Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: szs

Neal Stephenson

SNOW CRASH

Neal Stephenson: Snow Crash

© 1992 by Neal Stephenson

Fordította: Kodaj Dániel

snow fn... 2. a. Hóra emlékeztető dolog. b. Adáshiba okozta fehér pöttyök a televízió képernyőjén.

crash ige... – átv... 5. Váratlanul tönkremegy (vállalkozás, gazdaság).

virus... [lat. nyálkás folyadék, méreg, kellemetlen szag vagy íz.] l. Méreg, pl. állaté. 2. orv a. Halálos folyamat vagy mérgező anyag, mely betegség hatására jelentkezik a testben, ált. képes más személyekbe is vagy állatokba bejutni és ott ugyanazt a hatást kiváltani.... 3. átv Morális vagy intellektuális méreg, káros hatás.

– Oxford Anyanyelvi Szótár

1

A Futár egy elit rend tagja, csodált és rettegett lény. Morálja mint egy janicsáré. Ma éjjel már két küldetést teljesített, és épp a harmadikra készül. Ruhája fekete, mint az aktív szén, még a fényt is kiszűri a levegőből. Pókselyem felületéről úgy pattan le a pisztolygolyó, mint pajtaajtóról az ökörszem, az izzadság viszont békésen áramlik át rajta, mint szétbombázott erdőn a balzsamos szél. A Futár térdét és könyökét lyukacsos, érdes zselépáncél fedi: tapintása ruganyos, de ha ütés éri, úgy véd, mint egy sor telefonkönyv.

A Futár fegyvert is kapott. Készpénzt sose hord magánál, de előfordulhat, hogy valaki beleköt – megpróbálja elszedni a kocsit vagy a szállítmányt. A pisztoly kicsi és áramvonalas, mintha divattervezőknek készült volna. A nyilacskák, amiket kilő, ötször olyan gyorsak, mint egy vadászgép. Ha nem használják, rá lehet dugni a szivargyújtóra, ugyanis árammal működik.

A Futár sose használta dühből vagy félelemből, de egyszer elő kellett vennie egy proccos bürgerparkban, Gila Highlandsben. Pár gyerek rendelt oda szállítmányt, de fizetni nem akaródzott nekik. Belengettek egy baseballütőt, hátha a Futár megijed tőle. Ő előkapta a pisztolyt, ráirányította a lézerpöttyöt az ütőre, és meghúzta a ravaszt. A visszarúgás majdnem levitte a kezét, a sporteszköz felső része pedig azon nyomban szikrázó fűrészpor-szupernóvává vált. A tulajdonosa csak állt ott a füstölgő csonkkal, és furcsa grimasz játszott az ajka körül. A Futárokkal nem lehet szórakozni.

Azóta a pisztoly a kesztyűtartóban pihen, és a Futár inkább két szamurájkardot hord magánál. Szolgálaton kívül is ezek a kedvenc fegyverei. A gilai naplopók nem féltek a tűpisztolytól, ezért használnia is kellett. A kardok üzenete viszont egyértelmű.

A Futár járművének hengereiben akkora erő szunnyad, hogy egy darab szalonnát el tudnának repíteni a kisbolygó övezetig. Kocsija csillogó, polírozott, óriás záróizmokon át ontja az energiát. Hozzá képest egy csajtragacs vagy egy burzsujmobil ostoba játékszer. Ha a Futár megküldi, nincs kegyelem. A lényeg a tapadófelület. Az átlagos gumi miniatűr kétujjnyi területen érintkezik az aszfalttal, a Futár kocsijának viszont hatalmas, ragacsos kerekei vannak, akkora tapadófelülettel, mint egy dagadt nő sonkái. Tapad az aszfaltra, pumaként lódul neki, és egy szempillantás alatt megáll.

Hogy miért ilyen kegyetlenül jól felszerelt a Futár? Mert mindenki bízik benne. Sztrádabálvány. Ez Amerika. Az emberek itt azt csinálnak, amihez kedvük van. Joguk van hozzá. Talán nem tetszik? Akinek nem tetszik, kap a pofájába, mert mindenkinek van fegyvere. Senki se baszakodhat velük. Többek közt ennek köszönhető, hogy Amerika gazdasága ma a legpocsékabbak közé tartozik. Miután telepumpáltak mindenkit a technológiával, autókat kezdtek gyártani Bolíviában és mikrohullámú sütőket Tádzsikisztánban, miután a természeti erőforrások terén leapadt az előnyük a hongkongiak miatt, akik fél dollárért zsuppolják át Észak-Dakotát Új-Zélandra tehenestül-sivatagostul, miután a Láthatatlan Kéz fogta a földgolyó történelmi egyenlőtlenségeit és jótékonyan elsimította őket az általános jólét – vagy legalábbis egy pakisztáni vályogvető szempontjából jólétnek tűnő állapot – jegyében, akkor mi is történt? Csupán négy dologban maradtak jobbak másoknál:

Zene

Film

Mikrokód (szoftver)

Hipergyors pizzaszállítás

A Futár régebben programokat írt. Ma is szokott, hébe-hóba. De ha az élet egy kellemes általános iskola volna, és csupa jólelkű pedagógus vezetné, a Futár ellenőrzőjében ez szerepelne: „Hiro rettenetesen okos és kreatív, de picit javítania kell a kooperációs készségén.”

Így lett belőle pizzafutár. Ahhoz nem kell se ész, se kreativitás – s persze kooperációs készség sem. Egy szabály van: a Futár elindul, és harminc perc múlva ott a pizza, vagy a kedves vendég ingyen kap mindent, fejbe lőheti a sofőrt és szénné perelheti a céget. A Futár fél éve gályázik itt, ami előéletéhez viszonyítva igen komoly teljesítmény. Huszonegy percnél sosem tartott tovább egy kiszállítás.

Ó, a csúf kőkorszaki idők! Mikor Old Spice-bűzt és munkahelyi csömört árasztó családapák vöröslő arccal mutogattak a Seikójukra meg a konyhai kakukkosra; most komolyan, nézze meg, maguk nem ismerik az órát?!

Ennek vége. A pizzaszállítás ma már külön iparág. Tudomány. Négy évet kell lehúzni a CosaNostra Pizza Egyetemen, hogy az ember beletanuljon. A nebulók egy épkézláb mondatot se bírnak kinyögni angolul, mikor idetántorognak Abbáziából, Ruandából, Guanajuatóból meg Dél-jersey-ből, és mire lediplomáznak, többet tudnak a pizzáról, mint egy beduin a homokról. Hosszan tanulmányozták a kiszállítási vitákat. Megnézték a mintázatokat. Telepoloskázták a Futárokat, hogy megfigyelhessék a viták menetét, az üvöltések dinamikáját, az A-típusú bürgerpark-lakók jellegzetes nyelvtani szerkezeteit. Feltérképezték a tipikus elkövetőt, aki kamikázét megszégyenítő bátorsággal hirtelen úgy dönt, hogy megreformálja lottyadt kertvárosi életét és hazudni fog, esetleg hagymázas képzelgésekbe hajszolja magát a rendelés időpontjával kapcsolatban, és igen, övé lesz az ingyen pizza, mert az jár neki az elidegeníthetetlen szabadságjogai mellé, ez alkotmányos jog, istenadta juss! Az ilyenekhez pszichológusokat küldtek ki, vittek nekik egy ajándék tévét, hogy részt vegyenek a kutatásban, hazugságvizsgálóra kötötték őket és figyelték az agyhullámaikat, miközben összefüggéstelen filmrészleteket mutattak nekik pornósztárokról, karambolokról és Sammy Davis Juniorról; mályvaszínű, illatos szobákba ültették őket és körmönfont etikai kérdéseket tettek fel nekik, melyekbe még egy jezsuita barát is belepirult volna.

A CosaNostra Pizza Egyetem elemzői végül arra a következtetésre jutottak, hogy az ilyen emberekkel semmit nem lehet tenni, úgyhogy olcsó és frappáns megoldásként bevezették az intelligens pizzás dobozt. Ez egy bordázott műanyagtok, az oldalán kis vörös LED-del, ami jelzi a Futárnak, hány profitromboló perc telt el a sorsdöntő telefonhívás óta. A dobozok kis rekeszekben pihennek hátul; amikor a központban becsúsztatják a dobozt, az a helyére kattan és rögtön kapcsolatba lép a kocsi fedélzeti rendszerével. Az ügyfél címét ekkorra már a telefonszám alapján lehívták és ráírták a doboz RAM-jára. A kocsi leolvassa, megállapítja az optimális útvonalat és rögvest ki is vetíti a sofőrnek. A térkép színes vonalai ott derengenek a szélvédőn, így a Futárnak még oldalra se kell pillantania.

Ha letelik a harminc perc, a CosaNostra Pizza Főközpontban megszólalnak a szirénák, és a katasztrófáról azonnal értesítik magát Enzo bácsit, a szicíliai Sanders ezredest, Bensonhurst királyát, a Futárok rémét, a CosaNostra Pizza Inc. keresztapját és vezéralakját, aki öt percen belül telefonkapcsolatba lép az ügyféllel, és bocsánatért esedezik. Másnap Enzo bácsi helikopteren látogatja meg az ügyfelet, újból elnézést kér, és átad egy ingyenes olaszországi útra szóló kupont. Ennek beváltásához csak néhány formanyomtatványt kell aláírni, melyek szerint az illető a magánéletét feláldozva a CosaNostra Pizza reklámemberének szegődik. És mindezek után még úgy érzik, nekik tettek szívességet.

