázó kultúrák vallásai. A maga módján Orgoreyn is beleesik ebbe a vonalba; legalábbis úgy látszik, hogy itt is hajlanak a változtatásra. Mit mondanak a handdaraták?

– Hát, ami azt illeti, a Handdarában... hogy is mondjam... nincsen semmiféle elmélet, semmiféle szilárd tan... Ők talán kevésbé vannak tudatában az ember és az állatok közötti szakadéknak, mivelhogy jobban foglalkoztatják őket a hasonlatosságok, a kapcsolatok, az egész, amelynek az élőlények csak egy részét alkotják.

– Egész nap nem mentek ki a fejemből Tormer költeményének szavai, s most őket idéztem:

Mi a világosság? –

A sötétség balkeze,

s a homály jobbkeze a fénynek.

A kettő egy: élet és halál –

két egymást ölelő szerelmes,

két egymásba kulcsolt kéz,

mint ahogy egy az út s a vég.

Míg e sorokat citáltam, a hangom megremegett, mert eszembe jutott, hogy a testvérem ugyanezeket a szavakat idézte abban a levélben, amelyet a halála előtt küldött hozzám.

Ai elmélázott, és beletelt néhány perc, mielőtt megszólalt volna:

– Maguk elszigeteltek és osztatlanok. Talán ugyanúgy megszállottjai az egésznek, mint mi a kettősségnek.

– Mi is dualisták vagyunk. Hiszen a dolgok lényege a kettősség, nemde? Amíg a világ feloszlik önmagámra és a többiekre.

– Énmagam és tenmagad – mélázott. – Igen, ha meggondoljuk, ez sokkal messzebbre nyúlik, mint a nemek viszonya...

– Mondja, maguknál – miben különbözik az egyik nem a másiktól?

Meghökkent, és az igazság az, hogy a kérdésem engem is eléggé meghökkentett: a kemmer alatt könnyen kicsúsznak ilyen dolgok az ember szájából. Zavartan egymásra meredtünk.

– Erre én sohase gondoltam – mondta. – Maga még sosem látott asszonyt. – A terra-nyelvi szót használta, amit már ismertem.

– Láttam a maga képein. Azokon az asszonyok olyanok voltak, mint a terhes getheniek, csak a mellük nagyobb. Szellemileg sokban különböznek a maga nemétől? Lehet őket más fajnak tekinteni?

– Nem. De igen. Nem, valójában persze semmiképpen sem. A különbség azonban nagyon fontos. Azt hiszem, egy ember életében a legfontosabb, a legsúlyosabban latba eső tényező az, hogy férfinak születik-e avagy nőnek. A legtöbb társadalomban ez meghatározza, hogy mire viheti az illető, mit fog csinálni, milyen a szemlélete, az erkölcse, a modora – szinte mindent. A szókészletét. Beszédfordulatait. Az öltözködését. Sőt még a táplálkozását is. A nők... a nők általában kevesebbet esznek. Rendkívül nehéz megkülönböztetni a vele született különbözőségeket a felvettektől. Még ott is, ahol a nők a férfiakkal egyenlő mértékben vesznek részt a társadalom életében, élvégre még mindig ők viselik a gyermekszülés és javarészt a gyermeknevelés terheit...

– Így hát az egyenlőség nem általános? A nők talán szellemileg alacsonyabb rendűek?

– Nem tudom. Elég ritka közöttük a matematikus, a zeneszerző, a föltaláló vagy az elvont gondolkodó. De ez nem jelenti azt, hogy ostobák lennének. Testileg nem olyan izmosak, de valamivel szívósabbak, mint a férfiak. Lelkileg...

Elakadt, sokáig bámult az izzó kályhába, majd megrázta a fejét.

– Harth – mondotta –, én nem tudom elmesélni, milyenek a nők. Sohasem próbáltam ezt elvontan megfogalmazni, és jó ég, már el is felejtettem! Már két éve, hogy itt vagyok. Ha tudni akarja, a nők bizonyos vonatkozásban idegenebbek számomra, mint maga. Magával legalább összeköt az azonos nemünk. – Elfordította a tekintetét, és fölnevetett, bánatos, zavart nevetéssel. Bennem sokféle érzés kavargóit, és jobbnak láttuk, ha elejtjük a témát.

Yrny Thanern. A mai napon tizennyolc mérföld, iránytűvel kelet-északkeletnek, sítalpakon. Utunk első órájában magunk mögött hagytuk a turzásokat és szakadékokat. Mindketten befogtuk magunkat, eleinte én húztam elöl, kezemben a szondával, de erre már nincs többé szükség: a szilárd jég tetején legalább fél méter vastag a firnhó, erre pedig a legutóbbi hóesés tenyérnyi vastag, finom porhórétéget terített rá.

Se mi nem süppedtünk bele, sem a szán; olyan könnyedén siklott, mintha nem is jutna még mindig legalább félmázsányi teher mindegyikünkre. A délután folyamán felváltva húztuk, kihasználva a nagyszerű hófelület nyújtotta könnyebbséget. Kár, hogy a meredek emelkedő és a sziklás terep nehézségeivel akkor kellett megbirkóznunk, amikor a legnehezebb terhet vonszoltuk. Most bezzeg könnyen mozgunk. Túlságosan is könnyen: elég időm marad iá, hogy az élelem körül járjanak a gondolataim. Ai szerint annyit eszünk, mint a madár. Egész nap könnyedén és gyorsan siklottunk a szürkéskék ég alatt élénkfehéren csillogó sima jégmezőn, amelyet csak a messze mögöttünk meredező néhány fekete nunatak-csúcs tört meg és még távolabb visszafelé egy sötét folt: a Drumner lehelete. Semmi, csak a fátyolos nap meg a jég.

17. EGY ORGOTA TEREMTÉSLEGENDA

E legenda eredete még a történelem előtti időkig nyúlik vissza; számos változatát lejegyezték. Ez az igen kezdetleges változat egy Yomesh előtti írott szövegből való, amelyre a Gobrin-hátságon lévő Isenpeth-barlangtemplomban bukkantak rá.

Kezdetben nem volt semmi, csak a jég meg a nap. Sok-sok év alatt a napfény mély szakadékot olvasztott a jégbe. A feneketlen szakadék falain nagy jégalakok magasodtak. A meredek falon a jégalakok olvadozni kezdtek, és a megolvadt vízcseppek a mélybe hullottak. Az egyik jégalak azt mondotta: „Vérzem.” A másik azt mondotta: „Sírok.” A harmadik így szólt: „Izzadok.”

A jégalakok kimásztak a mélységből, és megállottak a sima jégen. Az, aki azt mondta: „vérzem”, fölnyújtá kezét a naphoz, s a nap hasából kimarkolt ürülékből fölépíté a föld hegyeit és völgyeit. Az, aki azt mondta: „sírok”, rálehelt a jégre, és az elolvadt Vízből teremte a tengereket és a folyókat. Az, aki azt mondta: „izzadok”, földből és tengervízből sarat gyúrt, és ebből kiformálá a fákat, a gabonát, a mezők füveit és virágait, az állatokat és az embereket. A növények pedig a földön és a tengerben növekedének, az állatok benépesítek a földet és a vízeket, az emberek azonban nem keltek életre. Harminckilencen valának. Csak feküvének a jégen, és nem mozdulának.

Ekkor a három jégalak leült, fölhúzta a térdét, és hagyta, hogy a nap elolvassza őket. Elolvadván tejjé változának, a tej becsurgott az alvók szájába, s mind fölébredének. Az ember gyermekei azóta is ezt a tejet isszák, és enélkül nem kelnek életre.

Elsőnek Edondurath ébredt föl. Olyan magas volt ő, hogy amikor fölegyenesedett, fejével kilyukasztotta az eget, és eleredt a hó. Ekkor meglátta, hogy a többiek is mocorogni kezdenek, s megijedvén tőlük, öklének csapásával megölé egyiket a másik után. Harminchatot már agyonsújtott. Egy azonban, az utolsó előtti elfutamodott. Az ő neve pedig Haharath vala. Futván futott a jégmezőkön át és a földeken át. Edondurath pedig utána, s amikor végre beérte, lesújtott reá. Haharath kilehelte a lelkét. Edondurath ezután visszatért a Gobrin-jégre, a Születőhelyre, ahol a többiek teteme hevert, a legutolsónak azonban nyoma veszett: sikerült elmenekülnie, miközben Edondurath Haharathot üldözé.

Edondurath kunyhót épített testvérei megfagyott teteméből, és a kunyhóban várt a legutolsó testvér visszatérésére. Mindennap megszólala a tetemek egyike, s megkérdezé: „Ég-e már? Ég-e már?” A többiek fagyott nyelvükkel azt válaszolák: „Még nem, még nem.” Aztán Edonduráthra álmában rájött a kemmer, és hánykolódott és kiabált álmában, és amikor fölébredt, a tetemek egyöntetűen azt mondották: „Már ég, már ég!” A legutolsó testvér pedig, a legkisebbik meghallván ezt, visszatére a testek házába, és egybekele Edondurathtal. Éttől a kettőtől született az emberi nem, Edondurath húsából és Edondurath méhéből. A másiknak, az újabbik testvérnek, az apának neve nem ismeretes.

Nászúkból született minden gyermeküknek volt pedig egy sötétségárnyuk, amely mindenhová elkíséré őket a nappali ég alatt. Edondurath megkérdezé: „Miért követi a sötétség az én gyermekeimet?” Mire a kemmeringje azt válaszolá: „Azért, mert a hús házában születtek, és a halál ott lépked a sarkuk mögött. Az idő közepén vannak ők. Kezdetben vala a nap és a jég, és akkor nem vala árnyék. Ha időnknek végére érünk, a nap föl fogja falni önmagát, és az árnyék megeszi a fényt, és semmi sem marad, csak a jég meg a sötétség.”

18. A JÉG HÁTÁN

Néha, amikor egy csendes, sötét szobában álomba merülök, egy pillanatra rám tör a múlt egyik kitörölhetetlen emléke. Arcom fölé egy sátor oldalfala hajol, nem látom, csak hallom ferde síkján a szél sodorta hó surrogását. A Sátorban sötét van. A Chabe-kályha fénye le van csavarva, csak a hője sugároz – éltető meleg szív. Hálózsákom párás, tapadó ölelése, a hópelyhek halk nesze, Estraven alig hallható, álmos szuszogása; sötétség. Más semmi. Csak mi ketten, a sátor oltalmában pihenők, a világmindenség kellős közepén. Odakünn, mint mindig, most is a feneketlen sötétség, a hideg és a halál magánya honol.

Az elalvásnak ezekben a boldog pillanataiban teljes bizonyossággal érzem, hol van az én életem középpontja: ez a múltba süllyedt és mégis örökké tartó, maradandó pillanat, ez a melegítő szív.

Nem akarom azt mondani, mintha boldog lettem volna a szánvontatásnak azokban a heteiben, a téli jégmező halálos szorításában. Ellenkezőleg: éhes voltam, kimerült, és gyakran elfogott az aggodalom, s mindez csak rosszabbodott a napok múlásával. Boldog semmiképp sem voltam. A boldogság elválaszthatatlan az észtől, és csak értelemmel lehet szert tenni rá. Én olyasmit kaptam, amit nem lehet megszerezni vagy megtartani, és ha megvan, akkor gyakorta tudomást sem vesz róla az ember: vagyis örömöt.

Mindig elsőnek ébredtem, rendszerint napkelte előtt. Kalóriaszükségletem némileg meghaladja a getheni átlagot, miképpen a magasságom és a testsúlyom is; Estraven a maga precíz módján – amit éppúgy vehetünk háziasszonyi, vagy ha úgy tetszik, tudósi precizitásnak – számításba vette ezt a különbséget az élelmiszeradagok kiszabásánál, és kezdettől fogva vagy öt dekával nagyobb napi porciót mért ki számomra. Az igazságosságra hivatkozó tiltakozásaim elnémultak az egyenlőtlenségnek eme magáért beszélő igazsága előtt. Ám bárhogyan is ügyeskedett, az adag mindenképpen elégtelen volt. Szüntelenül, napról napra kínzóbban gyötört az éhség. Fölébredni is az éhségtől ébredtem föl.

Ha még sötét volt, fölcsavartam a Chabe-kályha fényét, és föltettem egy fazék – előző este behozott és azóta már elolvadt – jeget forralni. Eközben Estraven szokásos néma és ádáz küzdelmét vívja az álommal, mintha egy angyallal viaskodnék. A harcban diadalmaskodván fölül, fátyolos tekintetét rám mereszti, megrázza a fejét – és fölébred. Mire felöltözünk és hálózsákjainkat összegöngyöljük, a reggeli is elkészül: egy bögre forró orsh és egy kocka gichy-michy, amely a forró vízben kisebbfajta lágy zsemlévé duzzad. Lassan, ünnepélyesen rágcsáljuk az ételt, és az utolsó morzsát is fölcsipegetjük. Amíg eszünk, a kályha” is kihűl. A fazékkal meg a bögrékkel együtt elcsomagoljuk, magunkra öltjük kámzsás felöltőnket, fölhúzzuk egyujjas kesztyűnket, és kimászunk a szabad levegőre. A hideg minden reggel változatlanul hihetetlennek tűnik. Minden alkalommal újból és újból erőt kellett vennem magamon, hogy elhiggyem.

Ha történetesen már voltam odakint, hogy könnyítsék magamon, a második kimenetel annál nehezebb.

Van úgy, hogy esik a hó; máskor a felkelő nap sugarai csodálatos arany és kék ragyogásba vonják a végtelen jégmezőt; a legtöbbször azonban minden szürkébe öltözik.

Éjszakára mindig magunkkal hoztuk a sátorba a hőmérőt, és amikor kivittük, érdeklődéssel figyeltük, amint a mutatója szinte szemmel követhetetlenül megindult jobb felé (a getheni hőmérők az óramutatóval ellentétesen mozognak), és tíz, harminc, ötven fokot is kilendült, míg meg nem állapodott valahol mínusz tizenöt és mínusz ötven fok között.

Egyikünk elbontotta a sátrat, míg a másikunk fölrakta a szánra a kályhát, a zsákokat, miegymást; a sátrat az egésznek a tetejébe kötöztük, és készen is álltunk, hogy sítalpakra kapjunk, és hámba fogjuk magunkat. Holmijaink lekötözéséhez alig használtunk fémet, kantárjaink apró alumínium csatjait azonban kénytelenek voltunk puszta kézzel becsatolni, és mintha vörösen izzottak volna, pillanatok alatt megégették az ujjainkat. Ha a hőmérséklet mínusz huszonöt fok alá süllyedt, nagyon vigyáznom kellett az ujjaimra, különösen ha szél is fújt, mert meglepő gyorsan beléjük mart a fagy. A lábammal sose volt semmi baj – és ennek hallatlan fontossága van a téli utazásnál, amikor gyakran elég egy óra, hogy az ember hetekre vagy akár egész éledére nyomorékká váljon. Estraven találomra választott nekem csizmát, s így az egy kissé nagyra sikeredett, de egy második réteg harisnya segített a bajon. Amilyen gyorsan csak tudtuk, fölcsatoltuk a sítalpakat, befogtuk magunkat, s ha a szán odafagyott a jéghez, nekigyürkőztünk, emelővel kiszabadítottuk fogságából, és útnak eredtünk.

Ha éjjel nagyobb hó esett, belekerült egy kis időbe, amíg kiástuk a sátrat meg a szánt, és útra kelhettünk. A friss havat nem volt nehéz odébb lapátolni, bár a szél jókora hófúvásokat emelt köribénk, hiszen száz és száz mérföldön belül mi voltunk az egyetlen akadály, amely útjába került a jég felszínén.

Iránytűvel beállítottuk a keleti irányt. A szél rendszerint északról délre, a gleccser felől fújt. Nap nap után bal felől kapott oldalba. A kámzsa elégtelen volt a szél távol tartására, ezért az arcomat is bekötöztem, hogy el ne fagyjon az orrom meg a bal arcom. Egyszer még így is befagyott a bal szemem, és már-már azt hittem, hogy végleg búcsút mondhatok neki, amikor Estraven kiolvasztotta a nyelvével meg a leheletével, jó ideig semmit sem láttam vele, úgy tetszett, nemcsak a szemhéjamat forrasztotta össze a fagy. Napsütéses időben felöltöttük a getheniek látóréses szemvédőjét. Így egyikünk sem szenvedett hóvakságot. De erre nem is igen lett volna módunk. A Jég középső vidékei fölött, mint Estraven kifejtette, rendszerint magasnyomású zóna helyezkedik el, és a napfény több ezer négyzetmérföldes területen akadálytalanul verődik vissza a fehér felületről. Mi. azonban nem a középső zónában haladtunk, hanem jobbik esetben annak szélén, a nyugtalan, csapadékban gazdag viharzóna határán, amely szünet nélkül gyötri betöréseivel a jégmező alatti vidékeket. Az északi szél derült, tiszta időjárást hozott, északkeletről vagy északnyugatról azonban ránk zúdította a havat, akár hóesés formájában, akár úgy, hogy a leesett havat homok-vagy porvihar módjára vakító, maró felhőként az arcunkba sodorta; vagy ha kisebb erővel fújt, akkor ezernyi kígyóként siklott végig a jég felszínén, s fehérbe vonta az eget, a levegőt, fölfalta a napot, eltüntette az árnyékot, és vele együtt a semmibe foszlott lábunk alatt a hó, a jég.

Dél körül megpihenünk, és ha erős szél fúj, jégkockákból szárnyékot emelünk ellene. Vizet forralunk, és beáztatunk egy-egy kocka gichy-michyt; megisszuk a forró vizet, amelyben hébe-hóba kevés cukrot is föloldottunk; aztán befogjuk magunkat, és folytatjuk utunkat.

Menet közben vagy ebéd alatt ritkán beszéltünk, mivel az ajkunk kicserepésedett, és ha kinyitottuk a szánkat, a hideg belemart a fogainkba, a torkunkba, a tüdőnkbe; tanácsos volt – legalábbis negyven-negyvenöt fok hidegben – csukva tartani a szánkat, és az orrunkon venni levegőt. Ha ennél is hidegebb volt, még nehezebbé vált a lélegzésemért a kilélegzett pára egykettőre megfagyott; és ha nem vigyázott az ember, pillanatok alatt befagyhatott az orra, és hogy meg ne fulladjon, kénytelen volt a száján beszívni egy marék borotvapengét.

Bizonyos körülmények között a kilélegzett pára hirtelen megfagyását apró, ropogó neszek kísérték, mintha távoli tűzijáték hangja szűrődne hozzánk, és kristályeső: minden lélegzetvétel egy-egy hóförgeteg.

Addig meneteltünk, amíg erővel bírtuk, vagy ránk nem esteledett; akkor leálltunk, fölvertük a sátrat, ha szélvihartól kellett tartanunk, kicövekeltük a szánt, és eltettük magunkat éjszakára. Egy-egy normális napon tizenegy-tizenkét órát töltöttünk úton, és tizenkét-tizennyolc mérföldet hagytunk magunk mögött.

Ez nem tűnik valami kimagasló teljesítménynek, a föltételek azonban ellenünk dolgoztak.

A hó felülete ritkán volt egyformán kedvező a sítalpak vagy a szántalpak számára. A könnyű, friss hóba a szán belesüppedt; a félig megülepedett havon a szán megragadt, míg a sí könnyedén siklott, aminek aztán az lett a következménye, hogy a szán folytonosan visszarángatott; a megkeményedett havat pedig a szél gyakran hosszú és helyenként egy-másfél méter magas hullámokká: sastrugivá sodorta össze. Ilyenkor aztán vonszolhattuk a szánt az egyik borotvaéles vagy fantasztikus párkányzatokba meredt hullámtaréjról a másikra, ezek ugyanis a világért se futottak volna párhuzamosan az útirányunkkal. Én úgy képzeltem el a Gobrin-jégmezőt, mint egy tükörsima, befagyott tavat, a valóságban azonban száz és száz mérföldeken keresztül inkább hasonlított hirtelen befagyott viharzó tengerre.

Alaposan próbára tett bennünket a folytonos táborverés, holmijaink biztonságba helyezése, ruháinkról a ráfagyott hó letakarítása és így tovább. Néha alig tudtunk erőt venni magunkon. Késő volt, hideg, mi magunk annyira kimerültünk, hogy a legszívesebben hagytuk volna az ördögbe a sátrakat, és leterítettük volna a hálózsákjainkat a szán mellett a szélárnyékos oldalon. Emlékszem, mennyire hatalmába kerített ez a vágy egyik-másik estén, és milyen elkeseredetten kapálóztam útitársam módszeres zsarnoksága ellen, aki megkövetelte, hogy mindent csináljunk csak meg, méghozzá lelkiismeretesen és pontosan. Ilyenkor gyűlöltem őt, azzal a gyűlölettel, amely csak a halálraítélt lelkületéből törhet elő. Gyűlöltem azokat a kemény, körülményes és kérlelhetetlen követelményeket, amelyeket az élet nevében támasztott velem szemben.