A Futár nem tudja, ilyen esetekben mi történik a sofőrrel, de suttognak egyet s mást. A legtöbb rendelés az esti órákban fut be, így Enzo bácsi privátszférájának érzékeny szakaszát érinti. Ki erezné magát kellemesen, ha félbe kellene szakítania a családi vacsorát és telefonon megalázkodni valami ellenszenves bürgerpark-töltelék előtt? Enzo bácsi ötven éve szolgálja a családot és a hazát, mások ilyenkor már golfozással vagy az unokák pesztrálásával múlatják az időt, neki pedig fürdés közben kelljen kimásznia a kádból azért, hogy csókolgatni kezdje valami tizenéves kis idiótának a lábát, akinek a pepperonija történetesen harmincegy perc alatt ért célhoz? Te jó ég. A Futár már a gondolattól is szaporábban szedi a levegőt.

De ha nem így volna, nem dolgozna a CosaNostra Pizzának.

Hogy miért? Mert valahol olyan bizsergető érzés, ha az ember élete forog kockán. Mintha kamikazepilóta lenne. Az elme tiszta. Mások – eladók, hamburgerzombik, szoftverrabszolgák, az értelmetlen munkák bajnokai, akikből az Amerikai Álom összeáll – a jó öreg szabadversenyre hagyatkoznak. Ha valaki nem forgatja a hamburgerhúst gyorsabban vagy kódolja a szubrutint ügyesebben, mint a gimis osztálytársa két utcával arrébb, akkor lesheti, mert verseny van, és a lógósokat észreveszik.

Micsoda mókuskerék. A CosaNostra Pizzánál nincsen verseny. A verseny ellentmond a maffia erkölcsi kódexének. Nem azért hajtják magukat, hogy az öt házzal odébb teperő klónjaikkal versenyezzenek. Azért hajtanak, mert különben kampec. A nevük, a becsületük, a családjuk, az életük forog kockán. A hamburgersütögetőknek talán magasabb a várható élettartama – de miféle élet az, kérdezi joggal az ember. Ezért érthető módon senki, még a japánok sem szállítanak gyorsabban pizzát a CosaNostránál. A Futár örül, hogy ezt az egyenruhát viselheti, hogy ilyen kocsit vezethet; peckesen lépdel végig a bürgerparkok családi házainak kocsifeljáróján. Páncélja komoran feketéllik, vállán egy pizzásdoboz, a vörös LED-számjegyek büszkén pislognak az éjszakába: 12:32, vagy 15:15, néha talán 20:43.

A Futár a 3569-es CosaNostra Pizzabázishoz tartozik. Ez a dél-kaliforniai völgyben található, amelynek lakosai képtelenek eldönteni, vajon minden négyzetméternyi helyet meg akarnak-e tölteni, vagy inkább ott helyben megfulladnak. Ennyi embernek nem lehet elég utat építeni, bár a Fairlanes próbálkozik. Néhány városrészt ugyan le kell rombolni, de azok a hetvenes-nyolcvanas évekbeli lakóparkok szinte kínálják magukat. Se járda, se iskola, semmi. Nincs külön rendőrség, se bevándorlási hivatal, az idegenek simán besétálhatnak, meg se motozzák őket, beléjük se kötnek. Bezzeg egy bürgerpark, ott aztán rend van. Saját alkotmány, határátkelőhely, igazságszolgáltatás, zsaruk, minden.

A Futár egy időben a Merryvale Farmok államvédelmi szervénél szolgált, de kirúgták, mert kardot rántott egy idegenre. Átszúrta a trikóját, a pengét felcsúsztatta a nyakáig – persze lapjával-, és rátűzte a besurranót a házra, ahová be akart törni. Nagyon elégedett volt magával. Aztán kiderült, hogy a kis besurranó a Merryvale Farmok alelnökének a fia. A rohadékok persze találtak kifogást: azt mondták, a szamurájkard nincs a fegyverlistán. Meg a Futár megszegte a GYEKI-t, a Gyanús Egyének Kezelésének Irányelveit. A srác pedig lelki traumát szenvedett. Az eset óta a kenőkésektől is fél, kanállal tudja csak vajazni a kenyeret. Az eset állítólag kockára tette a cég hírnevét.

A Futárnak kölcsön kellett kérnie a kártérítéshez. A Maffiától kért kölcsön, így bekerült az adatbázisukba: retinatérkép, DNS, hangminta, ujjlenyomat, tenyérlenyomat; lenyomatot vettek a testének minden redőzött felületéről (na jó, majdnem mindegyikről), és bedigitalizálták azok a mocskok. Amikor Futárnak jelentkezett, örömmel fogadták, mert már ismerték. A kölcsön idején személyesen tárgyalt a Völgy alkápójával, aki később személyesen ajánlotta be futárnak. Mintha egy nagy családhoz tartozna. Egy nagyon ijesztő, nagyon perverz és gonosz családhoz.

A 3569-es CosaNostra Pizzabázis a Vista Roadon van, a Kings Park sugárút mentén. A Vista Road régebben Kaliforniához tartozott, mai neve Fairlanes CSV-5. A másik fő sztráda régebben állami tulajdonban volt, most Cruiseways Cal.12-nek hívják. A völgy északi részén a két út találkozik. Egy időben tisztázatlan volt, kié ez a terület, és rendszeresen fegyverropogás zavarta meg a hely nyugalmát, végül egy nagyvállalkozó felvásárolta az egész területet és plázát csinált belőle. A sztrádák azóta egy parkolókomplexumba futnak be, ahol elvesztik a nevüket. A kereszteződésen csak úgy lehet áthaladni, ha az ember behatol ebbe a rettenetbe és végigmegy egy titkos útvonalon, ami kanyargósabb, mint a Ho Si Minh-ösvény. Ami a sztrádákat illeti, a CSV-5-nél normálisabb a forgalom, de a Cal.12-nek jobb a burkolata. Ez jellemző a cégekre – a Fairlanes a céltudatos, A típusú sofőröket akarja kiszolgálni, akiknek a menetidő a fontos, a Cruiseways pedig a B típusúakat, akik gurulni szeretnek.

A Futár egy A típusú vadállat. Beméri a 3569-es CosaNostra Pizzabázist, és százhúsz kilométer per órával végigtűz a CSV-5 bal sávjában. Kocsija suhanó fekete folt, amin halványan tükröződik a loglória, a kivilágított cégjelzések fényalagútja. Elöl, ahol egy hagyományos kocsin a hűtőrács lenne, narancssárga lámpasor szikrázik, fénye mint az égő benzin lángja. Bevilágít a többiek hátsó ablakán, betölti a visszapillantójukat, tüzes maszkot szorít az arcukra, a tudatalattijukba hatol és szörnyűséges félelmeket kavar felrobbanó benzintartályokról, gazdájukat félholtan rabul ejtő roncsokról. A sofőrök félre akarnak húzódni és hagyni, hogy a Futár megelőzze őket pepperonitűzben égő éjfekete szekerén.

A loglória, ami kettős fénycsíkként kíséri a CSV-5-öt, felfüggesztett logókból áll, melyeket manhattani szakemberek terveztek, akik egyetlen munkájukért többet kapnak, mint amennyit a Futár egész életében keres. Bármennyire is próbálják egyénivé tenni őket, mind elkenődnek, főleg százhúsz kilométer per óránál. A 3569-es CosaNostra Pizzabázist mégis könnyű felismerni, hála egy óriásplakátnak, ami még a mai, erősen inflálódott standardok szerint is impozáns. Maga a franchise töppedt alapzatnak tűnik az oszlopok alatt, melyek Atlaszokként taszítják fel a reklámot a logók égboltozatába. Marca Registrada, baby.

A tábla klasszikus, gesztenyebarna darab, nem holmi elnyűhető promóciós kellék. Kinyilatkoztatás; emlékmű, mely ércnél is maradandóbb. Ugyanakkor egyszerű és nemes. Enzo bácsi látható rajta jellegzetesen csicsás olasz öltönyében. A hajszálcsíkok nedvesen csillognak a zakón, a zseb négyszöge iszamosan fénylik. A frizura tökéletes: valamilyen titkos anyaggal suvickolták atombiztosra, és minden tincset négyszögletesre nyesett Enzo bácsi kuzinja, aki a világ második gyorsfodrász-láncát vezeti. Enzo jóságos nagybácsiként pillant le a világra, nem pózol, mint valami modell, csak áll, mint egy jó ismerős. A feje fölött felirat:

A Maffia

Egy barát a Családban!

A Cosa Nostra Alapítvány hirdetése

A reklámtábla a Futár sarkcsillaga. Már tudja, hogy amikor a tábla bal alsó sarkát eltakarják a helyi Wayne Tiszteletes Gyöngykapuinak álgótikus, rózsaablakos boltívei, át kell sorolni a jobb sávba, ahol a debilek és a csajtragacsok vánszorognak szélütötten, tétován, és úgy bámulnak minden elhaladó franchise-lejárót, mintha nem tudnák, remény-e vagy fenyegetés.

A Futár megelőz egy csajtragacsot – egy családi kisbuszt –, elhúz a szomszédos Szundi King mellett, és besüvít a 3569-es CosaNostra Pizzabázisra. A hájas tapadófelületek sikoltoznak, de nem hagyják cserben a Fairlanes szabadalmaztatott burkolatát, miközben a kocsi begurul a boksz utcába. A boksz üres, ami jó jel; nem kell várni, nagyobb a forgalom, röppennek a pizzák. Ahogy a kocsi huppanva megáll, már nyílik is a csomagtartó, előcsúsznak a rekeszek, a csomagtartófedél pedig kattogva összecsukódik, mint egy rovarszárny. A rekeszek mohón ásítanak. Várják a forró tésztát.

És várnak. A Futár dudál. Nem ez a normális tempó.

Kinyílik a tolóablak. Ez hallatlan. Lehetetlen. Ha valaki felüti a CosaNostra Pizza Egyetem nagy, gyűrűs mappáját, megkeresi a tárgymutatóban az ablak, boksz utca, diszpécser koordináták által határolt szöveghelyet, akkor világosan kiderül, hogy ennek az ablaknak mikor mit kell csinálnia – és a kinyílás nem szerepel köztük. Ha kinyílik, valami nem stimmel.

A tolóablak kinyílik, és – te jó ég – füst árad ki rajta. Fülsértő sípolás zavarja meg az audiorendszer rockhurrikánját, és a Futár rádöbben, hogy odabent, a franchise-ban a tűzjelző szól.

Hifit ki. Nyomasztó csönd – a dobhártyák lefújják a riadót – az ablak remeg a rikoltó füstjelzőtől. A kocsi áll, a motor jár. A raktér túl régóta van nyitva, a légköri szennyeződés kezdi eltömíteni a pizzarekeszek érintkezőit, idő előtt szervizelni kell majd őket. Minden pont ellentétesen alakul azzal, ami abban a kapcsos mappában áll és azzal, amit a pizzauniverzum egészséges ritmusa diktálna.

Odabent egy gömbölyded abház férfi rohangál fel-alá egy hatalmas gyűrűs mappával, amit a sörhasára támaszt. Tipeg, mintha tojáshéjon járna, és közben abházul beszél. A Völgynek ebben a részében minden CosaNostra pizza franchise-t abháziai bevándorlók vezetnek.

A tűz elég veszedelmesnek tűnik. A Futár egyszer látott tűzvészt, Merryvale Farmjainál, illetve pont hogy nem látta, mert mindent elborított a füst. Füst terjengett mindenhol, csak ömlött valahonnan és a mélyén időnként narancssárgán villant valami, mint hasas felhőben a villám. De ez a tűz nem ilyen. Ez a tűz alig harákol annyi füstöt, hogy a szirénát beindítsa. A Futár pedig emiatt a kis lófing miatt vesztegeti az idejét.

A Futár újból rányom az elektromos kürtre. Az abháziai boltvezető az ablakhoz jön. Elvileg az interkomon át kellene kommunikálnia, és a szavait a rendszer közvetítené a Futár kocsijába, de nem, ő szemtől szemben tárgyal, mintha valami kibaszott szekérhajtóval beszélne. A fickónak vörös az arca, izzad, mint a ló, és vadul forgatja a szemét, miközben próbálja felidézni az angol szavakat.

– Kis tűz – böki ki.

A Futár nem felel. Tudja, hogy ezt az egészet filmre veszik, és a felvétel forró dróton suhan a CosaNostra Pizza Egyetemre, ahol laboratóriumokban elemzik majd a pizzamenedzsment szakemberei. Szakirányos hallgatóknak fogják mutogatni órán, talán épp azoknak, akik felváltják majd ezt a szerencsétlent, és az eset klasszikus példa lesz rá, hogyan kell elbaszni az életet.

– Új ember... A mikrohullámba vacsora... fólia... bumm! – meséli a boltvezető.

Abbázia egykor a dicső Szovjetunió része volt. Egy frissen érkezett abháziai bevándorló a mikrohullámú sütő közelében olyan, mint egy agyműtétre készülő mélytengeri gyűrűsféreg. Honnan szalajtják ezeket? Az amerikaiak nem bírnak megsütni egy kurva pizzát?

– Adja azt a pizzát – mondja a Futár.

A „pizza” szóra a pasas visszazökken a valóságba. Összekapja magát. Becsapja az ablakot, elfojtva a füstjelző kíméletlen sipítását.

Egy japán robotkar tülekszik elő, és pizzásdobozt lök a legfelső rekeszbe. A billenőajtó óvón visszazárul.

A Futár épp kifelé hajt a boksz utcából, a szélvédőre kivetített szállítási címet tanulmányozza és töpreng, hogy balra vagy jobbra induljon-e, mikor megtörténik a dolog. A hifi újra leáll – ezúttal a fedélzeti rendszer kapcsolja ki. A műszerfal vörös fénybe borul. Ütemes csipogás hallatszik. A szélvédőn látható kijelző, mely a pizzásdobozra csatlakozik, baljósán villogni kezd:

20:00.

Egy húszperces rendelés..., innen húsz mérföldre...

2

Akaratlanul is felhördül és tövig nyomja a gázt. Érzései azt súgják, hogy forduljon vissza és mészárolja le a boltvezetőt. Szedje elő a csomagtartóból a kardjait, pattanjon be a kis tolóablakon, mint egy nindzsa, vadássza le a gazfickót a mikrohullámú katasztrófától felbolydult pultok közt, és szabadítsa el a kelt tészták között az apokalipszist. De ugyanerre gondol, valahányszor bevágnak elé a sztrádán, és akkor se szokta megcsinálni – egyelőre.

Nyugalom. A helyzet kezelhető. A Futár maximális fényerősségre kapcsolja a narancssárga vészlámpákat, automatára a reflektorokat. Leállítja a figyelmeztető csipogást, a hifit pedig átkattintja taxiszkennre: a rádió ilyenkor a taxisok csatornáin szörföl, hátha mondanak valami fontosat. Sajnos egy mocskos szót se lehet érteni belőle. Állítólag lehet kapni távoktató kazettát (vezetés közben is használható), amiből az ember megtanulhatja alapfokon a taxihantát. Elengedhetetlen, ha valaki be akar kerülni a szakmába. A taxihanta egyes vélemények szerint az angolból származik, de száz szó közül jó, ha egy felismerhető. Azért ezt-azt sejt az ember, ha hallgatja. Ha baleset vagy gond van, elkezdenek zagyválni a csatornán, és az ember választhat más útvonalat, nehogy...

a Futár megszorítja a kormányt
ott ragadjon egy dugóban
szeme kidülled, érzi a nyomást, ami a koponyáját préseli
vagy megreked egy lakókocsi mögött
a hólyagja piszkosul feszül
és végül a pizza

Úrjézus
késve ér oda.

A szélvédőn 22:06 pislákol, de ő csak azt látja: 30:01.

A taxisok sutymorogni kezdenek valamiről. A taxihanta hajlékony, vízcsobogás-szerű nyelv néhány éles, idegen hanggal, mint az üvegcseréppel dúsított vajkrém. A Futár el-elkapja azt a szót, hogy „fuvar”. Állandóan a kibaszott fuvarjaikról beszélnek. Nagy szám. Mi van, ha egy fuvarral későn érnek célba? Kevesebb a borravaló? Na bumm.

A CSV-5 és az Oahu kereszteződésénél szokás szerint az egész sztráda belassul. Ezt csak úgy lehet elkerülni, ha az ember Windsor Heights Békebeli Utcácskái felé kerül.

A WHBU-k felépítése mindenhol egyforma. Amikor a WHBU Építőipari Rt. új bürgerpark építésébe kezd, legyalulja a domborzatot és eltéríti az összes nagyobb folyót, ami akadályozná az ergonómiailag optimalizált biztonságos utcahálózat kialakítását. Bárhol tér be az ember egy Windsor Heightsba, Fairbankstől kezdve Jaroszlavon át a sencseni különleges gazdasági övezetig, mindig kiismeri magát.

De ha valaki már egy adott WHBU minden házába vitt pizzát, kezdi kiismerni az apró titkokat is. A Futár például tudja, hogy a standard WHBU-ban egyetlen hátsó kert miatt nem lehet egyenesen áthajtani a településen, hanem gyáván, a szabályoknak behódolva tíz percig kell kavarogni az idióta, ergonomikus utcácskákon. De ha valaki a megfelelő kertnél merészen lekanyarodik, nyílegyenesen átvághat a központon.

A Futár ismeri azt a kertet. Már többször vitt oda anyagot. Körülnézett és minden részletet elraktározott; agyába véste a sufni és a piknikasztal helyét, így aztán még sötétben is odatalál – mert tudta, hogy ha egyszer ilyesmi történik és egy huszonhárom perces pizza figyel hátul a rekeszben, mérföldekre van a cél és belassul a forgalom a CSV-5 és az Oahu kereszteződésénél, akkor ő majd behajt Windsor Heightsba (az elektromos futárvízumra automatikusan megnyílnak kapuk), végigsüvít a Heritage Boulevardon, csikorogva befordul a Strawbridge Place-re (fittyet hányva a ZSÁKUTCA táblára, a sebességkorlátozásra és a játszadozó gyerekeket ábrázoló sziluettekre, amelyekkel teleszórták a környéket), megalázza a fekvőrendőröket félelmetes radiáljaival, felszáguld a Strawbridge Circle 15. kocsibejáróján, éles balkanyarral bevágódik a kertbe, megkerüli a sufnit, átviharzik a Mayapple Place 84. kertjén, kikerüli a piknikasztalt (necces), ráfut a következő kocsifelhajtóra, aztán kigurul a Mayapple-re, onnan rá a Bellewoode Valley Roadra, ami pedig egyenesen a bürgerpark kijáratához vezet. Addigra a WHBU rendőrsége már feltehetőleg várni fogja, csakhogy a FIB-ek, a Futómű-inzultáló Berendezések csak egy irányba működnek: a kintről jövőket meg tudják állítani, de a bentről kifelé menőket nem.