Amikor mindennel végeztünk, végre bevonulhattunk a sátorba, ahol oltalmazó anyaölként nyomban körülvett a Chabe-kályha melege. Csodálatos volt ez a meleg. A halál és a hideg eltűnt, kívül rekedt a sátor falain.

Ott maradt kint a gyűlölet is. Ettünk-ittunk. Evés után beszédbe elegyedtünk. Ha nagyon hideg volt odakint, még a nagyszerűen szigetelt sátorba is belopózott, és ilyenkor bebújtunk hálózsákjainkba, és olyan közel húzódtunk a kályhához, amilyen közel csak lehetett. A sátor belső falát finom piheként kiverte a fagy. Ha megnyitottuk a szelepajtót, a bevágódó hideg egy pillanat alatt kicsapta a párát, és a sátor megtelt kavargó, finom hópermettel. Hóvihar idején, bármilyen óvintézkedéseket tettünk is, a hideg hegyes tűkként hatolt be a nyílásokon, és testetlenül libegő hópor homályosította el a sátor levegőjét. A hóförgeteg szilaj üvöltésétől nem hallottuk egymás szavát, és kénytelenek voltunk a fejünket összedugva, egymás fülébe kiabálni. Más éjszakákon viszont csend volt, olyan csend, amilyen csak akkor lehetett, mielőtt még kialakultak volna a csillagok, vagy azután lesz, hogy minden elenyészik.

Vacsora után egy órával Estraven, ha szükség volt rá, lejjebb csavarta a kályhát, és kikapcsolta, a fényét. Közben rövid és kedves könyörgést mormolt, rituális szavakat, más a Handdarából nem is ragadt meg bennem: „Üdvöz légy hát, sötétség és befejezetlen teremtés!” – és lőn sötétség. Elszenderedtünk. Reggel az egész kezdődött elölről.

Így ment ez ötven napon át.

Estraven folytatta a naplóírást, bár a jégmezőn töltött hetek során ritkán jegyzeti föl mást, mint néhány szót az időjárásról és a megtett távolságról. Jegyzetei között föl-fölbukkan néhány sor arról, hogy milyen gondolatok foglalkoztatták, vagy miről beszélgettünk egymás között, egyetlen szóval sem említi azonban azokat a mélyreható eszmecseréinket, amelyekkel a Jégen töltött első hónapunk sok-sok estéjén, amikor még elég erőnk volt a társalgásra, vagy amikor a hóvihar a sátorhoz láncolt, a vacsora és az elalvás között az időt agyonütöttük. Ilyenkor elmondtam neki, hogy nem tiltották meg, bár nem is biztattak rá, hogy a Szövetségen kívül álló bolygón, paraverbális nyelven lépjek kapcsolatba az ottaniakkal, de megkértem őt, hogy legalább addig tartsa titokban mindazt, amit tőlem megtudott, amíg a hajóbeli társaimmal megbeszélem, mire jutottam itt. Beleegyezett, és meg is tartotta a szavát. Soha egyetlen szót sem írt vagy mondott néma társalgásainkról.

A szellembeszéd volt az egyetlen dolog, amit át tudtam adni Estravennek abból a civilizációból, abból az idegen valóságból, amely iránt olyan mélységes érdeklődést tanúsított. Persze, vég nélkül mesélhettem és magyarázhattam volna; adni azonban ezt az egyetlen dolgot adhattam neki. Meglehet, ez az egyetlen valamirevaló, amit Télnek átadhatunk. Azt azonban nem mondhatnám, hogy a haha lett volna a mozgatórugója, hogy megszegtem a kulturális embargóra vonatkozó törvényt. Nem róttam le semmi adósságot vele szemben. Ha van adósságom, az törlesztetlen maradt. Egyszerűen az a helyzet, hogy Estraven meg én eljutottunk odáig, hogy úgy éreztük, osztoznunk kell mindenben, ami méltó a megosztásra.

Szerintem ki fog derülni, hogy lehetséges a nemi közösülés a getheni kettős nemű és a haini típusú egynemű emberi lények között, bár ez a kapcsolat mindenképpen terméketlen marad. Ez persze még bizonyításra szorul; Estraven meg én semmit sem bizonyítottunk be, hacsak valami éteribb dolgot nem. A szexuális vágy egyszer sodort bennünket a válság szélére, még az utunk elején, másnapra rá, hogy fölvergődtünk a Jégre. Az egész nap azzal telt, hogy a Tűzdomboktól keletre húzódó töredezett, szakadékos lejtővel viaskodtunk. Estére holtfáradtak voltunk, de jókedvűek, mert biztosak voltunk benne, hogy hamarosan megnyílik előttünk a sima út. Vacsora után azonban Estraven szótlanná vált, és kurtán-furcsán válaszolgatott. Egy nyers visszautasítás után végre nem állhattam meg szó nélkül:

– Kérem, Harth, mondja meg, ha megint valami baklövést követtem el. Nem felelt.

– Bizonyára megint a shifgrethor ellen vétettem. Bocsásson meg; úgy látszik, én sohasem tanulok. Igazában még azt sem tudom, mit jelent maga a szó.

– A shifgrethor? Az árnyék régi elnevezéséből származik.

Egy darabig egyikünk sem szólt semmit, aztán leplezetlen gyöngédséggel rám nézett. A vöröses megvilágításban ugyanolyan lágy, sebezhető és távoli volt az arca, mint a nőnek, aki a gondolatai mögül némán kibámul rád.

És akkor végleg megbizonyosodtam róla, hogy Igaz, amitől tartottam, s amit nem akartam észrevenni benne: hogy nő is volt és férfi is egyszerre. Kell-e magyaráznom, hogy a félelmemmel együtt a félelmem forrása is elapadt; megbékéltem a gondolattal, hogy olyannak kell elfogadnom őt, mint amilyen. Ez idáig elutasítottam, nem akartam tudomásul venni különös lényét. Teljes joggal vetette a szememre, hogy az egyetlen getheni, akiben nem bíztam, éppen az az egyetlen getheni volt, aki megbízott bennem. Mert ő volt az egyedüli, aki elfogadott emberi lénynek; aki kedvelt, és baráti jobbját nyújtotta; és aki éppen ezért tőlem is hasonló elismerést, hasonló lojalitást várt. És én éppen ezt nem voltam hajlandó megadni neki. Féltem. Nem akaródzott bizalmamba fogadni, barátommá avatni egy olyan férfit, aki nő; egy olyan nőt, aki férfi.

Aztán merev egyszerűséggel a tudomásomra hozta, hogy kemmerben van, és amennyire egyáltalán lehetséges volt, igyekezett távol tartani magát tőlem.

– Nem szabad, hogy megérintsem magát – mondta kényszeredetten, és elfordította a tekintetét.

– Értem – feleltem. – És teljesen egyetértek önnel.

Mert úgy éreztem – és azt hiszem, ő is úgy érezte –, hogy attól a végre-valahára felismert és elismert, bár kielégítetlenül maradt szexuális vágytól lobbant lángra közöttünk a barátság: a barátság, amelyre annyira szomjaztunk mindketten a száműzetésünkben, és amely máris olyan nagyszerűen kiállta a próbát úti megpróbáltatásaink során, hogy most már akár szerelemnek is fölfoghatnánk. Ez a szerelem azonban nem a köztünk lévő hasonlóságokból és vonzódásokból csírázott ki, hanem a különbözőségek csiholták életre: és önmagában ez volt az egyetlen híd, amely a köztünk lévő szakadékon átívelt. Számunkra ugyanis a nemi kapcsolat egyértelmű volna azzal, hogy megint két idegen találkozna össze. Másként nem érintkezhettünk, mint ahogy mi egymással érintkezünk. És megmaradtunk ennél. Nem tudnám eldönteni, igazunk volt-e.

Azon az estén egy ideig még szót szóba öltöttünk, és emlékszem, milyen erőfeszítésembe került, hogy valami értelmeset válaszoljak a kérdésére, hogy milyenek a nők. A következő egy-két napon mindketten igen tartózkodóan és feszengve kerülgettük egymást. Mert minél mélyebben szereti egymást két ember, annál mélyebb sebet is képes ejteni egymáson. Addig eszembe se jutott volna, hogy netán megbánthatom Estravent.

Most, hogy a kerítés ledőlt közöttünk, egyre elviselhetetlenebbnek éreztem a beszélgetésünk és megértésünk útjában tornyosuló akadályt. Nem is olyan sokára, két-három nap elteltével, alighogy elköltöttük a vacsoránkat – cukrozott kadikkásával ünnepeltük az aznapi huszonöt mérföldes teljesítményünket –, útitársamhoz fordultam.

– Tavasszal, azon a bizonyos esténken a Vörös Sarokházban említette, hogy szeretne többet tudni a paraverbális érintkezésről. – Igen, valóban.

– Volna kedve megpróbálni, hátha sikerül megtanítanom rá?

Elnevette magát.

– Hazugságon akar fogni, mi? – Ha valaha is hazudott nekem, akkor az régen volt, és más országban.

Becsületessége csak ritkán párosult egyenességgel. Meg is jegyezte gunyorosan:

– Más országban másfajta-hazugságokkal állhatnék elő. Különben is azt hittem, hogy addig tilos a... bennszülötteket megtanítania a szellembeszédre, amíg nem csatlakoznak az Ekumenhez.

– Nem tilos. Egyszerűen csak nem szokás. De ha kedve van hozzá, megtanítom. Persze ha képes leszek rá. Elvégre nem vagyok oktató.

– Külön oktatói vannak e művészetnek?

– Igen. Az Alterrán nem, ott elég sokakkal velük születik a képesség, és azt mondják, az anyák már a menükben így beszélgetnek a csecsemőikkel. Persze nem tudom, mit válaszolnak a kisbabák. A legtöbbünket azonban úgy kell megtanítani rá, mint valami idegen nyelvre. Vagy inkább az anyanyelvünkre, amelyet jókora késéssel sajátítunk el.

Azt hiszem, megértette, miért szeretném megtanítani erre a művészetre, mert jócskán fölcsigázódott benne az érdeklődés. Megpróbálkoztunk hát. Amennyire tudtam, fölidéztem magamban, hogyan tanítottak engem tizenkét éves koromban. Megkértem, hogy ürítse ki az agyát, és sötétítse el. Ez neki sokkal gyorsabban és alaposabban sikerült, mint nekem valaha is: megmutatkozott a Handdara-iskola. Ekkor feléje sugároztam a gondolataimat, amilyen tisztán csak tudtam. Semmi eredmény. Ismét megpróbáltuk. Minthogy addig senki sem képes gondolatkisugárzásra, amíg maga föl nem fogja a másikét, amíg egy tiszta vétel föl nem ébreszti a szunnyadó telepatikus adottságot, nekem kellett először utat találnom hozzá. Vagy félóráig erőlködtem, míg bele nem zsibbadt az agyam. Látszott az emberemen, hogy le van törve.

– Azt hittem, könnyebben fogok boldogulni – vallottam be. Mindketten kimerültünk, ezért aznap estére befejeztük a dolgot.

Következő kísérletünk sem volt sikeresebb. Megpróbáltam álmában sugározni Estraven felé, mert eszembe jutott, amit az oktatóm mesélt a telepátia előtti idők „álomüzeneteiről”, ám ezzel sem jutottam semmire.

– Az is lehet, hogy az én fajtámból hiányzik a képesség – mentegetőzött. – Bár elég sok szóbeszéd meg célozgatás keringett arról, mintha nálunk is előfordulna ez a tudomány, egyetlen olyan esetről sem tudok, amely a telepátia mellett tanúskodna.

– Így volt ez minálunk is évezredeken keresztül. Itt-ott akad egy-egy természettől érzékeny ember, aki maga sincs tudatában e képességének, meg nincs is, akivel kapcsolatba léphetne. A többiek a legjobb esetben szunnyadó adottsággal rendelkeznek. Ha emlékszik rá, említettem, hogy a született érzékenyek kivételével az adottság, bár fiziológiai alapokon nyugszik, lényegében pszichológiai természetű, a kultúra eredménye, az agyvelő használatának mintegy mellékterméke. Fiatal gyerekek, elmebetegek meg a fejletlen vagy visszafejlődött társadalmak tagjai nem képesek a szellembeszédre. A szellemnek előbb el. kell érnie a bonyolultság bizonyos színvonalát. Mint ahogy aminosavakat sem lehet hidrogénatomokból fölépíteni: ezeknek is el kell jutniuk előbb a komplexitás magas fokára. Itt is ugyanaz a helyzet. Az absztrakt gondolkodásnak, a sokrétű társadalmi érintkezéseknek, a kifinomult kulturális alkalmazkodásnak, az esztétikai és etikai megértésnek mindnek el kell jutnia egy bizonyos színvonalra, mielőtt az effajta érintkezés létrejöhet; mielőtt egyáltalán szóba jöhet e képesség kiaknázása.

– Lehet, hogy mi, getheniek még nem jutottunk el erre a színvonalra.

– Már régen túlléptek rajta. De szerencse is kell a dologhoz. Akárcsak az aminosavak teremtéséhez... Vagy vegyünk hasonlatot a művelődés területéről; a hasonlat is rávilágíthat a lényegre: például a tudományos módszert, a konkrét, kísérletező módszer alkalmazását a tudományban. Vannak olyan népek az Ekumenben, amelyek kultúrája fejlett, társadalmi berendezkedése bonyolult, akárcsak a bölcselete, művészete, erkölcsi elvei, s mindezek révén magas fokú kifejezőkészségre tettek szert – ugyanakkor sohasem tanulták meg, hogyan mérjenek meg pontosan egy követ. Nem mintha képtelenek lennének megtanulni, csupán félmillió év alatt nem jutott az eszükbe... Aztán vannak olyan népek, amelyek nem ismerik a felső matematikát, csupán a legegyszerűbb alkalmazott számtanban járatosak. Mindegyiküknek megvan hozzá a képessége, hogy fölfogja a differenciálhányados lényegét, csakhogy soha senki sem vette magának a fáradságot. Ha úgy vesszük, az én népem, a Terra lakói sem ismerték a nulla jelentőségét vagy háromezer évvel ezelőttig. – Estravennek elkerekedett a szeme. – Ami pedig Gethent illeti, kíváncsi lennék, hogy mi, többiek vajon birtokában vagyunk-e a jövőbelátás képességének, és hogy ez szintén a szellem fejlődésének az eredménye-e, s mint ilyen, átadható-e másoknak.

– Ön szerint ez hasznos képesség?

– A pontos jövendőmondás? Hogyne lenne az!

– Könnyen arra a meggyőződésre juthat, hogy nem sok haszna van a gyakorlásának.

– A maguk Handdarája ámulattal tölt el, Harth, ámbár néha nem tudom, nem merevedett-e paradox életformává.

Újból megpróbálkoztunk a szellembeszéddel. Addig még sohasem volt dolgom olyanvalakivel, aki ilyen tökéletesen süket lett volna.

A helyzetem nem volt valami irigylésre méltó. Úgy éreztem magam, mint az istentagadó, akit imádkozni kényszerítenek. Végül Estraven elunta a dolgot.

– Süket vagyok, akár az ágyú. Aludjunk inkább.

Helyes, mondtam. Lecsavarta a világot, elmormolta rövid sötétségdicsérő imáját, beástuk magunkat a zsákjainkba, és ő alig egy-két perc elteltével már bele is merült az álomba, mint a búvár a vizek sötétjébe. Mintha én magam merülnék álomba: az empatikus kapcsolat megvolt hát közöttünk, és félálomban még egyszer némán a nevén szólítottam:

– Therem!

Hirtelen fölült, ugyanis a sötétben a fejem fölött csattant a hangja:

– Arek! Te vagy az?

– Nem, én, Genly Ai, szólottam hozzád.

Elállt a lélegzete. Hallgatás. Motozni kezdett a Chabe-kályhával, fölcsavarta a világosságot, és rám meresztette félelemmel teli tekintetét.

– Azt álmodtam... hogy otthon vagyok – szólalt meg.

– Az én gondolatbeszédemet hallotta.

– Ön szólt hozzám?... A testvéremet hallottam. Az ő hangján szólt hozzám. Ő már halott. Ön szólított... ön szólított Theremnek? Én... ez sokkal szörnyűbb, mint gondoltam volna.

Megrázta a fejét, mint aki rémálmaitól kíván szabadulni, aztán kezébe temette az arcát.

– Harth, bocsásson meg...

– Nem, szólítson csak a nevemen. Ha egy halott ember hangján képes megszólalni a koponyámon belül, akkor szólítson csak a nevemen! Avagy ő talán Harthnak szólított volna? Ó, értem már, miért nem lehet hazudni a gondolatbeszédben! Rettenetes... Rendben van, szólj csak még egyszer hozzám.

– Várj.

– Nem. Folytasd!

Magamon éreztem szűrős, rémült tekintetét, s feléje sugároztam gondolataimat:

– Barátom, Therem, közöttünk nincs helye félelemnek.

Szemét nem vette le rólam, úgyhogy már-már azt hittem, nem jutottam el hozzá. De megértette, mert azt mondta:

– De igen, van. – Pár perc múlva erőt vett magán, és megnyugodva így szólt: – Az én nyelvemen szóltál hozzám.

– Merthogy te nem ismered az enyémet.

– Tudom, tudom, azt mondtad, szavakat fogok hallani... Mégis azt hittem, hogy másként... valami megértés formán...

– Az empátia más fán terem, habár van kapcsolat a kettő között. Ez épített hidat közöttünk ma este. Magában a gondolatbeszédben azonban az agy beszédközpontja kerül izgalomba, mint ahogy...

– Nem, nem, nem, majd ezt elmondod később. Miért beszélsz a testvérem hangján? – Hangja feszültségről árulkodott.

– Erre én nem tudok válaszolni. Fogalmam sincs. Mesélj valamit róla.

– Nusuth... Vértestvérem, Arek Harth rem ir Estraven... Egy évvel volt idősebb nálam. Ő lett volna Estre ura. Mi... én ugyanis az ő kedvéért mentem el hazulról. Már tizennégy éve, hogy meghalt.

Jó darabig mindketten hallgattunk. Nem tudhattam, meg se kérdezhettem, mi rejlett a szavai mögött: azt a keveset is, amit mondott, nehezen préselte ki magából.

Végül én törtem meg a hallgatást:

– Szólj hozzám, Therem. Szólíts a nevemen.

Tudtam, hogy most már képes rá: a kapcsolat létrejött, vagy ahogy a szakértők mondják: a két fázis összhangba került, de persze egyelőre még fogalma sem volt róla, hogyan zárhatja le akaratlagosan a sorompót. Ha gondolatolvasó lennék, most meghallhattam volna a gondolatait.

– Ne – tiltakozott. – Soha! Még ne.

Ám semmiféle megrázkódtatás, megilletődés vagy rémület nem tarthatta vissza sokáig ezt a mohó, kíváncsi szellemet. Alighogy újból kikapcsolta a világosságot, eljutott belső hallásomig a hebegése:

– Genry... – Még gondolatban sem tudott megbirkózni az l-lel.

Tüstént válaszoltam. Valami nyögésféle tört ki belőle, amelyben a félelem némi elégedettséggel keveredett.

– Elég! Elég! – tiltakozott fennhangon. Kis idő múlva végre elnyomott bennünket az álom.

Később se ment neki könnyebben. Nem mintha hiányzott volna belőle a képesség, vagy képtelen lett volna kifejleszteni magában a tudást, hanem mert az egész dolog mélyen fölkavarta, és nem tudott napirendre térni fölötte. Azt gyorsan megtanulta, hogyan húzza le a redőnyt maga körül, de érzésem szerint nem nagyon bízott benne. Valószínűleg mindannyian így voltunk vele, amikor évszázadokkal ezelőtt az első oktatók visszatértek Rokanon-földről, és magukkal hozták az „új tudományt”, hogy megtanítsanak rá bennünket is. Lehet, hogy a geltheni, aki teljes egyéniségnek tudja magát, a telepatikus beszédben épp ennek a teljességnek a megbontását, egyéniségének nehezen elviselhető megsértését véli fölfedezni. Az is lehet, hogy Estraven saját jellemében volt a hiba, amelyben az őszinteség és a tartózkodás egyként erős volt: minden szava a hallgatás mély kútjából tört elő. Az én gondolatomban is egy halott: a testvére Hangját vélte hallani. Nem tudom, a szereteten és a halálon kívül mi volt még közte és a testvére között, csak azt tudom, hogy valahányszor feléje sugároztam a gondolataimat, valami visszahőkölt benne, mintha fájó sebre tapintottam volna. Így aztán a közöttünk kialakult szellemi meghittség hiába ívelte át a köztünk lévő távolságot: ez az elektromos ív eléggé gyenge és elmosódó maradt, és várakozásommal ellentétben, nem gyújtott nagyobb világosságot, hanem még jobban kiemelte a sötétség mélységeit.