Ez a kocsi pedig olyan kibaszott gyors, hogy ha egy zsaru akkor harap a fánkjába, amikor a Futár a Heritage Boulevardra ér, még le sem nyeli a falatot, mire a pizzavagon már az Oahun teper.

Dongg. Újabb vörös fények a szélvédőn: a körkörös védelmi rendszer veszélyt jelez.

Nem. Lehetetlen.

Valaki rátapadt. Hátulról, baloldalt. Egy deszkás bohóckodik mögötte a sztrádán, miközben a Futár már a Heritage Boulevardra vezető irányvektorokat kalkulálja.

A nagy töprengés közepette hagyta, hogy rácuppanjanak. Ez a szakszó a deszkások nagy, kerek, elektromágneses csáklyájára utal, ami egy pókselyem kábelre csatlakozik. Az előbb egy ilyen mágnes landolt tompa kondulással a Futár kocsijának hátsó felén. Három méterrel mögötte az ördögi szerszám tulajdonosa lazázik; huzatja magát, mint valami vízisíző.

A visszapillantóban narancssárga és kék foltok villannak. A parazita nem egyszerű deviáns tinédzser. Egyéni vállalkozó. A zselépáncél zsebektől duzzadó, narancs-kék overall a Kurírok uniformisa. A RadiX, a Radikális Kurír Szolgálat alkalmazottaié. Olyasmi, mint a biciklis futár, de százszor annyira idegesítő, mert nem saját erővel hajtja magát, hanem ráakaszkodik másokra és lelassítja őket.

Persze logikus. A Futár láthatóan siet, szikráznak a reflektorai, nyivákolnak a tapadófelületek. Közel s távol nincs nála gyorsabb a sztrádán. Nem csoda, hogy a Kurír őt szemelte ki.

Nem kell felkapni a vizet. Ha sikerül levágni az utat a WHBU felé, rengeteg ideje lesz. Megelőz egy lassabb kocsit, aztán bevág a középső sávba. A Kurírnak le kell kapcsolódnia, különben rákenődik a leelőzött kocsira.

Na tessék. A deszkás most már nem három méterre van – hanem egyenesen itt, a hátsó ablaknál. Megsejtette a manővert, behúzta a kábelt a fogantyúba épített szupererős csörlővel, és most ott liheg közvetlenül a pizzavagon mellett, miközben az elülső kereke a hátsó sárhányóval kacérkodik.

Egy narancssárga-kék kesztyű nyúlik ki, és átlátszó matricát csap a bal oldalsó ablakra. A Futárt megmatricázták. A trófea harminc centi széles és nagy, narancssárga betűkkel ez áll rajta (tükörfordításban, hogy belülről pont el lehessen olvasni):

EZT BUKTAD GYÍKARC

A Futár majdnem elszalasztja a lejárót. Bele kell taposnia a fékbe, megvárni, amíg elvonul egy kocsisor, aztán átvág a leállósávon a bürgerpark felé. A határpózna jól ki van világítva, a vámügynökök készek lecsapni minden érkezőre – ha gyanúsnak tűnnek, még testüregmotozás is várhat rájuk –, de a kapu varázsütésre kitárul, amint a biztonsági rendszer érzékeli, hogy egy CosaNostra pizzajármű közeleg; kaja érkezik, semmi gond, kérem. És ahogy áthaladnak, a Kurír – franc egye a belét – integet az őröknek! Mekkora pöcs! Mintha állandóan idejárna!

Valószínűleg jár is. Felszed valami überfontos szart valami überfontos WHBU-lakótól, és elviszi egy másik FAKÁJ-ba (Franchise-alapú Kvázi-Állami Jogalanyba), levámoltatja és átadja. Ezt csinálják a Kurírok. Ma is.

A Futár belassult, elvesztette a lendületét, romlik az időzítése. Hol a Kurír? Á, megint kiengedte a kábelt, és hátul szambázik. Nem sejti a faszfej, hogy mindjárt komoly meglepetés éri. Leszédül-e a mocskos deszkájáról, miközben egy éjfekete gépszörny száz kilométer per órával vonszolja maga után egy tricikli porrá zúzott maradványain át? Mindjárt kiderül.

A Kurír – akit a Futár akaratlanul is szemmel tart a visszapillantóban – hátradől, mint egy vízsíző, rátapad a deszkájára, és odalendül a kocsi mellé. Párhuzamosan haladnak a Heritage Boulevard-on, és slapp, újabb matrica kerül fel, ezúttal a szélvédőre!

VAZZ MEKKORA VAGY

A Futár hallott ezekről a matricákról. Órákig tart lekaparni őket. Be kell vinni a kocsit a szervizbe, több billió dollárt kell kicsengetni. A Futárnak jelenleg két fő célja van. Szerez egy agyrázkódással fűszerezett délutánt ennek a kedves kurírembernek, bármibe is kerül, továbbá kiszállítja a kurva pizzát, nem egész

24:23

öt perc és harminchét másodperc alatt.

Most jön az a mellékutca – jobban kellene koncentrálnia a vezetésre –, úgyhogy a Futár váratlanul megrántja a kormányt és reméli, hogy a Kurír összecsókolózik a stoptáblával. De nem. A dörzsöltebbek figyelik az első kereket, látják, ha fordulni akar az ember, résen vannak. Végig a Strawbridge Place-en! Elég hosszúnak tűnik, a Futár rövidebbre emlékezett – ez természetes, ha siet az ember. Elöl karosszériák csillognak, a parkoló kocsik azok – persze, ez már a körforgalom. És itt a ház. Világoskék, PVC- és deszkaborítású, emeletes családi fészek, földszintes garázzsal. Hirtelen a kocsifelhajtó lesz a Futár univerzumának középpontja, úgyhogy kizárja tudatából a Kurírt és próbál nem gondolni arra, mit csinálhat most Enzo bácsi – talán ülőfürdőt vesz, vagy épp a mellékhelyiségben meditál, netán valami színésznővel kamatyol, esetleg szicíliai népdalokat tanít huszonhat leányunokája valamelyikének.

Amint az első kerekek ráfutnak a lejtős bejáróra, a felfüggesztések beköszönnek a motortérbe, de hát végül is erre vannak. A Futár kikerüli a parkoló kocsit – biztos vendégek jöttek, ezeknek nem volt Lexusa –, átvág a sövényen, behajt az oldalsó kertbe és keresi a sufnit, a sufnit nem szabad elkaszálni
nincs itt, lebontották
akkor a következő tereptárgy, a piknikasztal a szomszéd kertben
egy pillanat, hogy kerül ide kerítés?

Most már késő fékezni. Gyorsítani kell, legázolni a kerítést anélkül, hogy elveszne a lendület. Ez csak valami szar léckupac.

A kerítés engedelmesen ledől, és a kocsi röpke tíz százalékot veszít a sebességéből. A kerítés viszont furcsán réginek tűnt. Talán rossz mellékutcát választott – gondolja a Futár, majd nagy ívben berepül a ház mögötti üres úszómedencébe.

Jobb lett volna, ha a medence nem üres. Akkor legalább a kocsi épen marad, és nem tartozna még ezzel is a CosaNostrának. A medence azonban üres, így a Futár rakétaként vágódik a szemközti falba. A zaj inkább robbanásra, mint csattanásra hasonlít. Kicsapódik a légzsák, a Futárban pedig csak egy másodperc múlva tudatosul igazán, hogy mi történt, mintha félrelebbenne a függöny életének új korszaka elől: egy totálkáros roncsban ül egy üres úszómedencében, a távolban már vijjognak a helyi szervek szirénái, a háta mögött pedig ott figyel a végzet pizzája, a kijelzőjén 25:17.

– Hova lesz? – kérdezi valaki. Egy női hang.

A Futár kipillant a girbegurba ablakkereten, amit most kristályos üvegfraktál szegélyez. A Kurír szólt hozzá. A Kurír egy fiatal nő. Egy tinédzser lány. Egyetlen karcolás sem esett rajta. Mikor a baleset történt, ő csak begurult a medencébe, és most ide-oda suhan, félcsövezéssel felfut az egyik homorú oldalon, megfordul, aztán át a túlsó felére. A csáklyát a jobb kezében tartja; az elektromágnest behúzta a markolatig, úgyhogy az egész szerkezet egy furcsa halálsugárvetőre emlékeztet. A Kurír mellkasa tele van paszományokkal, mint egy tábornoké; szalagok és medálok százai villognak rajta, csak ezek nem kitüntetések, hanem vonalkódok. Azonosítók, amikkel be lehet jutni cégekhez, FAKÁJ-okba vagy épp fel a sztrádára.

– Yo! – mondja a lány. – Hova lesz a pizza?

A Futár a halálán van, ez meg itt félcsövezik.

– Fehér Oszlopok. Oglethorpe Circle 5 – nyögi.

– Menni fog. Nyisd ki a csomagtartót.

A Futár szíve hirtelen a kétszeresére nő. Könny szökik a szemébe. Lehet, hogy mégis túléli. Megnyom egy gombot, mire kinyílik a raktér.

A Kurír a következő kanyarnál kirántja a pizzát. A Futár fájdalmas grimaszt vág: lelki szemei előtt felvillan az összenyomódott feltét. Aztán a Kurír bevágja a dobozt a hóna alá. A Futár elfordul; ez már neki is sok.

De oda fog érni. Enzo bácsinak az ocsmány, szétfolyt és kihűlt pizzákért nem kell bocsánatot kérnie, csak a késésért.

– Hé – mondja a Futár –, fogd.

Kidugja éjfekete overallos kezét a kitört ablakon. A hátsó udvar alkonyati szürkeségében valami fehéren világít – egy névjegy. A Kurír a következő fordulóban elveszi és megnézi. Ez áll rajta:

A hátoldalán pár kód az elérhetőségekkel. Telefonszám. Univerzális mobil lokátorkód. Postafiók. Azonosító fél tucat elektronikus csatornáról. És egy cím a Metaverzumban.

– Idióta neved van – mondj a a csaj, miközben elsüllyeszti a névjegyet számtalan zsebeinek egyikében.

– Legalább könnyű megjegyezni – feleli Hiro.

– Ha hacker vagy...

– ...minek pizzafutárkodom?

– Ja.

– Mert szabadúszó hacker vagyok. Figyelj, nem tudom, hogy hívnak..., de jövök negyed eggyel.

– A nevem Y.T. – mondja a lány, aztán tapos párat a betonra, hogy felgyorsítson. Kiröppen a medencéből, mintha parittyából lőtték volna ki, és egy pillanat alatt eltűnik. Hála a gördeszka süngörgőinek – több ezer kis rudacskának, melyek mindig tökéletesen idomulnak a talajhoz – úgy halad a gyepen, ahogyan egy darab vaj szánkázik a forró teflonon.

Hiro, aki harminc másodperce már nem Futár, kikászálódik a kocsiból, előszedi a kardjait, felcsatolja őket és felkészül a lélegzetelállító éjszakai menekülésre az ellenséges WHBU-n át. Pár percnyire van az Oakwood Homes, Hirónak úgy-ahogy ott a fejében a részletes térkép, és ismeri a bürgerparki zsaruk stratégiáját, mivel régebben közéjük tartozott. Szóval van rá esély, hogy megússza. De érdekes lesz.

A medence tulajdonosainál most kezdenek kigyulladni a lámpák, gyerekek dobják le a meleg paplant és kukucskálnak ki az emeleti ablakon, bolyhos kis Stünci Tündi és Bruce Lee Kalózkirály pizsamáikban, amelyek tűzálló és nem karcinogén változatban is kaphatók. Apu most lép ki a hátsó ajtón, a dzsekit cibálja magára. Kedves család, békésen és barátságosan élnek ebben a csupafény lakban. Hiro ismer egy hasonlóan kedves családot, de mintegy harminc másodperce már nem tartozik közéjük.

3

Hiro Protagonist és Vitalij Csernobil a közös otthonukban pihenget. Otthonuk egy tágas, ötször tíz méteres PakkLand-raktárhelyiség a kaliforniai Inglewoodban. Betonpadlója van, hullámlemezek választják el a szomszédos fülkéktől, elöl pedig – a kiváltság és luxus jele ez – redőnyös ajtó nyílik belőle északnyugat felé, ahonnan vörös fénypászmákat küld a Los Angeles-i reptér mögé lebukó Nap. Időnként egy 777-es vagy egy Sukhoi/Kawasaki hiperszonikus transzport húz el a napkorong előtt és kitakarja a vezérsíkjával, aztán a vörös fényt pettyes mintává változtatja a kondenzcsík.

Vannak ennél rosszabb lakóhelyek is. Még itt, a bérraktárban is. Csak a nagyobb rekeszeknek van külön ajtajuk. A többihez a központi rakodótérből lehet eljutni, hullámlemezek és teherliftek labirintusán át. Az a nyomornegyed. Kétszer három, háromszor három méteres lyukak, ahol törzsi menekültek főzik a babot és pörkölik a kokaleveleket a lottószelvények lángja fölött.

Régen, amikor a PakkLandet még céljának megfelelően használták, vagyis jómódú kaliforniaiak tárolták itt felesleges anyagi javaikat, állítólag néhány vállalkozó hamis papírokkal kibérelt pár rekeszt, beraktak egy csomó veszélyes hulladékkal teli hordót, aztán otthagyták őket, hadd foglalkozzon velük a PakkLand Társaság. A szóbeszéd szerint a cég egyszerűen lelakatolta a szóban forgó rekeszeket és leírta az egészet. A bevándorlók azt állítják, egyes helyeken ma is kísértenek a vegyi katasztrófa démonai. Ezt mesélik a gyerekeknek, hogy békén hagyják a lelakatolt rekeszeket.

Hiro és Vitalij lakrészébe sose próbáltak betörni, mert onnan semmit sem lehet ellopni, és jelenleg egyiküket sem akarják megölni, elrabolni vagy kivallatni. Hirónak van ugyan két drága japán kardja, de azokat állandóan magánál hordja. Halálos fegyverek eltulajdonítása amúgy is némileg paradox vállalkozás, mivel egy kardokért folyó harcban a dolgok természeténél fogva némi előnyt élvez az, aki a markolatot fogja. Hirónak van egy igen drága számítógépe is, de azt is mindenhova magával viszi. Vitalij fél karton Lucky Strike-kal, egy elektromos gitárral és parádés másnapossággal rendelkezik.

E pillanatban Vitalij Csernobil éppen petyhüdten hever egy futonon, Hiro Protagonist pedig törökülésben ül egy japán stílusú kisasztal előtt, amely raklap és tégla ötletes kombinációjából készült.

A lemenő nap vörös fényét felváltja a PakkLandek természetes környezetét jelentő franchise-gettó neonfénye. Ez a loglóriának nevezett fényár sivár, telített színekkel tölti meg a rekesz sötét sarkait.

Hiro bőre tejeskávészínű, haját pedig tüsiszerű, rövid rasztákban hordja. Noha hajkoronája már nem fed akkora területet, mint régen, Hiro igenis fiatal, és szó sincs róla, hogy kopasz lenne, pláne kopaszodna. A homlok finom megemelkedése csak markánsabbá teszi nemes, hosszú arccsontját. Csillogó, úszószemüvegre emléketető szerkezetet visel, ami a fél fejét eltakarja. A pántban kis hangszórók vannak, amelyek a külső fülbe csatlakoznak. A fejhallgató zaj szűrő rendszerrel is rendelkezik. Legtökéletesebben az egyenletes zajok ellen véd, és ha például a jumbók begyorsítanak felszálláskor, a bömbölés mély zümmögéssé olvad. De ha Vitalij Csernobil csap bele egy szénné torzított experimentális szólóba, Hiro füle belesajdul.

A szemüveg finom fényködöt vetít a retinájára, és nagy, homályos sugárút tükröződik rajta, ami egy éjsötét horizont felé nyújtózik. Ez az út valójában nem létezik, egy mesterségesen generált, képzeletbeli hely.

A kép mögött látni Hiro ázsiai karakterű szemét. Anyja koreai volt, bár Japánban élt. Hiro amúgy inkább az apjára hasonlít, aki afrikai volt, bár Texasban, majd a hadseregben élt, még azelőtt, hogy a sereg felbomlott különféle versengő cégekre, mint a Jim Tábornok Véderői és Bob Admirális Nemzeti Gárdája.

Az asztalként funkcionáló raklapon négy tárgy található: egy üveg drága sör, amire Hirónak elvileg nem lenne pénze; egy hosszú kard, amelyet a japánok katanaként, és egy rövidebb, amit vakizasiként ismernek (ezeket Hiro apja Japánban zsákmányolta, amikor Nagaszaki atomot kapott), valamint egy számítógép.

A számítógép jellegtelen fekete trapéz. Tápzsinórja nincs, de a hátából előbújik egy vékony, áttetsző műanyagkábel, ami végigtekergőzik a padlón, és egy durván felszerelt száloptikás csatlakozónál ér véget a szunyókáló Vitalij Csernobil feje fölött. A kábel belsejében futó hajszálvékony száloptika hihetetlen mennyiségben szállítja az információt Hiro gépe és a világ többi része között. Ahhoz, hogy ugyanennyi információt – papírra leírva továbbítsanak, egy 747-es teherszállítónak kellene pár percenként bukórepülésben bevágódnia Hiróhoz, telefonkönyvekkel és enciklopédiákkal megtömve.

Hirónak elvileg a számítógépre se lenne pénze, de szüksége van rá a munkájához. Ez mestersége címere. Hiro tehetséges szabadúszó a hackerek világköztársaságában. Bohó ifjúkorában rendkívül romantikusnak tartotta ezt az állapotot. Ám a felnőttkor sápatag fényében – mely úgy viszonyul a víg huszonéves időkhöz, mint a vasárnapi szürkület a szombat reggeli verőfényhez –, jól látható, hogy ez az életforma két dolgot jelent: munkanélküliséget és akut pénzhiányt. Pár héttel ezelőtt Hiro pizzafutári karrierje is örökre véget ért, pedig ez volt az egyetlen értelmetlen, zsákutcás meló, amit igazán élvezett. Azóta a vészmunkákkal próbálja enyhíteni a helyzetet: stringerkedik a virginiai Central Intelligence Corporation-nek.