Közben teltek-múltak a napok, és mi egyre vonultunk a jégtáblán kelet felé. Tervezett időnknek a felénél, Odorny Anner napján igencsak messze voltunk még a távolság felétől. A távolságmérő szerint legyűrtünk ugyan vagy négyszáz mérföldet, ennek azonban aligha több mint kétharmada vitt közelebb a célunkhoz, és csak nagyon is körülbelül tudtuk megbecsülni, mennyi volt még hátra. Sok-sok napba, mérföldbe és élelemadagba került, mire fölverekedtük magunkat a Jégre. Estravent nem izgatta úgy az előttünk álló sok száz mérföld, mint engem.

– A szánunk megkönnyebbült – biztatott. – A vége felé még könnyebb lesz; és ha muszáj, napi fejadagunkból is lefaraghatunk. Eléggé telezabáltuk magunkat.

Azt hittem, tréfál, de esze ágában sem volt.

A negyvenedik meg a rákövetkező két napon beszorított bennünket a sátorba a hóvihar. A tétlenség hosszú óráit Estraven szinte szünet nélküli alvással ütötte agyon, enni viszont semmit sem evett, mindössze orshot és cukros vizet ivott az étkezések idején. Azt azonban megkövetelte, hogy én, ha fél porciót is, de egyek.

– Neked semmi gyakorlatod nincs a nélkülözésben – mondta. Megsértődtem.

– És neked, mint egy Uradalom urának, mint miniszterelnöknek, vajon mennyi van?

– Genry, mi addig gyakoroljuk a szűkölködést, amíg szakértők nem leszünk. Még otthon, Estrében, gyerekfővel megtanultam az éhezést, aztán meg a handdaraták között a Rotherer-erődben. Az igaz, hogy Erhenrangban kiestem a gyakorlatból, Mishnoryban azonban kezdtem újból belejönni. Tedd csak azt, amit mondok, barátom; én tudom, mit csinálok.

Ebben maradtunk.

Négy napig csikorgó hidegben folytattuk utunkat, a hőmérséklet egyszer sem emelkedett mínusz harminc fok fölé, ezután pedig kelet felől viharos erejű széllel újabb hóvihar tört ránk. Két perccel az első szélrohamok után olyan sűrűn szakadt a hó, hogy még a karnyújtásnyira lévő Estravent sem láttam. Hátat fordítottam neki, a szánnak meg a mindent betapasztó, vakító, fojtogató hóesésnek, hogy visszanyerjem a lélegzetemet, s amikor egy pillanat múlva visszafordultam, nyoma veszett. Neki, a szánnak, mindennek. Néhány lépést tettem arrafelé, ahol az imént voltak, és vakon körbetapogatóztam. Kiáltozni kezdtem, de nem hallottam a saját hangomat sem. Magamra maradtam ebben a világegyetemben, amelyben mindent betöltötték a sűrű, szürke hódárdák. Pánikba estem, és botladozva, kétségbeesetten szólongatni kezdtem gondolatban: Therem!

Ott térdelt a kinyújtott karom alatt, s onnan felelt:

– Gyere, segíts fölverni a sátrat.

Melléje guggoltam, és sohasem tettem említést pánikba esésem pillanatáról.

Ez a hóvihar két napig dühöngött; ezzel együtt már öt napot elvesztegettünk, de a java még hátravan. Nimmer és Anner a legviharosabb két hónap.

– Már egészen vékony szeletekre daraboljuk, nem igaz? – fordultam társamhoz az egyik este, miközben kimértem a gichy-michy-adagunkat, és beáztattam a forró vízbe.

Rám nézett. Határozott, széles arcát megviselte a nélkülözés: két arccsontja alá mély árnyék telepedett, szemei beestek, ajka kicserepesedett és kirepedezett. A jó ég tudja, hogy festhettem én, ha már ő is ennyire elanyátlanodott.

– Ha szerencsénk lesz, sikerülni fog – mosolyodott el –; ha nem lesz szerencsénk, akkor nem.

Kezdettől fogva egyre ezt hajtogatta. De én, aki telve voltam aggodalommal, és minduntalan az volt az érzésem, hogy most fogok utolsó kétségbeesett játszmámba, nem voltam abban az állapotban, hogy józanul hinni tudjak neki. Most is arra gondoltam, hogy amilyen keményen megdolgoztunk érte...

A Jég azonban nem tudta, hogy milyen keményen. Honnan is tudta volna? Ahhoz képest...

– Hogy állsz a szerencséddel, Therem? – szögeztem neki.

Erre a kérdésre nem mosolyodott el. De nem is válaszolt. Csak hosszas hallgatás után szólalt meg:

– Folyton azok járnak a fejemben ott, odalent. – Ott, odalent: így kezdtük nevezni mindazt, ami ott maradt délen, a jégmezőn túl, a táj, az emberek, az utak, a városok – minden, amiről oly nehezen tudjuk elképzelni, hogy valaha is létezett. – Elárulom neked, hogy mielőtt elhagytam volna Mishnoryt, üzentem rólad a királynak. A tudtára adtam, amit Shusgisból kivettem, hogy a Pulefen farmra akarnak küldeni. Akkor még magam sem voltam tisztában vele, mi a szándékom, csupán az ösztöneimre hallgattam. Azóta végiggondoltam, mi lehetett a tettem rugója. Valahogy így okoskodhattam: a király alkalmat kap, hogy megjátssza a shifgrethort. Tibe ellenezni fogja, Argaven azonban kezdi egy kissé terhesnek érezni Tibet, és nem hallgat a tanácsára. Érdeklődni fog: hol van a Követ, Karhida vendége? Mishnory azt hazudja, hogy sajnálatos módon az ősszel elvitte a hormláz. Akkor hogy lehetséges az, hogy követségünk jelentése szerint a Pulefen farmon sínylődik? – Hogy lenne ott, tessék, bizonyosodjék meg róla a saját szemével. – Ugyan, hogy gondolják, mi készpénznek vesszük Orgoreyn Kommenzálisainak szavát... Néhány hétre rá azonban a Követ, miután megszökött a Pulefen farmról, egyszerre csak fölbukkan Észak-Karhidában. Zavarodottság Mishnoryban, méltatlankodás Erhenrangban, Az Asztaltársaság, amelyet hazugságon kaptak, szégyenben marad. Argaven király úgy fogad téged, Genry, mint egy kincset, mint rég elveszett Tűzhelytestvérét. Egy időre. Neked pedig azon nyomban le kell hívnod a csillaghajódat. Az első adódó alkalommal sürgősen le kell hoznod Karhidába az embereidet, hogy elvégezd a küldetésedet, mielőtt Argavennek ideje lenne rá, hogy megint ellenségét lássa benned, mielőtt még Tibe vagy egy másik tanácsadója meglovagolná az őrültségét, és ismét elültetné benne a rémületet. Ha egyszer megállapodásra jut veled, azt meg is fogja tartani. Ha megszegné, saját shifgrethorját gyalázná meg. A Harge királyok megtartják a szavukat. Neked azonban gyorsan cselekedned kell, és hamar le kell hoznod a hajót.

– Meg is teszem, mihelyt a legkisebb jóindulat jelét fölfedezem.

– Dehogyis: elnézést kérek, hogy tanácsaimmal előállók, de nem szabad a jóindulat jelére várnod. Szerintem tárt karokkal fognak fogadni. Úgyszintén a hajót is. Karhidának az elmúlt fél év alaposan letörte a szarvát. Argavennek te fogod kezébe adni a lehetőséget, hogy fordítson a keréken. Szerintem élni fog a lehetőséggel.

– Rendben van. De te addig...

– Én Estraven vagyok, az áruló. Nekem az égvilágon semmi közöm hozzád.

– Eleinte.

– Eleinte – hagyta rám.

– El tudsz rejtőzni, ha veszély leselkedik rád?

– Ó igen, természetesen.

A vacsoránk közben elkészült, és nekiestünk az ételnek. Az evés olyannyira fontos és minden mást háttérbe szorító tevékenység volt, hogy sohasem beszélgettünk közben; teljes volt a tabu, annak őseredeti előírásával: egy szó sem esett, amíg az utolsó morzsát is be nem kebeleztük. Csak ezután szólalt meg:

– Remélem, helyesen okoskodtam. Bocsáss meg...

– ...hogy kész tanácsokkal látsz el? – szakítottam félbe, mert bizonyos dolgokat csak most értettem meg végre. – Persze hogy megbocsátok, Therem. Hogy is kételkedhetsz ebben? Tudhatnád, hogy nekem nem kell föladnom a shifgrethoromat.

Szavaim földerítették, de látszott, hogy még mindig furdalja valami az oldalát.

– Miért jöttél egyedül – szögezte nekem végül a kérdést –, miért küldtek ide magányosan? Amikor minden azon múlik, hogy az a hajó leszálljon. Mért nehezítették meg annyira a dolgodat, no meg a mienket is?

– Ekumeni előírás, aminek megvan az oka. Bár ami azt illeti, kezdek kételkedni benne, hogy valaha is jól értettem az okát. Azt hittem, miattatok kellett egyedül jönnöm, annyira magamra hagyatva és kiszolgáltatva, nehogy úgy érezzétek, mintha veszélyt hozhatnék rátok, vagy fölboríthatnám a hatalmi egyensúlyt: hogy szó se lehessen invázióról, hisz csak egy küldöncfiú jött. Ennél azonban többről van szó. Én egymagámban nem változtathatom meg a világotokat. Engem azonban megváltoztathat. Így egyedül nyitva kell tartanom a fülemet is, nemcsak a számat. Ha így, magamra hagyatva kapcsolatot teremtek – már ha egyáltalán sikerül kapcsolatot teremtenem –, ez nem lesz személytelen és pusztán politikai kapcsolat, hanem személyes, és mint ilyen, több is lesz meg kevesebb is politikai kapcsolatnál. Nem mi meg ők; nem én meg az; hanem én meg te. Nem politikai, nem pragmatikus, hanem misztikus. Bizonyos mértékig az Ekumen sem politikai testület, hanem misztikus valami. Rendkívül fontosnak tartja a kezdetet. A kezdetet meg az eszközöket. Alapelve szöges ellentéte annak az elvnek, hogy a cél szentesíti az eszközt. Ennélfogva kifinomult, lassú, kétes és kockázatos módszereket alkalmaz; olyasféléket, mint az evolúció, amely bizonyos értelemben a mintájául is szolgál... Miattatok küldtek hát ide egyedül? Vagy az én érdekemben? A jó ég tudja. Igen, ezzel nehezebbé váltak a dolgok. De ugyanolyan joggal én is a szemetekre hányhatnám, miért nem jutottatok el a légi járművek föltalálásához? Egy lopott kis repülőgép rengeteg megpróbáltatástól megmenthetett volna!

– Józan fejjel kinek juthatott volna eszébe, hogy repüljön? – mondta Estraven meggyőződéssel. Kérdése indokolt volt, ha meggondoljuk, hogy ezen a világon nincsen egyetlen szárnyas élőlény sem, sőt a Yomesh-szentek gyülekezetében még az angyalok sem repülnek, hanem szárnyak nélkül lebegnek alá a földre, mint a hópelyhek vagy ennek a virágot nem ismerő világnak a szélfútta spórái.

Nimmer közepe felé a viharos csikorgó hideget több napos csendes idő követte. A viharok délebbre, odalent dühöngtek, és mi élveztük a kissé borult, csaknem szélmentes időszakot. Eleinte a felhőzet nem volt vastag, s a táj köröskörül ragyogott a láthatatlan napnak a felhőkről és a hóról visszaverődő, egyenletes, szórt fényében. Reggelre ez a fényesség eltűnt, a felhő megsűrűsödött. Kiléptünk a sátorból, s mintha a semmibe zuhantunk volna bele. Megvolt a sátrunk, a szánunk, Estraven is ott állt mellettem, de sem ő, sem én nem vetettünk árnyékot. Köröskörül tompa félhomályban fürdött minden. A ropogós havon a legparányibb árnyék sem emelte ki a lábunk nyomát. Nem hagytunk magunk után semmi nyomot. A szánon, a sátron, rajta meg rajtam kívül minden elenyészett. Se nap, sem ég, se látóhatár, semmi, de semmi. Csak a fehéresszürke űr, s benne lebegtünk mi. Az illúzió annyira eleven volt, hogy nehezemre esett megállnom a lábamon. Az egyensúlyszervem megszokta, hogy a szememtől kap helyzetjelentést; ez azonban megszűnt: mintha megvakultam volna. Rakodás közben még csak hagyján, de menet közben, amikor semmi sem volt lelőttünk, tekintetünk tanácstalanul kószált a messzeségben, és nem volt, amiben megkapaszkodjon; eleinte mindez kellemetlen volt, később azonban kimerítővé vált. Sí volt a lábunkon, alattunk sastrugi nélküli firnhó, amely – ez az egy bizonyos volt – legalább ezerötszáz-kétezer méter vastag szilárd réteget alkot. Mindért feltétele megvolt, hogy jókora távot legyűrjünk. Iramunk azonban egyre lassult, ahogy a tökéletesen alaktalan tájon tapogatóztunk előre, és csak igen nagy akaraterővel tudtuk meggyorsítani a lépteinket. A felszín legkisebb változása is zökkenőszerűen ért, mint amikor lépcsőmászás közben hirtelen nemvárt lépcsőfokba botlunk, vagy lépcsőt várunk, de az hirtelen megszűnik alattunk – ugyanis az árnyéktalan levegőben semmit sem vettünk észre. Nyitott szemmel, vakon botorkáltunk előre. És ez így tartott napokon át, s a napi teljesítményünk egyre zsugorodott, mert délutánra már mindketten reszkettünk, és kivert a verejték az erőfeszítéstől még a kimerültségtől. Már-már vágyni kezdtem a hó, a hóvihar vagy akármi után; ehelyett azonban napokon keresztül ebbe a fehér ürességbe, vagy ahogy Estraven nevezte: ebbe az árnyéktalanságba dugtuk ki reggelenként a fejünket.

Az egyik délben, Odorny Nimmer napján, utunk hatvanegyedik napján, ez a vak, fehér üresség kezdett elmosódni és zsugorodni köröttünk. Azt hittem, most is, mint gyakran, a szemem káprázik, és ügyet sem vetettem a levegő halovány vibrálására, míg egyszerre csak meg nem pillantottam odafönt az apró, sápadt, élettelen napot. És lepillantva a földre, hatalmas fekete tömeget láttunk közvetlen előttünk a semmiből kibontakozni. Fekete csápok nyúltak-vonaglottak a magasba. Hirtelen megtorpantam, úgyhogy Estraven megpenderült a tengelye körül, ugyanis ezúttal mindketten a szán elé fogtuk magunkat.

– Mi ez?

Rámeredt a ködből csak homályosan elősejlő szörnyalakokra, aztán közönyösen odavetette:

– A szirtek... Az Esherhoth-szirteknek kell lenniük – és továbbindult.

Még több mérföld választott el bennünket tőlük, pedig én azt hittem, hogy a kinyújtott karommal elérhetem őket. Naplementére a fehér derengés sűrű talaj menti köddé zsugorodott össze, majd ez is szertefoszlott, és a sziklák teljes mivoltukban rajzolódtak ki előttünk: számtalan nunatak, vagyis hatalmas rovátkáit, töredezett sziklacsúcs magasodott ki a jégből, akár a jéghegyek, amelyeknek a nagy része a felszín alá merül: csupa kihűlt, régtől halott, elsüllyedt hegyorom.

Ezek szerint kissé eltértünk, északnak a legrövidebb útról, ha hinni lehet pontatlan térképünknek, amelynél jobbat nem tudtunk szerezni. Másnap első alkalommal vettük kissé dél felé az irányt.

19. HAZATÉRÉS

Szeles, borongós időben vánszorogtunk, s csak az Esherhoth-szirtek látványa öntött erőt belénk: hetek óta ez az első, ami megtörte a hó, a jég meg az ég örökös egyhangúságát. A térkép szerint nincsenek messze délen a Shenshey-mocsaraktól, keleten pedig a Guthen-öböltől. Térképünk azonban megbízhatatlanul ábrázolta a Gobrin vidéket. Rajtunk pedig egyre jobban erőt vett a kimerültség.

A térképpel ellentétben, közelebb voltunk a Gobrin Jégmező déli pereméhez, ugyanis két napra rá, hogy délnek fordultunk, máris találkoztunk turzásokkal meg jégszakadékokkal. A Jég nem volt annyira gyűrött és töredezett, mint a Tűzdombok környékén, de annál is revesebb. Lépten-nyomon hektárnyi kiterjedésű mélyedések akadtak utunkba, amelyekben nyáron nyilván összegyűlt a víz; vagy csalóka hókéreg, amely alatt lábnyi üreg képződött, és váratlanul hangos roppanással szakadt be alattunk; odébb apró gödröktől és repedésektől himlőhelyes területek; és egyre gyakrabban jókora szakadékok, régi jégvölgyek, egyik-másik hágónyi szélességű, mások csak méternyi átmérőjűek, de annál mélyebbek. Odyrny Nimmer napján (Estraven naplója szerint, én ugyanis nem vezettem feljegyzéseket) az égbolt tiszta volt, és erős északi szél fújt. Amint áthaladtunk a keskeny szakadékokat itt-ott eltömő hóhidakon, a szántalpak le-letörtek egy-egy jégdarabot, s azok csilingelő, finom kristályzenével, mintha ezüsthúrt pendítenének meg kristályütővel, jobbra-balra legördültek a kékes jégkutakba és jégszakadékokba. Most is emlékszem arra a napfényes reggelre, a szakadékok fölötti száguldás mámoros, álomszerű, emelkedett hangulatára. Az égboltot azonban fehér fátyol vonta be, a levegő megsűrűsödött, az árnyékok elhalványodtak, az égből és hóból elillant a kékség. Nem voltunk elkészülve rá, milyen veszéllyel fenyeget ezen a terepen az időnek ez a kifehéredése. Az erősen meg-revesedett havon Estraven húzta, én meg toltam a szánt; szemem a szánon tartottam, és minden gondolatomat a munkámra összpontosítottam, amikor váratlanul meglódult előttem a szán, és kis híján kitépte kezemből a keresztrudat. Ösztönösen megkapaszkodtam a rúdban, és odakiáltottam Estravennek, hogy „hé, lassabban”, azt gondolván, hogy sima útra érve megiramodott. A szán azonban hirtelen orral lefelé megtorpant, Estraven pedig eltűnt a szemem elől.

Kis híján eleresztettem a tartórudat, hogy megnézzem, hová tűnt a társam. Tiszta szerencse volt, hogy nem így tettem. Görcsösen szorongatva a szán fogantyúját, tanácstalanul nézegettem magam körül, amikor a megrokkant hóhíd megrepedt, újabb darab hullott a mélybe, és láthatóvá tette a szakadék száját. Ebbe lógott bele Estraven, és csak az én súlyom tartotta vissza a szánt, hogy utána ne zuhanjon: a szántalpak hátsó egyharmada fönnakadt a szilárd jégen. A szán hámjába befogott Estraven szabadon lógott a szakadék szájában, és súlyától a szán aprókat zökkent lefelé.

Teljes erőmből megragadtam a keresztrudat, és húzni, ráncigálni és feszíteni kezdtem kifelé a szánt a szakadék széléről. Csak nehezen adta meg magát. Teljes súlyommal ráfeküdtem a fogórúdra, és addig-addig rángattam, amíg csikorogva engedni nem kezdett, és egyszerre csak mindenestül fölhuppant a jégre. Estraven megkapaszkodott a szakadék szélében, és ezzel tehermentesítette a szánt. A hámjánál fogva nagy nehezen fölvonszolta magát, és arccal elterült a jégen.

Melléje térdeltem, hogy megpróbáljam kiszabadítani a hámból, mert megrémített, ahogy ott feküdt tehetetlenül, csak a melle emelkedett és süllyedt zihálva. Ajka elkékült, fél arcáról le volt horzsolva a bőr.

Bizonytalanul fölült, és sípoló suttogással hebegte:

– Kék... csupa kék... tornyok a mélységben... – Micsoda?

– Lent a szakadékban. Kék minden... és fényes.

– Nincs semmi bajod? Kezdte magára ölteni a hámot.

– Menj előre... a kőtélbe kapaszkodva... egy bottal – lihegte. – Tapogasd az utat.

Órákon keresztül így tapogatóztunk előre, míg egyikünk húzta a szánt, a másikunk nagy óvatosan, akár a macska a tojáshéjon, lopakodott előtte, minden talpalatnyi jeget megpróbálva a botjával. Télen csak akkor venni észre a szakadékot, amikor már föléje hajol az ember, és ekkor már késő lehet, mert a széle – amely nem is mindig szilárd – gyakorta fölébe hajlik. Minden elvétett lépés meglepetésként érte az embert: utána vagy zuhanás, vagy zökkenés következett. Semmi árnyék. Mintha sima, fehér, hangtalan gömbben: egy hatalmas, átlátszatlan üvegballonban lépkedtünk volna. Az üveg belül üres volt, mint ahogy kívüle sem volt semmi. Csak a fala volt tele repedésekkel. Tapogatás, lépés, tapogatás, lépés. Megtalálni azokat a láthatatlan repedéseket, amelyeken keresztül kieshetnénk a fehér üveggömbből, s zuhannánk, zuhannánk és zuhannánk.... Lassanként minden izomszálamat hatalmába kerítette valami ernyedetlen feszültség. Végtelenül nehezemre esett akár egyetlen lépést is megtennem.

– Mi baj van, Genry?

Csak álltam ott a semmi kellős közepén. Eleredtek a könnyeim, és fagybilincsbe verték a szempilláimat.

– Félek, hogy lezuhanok – nyögtem ki.

– De hiszen a derekadon van a kötél – korholt. Majd hozzám lépett, és látva, hogy a közelben nincs semmilyen szakadék, rájött, mi a baj, és kiadta a parancsot:

– Tábort verünk.

– Még korán van, néni állhatunk meg. De ő már bontotta is kifelé a sátrat. Később, miután haraptunk valamit, megmagyarázta:

– Ideje volt megállnunk. Azt hiszem, ilyen körülmények között lehetetlen folytatnunk az utat. A Jég lassan ereszkedik lefelé, és végig reves és üreges lesz. Ha látjuk, semmi vész, de árnyéktalan időben reménytelen minden próbálkozás.

– De hát hogy jutunk le akkor a Shenshey-mocsarakhoz?

– Ha megint keletebbnek fordulunk az eddigi délies irányból, akkor egészen a Guthen-öbölig újból szilárd jégre lelhetünk. Egyszer nyáron csónakról láttam a Jeget az öbölből. Fölnyomul egészen a Vörös-hegyekig, onnan aztán jégfolyókban csorog le az öböl felé. Ha az egyik ilyen gleccseren le tudnánk ereszkedni, akkor déli irányban egész Karhidáig elmehetnénk a befagyott tengeren, és nem a szárazföld, hanem a tengerpart felől lépnénk be az országba, ami talán szerencsésebb is lenne. Igaz, hogy ez legalább húsz, de az is lehet, hogy ötven mérfölddel meghosszabbítja az utunkat. Mi a véleményed, Genry?

– Az a véleményem, hogy addig, amíg ez a fehérség folytatódik, húsz lépést sem tudok megtenni.

– De ha kijutunk erről a szakadékos területről...

– Ó, igen, ha kijutunk ezek közül a. szakadékok közül, akkor minden nagyszerű lesz! És ha a nap újból kidugja a fejét, akkor fölültetlek a szánra, és ingyen elrobogok veled egész Karhidáig. – Az út vége felé járván, ilyen és ehhez hasonló tréfálkozásra még futotta az erőnkből; bármilyen bárgyú volt is a humorunk, arra jó, hogy a másikat mosolyra fakassza. – Nekem semmi más bajom nincs – tettem hozzá –, csak a heveny félelem.

– A félelem hasznos dolog. Akár a sötétség vagy az árnyék. – Estraven mosolya olyan volt, mint egy csúf repedés egy hámló, repedezett álarcon, amelyen a fekete szőrkorona alatt két fekete kavics csillog. – Különös, hogy a napvilág önmagában kevés; ahhoz, hogy haladhassunk, árnyékra is szükségünk van.

– Add ide egy percre a jegyzetfüzetedet.

Éppen hogy bejegyezte a napi teljesítményünket, és valami számítást is végzett a hátralévő útról meg a készleteinkről. A Chabe-kályha mellett felém nyújtotta az apró noteszt meg a szénceruzát. A hátsó borító belső fehér lapjára egy kört rajzoltam, ebbe két görbe ívet, majd a szimbólum yin felét besatíroztam, és az egészet társam kezébe nyomtam.

– Ismered ezt a jelet?

Furcsa arckifejezéssel, hosszan vizsgálgatta, majd tagadólag megrázta a fejét.

– Nem ismerem.

– Egyaránt megtalálható a Földön, Hain-Davenanton, Chiffewaron. Yin és yang. A fény a sötétség balkeze... ugye így van? Fény, árnyék. Félelem, merészség. Hideg, meleg. Nő, férfi. Ez vagy te, Therem. Mindkettő és egy. Árnyék a havon.

*

A következő napon északkeletnek tartottunk a fehér ürességben, amíg az utolsó repedés is el nem tűnt a semmi talapzatán: megint eltelt egy nap. Kétharmados fejadagra fogtuk magunkat, abban reménykedve, hogy így a hosszabbik úton is kitart az élelmünk. Úgy éreztem, az sem sokat számítana, ha elfogyna, hiszen alig van különbség a kevés és a semmi között. Estravennek azonban megint melléje szegődött a szerencse, amikor a megérzését vagy ösztönét követte, vagy ha úgy tetszik, hallgatott a tapasztalataira és az eszére. Négy napig tartott az utunk keletnek, s napi tizennyolc-húsz mérföldes teljesítményével a legeredményesebb négy napunk volt ez; csak akkor szakadt hirtelen vége a tizenöt fok körüli csendes időnek, s mire a nap elenyészett, elől-hátul, oldalt kavargott a hóförgeteg, és finom hószemcséket sodort az arcunkba-szemünkbe. Három napon keresztül hallgattuk a sátorban a hóvihar dühöngését, három hosszú napig zúdult ránk a nem lélegző tüdő szavak nélküli, ádáz gyűlölete.

– A végén én is vissza fogok üvölteni neki szóltam oda gondolatban Estravennek, aki a maga tétova szertartásosságával, amitől gondolati érintkezésünkben sem tudott megszabadulni, visszasugározta:

– Semmi értelme. Úgyse hallgat rád.

Hosszú órákat átaludtunk, haraptunk egy keveset, kezeltük a fagyásainkat, gyulladt és zúzott sebeinket, szellembeszélgettünk, aztán újfent aludtunk. A három napig tartó bömbölés előbb zokogássá, majd szipogássá csendesedett, aztán teljesen elült. Fölkelt a nap. A nyitott szelepajtón keresztül beragyogott az ég. Szívünk földerült, bár túlságosan elcsigázottak voltunk ahhoz, hogy ez a derű fürgeségben vagy lázas tevékenységben oldódjék föl. Sátort bontottunk – ami csaknem két órát emésztett föl, mert úgy mozogtunk, mint két aggastyán – és fölkerekedtünk. A terep lefelé lejtett; semmi kétség, a hó tökéletes volt sízésre. Sütött a nap. A hőmérő délelőtt mínusz húsz fokot mutatott. A mozgás mintha megduzzasztotta volna az erőnket, gyorsan, könnyedén robogtunk. Aznap csak a csillagok vetettek véget rohanásunknak.

Vacsorára Estraven teljes porciókat osztott ki. Ha így folytatjuk, csak hét napra elég a készletünk.

– Fordul a kerék – mondta ünnepélyesen. – Ha az iramot tartani akarjuk, ennünk kell.

– Enni-inni, örvendezni! – kurjantottam. Az étel jókedvre derített. Szertelenül elnevettem magam. – Együtt mindet: enni-inni-örvendezni. Mert evés nélkül nincs jókedv, nem igaz? – Ugyanolyan titokzatos dolognak tűnt ez nekem akkor, mint a yin-yang kör, de hamar lelohadt a kedvem. Volt valami Estraven tekintetében, ami megfagyasztott. Sírhatnékom támadt, de türtőztettem magam. Estraven gyengébb volt nálam, nem volna szép tőlem, ha őt is sírásra fakasztanám. De már aludt is; ölében a bögrével, ültő helyében nyomta el a buzgóság. Nem vallott rá ez a rendszertelenség. Ám nem is olyan rossz ötlet aludni.

Másnap reggel elég későn ébredtünk, dupla reggelit ettünk, utána magunkra öltöttük a hámot, és könnyű szánunkkal meg sem álltunk a világ végéig.

A világ végén túl – a világ itt egy meredek, köves lejtőben végződött, amely fehéren és rőten vibrált a sápadt napfényben – elénk tárult a befagyott tenger: az egyik partjától a másikig, Karhidától az Északi-sarkig jégpáncélba öltözött Guthen-öböl.

Mire a Vörös-hegyeknek nekitorlódott jégmező turzásain, árkokkal, padkákkal, éles jégtáblákkal összevissza szabdalt felületén levergődtünk a tenger jegére, beletelt az egész délután és a rákövetkező nap. A második napon megszabadultunk a szántól, holmijainkból két hátipoggyászt csináltunk: az egyikbe került a sátor, a másikba a hálózsákok, az élelmet meg egyenlő arányban elosztottuk, és így alig több mint tíz kiló teher jutott egyre; az enyémhez hozzácsaptam a Chabe-kályhát, és még így is kevesebb volt a hátizsákom tizenöt kilónál. Jó érzés volt, hogy nem kell többé vég nélkül tolni meg húzni, vonszolni meg cipelni azt a szánt, s ezt ki is fejeztem Estravennek. Ő egy pillantást vetett hátrafelé az elhagyott szánra – parányi kacat a végeláthatatlan jég-és vöröses kőmező közepette.

– Megszolgálta a magáét – csak ennyit mondott. Hűségét kiterjesztette a dolgokra is, a türelmes, kitartó, megbízható tárgyakra, amelyeket használunk, amelyek hozzánk nőnek, amelyek életünk részét alkotják. Sajnálatot érzett a szán iránt.

Aznap este, utunk hetvenötödik napján, amiből ötvenegyet töltöttünk a jégmezőn, Harhahad Anner napján leereszkedtünk a Gobrin Jégről, és ráléptünk a Guthen-öböl jegére. Aznap is erősen ránk esteledett. Csikorgó hideg volt, de tiszta és csendes, s a szántól megszabadulva könnyedén siklottunk sítalpainkon a sima jégen. Amikor aztán éjszakára letáboroztunk, furcsa volt arra gondolni, hogy a talpunk alatt nincs mérföldnyi vastag jég, és mindössze pár lábnyi réteg választ el bennünket a sós tengervíztől. De nem sokat meditáltunk; evés után nyomban elnyomott az álom.

Másnap ismét tiszta, bár kegyetlenül hideg időre virradtunk – napkeltekor mínusz negyven fokot mutatott a hőmérőnk –, és dél felé tisztán kivehettük az itt-ott kioltott gleccsernyelvekkel tarkálló partot, amely szinte egyenes vonalban húzódott déli irányban. Eleinte partközeiben haladtunk.

Az északi szél segített hátulról, egészen addig, amíg két magas, narancsszínű hegyorom között ránk nem tátotta a száját egy tágas völgykatlan; ebből a kitátott szájból olyan erővel kapott oldalba a viharos szél, hogy mindkettőnket ledöntött a lábunkról. Kénytelenek voltunk kikanyarodni keletnek a nyílt jégre, ahol már megállhattunk a lábunkon, és folytathattuk utunkat.

– A Gobrin Jég kiköpött minket a szájából – jegyeztem meg.

Másnap a távolban világosan kirajzolódott előttünk a partvonal keleti íve. Jobbra tőlünk Orgoréyn terült el, az a kék görbület ott elöl azonban már Karhida volt.

Aznap bekebeleztük az utolsó orsh-magot, a néhány dekányi kadikcsíra-maradékot; összes megmaradt készletünk két-két fontnyi gichy-michy meg vagy tizenöt deka cukor volt.

Most veszem észre, hogy hiába is próbálnám pontosan leírni utunk utolsó napjait, ugyanis alig emlékszem rájuk. Az éhség néha kiélesíti az érzékeket, ám csak akkor, ha nem párosul határtalan kimerültséggel; úgy hiszem, minden érzékszervem teljesen eltompult. Arra még emlékszem, hogy az éhségtől görcsbe rándult a gyomrom, a görcs kínjaira viszont már nem. Egész idő alatt a szabadság, a megmenekülés örömteli mámorában lebegtem; ezenkívül végtelen álmossággal küszködtem. A tizenkettedik napon, Posthe Anner napján értünk földet, s a jeges parton fölvergődtünk a Guthen-mellék sziklás, hófedte pusztaságára.

Karhidában voltunk. Elértük célunkat. Győzelmünk majdnem pirruszi győzelem volt, ugyanis mindenünk elfogyott. Forróvíz-lakomával ünnepeltük meg célba égésünket. Másnap reggel fölkerekedtünk, hogy utat, valamilyen települést keressünk. A táj elhagyatottnak látszott, térképünk nem volt. Ha volt is út, embermagasságnyi hóréteg alatt rejtőzött, s tudtunkon kívül táján több fölött is átgázoltunk. Művelésnek semmi nyoma. Aznap meg a következő nap délnek meg nyugatnak vándoroltunk, s a második nap estéjén a sötétség és a szállingózó hó függönyén át valami fénypont csillant a távoli domboldalon. Egyikünk sem mert megszólalni, csak álltunk és bámultuk.

– Csak nem világosság? – szólalt meg végre útitársam rekedten.

Késő este volt, mire becammogtunk egy karhidai faluba; az egyetlen utca két oldalán csúcsos tetős, sötét házak sorakoztak, a föltornyozott kemény hó téli ajtóik küszöbéig ért. Megtorpantunk a melegbolt előtt: ennek az ablakából szűrődött ki a keskeny zsalugáterek résein át a sárgás fénysugár. Föltártuk az ajtót, és beléptünk.

Odsorny Anner volt, utunk nyolcvanegyedik napja; tizenegy nappal túlléptük az Estraven tervezte határidőt. Élelmiszerkészletünket jól kiszámította: legfeljebb hetvennyolc napra volt elegendő. 840 mérföldet tettünk meg a szán mércéje meg az utóbbi napok becslése alapján. Ebből a távolságból rengeteget elvesztegettünk vargabetűkre, és ha valóban nyolcszáz mérföldet kellett volna áthidalnunk, sohasem érünk célba; mihelyt szert tettünk egy pontos térképre, kiszámítottuk, hogy ez a falu alig 730 mérföldre van a Pulefen farmtól. Minden egyes mérföld és minden egyes nap lakatlan, néma sivatagon vezetett; csak a kő, a jég, az égbolt meg a némaság, más semmi, nyolcvanegy napig, meg mi ketten.

Egy gőzfürdő melegségű, ragyogóan megvilágított, nagy helyiségben találtuk magunkat; a terem teli volt étellel, az ételek illatával, emberekkel és emberi hangokkal. Megragadtam Estraven vállát. Idegen arcok fordultak felénk, idegen tekintetek. Hihetetlennek tűnt, hogy mások is vannak a világon, akik nem hasonlítanak Estravenre. Elfogott a rémület.

A valóságban a helyiség nem volt nagy, és az idegenek tömege mindössze hét vagy nyolc emberből állott, akik kezdetben legalább annyira megdöbbentek, mint jómagam. Mert ki állít be a tél közepén, északról, éjjel a Kurkurast Uradalomba? Szájukat ellátva ránk meredtek, és a beszédzsivaj egyszerre elült.

Estraven szólalt meg, helyesebben alig hallhatóan suttogja:

– Az Uradalom vendégszeretetét kérjük. Zaj, lárma, zavarodottság, riadalom, üdvözlés.

– A Gobrin Jégen keresztül jöttünk ide. Még erősebb zaj, hangok, kérdések; az emberek körénk csoportosultak.

– Befogadjátok-é a barátomat is?

Azt hittem, én tettem föl ezt a kérdést, pedig Estraven mondotta ezt is. Valaki széket tolt alám. Ételt hoztak, gondozásukba vettek mindkettőnket; mintha hazajöttünk volna, maguk közé fogadtak.

Ennek a földhözragadt, perlekedő, izgága, tudatlan, ágrólszakadt falusi népnek a nagylelkűsége elfeledtette velünk a hosszú út minden megpróbáltatását. Amijük volt, megosztották velünk. Nem méricskélték, nem számolgatták. És Estraven úgy fogadta mindezt, mint az úr az urak között, vagy koldus a koldusok között, mint olyan ember, aki az övéi között van.

Ezeknek a halászembereknek a szemében, akik a világ végén is túl, egy alig-alig lakható földrésznek ember számára még éppen hogy elviselhető szélén tengődnek, a becsület ugyanolyan fontos volt, mint az élelem. Tisztességesnek kell lenniük egymás iránt, hiszen alig-alig akad, amit kicsalhatnának a másiktól. Estraven tisztában volt ezzel, és amikor egy-két nap múlva hozzánk settenkedtek, és hímezve-hámozva, megadva a shifgrethornak, ami a shifgrethoré, érdeklődni kezdtek, hogy mi vitt rá bennünket, hogy a telet a Gobrin Jégen való kószálással töltsük, Estraven minden teketória nélkül azt válaszolta:

– Nincs ínyemre a hallgatás, ám inkább ezt választom, mint a hazugságot.

– Mindenki tudja, hogy hiába semmizik ki a tisztességes embereket: az árnyékuk ettől nem lesz rövidebb – jegyezte meg a melegbolt szakácsa, aki rangban közvetlenül a falufőnök után következett, és akinek telente szinte az egész Uradalom a boltjában lakott.

– Van, akit Karhidában, van, akit Orgoreynben semmiznek ki – felelte Estraven titokzatosan.

– Úgy igaz; és van, akit a törzse, s van, akit Erhenrangban a király.

– A király hiába próbálkozik: senkinek az árnyékát nem rövidítheti meg – felelte Estraven, és úgy látszik, a válasz kielégítette a szakácsot. Mert ha Estravent a saját törzse vetette volna ki, akkor gyanúra adna okot, ám a királyi gáncsnak nincs jelentősége. Ami pedig engem illet, lerítt rólam, hogy külföldi vagyok, akit Orgoreyn tett földönfutóvá, s ezt egyenesen a javamra írták.

Kurkurasti vendéglátóinknak nem árultuk el a nevünket. Estraven nem szívesen használt volna álnevet, igazi személyazonosságunkat viszont nem vallhattuk be. Elvégre törvénytelen dolgot cselekedtek, amikor szóba álltak Estravennel, nem is beszélve arról, hogy etették, fölruházták, és a házukba fogadták. Még egy olyan isten háta mögötti faluban is volt rádió, mint ez itt a Guthen-parton, és nem hivatkozhattak arra, hogy nem volt tudomásuk a száműzetési parancsról; csakis akkor számíthattak elnézésre, ha nem ismerték a vendégeik kilétét Estraven egyből fölmérte házigazdái sebezhetőségét, mielőtt nekem ez egyáltalán megfordult volna a fejemben. Harmadik este bejött a szobámba, hogy megbeszéljük a továbbiakat.

A karhidai falu egy régi földi várra hasonlít abban, hogy nincsenek benne elkülönített lakások. Ennek ellenére mind az ötszáz falusi elkülönülhetett, sőt elzárkózhatott egymástól a Tűzhely, a Kereskedelem, az Aluradalom (Kurkurastnak nem volt saját ura), a Külsőház régi, magas, zegzugos épületeinek folyosóiról nyíló, méteres falú szobáiban. Nekünk a Tűzhely legfelső emeletén adtak egy-egy szobát. Éppen a Shenshey-moesarak tőzegjével táplált parányi, forró, bűzös kandalló mellett üldögéltem, amikor Estraven belépett hozzám.

– Hamarosan el kell hagynunk ezt a helyet – mondta.

Most is előttem áll mezítlábas, félmeztelen alakja – semmi sem volt rajta a főnöktől kapott bő prémnadrágon kívül –, amint árnyéka meg-meglebbent a szoba falára vetődő kandallófényben. A karhidaiak szobáik magányában és az ő fogalmaik szerinti melegében, gyakorta járkálnak félmeztelenül vagy ruhátlanul. Az út lefaragta Estravenről azt a kerekded, szívós mokányságot, ami olyannyira jellemző a getheniekre: teste összeaszott, tele volt sebhellyel, arcát ragyásra égette a fagy. Inas, sötét alakja árnyként lebegett a tűz nyugtalanul vibráló fényében.

– És hová?

– Szerintem délre és nyugatra. A határ felé. Mindenekelőtt találnunk kell egy rádióállomást, amely elég erős ahhoz, hogy elérhesd vele a hajódat. Ezután pedig búvóhelyet kell találnom, vagy egy időre vissza kell térnem Orgoreynbe, nehogy azoknak a nyakába zúdítsam a törvény haragját, akik itt segítenek rajtunk.

– És hogy akarsz visszajutni Orgoreynbe?

– Úgy, mint korábban: a határon át. Az orgoták semmit sem hozhatnak föl ellenem.

– És hol találunk adót?

– Legközelebb Sassinothban.

Elhúztam a számat. Mire ő elvigyorodott.

– Közelebb nincs?

– Legfeljebb százötven mérföld; többet megtettünk ennél rosszabb terepen is. Itt már utak vannak, útközben megszánhatunk, és talán egy motoros szán is fölvesz.

Kénytelen-kelletlen beleegyeztem, bár eléggé lehangolt a gondolat, hogy megint utazás vár ránk, méghozzá nem is hazafelé, hanem az istenverte határra, ahol Estraven visszamehet száműzetése színhelyére, hogy engem magamra hagyjon.

Dúltam-fúltam egy darabig, végre kifakadtam:

– Karhida csak egy feltétellel csatlakozhat az Ekumenhez. Argavennek vissza kell csinálnia a száműzetésedet.