A munka egyszerű. Hiro adatokat szerez. Ez lehet pletyka, videórészlet, hanganyag, pár szám egy albumról, fénymásolt dokumentum. Lehetnek akár viccek egy friss katasztrófáról. Hiro feltölti az anyagot a CIC adatbázisába, aminek korábban Kongresszusi Könyvtár volt a neve, de ma már senki sem hívja így. A legtöbben azt sem tudják, mi a „kongresszus”. És a „könyvtár” jelentése is kezd elhomályosulni. Régebben könyvekkel (főleg régi könyvekkel) megtömött épületet jelentett. Aztán megjelentek a videokazetták, hanglemezek és magazinok. Később minden adatot bedigitalizáltak, vagyis nullákká és egyesekké változtattak. Majd szaporodni kezdtek a médiumok és egyre frissebbé váltak az anyagok, ezért egyre kifinomultabb módszereket fejlesztettek ki a Könyvtárban végezhető kutatásra, míg a folyamat egyszer elérkezett arra a pontra, amikor már nem volt lényeges különbség a Kongresszusi Könyvtár és a CIA között. Szerencsére ez pont akkor történt, mikor amúgy is széthullott az államigazgatás. Úgyhogy a két szervezet összeolvadt és piacra dobtak egy tonna részvényt.

A CIC-nek stringerek milliói töltik fel a adattörmelékeket. A CIC ügyfelei – többnyire óriáscégek és kisállamok – rendszeresen böngészik a Könyvtárat, és ha találnak valami hasznosat, amit Hiro töltött fel, Hiro pénzt kap.

Egy évvel ezelőtt feltöltött egy forgatókönyv vázlatot, amit egy burbanki ügynök kukájából lopott. Hat stúdió akarta látni. Abból fél évig kajált és bulizott.

Azóta sanyarúbb idők járnak. Saját bőrén tapasztalhatta, hogy a Könyvtárba kerülő információ 99 százaléka senkit sem érdekel. Példa: miután egy Kurír mesélt neki Vitalij Csernobilről, Hiro több hétig gyűjtött adatokat a legújabb zenei irányzat, a Los Angeles-i ukrán nukleáris fuzz-grunge történetéről és főbb képviselőiről. A hang- és képanyaggal megspékelt vaskos dokumentumot aztán elhelyezte a Könyvtárban. Azóta se nézett bele egyetlen lemezkiadó, ügynök vagy kritikus sem.

A számítógép teljesen sima, leszámítva a halszemoptikát, ami egy lila bevonatú, csiszolt üveg félgömb. Ha Hiro bekapcsolja a gépet, a félgömb kiemelkedik és az alja egy vonalba kerül a műanyagfelülettel. A loglória kicsinyítve görbül a felszínén.

Hiro szerint ez erotikus. Ezt részben azért hiszi, mert hetek óta nem dugott egy jót, de azért többről is van szó. Hiro apja évekig állomásozott Japánban, és beleszeretett a fényképezőgépekbe. Állandóan hordta őket haza a távolkeleti kiruccanásairól, mindenféle anyagba betekerve, és mikor előszedegette a kincseit, mintha valami furcsa sztriptíz zajlott volna: nejlonok, bőrtokok, cipzáras és kapcsos dolgok mélyéről bukkantak elő a masinák. És mikor végre előkerült az objektív, az anyaggá vált tiszta geometria, maga az erő és sebezhetőség, Hiro mindig úgy érezte, mintha szoknyán, alsóneműn furakodott volna át, egész a nagyajkakig és kisajkakig... Csupasznak, gyengének és bátornak érezte magát.

A lencse a fél univerzumot látja – azt a felét, ami a gép fölött található, és Hiro nagy részét magában foglalja, így tudja nyomon követni, hol van a gazdája és éppen merre néz.

A gép belsejében három lézersugár dolgozik: egy vörös, egy zöld és egy kék. Elég energia dolgozik bennük, hogy láthatóak legyenek, de még nem égetik keresztül az ember szemét és nem flambírozzák a homloklebenyét. Ahogy azt megtanultuk az általánosban, a fenti három alapszín kombinálásával minden olyan szín előállítható, amelyet a szem érzékelni tud. A gép tehát bármilyen színű sugarat ki tud lőni a halszemoptikán át, szervotükrök segítségével pedig végig tudja pásztázni a szemüveg lencséit, mint katódsugár a tévéképernyőt. A létrejövő kép Hiro tekintete előtt lebeg, felülírva a Valóságot.

Ha a két szem elé kicsit eltérő képet rajzolnak, térhatás is elérhető. Ha pedig az inputot másodpercenként hetvenkétszer frissítik, folyamatos mozgás jön létre. Ha a mozgó, háromdimenziós képeknek egyenként kétmillió pixeles a felbontása, akkor olyan élesek, mintha valódi tárgyakat nézne az ember, ha pedig a kis hangszórók sztereóban adják a digitális hangot, a mozgó, háromdimenziós, tökéletesen éles kép teljesen valósághű zajhatásokkal párosul.

Hiro tehát valójában nincs is itt. Egy számítógép által generált univerzumban tartózkodik, amelyet a gépe rajzol a szemüvegére és közvetít a fülhallgatójába. A szakzsargonban ezt a képzeletbeli helyet Metaverzumnak hívják. Hiro sokat jár oda. Ráver a PakkLandre.

Hiro épp az Utcához közeledik. A Metaverzumban ez a Broadway és a Champs Élysées keverékének felel meg: ragyogóan kivilágított sugárút, ami lekicsinyítve tükröződik a szemüveglencséken. Valójában nem létezik. De éjjel-nappal emberek milliói sétálnak rajta.

Az Utca méreteit egy szabvány rögzíti, melyet a Globális Multimédia Protokoll Tanács grafikus-hadurai dolgoztak ki. Az Utca egy fekete gömb egyenlítőjén fut végig, és a sugara valamivel több, mint tízezer mérföld. Az Utca így 65 536 kilométer hosszú, vagyis jóval hosszabb, mint a Föld egyenlítője.

A 65 536 bumfordi számnak tűnhet, de a hackerek gyorsabban felismerik, mint az anyjuk születésnapját, ugyanis a kettő hatványa. 2’6, hogy pontosak legyünk, és még a hatványkitevő is a kettő hatványa, 2^4, a 4 pedig 2^2. A 256-tal, 32 768-cal és 2 147 483 648-cal együtt a 65 536 a hacker-univerzum egyik sarokköve. Itt a 2 az egyetlen fontos szám, mert ennyi számjegyet képes felismerni egy számítógép. Az egyik a o, a másik az 1. A hackerek rögtön felismernek minden számot, amelyet létre lehet hozni a kettesek fetisisztikus összeszorzásával, esetleg levonva egyet az eredményből.

Akárcsak a Valóság, az Utca is változik. A fejlesztők saját mellékutcákat alakíthatnak ki, épületeket, parkokat, cégéreket. Olyasmit is meg lehet csinálni, amit a Valóságban nem, például hatalmas lebegő fényjátékokat, városnegyedeket, ahol nem érvényesek a fizika törvényei, harci zónákat, ahol a felhasználók kedvükre mészárolhatják egymást.

Az egyetlen fontos különbség, hogy mivel az Utca nem létezik – csak egy grafikai protokoll, amit valahol leírtak egy papírra –, ezekből a tárgyakból fizikailag semmi sem jött létre: nyilvánosan hozzáférhető szoftverek, melyek a száloptikás hálózaton kommunikálnak a felhasználókkal. Mikor Hiro belép a Metaverzumba és végignéz a sötétségbe nyújtózó, látóhatár mögé vesző épületek és fényreklámok tömegén, valójában óriáscégek szoftvereinek grafikus megjelenítését, a felhasználóknak készült felületet látja. Az objektumok elhelyezéséhez engedélyt kellett kérni a Globális Multimédia Protokoll Tanácstól, telket bérelni az Utcán, megszerezni a helyi felügyelet beleegyezését, megvesztegetni az ellenőröket, szóval nagy meló. A sok pénz egy alapítványhoz kerül, melyet a GMPT irányít és az Utca infrastruktúrájának a fenntartását finanszírozza belőle.

Hiro az Utca legforgalmasabb részén lakik. A helyi standard szerint ez nagyon régi környék. Vagy tíz évvel ezelőtt, amikor az Utca protokolljának első verziója készült, Hiro pár haverjával összedobott némi pénzt és megvásárolták az egyik első fejlesztési engedélyt. Felépítettek egy hackernegyedet, ami akkoriban fénylő kis téglalap volt a sötétség tengerének közepén. Maga az Utca sem volt több lámpaoszlopok ritkás füzérénél.

Maga a környék azóta keveset változott, ellentétben az Utcával. Hiro és cimborái még azelőtt szálltak be az üzletbe, hogy az hatalmasra nőtt. Páran jól meg is szedték magukat.

Így történt, hogy Hirónak gyönyörű háza van a Metaverzumban, amúgy pedig egy ötször tíz méteres raktárban él, másodmagával. Úgy látszik, nem mindegyik világban ugyanolyan jó az érzéke az ingatlanüzlethez.

A Metaverzumban az ég és a föld fekete, mint egy számítógép monitora áramszünet idején. Állandóan éjszaka van, és az Utca tündöklik a fénytől, mint egy anyagi korlátoktól mentes Las Vegas. Hiro környékén azonban profi programozók laknak, úgyhogy viszonylag ízlésesek a házak. Rendes házakra hasonlítanak; van pár Frank Lloyd Wright-kópia, meg néhány csicsásabb viktoriánus épület.

Épp ezért megrázó kilépni az Utcára, ahol minden legalább egy mérföld magas. Ez itt a Belváros, a legjobban kiépített rész. Ha az ember pár száz kilométert megy jobbra vagy balra, az épületek fokozatosan eltűnnek, és csak a lámpák maradnak, melyek fehér fényköröket vetnek a bársonyfekete földre. A Belváros viszont olyan, mint tucatnyi Manhattan egymásra tornyozva és neonnal kicsicsázva.