Nem felelt, csak szótlanul bámult a tűzbe.

– Nem tréfálok – erősködtem. – Ez legyen az első.

– Köszönöm, Genry – szólalt meg. A hangja, amikor mint most is, belső melegtől izzott, olyan volt, mint egy asszonyé: rekedtes, búgó. Meleg, mosolytalan tekintetét rám függesztette. – Én már rég lemondtam róla, hogy viszontlássam a hazámat. Merthogy már húsz éve számkivetésben élek. Ez a mostani nem sokat változtat a dolgon. Majd én kezembe veszem az én dolgaimat, te meg a tieidet meg az Ekumenét. Ebben egyedül csak magadra hagyatkozhatsz. De hát erről még korai beszélni. Hívd le a hajódat!

Majd ha ez megtörténik, akkor gondolkodom a továbbiakról.

Még két napot maradtunk Kurkurastban, nagyokat ettünk, pihentünk, és vártuk, hogy befusson dél felől az az útegyengető jármű, amely minket is magával vihet visszaútján.

Házigazdáink rávették Estravent, hogy mesélje el a Jégen való átkelésünk egész történetét. Ő aztán, aki a szóbeli irodalmiságon nevelkedett, valóságos szagát kerekített belőle, amely annak ellenére, hogy jócskán megtűzdelte a hagyományos fordulatokkal, sőt előregyártott epizódokkal, pontosan és érzékletesen visszaadta az egész kálváriát, a Drumner és Dremegole közötti átkelés kénköves lángjától és éjszakai homályától egészen addig, hogyan törtek ki a Guthen-öbölre a hegyek szájából az üvöltő szélrohamok; nem feledkezett meg a komikus betétekről sem, mint például arról, hogyan pottyant ő bele a jégszakadékba, vagy a sejtelmes leírásokról, teszem azt, amikor a Jég titokzatos hangjairól és hallgatásáról, az árnyéktalan napokról, az éjszaka sötétségéről regélt. Tekintetemet barátom sötét arcára függesztve, magam is ugyanolyan lenyűgözve figyeltem szavait, mint házigazdáink.

Az útegyengető masina kabinjában szorosan egymáshoz zsúfolódva elbúcsúztunk Kurkurasttól. Járművünk egyike volt azoknak a nehéz motoros munkagépeknek, amelyek elegyengetik és keményre tömörítik a karhidai utakon a havat: ez az egyetlen mód rá, hogy télen járhatóvá tegyék az utakat, minthogy a hó eltakarítására a királyság erejének és pénzének a fele sem lenne elég, és különben is telente az egész közlekedés szántalpakon bonyolódik le. A behemót masina óránként kétmérföldes sebességgel cammogott velünk, és jócskán beesteledett, mire a Kurkurasttól délre lévő legközelebbi faluba beértünk. Itt szokás szerint szívesen fogadtak, megetettek, és éjszakára elszállásoltak; másnap gyalogosan folytattuk utunkat. A part menti hegyek, amelyek nagyrészt fölfogják a Guthen-öbölre lezúduló éjszakai szeleket, a tenger felé estek tőlünk, azonkívül lakottabb tájakon vitt az utunk, nem tábortól táborig, hanem Tűzhelytől Tűzhelyig. Vagy kétszer sikerült fölkérezkednünk motoros szánra is, egy alkalommal harminc mérföldre elvitt bennünket. A gyakori sűrű havazás ellenére az utak keményre voltak döngölve, és jól láthatóan meg voltak jelölve. Tarisznyánkból sohasem hiányzott az étel, amellyel előző vendéglátóink bocsátottak útnak minket, a napi kutyagolás végén is mindig várt ránk fedél és meleg.

Mégis, hiába volt könnyű az utunk, hiába fogadtak mindenütt vendégszeretőén bennünket, ez a nyolc-kilenc nap volt egész utazásunk légnehezebb, legsivárabb időszaka, rosszabb, mint fölkapaszkodnunk a jégmezőre, rosszabb, mint az utolsó éhes napok. A szagának vége, otthagytuk a Jégeri. Kiütközött rajtunk a fáradtság. Menni is rossz irányba mentünk. Az öröm kiapadt belőlünk.

– Muszáj néha a kerék ellenében kapaszkodnunk – biztatgatott Estraven. Ő ugyanolyan kitartó volt, mint azelőtt, de az erélyt járásában, hangjában, egész magatartásában a türelem váltotta fel, no meg a konok elszánás. Alig lehetett hangját hallani, szellembeszédbe is csak ritkán elegyedett.

Megérkeztünk Sassinothba. Ez néhány ezres kisváros magasan a befagyott Ey fölötti dombokon: fehér tetők, szürke falak, a dombokon erdőcskék és kiálló sziklák fekete foltjai, fehér mezők, fehér folyó; csupa fehérbe öltözött a folyón túl is a vitatott Sinothvölgy...

Jószerivel üres kézzel érkeztünk ide. Ami az útifölszerelésünkből megmaradt, jórészt szétosztogattuk szíves vendéglátóink között, és mostanra egyebünk sem maradt a Chabe-kályhánál, a sítalpaknál meg a rajtunk lévő ruháknál. Ilyetén megkönnyebbülvén, némi kérdezősködés után eljutottunk – nem a városba, hanem egy félreeső tanyára. Elég nyomorúságos hely volt, nem tartozott egyetlen Uradalomhoz sem: magányos gazdaság volt a sinoth-völgyi elöljáróság hatáskörében. Amikor Estraven fiatal titkárként tevékenykedett ebben az elöljáróságban, jó barátságban volt a tanya tulajdonosával, sőt a tanyát is ő vette, neki egy-két évvel ezelőtt, amikor abban a reményben, hogy ezzel elejét veszi a Sinothvölgy birtoklása körüli viszálynak, segített betelepíteni az Ey folyótól keletre eső területet. Maga a farmer – egy Estravennel egyívású, zömök, nyájas ember – nyitott ajtót. Thessicher néven mutatkozott be.

Estraven az arcába húzott kámzsával jött végig a vidéken. Attól félt, hogy fölismerik. Holott aligha volt mitől tartania: jó szem kellett hozzá, hogy valaki ebben az ütött-kopott csavargóban Harth rem ir Estravenre ráismerjen. Thessicher is lopva, vizsla tekintettel vizsgálgatta: sehogy sem akarta elhinni róla, hogy az, akinek kiadja magát.

Thessicher bevezetett bennünket a házába, s amennyire szegényes háztartásából tellett, a legjobb vendéglátásban részesített. Pedig feszélyezte a jelenlétünk, s szíve szerint szabadult volna tőlünk. Meg lehetett őt érteni, hiszen azzal, hogy bennünket befogadott, a vagyonát tette kockára. Minthogy a vagyonát végeredményben Estravennek köszönhette, s ha Estraven annak idején nem gondoskodik róla, ugyanolyan földönfutó lenne talán, mint mi most, némi joggal elvárhattuk tőle, hogy vállaljon egy kis kockázatot értünk. Barátom azonban nem ellenszolgáltatásként kérte a segítségét, hanem barátságból, nem annyira Thessicher kötelességére, mint inkább a szeretetére hagyatkozva. És Thessicher valóban megenyhült irántunk, mihelyt első rémülete elpárolgott, és a maga karhidai olvadékonyságával fél éjszakán keresztül tüntetőén idézgette a kandalló mellett a régi időket és a régi közös ismerősöket. És amikor Estraven kirukkolt a kérésével, hogy nem tudna-e valahol egy rejtekhelyet, mondjuk egy eldugott vagy elhagyott tanyát ajánlani, ahol egy száműzött meghúzhatná magát egy-két hónapra, abban a reményben, hogy azalatt visszavonják a száműzetési ítéletét, Thessicher egyből rávágta:

– Maradj énnálam!

Estraven tekintete átforrósodott az ajánlatra, de nem fogadhatta el; és miután Thessicher is belátta, hogy ilyen közel Sassinothhoz nem lenne biztonságban, megígérte, hogy keres egy búvóhelyet. Sokkal könnyebb volna, mondotta, ha Estraven álnevet venne föl, és szakácsként vagy napszámosként helyezkedne el, ami talán nem a legkellemesebb, de még mindig jobb, mint visszatérni Orgoreynbe.

– Mi az ördögöt csinálnál te Orgoreynben? Miből élnél meg, he?

– Majd eltart a Kommenzalitás – felelte a barátom egy kicsit vidrára emlékeztető mosollyal az arcán. – Ugyanis minden egyednek biztosítanak munkát. Semmi gond. De én mégis szívesebben maradnék Karhidában, ha valóban úgy véled, hogy ez megoldható...

A Chabe-kályhát, egyetlen megmaradt értékünket megtartottuk. Így vagy úgy, de utunk legvégéig jó szolgálatot tett. Másnap reggel ugyanis, hogy Thessicher tanyájára megérkeztünk, síre kaptam, és bevittem a kályhát a városba. Estraven természetesen nem kísért el, de elmagyarázta, mit tegyek, és sikerült is mindent nyélbe ütnöm. A kályhát eladtam a Városi Áruházban, és az érte kapott jókora summával elmentem a dombtetőn lévő kicsiny Ipariskolába, és az ottani rádióállomáson vettem tíz perc „magánbeszélgetést magánállomással”. Minden állomás elkülönített bizonyos időt a napi műsorából ilyen rövidhullámú adásokra; és minthogy többnyire a kereskedők szokták igénybe venni, hogy a Szigeteken, Sithben vagy Perunterben lévő megbízottaikkal vagy ügyfeleikkel kapcsolatba lépjenek, a díjszabás elég borsos, ha nem is elviselhetetlen. Annál mindenesetre kevesebb, mint egy használt Chabe-kályha ára. Az én tíz percem a harmadik óra elejére, késő délutánra esett. Nem nagyon, akaródzott azzal töltenem a napot, hogy ide-oda ingázzak a Thessicher-tanya meg Sassinoth között, ezért inkább a városban lődörögtem, és rendeltem egy kiadós, jóízű, olcsó ebédet az egyik melegboltban. Semmi kétség, a karhidai konyha jobb, mint az orgota. Evés közben eszembe jutott, mit mondott erről Estraven, amikor nekiszögeztem a kérdést, hogy gyűlöli-e Orgoreynt; és tegnap este is mennyi melegséggel a hangjában jelentette ki: „Szívesebben maradnék Karhidában...” És nem először elgondolkoztam rajta, mi is az a hazafiság, mi az igazi tartalma a hazaszeretetnek, miből fakad az a vágyakozó hűség, amely barátom hangját is megremegtette, és hogyan lehetséges, hogy az ilyen igaz szeretet gyakorta ostoba és gonosz vakbuzgósággá aljasul?

Ebéd után nyakamba vettem a várost. Az utcák, az üzletek és piacok eleven nyüzsgése – hiába volt csikorgó hideg, és záporozott a hó – valami valószínűtlen, meghökkentő színjátéknak tűnt föl a szememben. Még mindig nem tértem teljesen magamhoz a Jég magányossága után. Bizonytalanul ődöngtem a sok idegen között, és nagyon hiányzott mellőlem Estraven.

Alkonyatkor fölkapaszkodtam a meredek, havas úton az iskolához, s bebocsátásom után beavattak a nyilvános adóállomás kezelésébe. A kitűzött időben leadtam az „ébresztő”-jelet a közvetítő műholdnak, amely Dél-Karhida fölött vagy háromszáz mérföldnyi magasságban szinkronpályán keringett. A holdacska éppen ilyen eshetőségre volt szánva, mint a mostani, amikor az ansible híján nem tudom megkérni Ollult, hogy adjon jelzést a hajónak, nekem pedig sem időm, sem fölszerelésem nincs ahhoz, hogy a nap körüli pályán keringő hajóval kapcsolatba lépjek. A sassinothi adó teljesítménye bőven elegendő volt a föladatra, de minthogy a holdacska nem volt fölkészítve rá, hogy visszaigazolja a vételt, csupán a hajónak továbbította a jelet. Így nekem meg kellett elégednem azzal, hogy vaktában, leadtam az üzenetet. Arról nem bizonyosodhattam meg, hogy a hold fölfogta-e és továbbította-e a hajónak. Abban sem voltam bizonyos, egyáltalán jól tettem-e, hogy leadtam a jelzést. De már beletörődtem, hogy közönyösen fogadjak minden efféle bizonytalanságot.

Sűrűn eleredt a hó, és az éjszakát is a városban kellett töltenem, mert annyira azért nem ismertem az utat, hogy hóban és sötétben neki merjek vágni. Némi pénz még maradt a zsebemben, ám amikor fogadó iránt érdeklődtem, ragaszkodtak hozzá, hogy az iskolában szálljak meg; így a vacsorát néhány vidám diák társaságában költöttem el, éjszakára pedig az egyik hálóteremben adtak helyet. Azzal a kellemes érzéssel aludtam el, hogy biztonságban vagyok, és ezúttal is körülvesz az az egészen különleges és kifogyhatatlan kedvesség, amellyel Karhida elárasztja az idegeneket. Már eleve jó helyen szálltam le, és íme, most visszatértem ide. Ezzel az érzéssel aludtam el, ám egy zavaros álmokkal terhes, nyugtalan éjszaka után nagyon korán fölébredtem, és még reggeli előtt felkerekedtem Thessicher tanyájára.

A fagyos, tiszta égboltra fölkúszó parányi nap sugarai millió árnyékra bomlottak szét a hó dimbes-dombos felszínén. Az út szalagja csíkosán tarkállott a korai napsütésben. Az egész vidéken nem volt egy árva lélek sem; csupán messze elöl siklott velem szemben a síelők jellegzetes repülő mozgásával egy apró alak. Még jóval azelőtt, hogy az arcát kivehettem volna, fölismertem benne Estravent.

– Mi történt, Therem?

– El kell jutnom a határra – felelte, egy pillanatra sem csökkentve iramát. A futástól zihálva kapkodta a levegőt. Megfordultam, és most már ketten iparkodtunk nyugat felé, s én alig-alig bírtam tartani vele az iramot. Ott, ahol az út elágazott Sassinothnak, letért róla, és nekivágott a nyílt mezőnek. A várostól egy mérföldnyire északra átkeltünk a befagyott Ey folyón. Miután nagy nehezen fölkapaszkodtunk a meredek parton, kénytelenek voltunk megpihenni egy kicsit. Ebben a kondícióban nem sokáig bírtuk az ilyen versenyfutást.

– Mi történt? Csak nem Thessicher?...

– De igen. Hajnalban kihallgattam, amint a rádióján... – Estraven mellkasa zihálva fújtatott, ugyanúgy, mint amikor a kék jégszakadék szélén elterült. – Úgy látszik, Tibe díjat tűzött ki a fejemre.

– Átkozott, hálátlan árulója! – fakadtam ki, nem Tibére, hanem Thessicherre értve, aki a barátját adta el.

– Ez rá vall – mondta Estraven –, de én túl sokat követeltem tőle, túl nagy terhet raktam egy gyarló leiekre. Figyelj rám, Genry. Menj vissza Sassinothba.

– Legalább a határig hadd kísérjelek el, Therem.

– Lehet, hogy ott meg orgota őrökbe ütközünk.

– Én ideát maradok, ezen az oldalon. Az ég szerelmére...

Elmosolyodott. Még mindig zihálva föltápászkodott és elindult, én meg utána.

A viszály tárgyát képező völgy fagyos ligetein, buckás mezőin siklottunk végig. Rejtőzködésről, álcázásról szó sem lehetett. Két árnyékalak menekült a ragyogó ég alatt, a vakító fehér tájban. A terep egyenetlenségei sokáig elrejtették előlünk a határt, és már csak kétszáz méternyire voltunk tőle, amikor egyszerre szemünkbe ötlött a kerítés, fölül pirosra festett, a hóból alig félméternyire kilátszó oszlopaival. Az orgota oldalon nyoma sem látszott őrnek. Az innenső oldalon viszont sínyomok húzódtak, déli irányban pedig néhány apró alak mozgott a távolban.

– Őrség van ezen az oldalon. Meg kell várnod, Therem, amíg besötétedik.

– Tibe Felügyelői – fakadt ki dühödten, és megiramodott.

Sietve átvágtunk az imént magunk mögött hagyott kisebb emelkedőn; és elrejtőztünk az első búvóhelyen. Az egész hosszú napot itt vészeltük át a hemmenfák sűrűjében, egy kisebb mélyedésben; a hóval terhelt, vöröses ágak sátrat vontak körénk. Ezalatt számos tervet mérlegre tettünk, hogyan is tudnánk elkerülni a különösképpen baljós vidékről: a határ vonalát követve vonuljunk-e odébb észak vagy dél felé, vagy esetleg vágjunk neki a Sassinothtól keletre húzódó domboknak; sőt még az is fölvetődött bennünk, hogy térjünk vissza északra a lakatlan vidékekre; de mindegyik tervet el kellett vetnünk. Estraven jelenléte nem titok többé, és most már nem mozoghatunk Karhidában olyan nyíltan, mint eddig. És rejtőzködve semeddig sem jutnánk el: se sátrunk, se élelmünk, sőt erőnk se sok maradt. Csak egyetlen lehetőség állt nyitva előttünk: egyenesen nekivágni a határnak.

Kuporogtunk hát a sötét fák alatt, a sötét lyukban. Szorosan összebújtunk, hogy egymást melengessük. Dél körül Estraven elszunyókált, én azonban túlságosan éhes voltam és fáztam, hogysem aludni tudtam volna; csak feküdtem ott a barátomhoz bújva, és egyfajta kábulatban próbáltam visszaemlékezni; mit is mondott egyszer: A kettő egy, élet és halál, egymást átölelve... Egy kicsit olyan volt, mintha ott volnánk fönn a Jégen, csakhogy tető nélkül, étlenül, pihenés híján: csak a kettőnk baráti köteléke maradt meg, és ez is megszakad hamarosan.

Délután befátyolosodott az ég, és a hőmérséklet süllyedni kezdett. Még szélmentes üregünkben is annyira lehűlt, hogy nem ülhettünk ott tovább mozdulatlanul. De hiába toporogtuk körül a rejtekünket, naplementére ugyanaz a görcsös reszketés vett elő, mint ott, Orgoreynben a börtönkocsiban. Úgy tűnt, sohasem akar besötétedni. A kékes alkonyi félhomályban előbújtunk a gödrünkből, és fától fáig, bokortól bokorig lopakodva átvágtunk az emelkedőn, míg föl nem tűntek a sápadt hóban a határkerítés árnyszerű oszlopai. Semmi fény, semmi hang, semmi mozgás. A távolban délkeleti irányban halványan pislákoltak egy kisváros vagy egy kis orgoreyni Kommenzális falucska sárgás fényei: Estraven oda beállíthat hamis személyi igazolványával, és ha mást nem, éjszakai szállást kaphat a helyi börtönben, netán a legközelebbi Községi önkéntes Farmon. És most az utolsó pillanatban, egy perccel sem előbb, döbbentem csak rá, amit az én önzésem és Estraven hallgatása eddig eltakart előlem, hogy hova is megy ő, és mi vár ott őreá.

– Therem, várj! – kiáltottam, de ő már siklott lefelé a domboldalon: mestere volt a lesiklásnak, és ezúttal nem kellett miattam fékeznie magát. Hosszú, sebes ívben tűnt el a havas lejtő árnyai között. Menekült tőlem, bele egyenesen a határőrök golyóiba. Úgy tűnik, mintha figyelmeztető kiáltásokat vagy megállási parancsokat küldtek volna feléje, fény is villant valahol, de lehet, hogy mindezt csak álmodtam; elég az hozzá, hogy nem állt meg, hanem villámként siklott tovább a kerítés felé, és még mielőtt elérte volna azt, leterítették. Nem a szónikus puskával, hanem a muskétával, ezzel az ősi puskával, amely maréknyi fémszilánkot okád magából. Halálos lövést szántak neki. Már haldoklott, mire melléje értem, sítalpai égnek meredtek a hóból, ő maga kicsavart testtel hevert a hóban, fél mellét széttépte a lövés. Kezembe vettem a fejét, és szólongattam, de nem felelt; csak egyetlenegyszer tört föl belőle, öntudatának utolsó föllobbanásaként, a néma kiáltás: Arek! Ez volt a válasza az én szeretetemre. És vége. A hóban guggolva magamhoz szorítottam, míg el nem szállt belőle a lélek. Senki sem avatkozott közbe. Aztán fölparancsoltak, majd egyikünket erre, másikunkat arra vittek: engem a börtönbe, őt az örök sötétségbe.

20. EGY FÖLÖSLEGES ÚT

Estraven azokban a följegyzéseiben, amelyeket a Gobrin Jégen való barangolásaink közben vezetett, egy helyütt csodálkozva jegyzi meg, hogy vajon miért szégyelli útitársa a sírást. Már akkor megmondhattam volna neki, hogy nem annyira a szégyen, mint inkább a félelem tart vissza tőle. És most itt, a Sinothvölgyben, halálának estéjén, megint úton voltam a fagyos világba, ahol már a félelemnek is megszűnt a hatalma. Itt aztán rájöttem, hogy sírhat az ember, amennyi jólesik, ám vigaszt nem lel benne.

Visszavittek Sassinothba, és börtönbe zártak, mert egy törvényen kívüli személy társaságában találtak, no meg bizonyára azért is, mert nem tudtak mit kezdeni velem. Bár a hivatalos rendelkezés még nem jött meg Erhenrangból kezdettől fogva jól bántak velem. Karhidai börtönöm a sassinothi Urak Tanácsának tornyában volt egy bútorozott szobában; volt benne tűzhely, rádió, s napi ötszöri bőséges étkezésben részesítettek. Mégsem volt kényelmes. Az ágy kemény, a takaró vékony, a padló csupasz, a szoba hideg – mint akármelyik karhidai lakás. De beküldtek hozzám egy orvost, akinek a kezéből meg a hangjából sokkal szilárdabb, sokkal igazabb nyugalom áradt, mint amiben Orgoreynben valaha is részesültem volna. Amikor belépett hozzám, azt hiszem, az ajtót nem is zárták ránk. Sőt, ahogy visszaemlékszem rá, még csak be sem csukták, mert folyton arra gondoltam, hogy bárcsak behajtanák, hogy ne jöjjön be a folyosóról a hideg. Bennem azonban nem volt sem elég erő, sem elég bátorság, hogy fölkeljek az ágyamból, és magamra zárjam a börtönöm ajtaját.

Az orvos, egy komor, anyás fiatalember, békés nyugalommal kijelentette:

– Öt vagy hat hónapig éhezett, és túlerőltette magát. Teljesen kimerült. Semmi tartaléka nem maradt. Feküdjön, pihenjen. Mint ahogy a befagyott folyók elpihennek télire a völgyben. Teljes nyugalom. És kitartás.

Álmomban azonban folyton a teherkocsiban zötykölődtem, összebújva a többiekkel, csupa mezítelen, bűzös, reszkető, szorosan összezsúfolódó, egymást melengető test, kivéve egyet. Az az egy ott feküdt magában a rácsos ajtónál, kihűlve, a szája alvadt vérrel teli. Az áruló. Aki a maga útját követte, elhagyott bennünket, elárult engem. Ilyenkor mindig dühtől fuldokolva riadtam föl, ám erőtlen, reszketeg dühöm erőtlen könnyekbe fulladt.

A betegség ugyancsak ledönthetett a lábomról, mert magas lázra emlékszem, meg arra, hogy az orvos egy vagy több éjszakát is az ágyam mellett töltött. Jóformán semmi sem maradt meg ezekből az éjszakákból, csak az az egy rémlik föl ma is, hogy panaszos, siránkozó hangon egyre azt hajtogattam:

– Megállhatott volna. Hiszen látta az őröket Egyenesen a puskáikba rohant.

A fiatal orvos egy ideig csak hallgatta lázas kiabálásomat.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy öngyilkos lett?

– Lehetséges.

– Súlyos dolog ilyesmit föltételezni egy jóbarátról. És én ezt nem is tudom elhinni Harth rem ir Estravenről.

Nem gondoltam én arra, mennyire megvetendő dolog ezeknek az embereknek a szemében az öngyilkosság: Számukra ez nem ugyanaz, mint a mi számunkra. Hanem a választásról való lemondás, a legnagyobb árulás. Ha egy karhidai a mi törvénykönyveinket olvassa, számára Júdás vétke nem abban áll, hogy elárulta Krisztust, hanem abban a kétségbeesett, végső lépésében, amellyel elvágta a jóvátétel, a megbocsátás, az élet lehetőségét: hogy megölte magát.

– Így hát ön nem nevezi őt az áruló Estravennek?

– Sohasem neveztem annak. Sokan vannak olyanok, Ai uram, akik nem törődtek vele, mivel vádolták meg őt.

Én azonban képtelen voltam vigasztalást meríteni ebből, és folytattam gyötrelmes siránkozásomat:

– Akkor miért lőttek rá? Miért ölték meg?

De erre ő sem tudott válaszolni.

Vallatásnak soha nem vetettek alá. Csak azt kérdezték tőlem, hogyan menekültem el a Puleferi farmról, és hogyan kerültem Karhidába, no meg hova szólt és mi volt a szándékom azzal a kódolt üzenettel, amelyet a rádiójukon leadtam. Megmondtam nekik. Szavaimat eljuttatták egyenesen Erhenrangba, a királyhoz. A hajóról hallgattak, arról azonban, hogyan szöktem meg egy orgota börtönből, hogyan vágtam át télen a Jégen, és hogyan kerültem Sassinothba, széltében-hosszában beszéltek az emberek. A rádió nem emlékezett meg Estraven szerepéről, nem említette a halálát sem. Ám ez mégsem maradt titokban. A titoktartás Karhidában a legnagyobb mértékben azonos a diszkrécióval, a mindenki által betartott és megértett hallgatással – vagyis mindenki tartózkodik a kérdésektől; ám senki sem tagadja meg a választ. A hírekben Airól, a Követről beszéltek, ám mindenki tudta, hogy Harth rem ir Estraven volt az, aki kilopott engem az orgoták kezei közül, és velem együtt átverekedte magát a Jégen Karbidéba, hogy kiáltó cáfolatát adja az Asztaltársaság meséjének, miszerint az ősszel váratlanul elvitt engem Mishnoryban a hormláz... Estraven pontosan előre látta, milyen hatása lesz a visszatérésemnek; ha valamiben tévedett, akkor csak abban, hogy alulbecsülte azt. Mert annak, hogy ez az idegen betegen, tehetetlenül, semmivel sem törődve feküdt itt egy sassinothi szobában, az lett a következménye, hogy tíz napon belül két kormány is megbukott.

Persze az, hogy az orgota kormány megbukott, mindössze annyit jelentett, hogy a Harminchármak kulcspozícióiban a Kommenzálisok egyik csoportját a Kommenzálisoknak egy másik csoportja váltotta fel. Mint ahogy Karhidában mondják, egyes árnyékok megrövidültek, mások meghosszabbodtak. A Sarf-frakció, amely engem a Pulefen farmra juttatott, annak ellenére, hogy hazugságon kapták, és nyilvánosan megszégyenült, továbbra is tartotta magát, egészen addig, amíg Argaven nyilvánosságra nem hozta a csillaghajó közelgő karhidai leszállását. Azon a napon Obsle csoportja, a Szabadkereskedelmi Párt vette át a Harminchármak kormányzóposztjait. Így hát valami mód mégiscsak hasznukra voltam nekik.

Karhidában viszont a kormányválság általában a miniszterelnök kegyvesztését és leváltását meg a kyorremy átalakítását jelenti; habár az sem ritkaság, hogy merénylet, lemondás vagy fölkelés végez a kormánnyal. Tibe meg se. próbálta, hogy megkapaszkodjék a székében. A nemzetközi shifgrethorjátszmában pillanatnyilag latba eső súlyom meg az, hogy értelemszerűen tisztára mostam Estravent, olyannyira az én javamra billentette a presztízsmérleg serpenyőjét, hogy – mint később megtudtam – a miniszterelnök már azelőtt lemondott, mielőtt az erhenrangi kormány tudomására jutott volna, hogy én lehívtam a hajót. Elég volt neki a Thessichertől kapott értesítés, és mihelyt megkapta Estraven halálhírét, lemondott. Vereségét megédesítette a bosszú.

Alighogy Argaven tájékozódott mindenről, magához rendelt, helyesebben kéretett, hogy tüstént jelennék meg Erhenrangban, s nyomatékul bőkezűen ellátott útra valóval. Sassinoth városa nem akart elmaradni a nagylelkűségben, és minthogy még mindig nem álltam teljesen talpra, mellém adta a fiatal orvost. Az utat motoros szánon tettük meg. Csak egyes részletei maradtak meg az emlékezetemben, annyira eseménytelen és komótos volt az utunk; a hosszú várakozások, amíg az útegyengető gépek járhatóvá tették az utat, meg a vendégfogadókban töltött hosszú éjszakák. Utunk nem tarthatott tovább két-három napnál, mégis úgy tűnt, hogy sohasem akar véget érni, és az egész ködbe mosódik előttem egészen addig a pillanatig, míg az Északi Kapun be nem vonultunk Erhenrang hóval és árnyékkal teli keskeny utcáira.

Ekkorra valahogy összeszedtem magam, és a fejem is kitisztult. Egészen eddig valami kusza félálomban lebegtem. Bár a könnyű út is kimerített, éreztem, hogy az erőm kezd visszatérni. Nyilván a megszokás ereje hatott rám, mert végre egy olyan helyre érteni, amelyet ismertem, egy olyan városba, amelyben több mint egy évig éltem és dolgoztam. Ismerősek voltak az utcák, a tornyok, a Palota komor udvarai, átjárói, homlokzatai. Itt azt is tudtam, mi a dolgom. Mert most világosodott csak meg előttem teljes élességgel, hogy véghez kell vinnem, amiért a barátom életét adta. Nekem kell elhelyeznem a boltívbe a zárókövet.

A Palota kapujában már várt a parancs, hogy foglaljam el a Palota falain belül az egyik vendégházat. Méghozzá a Kerektorony-házat, ami igen magas fokú shifgrethor jele volt az udvarban: nem is annyira a királyi kegynek volt ez a megnyilvánulása, mint inkább a már elért magas társadalmi rangnak az elismerése. Rendszerint baráti államok nagyköveteit helyezték el itt Ez mindenesetre jó jel volt. Útközben azonban el kellett haladnunk a Vörös Sarokház mellett, és a keskeny kapu boltíve alatt megpillantottam a csupasz fát a jégfödte tavacska partján és az elárvult házat.

A Kerektorony kapujában egy fehér köntösbe és bíboringbe öltözött, a nyakában ezüstláncot viselő alak fogadott: Faxe, az Otherhord-erőd Jövendőmondója. Amint megpillantottam ezt a nyájas, kellemes, hosszú idő óta az első ismerős arcot, egyszerre fölengedett bennem a dacos elszánás feszültsége, örömmel viszonoztam hát meleg kézfogását – ritka üdvözlés Karhidában – és szívélyes baráti szavait.

Még kora ősszel választotta be őt a kerülete, Dél-Rer, a kyorremybe. Nem ritkaság, hogy a Handdara-erődök lakóiból válasszanak be valakit a tanácsba; annál ritkább viszont, hogy egy Takács hivatalt vállaljon, és azt hiszem, Faxe is visszautasította volna, ha nem aggasztja Tibe kormányzása és az az irány, amely felé ő az országot terelte. Így hát levetette a takácsi aranyláncot, és magára öltötte a tanácsnoki ezüstláncot; és nem kellett neki sok idő hozzá, hogy kitűnjön, ugyanis Thern óta már tagja a Heskyorremynek is, vagyis a Belső Tanácsnak, amely a miniszterelnök hatalmának ellensúlyául szolgál, és senki más, mint maga a király nevezte ki erre a posztra. Úgy tűnt, hogy elindult fölfelé arra a magaslatra, amelyről alig egy éve Estraven lezuhant. Karhida a villámgyors, váratlan politikai karrierek országa.

A Kerektoronyban, ebben a hideg, fényűző kis házban hosszas eszmecserét folytattunk Faxéval, mielőtt bárkivel is találkoznék, vagy hivatalos nyilatkozatot tennék. Áttetsző tekintetét rám függesztve megkérdezte:

– Ezek szerint úton van egy hajó, úton van a föld felé, méghozzá nagyobb annál, mint amilyenen ön három évvel ezelőtt leszállt Hordón Szigetén. Így van?

– Igen. Helyesebben útjára küldtem egy üzenetet, hogy készüljön föl a leszállásra.

– Mikorra ér ide?

Ekkor jöttem rá, hogy azt sem tudom, a hónap milyen napja van, s csak most kezdett tudatosulni bennem, micsoda nyomorúságos helyzetben is voltam én az utóbbi időben. Kénytelen voltam visszaszámlálni az Estraven halála előtti napig. És csak akkor döbbentem meg igazán, amikor rájöttem, hogy ha a hajó a pályája legközelebbi pontján tartózkodott, akkor máris a bolygó körül kering, és újabb üzenetemre vár.

– Kapcsolatba kell lépnem a hajóval. Várják az utasításaimat. Hol szeretné a király, hogy leszálljanak? Valamilyen lakatlan területnek kell lennie, méghozzá elég tágasnak. Szükségem van egy rádióadóra.

Minden ment, mint a karikacsapás. Mindaz a vég nélküli huzavona és hiábavaló utánjárás, ami korábban megmérgezte az erhenrangi kormánnyal folytatott tárgyalásaimat, egyszerre elolvadt, mint az áradó folyón a jégtábla. A kerék fordult egyet... És másnap a király is fogadni kegyeskedik.

Estravennek hat hónapjába került, amíg az első audienciát kikönyökölte számomra. Erre a másodikra az életét tette föl zálogul.

Ez alkalommal a fáradtság elnyomta bennem a nyugtalanságot, a gondolataim pedig elfeledtették velem a félénkséget. Végigvonultam a hosszú vörös folyosón a poros zászlók alatt, és megálltam az emelvény előtt, amelyet három hatalmas kandallóban három lobogó-ropogó tűz világított meg. A középső kandalló melletti asztalnál, faragott trónszékén peckesen ült a király.

– Foglaljon helyet, Ai uram.

Leültem a kandalló másik oldalán. Argaven arcát megvilágították a lángok. Betegesnek, öregnek látszott. Egy asszony, aki elveszítette a gyerekét; egy férfi, aki elveszítette a fiát.

– Nos, Ai uram, hallom, hogy a hajója leszállásra készül.

– Ahogy kívánta, uram, Athten Fenben fog leereszkedni. Ma este, a harmadik óra kezdetén.

– Mi lesz, ha elvétik a célt? Mindent fölégetnek?

– Rádió-sugárnyaláb fogja bevezetni őket. Nem véthetik el.

– És hányan lesznek? Tizenegyen, ugyebár?

– Igen. Ahhoz kevesen, uram, hogy félni kelljen tőlük.

Argaven félig befejezetlen mozdulatot tett a kezével.

– Többé nem félek öntől, Ai uram.

– Ennek igazán örülök.

– Ön jó szolgálatot tett nekem.

– De én nem vagyok az ön szolgája.

– Tudom – mondta közömbösen. Belebámult a tűzbe, és az ajkát harapdálta.

– Ansible-adóm föltehetően Mishnoryban van, a Sarf kezében. Ám ha a hajó leszáll, a fedélzetén lesz ansible is. Attól fogva, ha ez önnek is elfogadható, az Ekumen meghatalmazott követeként fogok föllépni, és teljhatalmúlag megtárgyalhatom és aláírhatom Karhidával a szövetségi szerződést. Mindezt ansible útján megerősítheti Hain meg a különböző Stabilitások.

– Helyes.

Elhallgattam, mivel a király figyelme elkalandozott. Csizmája orrával belökött egy fahasábot a tűzbe, amelyből vörös szikrák röppentek szerteszét.

– Az ördögbe, mért csapott be engem?! – fakadt ki éles, metsző hangján, és első alkalommal nézett a szemembe.

– Kicsoda? – viszonoztam a tekintetét.

– Estraven.

– Azon igyekezett, nehogy ön becsapja önmagát. Engem pedig biztonságba helyezett, amikor ön egy velem szemben ellenséges csoportot fogadott kegyeibe. És rögtön visszahozott, amikor a visszatérésem önmagában is elég érv lehetett az ön szemében, hogy fogadja az Ekumen küldöttségét, és vállalja ennek minden következményét. – És miért nem említette ő ezt a nagyobbik hajót?

– Mert ő sem tudott róla: én addig senkinek egy szót sem szóltam felőle, amíg Orgoreynbe nem kerültem.

– Szép kis társaságot választottak ott maguknak, mondhatom! Rá akarta beszélni az orgotákat, hogy fogadják önt. Végig együttműködött az ottani „szabadkereskedelmiekkel”. Ön szerint ez nem volt árulás?

– Nem volt az. Tisztában volt vele, hogy bármelyik ország lép elsőnek szövetségre az Ekumennel, hamarosan követni fogja a másik is: mint ahogy Sith és Perunter és a Szigetek is hasonlóképpen fognak cselekedni, míg meg nem lesz a teljes egység. Nagyon szerette a hazáját, uram, csakhogy nem volt a szolgája, sem neki, sem önnek. Ugyanazt az urat szolgálta, amelyiket én.

– Az Ekument? – döbbent meg Argaven.

– Dehogy. Az emberiséget.

Amikor ezt kimondtam, magam sem voltam biztos benne, hogy igazat mondtam-e. Talán részben, talán az igazság egyik oldalára rátapintottam. Mint ahogy az sem volna kevésbé igaz, hogy Estravent tisztán személyes vonzalom mozgatta, hogy egyetlen személy: az én irántam érzett felelősség és barátság lett volna tettei rugója. Ám ez sem volna a teljes igazság.

A király nem felelt. Komor, felfújt, barázdált arcát újfent a tűz felé fordította.

– Miért hívta le a hajóját, mielőtt engem értesített volna, hogy visszatér Karhidába?

– Hogy megkössem a kezét, uram. Az üzenetem Tibe úr kezébe is eljutott volna, s ő könnyen kiadhatott volna engem az orgotáknak. Vagy lelövetett volna. Mint ahogy lelövette a barátomat.

A király hallgatott.

– Az én életem nem számít olyan sokat, ám van egy kötelességem Gethen meg az Ekumen iránt, föladatom, amit el kell végeznem. Azért adtam jelt előbb a hajónak, hogy némi lehetőséget nyerjek a föladatom elvégzésére. Estraven adta ezt a tanácsot, és igaza volt.

– Hát igen, a tanács nem volt rossz. Mindenesetre itt fognak leszállni, mi leszünk az elsők... És mind olyan lesz, mint ön, he? Csupa perverz alak, folytonos kemmerben? Fura egy társaság verseng a kegyeimért... Mondja el Gorchernnek, a kamarásomnak, milyen legyen a fogadás. Nehogy valamit rosszul csináljunk, vagy valamiről megfeledkezzünk. Itt fognak lakni a Palotában, ahol ön alkalmasnak találja. Azt kívánom, hogy érezzék megtisztelve magukat, ön, Ai uram, tett nekem egy-két jó szolgálatot. Előbb hazuggá, aztán bolonddá tette a Kommenzális urakat.

– Most meg szövetségesekké, uram.

– Tudom! – visította. – De Karhida az első, Karhida az első!

Bólintottam. Hosszabb hallgatás után felém fordult.

– Milyen volt a kirándulás ott a Jégen?

– Nem könnyű.

– Estravenben jó társra lelt egy ilyen. őrült vállalkozáshoz. Kemény volt, akár az acél. És sohasem veszítette el a lélekjelenlétet. Sajnálom, hogy elpusztult.

Erre nem lehetett mit válaszolni.

– Holnap délután, a második órában fogadom az ön... honfitársait. Van még valami mondanivalója?

– Kérem, uram, vonja vissza Estraven száműzetési parancsát, hogy tisztán álljon a neve.

– Majd később, Ai uram. Ne siettessük a dolgot. Más egyéb?

– Más semmi.

– Akkor hát menjen.

Én is elárultam őt. Azt ígértem neki, hogy addig nem hozom le a hajót, amíg vissza nem vonják a számkivetését, tisztára nem mossák a nevét. De hát nem kockáztathattam, amiért életét áldozta, azzal, hogy ragaszkodom e föltételhez. Mostani száműzetéséből már ez sem hozná vissza.

A nap hátralévő része azzal telt el, hogy Gorchernnel meg a többiekkel megállapodtunk a hajó személyzetének fogadásában és elhelyezésében. Két órakor motoros szánra szálltunk, és kimentünk Athten Fenbe, Erhenrangtól harmincmérföldnyire északkeletnek. A leszállóhelyet a nagy tőzegláp szélén választották ki; ezen az ingoványos területen sem gazdálkodni, de még csak megtelepedni sem lehetett, most azonban, Irrem hó közepén az egész vidék méternyi hóval borított fagyos pusztasággá változott. A rádiótorony reggel óta működött, és a hajóról is megérkeztek a válaszjelek.

A közeledő legénység bizonyára tisztán kivette a képernyőn a Nagy Kontinensen, a Guthen-öböltől le egészen Charisune-öbölig a határ közelében végighúzódó terminátor vonalat, a még napfényben fürdő Kargav-magaslatokat s mögöttük a csillagok láncolatát, ugyanis már esteledett, amikor megpillantottuk odafönt azt az egy közeledő csillagot.

Mennydörögve a dicsfénytől övezetten ereszkedett lefelé, és fehér gőzfelhő csapott bömbölve a magasba, amikor a stabilizátorai belemerültek a fékezőrakéta olvasztotta víz-és sártengerbe; szilárdan megvetette a lábát a láp felszíne alatti gránitkeményre fagyott talapzaton, és hatalmas, karcsú halként, sisteregve megült a farkán egyensúlyozva, a gyorsan újból befagyó tóban, ezüstös teste szürkén csillogott Tél esti félhomályában.