A Valóságban jelenleg hat-tíz milliárd ember él a Földön. Többségük vályogvetéssel foglalkozik, vagy épp az AK-47-esét tisztogatja. Talán egymilliárdnak van annyi pénze, hogy saját számítógépe legyen; nekik lényegesen több a pénzük, mint a többieknek együttvéve. Ennek az egymilliárd potenciális számítógép-tulajdonosnak a negyede talán vásárol is gépet, és ezeknek a negyede elég gyors ahhoz, hogy futtatni tudja az Utca protokollját. Alsó hangon tehát hatvanmillió ember szokott megjelenni az Utcán. Vegyünk hozzá még hatvanmilliót, aki elvileg nem engedheti meg magának, de be-benéz nyilvános gépekről, iskolából, netán a munkahelyéről. Az Utca felhasználóinak száma tehát bármely időpontban kétszerese New York népességének.

Ezért olyan rohadtul zsúfolt minden. Ha valaki itt tesz ki egy óriásplakátot vagy felhúz egy homlokzatot, a világ százmillió leggazdagabb, legtrendibb és legbefolyásosabb lakosának virít a pofájába nap mint nap.

Az Utca száz méter széles, és a közepén keskeny sín fut végig. Az egysínű vasút ingyenes közjószág, mellyel a felhasználók gyorsan tudnak mozogni az Utcán. Sokan csak felülnek rá és fel-le furikáznak, nézegetik a házakat. Mikor Hiro először járt itt, tíz évvel ezelőtt, az egysínűt még nem írták meg, és a haverokkal kocsi- meg motorszoftvereket kellett készíteniük, hogy közlekedni tudjanak. Néha fogták a programokat és sivatagi futamokat rendeztek a digitális éjszakában.

4

Y.T. látott már olyat, hogy fiatal srácok nekicsókolóztak egy úszómedencének valami bürgerparkban, de azok gördeszkával voltak, nem kocsival. A kertvárosi éjszaka sok bizarr szépséget tartogat.

Gurulás tovább. A RadiX Mark IV Süngörgők épp a gyepen siklanak. Y.T. azután váltott át e mágikus futóművekre, hogy a következő hirdetés jelent meg a Trasher magazinban:

FELHASADOZOTT HÚSPÉP

Ez néz majd rád a tükörből, ha gyenge deszkával, ostoba fix görgőkkel dolgozol, és a futóművedet keresztezi egy kipufogódob, gumi, hólánc, széttrancsírozott sün, főtengely, talpfa vagy eszméletlen gyalogos.

Ha szerinted ennek kevés az esélye, akkor bizonyára csak üres plázákban deszkázol. Egy friss kutatás során a New Jersey-i sztráda egymérföldes szakaszán belül a fent említett tereptárgyak mindegyikét megfigyelték. Aki itt hagyományos deszkával hancúrozik, annak tüsszentéskor az orrán jön ki az agya.

Ne hallgass a sznobokra, akik szerint minden akadályt át lehet ugrani. Ha üzleti céllal vagy kikapcsolódásból megcsáklyázol egy gyorsan haladó járművet, a szükséges reakcióidő pár tizedmásodpercre csökken – még ennél is kevesebbre, ha ki van engedve a kábel.

Válaszd a RadiX Mark II Süngörgőt – olcsóbb, mint egy teljes arcrekonstrukciós műtét, és sokkal élvezetesebb. A süngörgőben van ultrahang, lézeres kereső, milliméter-hullámhosszú radar, és már azelőtt azonosítja a kipufogódobokat és egyéb hulladékot, hogy te meglátnád.

Ne a tolószék legyen a következő upgrade! Cserélj görgőt ma!

Bölcs szavak. Y.T. megvette a süngörgőket. Ezek kemény, vaskos tüskék tömegéből állnak, melyek egy felnin helyezkednek el. Mindegyik tüske öt, egymásba csúsztatott szelvényből áll, és a legvégén egy tömör, bordázott láb van, mely golyóscsapágyon forog. Amikor a kerekek pörögnek, a lábacskák egyenként letapadnak az útra, és folytonos felületté olvadnak össze. Ha rámegy egy buckára, a tüskék visszahúzódnak, hogy felfogják a huppanást. Ha kátyúra gurul, a robottüskék kinyúlnak és betömik a sunyi folytonossági hiányt. Elnyeli a rázkódást, nincs döccenés vagy puffanás, a magas szárú Converse meg se érzi. A reklámnak igaza volt – nincsen profi aszfaltszörfös süngörgők nélkül.

A pizza kiszállítása gyerekjáték lesz. Y.T. végigsiklik a harmatos füvön, döccenés nélkül átvált a kocsifeljáróra, begyorsít a betonon és lesiklik az utcára. Egy apró fenékrándítással rákanyarodik a Homedale Mews-ra, és új gazdaállatot keres. Villogó, fekete kocsi nyüszit tova szegény Hiro Protagonist nyomában. A RadiX Knight Vision szemüveg jó érzékkel elsötétül és semlegesíti a villogást. Y.T. pupilláinak nem kell felesleges munkát végezniük; pásztázhatja tovább az utat, mozgást keresve. Az úszómedence a bürgerpark legmagasabb pontján volt, onnantól minden lejt, de nem eléggé.

Fél sarokkal odébb, egy mellékutcában egy csajtragacs – egy egyterű – harákolja életre négy szánalmas hengerét. Y.T. nézi, hogyan fáról ki a garázs elől, majd a tolatólámpa kialszik, és a sofőr D-re vált az automatán. Y.T. szélirányba fordul, nekiszalad az útpadkának, de a süngörgő már jó előre érzékeli, és úgy intézi, hogy a gazdi észrevétlenül kerüljön az aszfaltról a gyepre, ahol aztán a tüskék hatszögletű lenyomatokat hagynak maguk után. Egy vöröses, kósza kutyaszarra is rákerül a RadiX-logó, mely tükörfordításban virít a tüskék végén.

A csajtragacs megindul, de alattomos kaparászás hallatszik a túloldaláról, ugyanis a felni nekisúrlódik az útpadkának. Kertvárosországban inkább ezer kilométerrel megrövidítik a gumik élettartamát és rendszeresen hozzádörgölik őket a padkához ahelyett, hogy tizenöt-húsz centivel odébb parkolnának le („Ne félj, anyu, innen már hazatalálok az ajtóig”), kockáztatva ezzel a szomszédok haragját, a tömeghisztériát és ártatlan, kiskorú biciklisták életét. Y.T. megnyomja a kioldógombot a csáklyán, és kiereszt egy méter kábelt. Forgatni kezdi a mágnest feje fölött, mint az ausztrál bennszülöttek a bólót, és becélozza a bürgerparki csotrogányt. A salátástál méretű mágnes fütyülve forog; erre technikai szempontból semmi szükség, de menő.

Egy csajtragacs megcuppantása több szakértelmet igényel, mint azt az egyszeri halandó gondolná, pont a színvonaltalan konstrukció, az acél és egyéb fémek hiánya miatt, melynek következtében a MagnaCupp nem tud mire ráharapni. Léteznek szupravezető csáklyák, amelyek az alumíniumot is kezelik, mert kóboráramot indukálnak a karosszérián és egyetlen hatalmas elektromágnessé változtatják a jobb sorsra érdemes járművet, de Y.T.-nek nincs ilyen eszköze. Az a súlyos bürgerparki deszkások védjegye, márpedig Y.T., a mai móka ellenére, nem tartozik abba a csoportba. Az ő mágnese csak acélra, vasra és (úgy-ahogy) nikkelre tapad. Ezen a csajtragacson viszont az egyetlen acél rész az alvázkeret.

Lapos dobással próbálkozik. Úgy pörgeti a csáklyát, hogy a keringési sík szinte merőleges a talajra, és a mágnes épp csak nem súrolja a kertváros makadámját. Mikor kioldódik, egy centiméteres magasságból indul, finoman felfelé irányozva, berepül a kocsi alá és rácuppan az acélra. Tiszta, pontos találat, már amennyire ez elképzelhető egy ilyen műanyagból habart marketingviccnél, mint a családi egyterű.

A sofőr rögtön kapcsol, és kertvárosi standardokhoz képest egész okosan reagál. Azt szeretné, ha Y.T. lekopna. Nekilódul a kocsival, mint egy hormonrajzásban szenvedő bika, akit épp most döftek ülepen egy dárdával. Bizony, nem anyuci ül a volánnál. A tini Studley az, aki serdülőkora óta lótesztoszteronnal lövi magát a suli öltözőjében, a bürgerparki cimboráival együtt. Ennek köszönhetően nagydarab, buta és teljesen kiszámítható.

Studley összevissza rángatja a kormányt, felpumpált izmai nem engedelmeskednek az akaratának. Az ergonomikus, mintázott, gesztenyebarna kormány anyuka kézkrémjétől illatozik, és ez rettenetesen feldühíti Studley-t. A csajtragacs meglódul és lelassít, meglódul és lelassít, mert a vezetője dühödten tunkolja a gázpedált. Szeretné, ha a kocsi is olyan lenne, mint az izomzata, értelmetlenül erős, de csak akadékoskodik itt vele. Studley reménykedve rácsap a TURBÓ feliratú gombra, mire kialszik egy másik, TAKARÉKOS feliratú gomb, jelezve, kissé didaktikusan, hogy a két állapot kizárja egymást. Az egyterű apró motorja alacsonyabb sebességre vált, így erősebbnek tűnik. Studley jól megtapossa a gázpedált, végigsüvít a Cottage Heights Roadon, és kezdi elérni a száz kilométeres sebességet.