Otherhordi Faxe először szólalt meg mellettem, amióta elült a leszállás hang-és fényorgiája.

– Boldog vagyok, hogy ezt megérhettem – mondotta. Ugyanezt mondotta volt Estraven is a Jégen, halála előtt; ugyanezt mondaná ezen az estén is. Hogy elfojtsam magamban az elhatalmasodó keserűséget, elindultam a hóban a hajó felé. A hajót már lehűtötte a testébe beépített hűtőrendszer, s közeledtemre föltárult a magasban egy ajtó, s kecses ívben leereszkedett a jégre egy lépcső. Elsőnek Lang Heo Hew jelent meg a lépcső tetején, a lány természetesen semmit sem változott az alatt a három év alatt – ami az ő életében alig két hetet jelent –, amióta utoljára láttam őt. Egy pillantást vetett rám, aztán Faxera, majd a többiekre, akik szintén elindultak a hajó felé, és megállt a lépcső aljában. Karhidai nyelven ünnepélyesen kinyilvánította:

– Barátsággal érkeztem hozzátok. Az ő szemében mindannyian idegenek voltunk. Hagytam, hogy Faxe üdvözölje elsőnek. Faxe felém intett a kezével, mire a lány hozzám lépett, s népem szokása szerint a szemembe nézve, megragadta a jobb kezemet.

– Ó, Genly – kiáltott föl –, meg sem ismertelek!

Különös volt ily hosszú idő után újra női hangot hallani. Tanácsomra a többiek is elhagyták a hajót; ebben a percben a legkisebb bizalmatlanság megnyilvánulása is sértés lenne a karhidai fogadó bizottság szemében, és megbántaná a shifgrethorjukat. Kitűnő udvariassággal üdvözölték a házigazdákat. Bármilyen jól ismertem is ezeket a férfiakat és nőket, mind idegenszerűen hatott rám. Idegen volt a hangjuk is: vagy túl mély, vagy túl éles. Mint egy falka különös, nagy állat, két különböző faj: értelmes tekintetű, nagy majmok, s mindegyik tüzelt, kemmerben volt... Megragadták a kezem, tapogattak, ölelgettek.

De nagy nehezen erőt vettem magamon, és az Erherirangba vezető szánúton sebtiben fölvázoltam Heo Hew és Tulier előtt az itteni helyzetet. A Palotába érve azonban rögvest a szobámba zárkóztam.

Bejött hozzám a sassinothi orvos. Az ő nyugodt hangja, fiatal, komoly arca, ez a nem férfias nem női, hanem emberi arc, a maga ismerősségével, megszokottságával megnyugtatólag hatott rám... Ő azonban, miután ágyba parancsolt, és valami enyhe nyugtatót adott, lelkendezni kezdett:

– Láttam a követtársait. Micsoda nagyszerű dolog, hogy emberek jönnek a csillagokról! És az én életemben!

Megint ez az öröm, ez a bátorság, ami olyannyira csodálatos megnyilatkozása a karhidai léleknek – az emberi léleknek –, és bár képtelen voltam osztozni benne, elutasítani a legnagyobb gyalázat lett volna. Minden meggyőződés nélkül, de a tiszta igazságot vallva, ennyit mondtam:

– Számukra is igazán nagyszerű egy új világra lépni, új emberiséggel találkozni.

Tavasz vége felé, Tuwa utolsó napjaiban, amikor már levonultak a tavaszi áradások, és az utak ismét járhatóvá váltak, elbúcsúztam kis erhenrangi követségemtől, és szabadságra mentem a keleti vidékekre. Embereim ekkorra már az egész bolygón szétszóródtak. Mivel engedélyt kaptunk a légi kocsik használatára, Heo Hew negyedmagával elrepült Sithbe meg a Szigetekre, a Tengeri Félgömbnek ezekbe az országaiba, amelyekről én teljesen megfeledkeztem. Mások Orgoreynbe mentek, ketten pedig nem nagy kedvvel ugyan, de útra keltek Perunterbe, ahol Tuwa előtt alighogy elkezdődik az olvadás, egy hét múlva máris újra jéggé fagy minden, legalábbis a rossz nyelvek szerint. Tulier és Kesta nagyon jól elboldogult Erhenrangban, úgyhogy nem féltettem őket magukra hagyni. Semmi sem űzött bennünket. Tizenhét évnél korábban úgysem érné ide hajó még Tél legközelebbi új szövetségeseitől sem (bolygóidőben mérve persze). Félreeső világ ez, a rendszer legszélén. Ezen túl, egészen a Déli Orion Karig még egyetlen lakott világot sem találtak. És hosszú az út visszafelé is, az Ekumen központi világaiig, emberi fajunk tűzhelyéig: ötven esztendő Hain-Davenantig és egy emberélet a Földig. Nincs miért sietni hát.

Ezúttal lejjebb, egy olyan úton keltem át a Kargavon, amely a déli tenger partja fölött kanyarog. Meglátogattam a falut, amelyben először pihentem meg annak idején, három évvel ezelőtt, amikor a halászok behoztak ide a Horden Szigetről; az itteni Tűzhely népe ugyanolyan természetességgel fogadott maga közé, mint akkor. Egy hetet töltöttem az Ench folyó torkolatában épült nagy kikötővárosban, Thatherben, aztán nyár elején gyalogosan nekivágtam Kerm-földnek.

Dél meg kelet felé tartottam, a kősziklákkal, zöld dombokkal, széles folyókkal és magányos tanyákkal tarkálló meredek, vad vidéken át, míg el nem jutottam a Jégaljai-tó, partjára. Innen délnek tekintve a hegyek iránt, föltűnt az ismerős derengés: a jégmező csillogó fehér ragyogása sápadt glóriát festett az égre. Ott fönt a magasban kezdődött a Jég.

Estre nagyon régi település volt. A Tűzhelyet meg a környező épületeket annak a meredek hegyoldalnak a szikláiból emelték, amelyhez az egész falu odatapadt. A rideg falak között szabadon kószált a szél.

Kopogtatásomra megnyílt az ajtó.

– Az Uradalom vendégszeretetét kérem – mondottam. – Az estrei Therem barátja voltam.

Aki ajtót nyitott, egy tizenkilenc-húsz év körüli, vékonydongájú, komor fiatalember, szótlanul végighallgatta a kérésemet, és némán bevezetett a Tűzhelybe. Elvitt a mosdóházba, az öltözőbe, a nagy konyhába, s miután meggyőződött róla, hogy az idegen megtisztálkodott, felöltözött és jóllakott, magamra hagyott a hálószobában, amelynek a szürke tóra meg az Estre és Stok között szürkéllő thore-erdőkre nyíltak mély ablakrései. Zord volt a táj, zord volt maga a ház is. A mély kandallóban bömbölt a tűz, amely szokás szerint itt is inkább a tekintetét meg a lelkét melengette az embernek, mint a testét, mivel a kőpadló, a kőfalak meg odakint a hegyekből és a jégmezőről lezúduló szél a lángok melegének java részét fölemésztette. Ezúttal azonban már nem szenvedtem úgy a hidegtől, mint a Tél bolygón töltött első két évemben; az évek során hozzáedződtem ehhez a téli világhoz.

Körülbelül egy óra elteltével újból megjelent a fiú (akinek a külsejében meg, a mozgásában volt valami a lányok kecses fürgeségéből, ám nincs az a lány, aki meg tudná tartani ezt a komor hallgatást), és előadta, hogy Estre ura kész fogadni engem, ha nekem is úgy tetszik. Lementünk hát a lépcsőn, majd hosszú folyosókon baktattunk végig, valami bújócska kellős közepében. Körülöttünk gyerekek cikáztak, a kisebbek sikongattak az izgalomtól, a nagyobbacskák árnyékként suhantak ajtóról ajtóra, kezüket a szájukra szorítva, hogy visszafojtsák a kacagásukat. Egy öt-hat éves dundi apróság nekiütközött a lábamnak, majd riadtan belecsimpaszkodott a kísérőm kezébe. „Sorve! – visította, le nem véve rólam tágra nyílt tekintetét. – Sorve, a serfőzőben akarok elbújni!” És már el is cikkant, mint a parittyából kilőtt kerek kavics. A Sorve nevű fiatalember, mintha mi sem történt volna, csak ment előttem, és bevezetett Estre urának belső Tűzhelyébe.

Esvans Harth rem ir Estraven öregember volt, hetvenen túl, és valamilyen ízületi betegség folytán a csípője megbénult. Szálegyenesen ült a tűz mellett a hintaszékében. Széles arcát tompára csiszolta az idő, mint a sziklát a vihar: a legparányibb indulat sem rezdült ezen az arcon.

– Ön Genry Ai, a Követ?

– Igen, az vagyok.

Rám nézett, én őrá. Therem ennek az öregúrnak volt a fia, hús-vér gyermeke. Therem volt a kisebbik, Arek a nagyobbik, akinek a hangját hallani vélte, amikor gondolatban beszéltem hozzá; ma már mindkettő halott. Semmi sem volt a barátomból ebben a velem farkasszemet néző megviselt, közömbös, kemény, öreg arcban. Semmi sem, kivéve Therem halálának megmásíthatatlan bizonyosságát.

Hiábavaló volt az utam ide, Estrébe, ahol vigaszt akartam nyerni. Mert nem volt vigasz; de mit is remélhettem attól, hogy elzarándokolok arra a helyre, ahol a barátom gyermekkora telt: vajon ezzel visszahozhatom? Vagy megnyugtathatom a lelkiismeretemet? Semmin sem lehet többé változtatni. Estrei utamnak azonban volt egy másik célja is, és ezt most megvalósíthatom.

– Én együtt voltam a fiával élete utolsó hónapjaiban. Vele voltam, amikor meghalt. Elhoztam a naplóját. És ha van még valami, amit elmondhatnék azokról az időkről...

Az öregember arca kifejezéstelen maradt. Ezt a nyugalmat semmi sem képes megzavarni. Az ifjabbik azonban hirtelen előlépett a homályból, s az ablak és a Tűzhely közötti világosságban, ebben a rideg, nyugtalan félhomályban nyersen közbevágott:

– Erhenrangban még mindig úgy hívják őt, hogy Estraven, az áruló!

Az öregúr a fiúra pillantott, aztán rám. – Ez itt Sorve Harth – mondotta –, Estre örököse, a fiaim fia.

Jól tudtam én, hogy itt nem tiltják a vérfertőzést. Csupán az fojtotta belém egy pillanatra a szót, hogy földi lévén, az egész olyan furcsa volt számomra, és különös volt látnom, hogy barátom szelleme villan föl ebben a komor, vad, vidéki fiúban. A hangom remegett, amikor megszólaltam:

– A király vissza fogja vonni. Therem nem volt áruló. Mit számít az, minek nevezik őt az ostobák?

Az öregúr lassan, puhán bólintott.

– De számít – mondta.

– Önök ketten együtt keltek át a Gobrin Jégen, nem igaz? – érdeklődött Sorve.

– Együtt.

– Szeretném, ha elmesélné töviről hegyire, Követ uram – mondta az öreg Esvans síri nyugalommal.

A fiú, Therem fiának hangja azonban remegett az izgalomtól:

– Ugye elmondja nekünk, hogy halt meg? Ugye mesél nekünk azokról a csillagokon túli világokról, másfajta emberekről, másféle életekről?

– o0o–

A GETHENI NAPTÁR ÉS ÓRA

Az esztendő. Gethen keringési ideje 8401 földi szabványóra vagy 0,96 földi szabványév.

A tengely körüli forgás ideje 23,08 földi szabványóra; a getheni év 364 napból áll.

Karbidéban és Orgoreynben az éveket nem egy meghatározott kiindulóponttól számlálják előre a jelen felé; a kiindulóév ott a folyó esztendő. Újév napján (Getheny Thern) az éppen véget ért év „egy-mínusz” esztendővé válik, és minden korábbi év visszafelé növekszik. A jövőt hasonló módon számolják: a következő év „egy-plusz” lesz, mígnem egy év múlva az lesz a kiinduló első év.

Ennek a rendszernek a kényelmetlenségét különféle módszerekkel próbálják enyhíteni, például támpontul vesznek egy jól ismert eseményt: egy-egy király, dinasztia, helyi nagyság uralkodását. A yomeshták Meshe születésétől 144 éves ciklusokban számolnak (ami az 1492. ekumeni évhez képest 2202 évvel korábban történt), és rituális ünnepeiket tizenkét évenként tartják; ez a rendszer azonban szigorúan megmarad az egyház keretein belül, és hivatalosan még az orgoreyni kormány sem alkalmazza, holott ő a yomesh vallást támogatja.

A hónap. Gethen holdjának keringési-ideje 26 getheni nap; forgása befogott, vagyis állandóan ugyanazt az oldalát fordítja a bolygója felé. Az év 14 hónapra oszlik, és minthogy a nap és a hold keringésére épülő naptár alig tér el egymástól, és csak minden 200 évben szükséges a kettő összeigazítása, a hónap napjai, valamint a holdfázisok időpontjai nem vándorolnak a naptárban. A hónapok karhidai nevei:

Tél:

1. Thern

2. Thanern

3. Nimmer

4. Anner

Tavasz:

5. Irrem

6. Moth

7. Tuwa

Nyár:

8. Osme

9. Ockre

10. Kus

11. Hakanna

Ősz:

12. Gór

13. Susmy

14. Grende

A 26 napos hónap két 13 napos fél hónapra oszlik.

A nap. A napot (23,08 Sz. F. Óv) 10 órára osztják föl (lásd alább); és mivel a hónap napjai mindig azonosak, ugyanúgy nevük van, mint a mi hetünk napjainak, és nem számokkal utalnak rájuk. (A napok nevei közül sok a holdfázisokra utal, például Getheny: sötétség, Arhad: első negyed stb. A második fél hónap napjainak neveit od előraggal különböztetik meg, ami ellentétes értelmet ad a szónak. Így Odgetheny annyit jelent, mint „nemsötétség”.) A hónap napjainak karhidai nevei:

1. Getheny

2. Sordny

3. Eps

4. Arhad

5. Netherhad

6. Streth

7. Berny

8. Orny

9. Harhahad

10. Guyrny

11. Yrny

12. Posthe

13. Tormenbod.

14. Odgetheny

15. Odsordny

16. Odeps

17. Odarhad

18. Onnetherhad

19. Odstreth

20. Obberny

21. Odorny

22. Odharhahad

23. Odguyrny

24. Odyrriy

25. Opposthe

26. Ottormenbod

Az óra. Az összes getheni kultúrában használatos tízes beosztású órát erős megközelítésben az alábbi módon lehet átszámítani a földi kétszer tizenkettes beosztású órára. (Megjegyzés: Itt csak megközelítőleg adjuk vissza azt az időpontot, amelyet a getheni „óra” megjelöl; a pontos átszámítás ennél jóval bonyolultabb, tekintettel arra, hogy a getheni napban csak 23,08 szabvány földi óra van; célunknak azonban az alábbi átszámítás is kiválóan megfelel.)

Első óra: déltől 2h 30

Második óra: 2h 30’-tól 5h-ig

Harmadik óra: 5h-tól 7h-ig

Negyedik óra: 7h-tól 9h 30’-ig

Ötödik óra: 9h 30’-től éjfélig

Hatodik óra: éjféltől 2h 30’-ig

Hetedik óra: 2h 30’-tól 5h-ig

Nyolcadik óra: 5h-tól 7h-ig

Küencedik óra: 7h-tól 9h 30’-ig

Tizedik óra: 9h 30’-től délig

„A KIRÁLY TEHERBE ESETT”

Ha rögtön felfigyelünk arra, hogy A sötétség balkezének írója, egy távoli, hideg és sötét világ üzenetének átadója nő (földi értelemben: nőnemű lény), akkor jó úton indulhatunk a regény mélyébe zárt titkok felderítéséhez. Hogy neve női név, és hogy alakja, hangja, teste is bizonyára az örök női vonások biológiai harmóniáját adja, számunkra most nem is túlzottan érdekes, hiszen megszoktuk, hogy nagyjából minden második ember „nőnemű”, és a lányokat a fiúktól már hároméves korban minden kisgyerek meg tudja különböztetni. Ám könyvének stílusa, szemlélete, a könyvből áradó hangulatok is jellegzetes módon a nőiség varázsába, stiláris érzékenységébe burkolják a Követ és Estraven csodálatos kalandját, ezt a fagyba-jégbe zárt mesét. A tudományos-fantasztikus műfaj nehezen viseli el a megszokott, a természetesnek hitt emberi kapcsolatok uralmát a képzelet fölött. Mi lenne – játszadozott Ursula Le Guin a gondolattal –, ha a férfiak életük válságos óráiban átélhetnék a másodlagos nemi jelleg asszonyokra jellemző élményeit? Ha ugyanabban a testben élne együtt a férfi és a nő? A magyar költészetben Weöres Sándornak sikerült ezt a játékos ötletet nagy irodalommá nemesíteni a Psyché-ciklusban vagy szinte mostani meditációnk mottójául választható versében:

Nő voltam, s uramat kényes testemre fogadtam,

mint érzékeny húros hangszer a mesteri játszót,

hogy pici, éles csillagokat szikrázzon

a vérem csiklandó puha talpamtól a hajam gyökeréig

nyitvafeledt számon szökdelt ki a szívdobogásom:

ó hogy irigylem a gaz ringyót! most férfi vagyok csak.

Nos, a tudományos-fantasztikus regény belső logikája új és váratlan ötletet szül: a felfedezett vad bolygó, Gethen, a Tél bolygója, Karhida ország csakis ilyen hím-nős lényeket, ilyen kevert nemű embereket, ilyen szuper-hermafroditákat ismer – és ez a biológiai rejtély korunk egyik legizgatóbb problémaegyüttesére rímel... Nők és férfiak viszonyát forradalmi módon készülnek újjárendezni a Women’s Liberation Movement vad és marcona, agresszíven kemény léptű női különítményei... Álmatag tekintetű, puha macskaléptekkel közlekedő, intuitíven lágy és házias, hosszú hajú fiúk imbolyognak át keresztirányban a férfi-női szerep unt hagyományain... 8450 férfi operáltatta át magát nővé, és ezer felé jár a férfivá operált asszonyok száma... Az Egyesült Államokban a Gender Identity klinikákon a transzszexuálisok ezrei másfél-két éves előjegyzéssel várnak a csodálatos műtétre, amelytől Máriából Márióvá, Péterből Petrává, Irénből Iréneusszá lesznek...

És ez még csak a felszín néhány bolondos tünete. Lehet-e véletlen, hogy a hetvenes években így fogalmaz Ong Tot Oppong ekumeni felderítő szájával Ursula Le Guin:

„...a getheniek őseivel a csillagvilágokból érkező gyarmatosítók a genetikai manipulációt gyakorolták.” (Ez a lidércnyomás a genetika századában hogyan is kerülhetné el a tudományos-fantasztikus regények képzeletvilágát?) A Tél bolygón emellett az emberek életének kb. 1 %-át szövi át a szexualitás – ez megegyezik a szociológusok kimutatta földi arányokkal, csak éppen az idő eloszlása más: a hímnős lényeknél a havi 22 nap szexuális passzivitást az agyalapi mirigy hormonális változása néhány napos szexőrületté változtatja át. Ilyenkor lesz valaki egyszer férfi, egyszer nő aszerint, hogy partnere milyen vágyakat ébreszt benne. Uralkodni akar-e rajta, vagy alávetni magát – evilági értelemben ez a férfinő szerep szimplifikált sémája. Gethen társadalma felszabadítja a nőket azzal, hogy meg is szünteti nemi elkülönülésüket – így lehet néhány gyermek anyja a következő években néhány gyermek apja is.

De találunk a könyvben, a 93. ekumai ciklus idejéről maradt feljegyzések között mai világméretű gondunkra, a demográfiai robbanásra is egy különös utalást. Tél bolygó biszexuális berendezkedése meggátolja a túlszaporodást: ha havonta csak néhány napig élhetnek nemi életet, akkor a fogamzásgátlás hatékonyabb, és az asszonyok nem lehetnek „szülőgépek” többé; már csak azért sem, mert nincsenek elkülönült nemű asszonyok... Itt van aztán elrejtve, mint egy időzített bomba, egy különösen robbanékony női felszabadítási mozgalmi jelszó: ha mindenkit egyaránt leköthet a gyermekszülés, akkor senkit sem köt le „teljesen” és „végleg”, lelkileg és testileg, mint más világok asszonyait. Így mindenkiből lehet miniszterelnök, katona, vadász vagy traktoros; szoptatós dajka, óvónő, konyhalány vagy prostituált. Az apa-és anyaszerep sem végleges. Nincs szexuális erőszak, nincs női kiszolgáltatottság. A bolygó lakossága nem oszlik fel „erős” és „gyenge” nemre, férfiakra és nőkre, birtoklókra és birtokoltakra. Megszűnik a férfiasság mítosza, mindenkit csak emberi és nem férfiúi vagy asszonyi mivoltában ítélnek meg.

Ursula Le Guinnek láthatóan annyira megtetszett a biszex társadalom nagy ötlete, hogy ebből eredezteti a háborúk nélküli világot Tél bolygón: az önelégült férfiasság erőszakot, az pedig háborúkat szül – de ha nincs külön, fetisizált „férfiasság”, hiszen mindenki magában hordja a finom, érzékeny, intuitív és lágy kompromisszumokra hajló női tulajdonságokat is? Ha a tábornok egyszer csak terhes lesz, és a vadászpilótának szoptatnia kell?... Ki venné komolyan a háborút?

És még egy előnye van a biszex világnak szerzőnk szerint: a lélek titkos, rejtjeles üzeneteit, a beleérző képességét, a telepátia kollektív alkotásait, a finom megsejtések titkát csak az asszonyt és férfit egyetlen biológiai egységbe gyúró getheni civilizáció meghódításával ismerheti meg az emberiség. Ez a képesség túlnő azon, hogy egyik vagy másik nem képessége legyen – ez a férfiak és nők legnagyszerűbb tulajdonságai egymásba olvadásának varázslata.

Le Guin könyve az emberiség ősi szexuális félelmeit és kívánságait fogalmazza újjá, műfaja szigorú törvényei szerint: ez a hímnős állapot több ezer éves kulturális hagyatékunk része.

Hermaphroditosz, a kettős nemű fiúlány a régi rómaiaknál nem kisebb rangú: isteni volt. Hérodotosz történelemkönyvében ír egy ősi törzsről, valahol a Fekete-tenger partjain, amelynek minden tagja egyszerre férfi és nő... Platón pedig egyenesen azt állítja, hogy ilyen testileg-lelkileg egynemű volt régen az emberiség nagyobbik fele; ez volt az ősi törzs, a harmadik nem. És bár utódaik a Földön kihaltak, Ursula Tél bolygóján, úgy látszik, még élnek, és telepatikus üzeneteket küldenek: a sötétség balkezének kódjelei szerint érdemes visszatérni ehhez a szexuális műfajhoz... Hermaphroditosz, a kétnemű isten egyébként jellemző módon éppen a titkos tudományok, a telepátia istenének és a szerelem istennőjének fia (lánya?) volt.

Fiziológiai értelemben úgy fordíthatjuk le a hermafroditizmust – a terhes király országában élők nemi jellegzetességét –, hogy testük egyszerre rejt magában petesejteket és hereszöveteket, s hogy ez a „mi világunkban” mennyire ritka, arról egyetlen adat: a huszadik század teljes orvosi szakirodalma összesen hatvan valódi hermafroditát tart számon! Szexualitásuk külső jegyei általában férfiakra jellemzők, de mellük nőies, és a kromoszóma-vizsgálatok mindig valami látvány ős rendellenességet jeleznek; a női XX, a férfi XY kromoszóma-együttes helyén feltűnik az XXX, XXY és az XYY variáció. Pszichés világukban általában nagy a zűrzavar – még tanulniuk kellene Estraventől.

Ha Tél bolygó hidegétől borzongva, a felidézett új-középkor furcsaságain mulatva, a Követ menekülésén megkönnyebbülve végül is letesszük Ursula Le Guin regényét, úgy érezzük, különös meditációkra méltó üzenetet kaptunk egy hajdani humángenetikai kísérlet ottfelejtett nemzedékétől...

Erőss László

KÖTETÜNK ÍRÓJÁRÓL

1.

„Kérem, ügyeljenek arra – közölte levelében az irodalmi ügynökség –, hogy az író családi nevét pontosan, tehát kétfelé választva nyomtassák. Régebben ugyanis többször előfordult, hogy néhány kiadó hibásan, összevonva írta a nevet...”

A kérés jogos. Régebben magunk is tévesen írtuk a nevet, úgy, ahogyan könyvek címlapjáról, lexikonok cikkeiből, lapokból, folyóiratokból, antológiákból átvettük. Még Donald H. Tuck híres és mindentudó science fiction enciklopédiája is tévedett, nem beszélve a jelentéktelenebb vagy felületesebb adatközlőkről. Ez a tévedés vagy elírás nemcsak a kiadók gondatlanságára mutat, s nemcsak arra, hogy nem túlságosan sokat törődtek a félig-meddig ismeretlen szerző érzékenységével, hanem arra is, hogy a név szokatlan és idegenszerű.

Valóban, a név nem köznapi. Nem Smith, Anderson, Dick vagy Miller. Lehet, hogy az amerikai science fiction kiadók irodáitól távoli Franciaországban tudósok, művészek vagy politikusok viselték. Lehet, hogy egy előkelő francia család büszke hagyományai tapadnak betűihez. Mindegy. Az írónak joga van ragaszkodni nevének pontos írásához. Írjuk tehát helyesen. Nem LeGuin, hanem Le Guin. Ursula K. Le Guin. A K. azt jelenti: Kroeber. A hölgy – mert most már elárulhatjuk, hogy kötetünket nő írta – fontosnak tartja, hogy lánykori nevét is jelezze. Nem mondott le önállóságáról, nem felejtette el a szülői házat.

Ursula K. Le Guin 1929. október 21-én született Kaliforniában, Berkeleyben, a filozófusról elnevezett híres egyetemi és diákvárosban. Gyönyörű vidék, szemben a Golden Gate-tel, számos iskola, kollégium és egyetem. Értelmiségi környezet. Az apa, A. L. Kroeber antropológus, az anya, Theodora Kroeber írónő. Mindkettejük munkássága erősen hat lányukra, akit a Radcliffe-kollégiumban, majd a Columbia Egyetemen végzi tanulmányait.

Tudjuk, hogy az ötvenes évek Kaliforniája a „beat”-nemzedék költőinek. Íróinak székhelye, központja volt, s azt is tudjuk, hogy mekkora divat volt akkoriban a fiatal amerikaiak között Franciaországba utazni, francia egyetemeken tanulni. Ursula K. Le Guin 1951-ben Párizsba utazott. Ott hamarosan férjhez ment. Jelenleg három gyermek anyja, Portlandban él, Oregon államban.

Életrajzai nem sokat árulnak el arról, hogy mi történt Párizs és Portland között, nem beszelnek írói munkásságának kezdeteiről sem. Első regénye 1966-ban, tehát harminchét éves korában jelent meg. Kevesen kezdik az írást közel a negyvenhez. Az első regénynek bizonyára voltak előzményei. Nyugodtan állíthatjuk ezt, mert a Rocannon világa már kiforrott science fiction, jó átlagírás. Alapötlete nem nagyon eredeti, az „űrháborúk” típusához tartozik, az átlagtól csak cselekményének gazdagságában és az idegen bolygók tájainak és élőlényeinek szuggesztívebb ábrázolásában különbözik.

A következő két regény – A száműzetés bolygója és Az illúziók városa – még mindig a hagyományos science fictionhoz tartozik, az íráskészségen és az ábrázolás érzékletességén túl más. erényekkel nem nagyon büszkélkedhet. Az írónő elfogadta a science fiction egyik irányának stílusát és hagyományát, igazodott követelményeihez, folytatta és művelte minden különösebb feltűnés és siker nélkül. Fikciók voltak ezek a regények, kitalált világukban nem érződött az írónő személyisége, többé-kevésbé isi mert cselekményükben nem lüktetett személyes érzelem, tapasztalat vagy indulat.

Az áttörés akkor következett be, amikor Ursula K. Le Guin új és a science fictionban szokatlan témájú és szemléletű regénnyel jelentkezett.

Nincs regény a science fiction történetében, amelyből ennyire sugározna írójának női mivolta, szemléletének, gondolat-és érzelemvilágának nőiessége. Tegyük hozzá azonnal, hogy ez a nőiesség nem jelent valami impresszionista lágyságot, nem jelent túltengő érzelmeket a gondolatok rovására, de nem jelenti azt sem, hogy rokonságban van az Egyesült Államok bizonyos emancipációs mozgalmaival, amelyek a nemek egyenlőségéért küzdve, néha már szatírába illő követelésekkel is előrukkolnak.

2.

Vessünk egy pillantást a science fiction és a nők témájára.

Felmérések és vizsgálatok azt mutatják, hogy a nők általában nem szívesen olvasnak science fictiont, idegenkednek a technika és a kalandok világától, száraznak tartják az érzelmek nélküli regényeket és novellákat, elfordulnák a spekulációtól, a gondolatkísérletektől, a „mi lenne ha” fantasztikus feltételezéseitől.

Tegyük hozzá az igazság kedvéért, hogy a tudományos-fantasztikus irodalom sem sokat tett a nőolvasók megnyeréséért. Verne Gyula egész életművében alig esik szó a szerelemről, Wells „tudományos románcai” messze elkerülik a férfi és a nő kapcsolatát, de hasonló a helyzet az őket követő későbbi íróknál is. A szexualitás, a szerelem tabu volt az amerikai science fiction magazinokban, a nők legfeljebb úgy szerepeltek, mint a Sárkányölő Szent György legendájában: ki kellett menteni őket a gonosz Mars-lakók, a gülüszemű szörnyek vagy a fellázadt robotok karmai közül. Csak arra voltak jók, hogy a férfiszereplők férfiasságát aláhúzzák. Freudista szellemű kutatók kimutatták ugyan a science fiction történetekben fellelhető szexuális szimbólumokat, ezt azonban az írók és olvasók belemagyarázásnak tekintették. Sokat emlegetett tanulmányában Kingsley Amis még bátran kijelenthette, hogy a science fiction aszexuális, és az asszonyoknak nem kell nyugtalankodniuk, ha látják, hogy férjük a tarka borítású sci-fi magazint bújja. Akkoriban még Stanislaw Lem is joggal csodálkozhatott a tudományos-fantasztikus irodalom sajátságos puritanizmusán, azon a konvencionális hazugságon, amely „a nőket mint az űrhajózás résztvevőit a kissé régebbi sci-fiben bemutatta”, s amely tökéletesen erotikamentes, tisztán ifjúsági jellegű ábrázolás volt.

Az utóbbi húsz évben azonban a helyzet sokat változott.

Először a science fiction tabui – vallás, politika, erotika stb. stb. – ellen fellépő fiatalok törték át a korlátokat. A hatvanas években, nyilván társadalmi és irodalmi hatásokat tükrözve, a science fiction „forradalmáról” kiáltozó fiatalok műveiben szinte középpontba került a szexualitás. S ahogy ilyenkor lenni szokott, az inga az egyik végletből a másikba csapott. A puritanizmust szinte riasztó szabadosság követte. Joggal írta Lem, hogy „most, a ritka kivételektől eltekintve, a szexet mustár és bors gyanánt, nem pedig problémaként vitték be a tudományos-fantasztikus irodalomba; bemutatásának tudományos ürügyeitől pedig dühbe gurul a józan ember, mert a szemérmetlen hamisítás ezt a normális reakciót váltja ki belőle”.

A legfőbb baj nem is az áttörést végrehajtó, tehát a reális probléma felé közelítő fiatalok írásaival volt, hanem – ahogy ilyenkor szokás – követőik, epigonjaik, a sci-fi üzletembereinek felhígított, olcsó írásaival. Regények és novellák sokaságában változott át az erotika és a szex puszta pornográfiává, „a szex világa – ahogyan Lem írta – a tabu jellegű tilalmak szétzúzása után, minden fontosságukat elvesztett, szinte üres tevékenységek színhelyévé vált”.

Nyilvánvaló, hogy a történetekben felbukkanó nők nem emberségükkel jelentek meg az űrhajókban vagy a távoli bolygók különös világában, hanem alávetett tárgyként, formailag másként, de lényegében ugyanúgy, mint a korábbi rózsaszín vagy hófehér históriákban. Csak a férfi szerepe változott. Korábban a nőt megmentő Grál-lovagot játszotta, most meg a sárkányt. Csakhogy ennek a divatnak is eljött a vége. A tudományos-fantasztikus irodalom fejlődését figyelve azt láthatjuk, hogy a tendenciák formai és tartalmi szempontból egyaránt a komolyodás, az elmélyülés, a problémák valódi feltárása irányába mutatnak. A korábban annyira kedvelt űrkalandok unalmasakká váltak, a sci-fi a „tér és idő messzeségeiből” visszahúzódott, és a jelen földi és emberi kérdéseit kezdte vizsgálni. A színvonalas stílus legyőzte az összecsapott, olcsó munkát; a pontos lélektan legyőzte a felületes ábrázolást. Ez történt – és történik – a szexuális téma, illetve a nők és férfiak kapcsolatát leíró történetek esetében is. Az ellentétek kiegyenlítődés felé törekszenek, az inga lengése lelassult, amplitúdója megrövidült.

Éppen ebben a vonatkozásban jelentett nagy eredményt Ursula K. Le Guin regényé. Igaz ugyan, hogy az amerikai science fiction világában kiadott díjakat nem kell mindig komolyan vennünk, hiszen érdekek és elfogultságok ott is megzavarják a zsűrik ítéletét, mégis – a könyv ismeretében – azt kell mondanunk, hogy írók és olvasók egyaránt megérezték a könyv jelentőségét, korszakos újdonságát, s nem véletlenül jutalmazták a regényt megjelenésének évében, 1969-ben Nebula-díjjal, 1970-ben pedig Hugó-díjjal. Azóta, 1974-ben, A kisemmizett című regényére az írónő újra megkapta a Nebula-díjat; ő az egyetlen, akit kétszer tüntetett ki így az Amerikai Science Fiction írók Szövetsége.

Miben jelent újdonságot A sötétség balkeze?

Férfi és nő viszonyában Ursula K. Le Guin az erotikát és a szexualitást másodrangúnak, bár fontosnak tekinti, és a hangsúlyt az együttműködésre, a közös erőfeszítésekre, a természet erőinek közös leküzdésére teszi. A kapcsolat, amelyet az idegen bolygó lakójával a földi űrhajós teremt, intellektuálisabb, szellemibb, mint a szexuális viszony. A barátsághoz hasonlít, a felek egyenrangúságára épül, a kölcsönös segítségnyújtást és támogatást, az egyetértést tekinti a kapcsolat alapjának. Ezért érezzük sokszor utópisztikus vágyódásnak az elveszett harmónia után, ezért érezzük olvasása közben az írónő átélt, nemesen elvonatkoztatott élményanyagát Az érzékletesen megrajzolt tudományos-fantasztikus háttér előtt két plasztikus, eleven alak mozog, tör előre a megvalósítandó eszmények felé. Tegyük még hozzá, hogy a regény főszereplőinek együttműködésében minden belemagyarázás nélkül észrevehetjük az írónő politikai elkötelezettségét, legalábbis azt a véleményét, hogy az emberiségnek közös ellenfelei vannak, és a különböző társadalmaknak a kölcsönös megértésre van szükségük.

Olyan mondandó ez, amely a mi „vegyes” éghajlatú Földünkön is érvényes, nemcsak Gethen fagyos, hideg, hóborította bolygóján, amelyet olyan pontosan és érzékletesen ír le Ursula K. Le Guin, amilyen pontossággal és aprólékosan Swift írta le fantasztikus világait, Liliput, Brobdingnak, Laputa vagy Balnibarbi földjét. Nem véletlenül említem a nagy elődöt, akihez a science fiction írók mostanában egyre gyakrabban visszatérnek. Le Guin nyilvánvalóan tanult a Mestertől, és talán többet, mint általában az angol nyelvű tudományos-fantasztikus irodalom, amelyen nagyon gyakran észrevehetjük ujjlenyomatait. Megtanulta például a kitalált nevek és szavak hangulatkeltő, atmoszférateremtő hatását. Már az első oldalakon találkozunk Le Guin szóalkotásaival, S ez nem volna baj, rendszeresen él ezzel minden fantasztikus irodalom, a mi Karinthynk nagyszerű leleményeire (bullok, oihá, Capillária stb.) mindnyájan emlékszünk. Le Guin azonban kissé eltúlozza a dolgot, nyilván élvezi a játékot, s közben nem gondol arra, hogy az olvasó szórakozását megnehezíti, elbeszélésének megértését lelassítja. Vannak pillanatok, amikor a hitelesség, hihetőség érdekében alkotott getheni nyelv már-már visszájára fordítja az eredeti célt, az ismeretien szavak hitelüket vesztik. Apró szépséghibája ez a regénynek, de meg kell említenünk, hiszen a magyar olvasó nem él az angol vagy amerikai sci-fi légkörében, ahol ez a módszer megszokott és mindennapos.

Meg kell említenünk azt is, hogy Le Guin regényével más oldalról is vitatkozhatunk. Az írónő Gethen ábrázolásában teljességre törekszik, s bemutatja világának vallásait, misztikus népétéit s azok képviselőit is. Törekvésében azonban – a nyelvi játékokhoz hasonlóan – kissé túllő a célon, s néha az az érzésünk támad, hogy az írónő, aki egyébként ateistának vallja magát, szívesen kacérkodik a misztikus világképpel, s hogy a beleélő ábrázolás talán az átélés képességéből fakad. De bármilyen és bármennyi kifogásunk is lenne a regénnyel szemben, nem szabad egy pillanatra sem elfelednünk Ursula K. Le Guin legfontosabb mondanivalóját, nő és férfi legszebb és legértékesebb emberi tulajdonságainak bemutatását.

3.

Kegyetlen fényképet láttam Ursula K. Le Guinről.

Kicsiny, redőnyös íróasztal előtt ül. Az íróasztalon rendbe rakott papírok. Írószerek, előjegyzési naptár. Az asszony kissé előrehajlik, a haja rövidre vágott, a homloka ráncolt. Arcát a szeme uralja. Nyitott, kíváncsi, sokat látott szempár néz a fényképezőgépbe. De mintha mögéje pillantana, a távolba, az eszmények világába.

Gondolkodó ember. Sokat ír a tudományos-fantasztikus irodalom elméleti kérdéseiről, sokat vitázik. Nem ösztönös lény, pontosan tudja, hogy mit akar, és azt, hogy mondandóját milyen eszközökkel közölheti legjobban. A regényt s azon belül a tudományos-fantasztikus regényt nem jóslatnak tartja, hanem leírásnak és metaforának. „Az űrutazás – mondja egyik cikkében – metafora, ahogyan metafora a másfajta társadalom, a másfajta biológia vagy a jövő.”

„Ateista vagyok – írja másutt –, és mégis írok az istenekről. Mert művész vagyok, és a művész hazudik. De az igazságot mondom, mert az igazság a képzelet alapanyaga.”

Kuczka Péter

TARTALOM

1. ÜNNEPI FELVONULÁS ERHENRANGBAN

2. A HÓFÖRGETEG BELSEJÉBEN LEVŐ HELY

3. AZ ŐRÜLT KIRÁLY

4. A TIZENKILENCEDIK NAP

5. AZ IGÁBA FOGOTT MEGSEJTÉS

6. AZ EGYIK ÚT ORGOREYNBE

7. A NEMEK PROBLÉMÁJA

8. A MÁSIK ÚT ORGOREYNBE

9. ESTRAVEN, AZ ÁRULÓ

10. MISHNORYI BESZÉLGETÉSEK

11. MISHNORYI MONOLÓGOK

12. AZ IDŐRŐL ÉS A SÖTÉTSÉGRŐL

13. ODALENT A FARMON

14. A MENEKÜLÉS

15. A JÉG FELÉ

16. A DRUMNER ÉS A DREMEGOLE KÖZÖTT

17. EGY ORGOTA TEREMTÉSLEGENDA

18. A JÉG HÁTÁN

19. HAZATÉRÉS

20. EGY FÖLÖSLEGES ÚT

A GETHENI NAPTÁR ÉS ÓRA

„A KIRÁLY TEHERBE ESETT”

KÖTETÜNK ÍRÓJÁRÓL

1.

2.

3.

Table of Contents

1. ÜNNEPI FELVONULÁS ERHENRANGBAN

2. A HÓFÖRGETEG BELSEJÉBEN LEVŐ HELY

3. AZ ŐRÜLT KIRÁLY

4. A TIZENKILENCEDIK NAP

5. AZ IGÁBA FOGOTT MEGSEJTÉS

6. AZ EGYIK ÚT ORGOREYNBE

7. A NEMEK PROBLÉMÁJA

8. A MÁSIK ÚT ORGOREYNBE

9. ESTRAVEN, AZ ÁRULÓ

10. MISHNORYI BESZÉLGETÉSEK

11. MISHNORYI MONOLÓGOK

12. AZ IDŐRŐL ÉS A SÖTÉTSÉGRŐL

13. ODALENT A FARMON

14. A MENEKÜLÉS

15. A JÉG FELÉ

16. A DRUMNER ÉS A DREMEGOLE KÖZÖTT

17. EGY ORGOTA TEREMTÉSLEGENDA

18. A JÉG HÁTÁN

19. HAZATÉRÉS

20. EGY FÖLÖSLEGES ÚT

A GETHENI NAPTÁR ÉS ÓRA

„A KIRÁLY TEHERBE ESETT”

KÖTETÜNK ÍRÓJÁRÓL

1.

2.

3.