Az utca a Bellewoode Valley Roadba torkollik, ahol úrvezetőnk egy tűzcsapot pillant meg. A WHBU-kban rengeteg a tűzcsap, mert itt adnak a biztonságra, ráadásul a tűzcsapok rendkívül elegánsak, mert törődnek a külcsínnel is. Nem tömzsi, özönvíz előtti vacakok, feslő, olcsó állami festék. Ezek rézből készült, hamisítatlan polgári tűzcsapok, amiket robotok fényesítenek minden csütörtökön; nemes csővezeték-nyúlványok, melyek büszkén kapaszkodnak az égbe a kémiailag kezelt gyepről. A végük háromfelé ágazik, hogy vész esetén a tűzoltók, mintegy a bőség zavarában, több csatlakozó közül is választhassanak. A csapot számítógéppel álmodták meg ugyanazok a művészek, akik a neoviktoriánus házakat, az ízléses postaládákat és a sírkövekként díszelgő márvány utcatáblákat is készítették. Számítógéppel tervezték őket, de elmúlt idők eleganciája lebegett a szemük előtt. Olyan tűzcsapok, amelyeket kifinomult emberek büszkén vállalnak előkertjük gyepén. Tűzcsapok, amiket az ingatlanügynökök nem akarnak kiretusálni a fényképekről.

Az a kurva Kurír pedig mindjárt felcsavarodik a tűzcsapra, mint egy jojó, és annyi. Studley, a Tesztoszteron Srác megadja neki. A tévében látta ezt a manővert – márpedig a tévé nem hazudik –, és képzeletben már számtalanszor megcsinálta. Felgyorsít majd maxra a Cottage Heights-on és behúzza a kéziféket, miközben oldalra rántja a kormányt. Az egyterű segge kipörög, az idegesítő Kurír pedig úgy penderül majd félre elszakíthatatlan kábeljén, mintha egy ostorra lenne kötve. Puff, bele a tűzcsapba. Studley, a Tinédzser Bika győzelemittasan hajt majd tovább a kapuig, ki a felnőtt férfiak és menő kocsik világába, és elégedetten viszi vissza a kölcsönzőbe a Szörfharcosok IV: Bícs, bulák, buláj-t.

Y.T. persze csak találgat. Valójában fogalma sincs, ki vezeti a kocsit, csak a megérzései alapján tippel, milyen folyamatok indulhattak el a lelkében. Látja, amint közeledik a tűzcsap, hogy Studley egyik kezét a kézifékre helyezi. Annyira kiszámítható. Y.T. sajnálja Studley-t és az egész fajtáját. Kiengedi a kábelt jó lazára. A srác megrántja a kormányt, behúzza a féket. Az egyterű kifarol, de véletlenül sem vágja neki Y.T.-t a tűzcsapnak, hanem túlpördül. Y.T. pedig bekéri a kábelt, és a farolásból nyert lendületet egyenes vonalú egyenletes mozgássá alakítva több mint hatvan mérföld per órával húz el a csajtragacs mellett, egyenesen a BELLEWOODE VALLEY ROAD feliratú márvány sírkő felé. Kikerüli, aztán bedől a kanyarba, olyan mélyen, hogy meg tudná érinteni az aszfaltot, de a görgők megtartják és továbbítják a mellékutcába. Közben kikapcsolja a mágnest, amivel az egyterűre cuppant. A csáklyafej leesik és szánkázni kezd az aszfalton, miközben a fogantyú automatikusan visszatekeri. Y.T. a bürgerpark kijárata felé tart fantasztikus sebességgel.

Mögötte fülsértő, gyomorrezgető csattanás hallatszik, mikor az egyterű teljes erőből nekisodródik a sírkőnek.

Y.T. fejét lehúzva átsuhan a biztonsági kapu alatt, és bevágódik az Oahunál a forgalomba. Átsiklik két fékező, csikorgó BMW között. A BMW-s sofőrök mindig hisztisen félrekormányoznak, ha bármi veszély van: ezt látták a reklámokban, és meg akarják győzik magukat, hogy joggal dobták ki azt a rengeteg pénzt. Y.T. magzatpózban átgurul egy kamion alatt a sztráda közepén levő betonkorlát felé, ami elsőre kész öngyilkosságnak tűnhet, de a betonkorlátok a süngörgők jóbarátai. A szelvény alsó részén levő homorú peremet mintha direkt deszkásoknak gyártották volna. Y.T. félig felfut rá, aztán kényelmesen visszasiklik a sztrádára. Pont jön egy kocsi, még dobni se kell a csáklyát, elég, ha kinyújtja a kezét és ráteszi a mágnest a csomagtartóra.

A sofőr belenyugodott sorsába, nem foglalkozik vele, nem zargatja alkalmi útitársát. Elviszi a következő lejáróig, ami a Fehér Oszlopoké. Déli eredetű, hagyománykedvelő, kedves apartheid-bürgerpark. A kapu fölött nagy, díszes tábla hirdeti:

CSAK FEHÉREKNEK. MINDEN MÁS FAJT ELLENŐRZÜNK.

Y.T.-nek ide is van vízuma. Mindenhova van neki. A mellkasán lógnak, kis vonalkódok formájában. Egy lézersugár végigszkenneli őket, miközben a bejárat felé száguld, és szabad utat enged neki. A határ egy díszes kovácsoltvas kapu, de a Fehér Oszlopok zaklatott polgárainak nincs idejük rá, hogy a bejáratnál malmozzanak, miközben méltóságteljesen félrevánszorog a vasmonstrum, úgyhogy valami elektromágneses sínágyúra szerelték, ami rögtön félrerántja.

Y.T. végigsiklik a fasorral szegélyezett, családias főutcán, ahol egyik mikroültetvény sorakozik a másik után. Még mindig az a lendület viszi, amit Studley, a nagylelkű Tinibika ajándékozott neki. A világ tele van energiával; csak le kell fölözni, és az ember nagyon messzire jut.

A pizzadoboz LEDje 29:32-t mutat. Az ember, aki rendelte – Haspók úr, valamint a szomszédok, Pohosék és Nyársatnyelték – a mikroültetvényük bejáratánál állnak, és mit sem sejtve isznak a medve bőrére. Mintha most nyerték volna meg a lottót. Belátják az egész Oahu Roadot, és sehol semmi, ami akár távolról is emlékeztetne egy CosaNostra futárkocsira. Ja, van ott valami Kurír, csomaggal a hóna alatt; biztos egy portfoliót visz a szemközti felsőbbrendű fehér marketinggurunak, viszont...

Haspókék, Pohosék és Nyársatnyelték szava bennszakad, hangja fennakad és álla megereszkedik, mikor Y.T. a Studley-löket utolsó maradékát felhasználva befordul a kocsifelhajtóra. A lendület elviszi egész a tetejéig. Megáll Haspók úr Acurája és Haspókné csajtragacsa mellett, és lelép a deszkáról. A tüskék érzékelik a távozását, és betonbiztosan a felhajtóra tapasztják magukat, ellenállva a lejtő csábításának.

Vakító fény támad az égen. A Knight Visionnek hála, Y.T. Így is lát, de az ügyfeleknek megroggyan a térde és beesik a válla, mintha a fény súlyként nehezedne rájuk. A férfiak szőrös kezüket használják ellenzőnek és oszlopszerű testüket forgatva keresik a ragyogás forrását, miközben valamit motyognak egymásnak, apró elméleteket a fényözönről, teljességgel urai a helyzetnek. A nők hüledeznek és rebegnek valamit. A Knight Visionnek köszönhetően Y.T. még mindig látja a LED-et: 29:54-et mutat, és úgy is marad, mikor odapottyan Haspók úr cipőorrára.

A titokzatos fény kialszik.

A többiek még mindig vaksin pislognak, de Y.T. lát a sötétben, egészen az infravörös tartomány széléig, és tudja, hogy a fényözön egy lopakodó helikopterről érkezett, ami tíz méterrel a szomszédos ház fölött lebeg, ízlésesen fekete, semmiféle jelzés nem látszik rajta, biztosan nem híradós kopter – az csak most közeledik, telepingálva a legújabb logókkal; csattogva szeli a Fehér Oszlopok nehéz levegőjét, és reménykedik, hogy ő tudósíthat először a szenzációról, miszerint ma este késett egy pizza, exkluzív riportunk az esti kiadásban, maradjanak velünk. A riport után felkért szakértő elemzi, várhatóan hol száll majd meg Enzo bácsi, amikor Statisztikai Zónánkba érkezik a kötelező vendéglátóipari kanosszajárásra. De a fekete kopter sötétségbe burkolózik és szinte láthatatlan lenne, ha két turbóhajtóműjéből nem pufogna infravörös fény.

Egy maffiás helikopter az, amit azért küldtek, hogy lefilmezze az eseményt, hátha Haspók úr elviszi az ügyet a Bob Bíró Törvényszéki Szolgáltató Rt-hez és ingyenpizzát próbál perelni magának.

Még valami. Sok szar van ma a levegőben, több megatonna port hoz a szél Fresno felől, ezért a lézersugár döbbenetesen jól látható, tökéletes geometriai egyenes, milliónyi, szikrázó vörös gyöngyszem egy optikai szálra felfűzve, ami egyik pillanatról a másikra jelenik meg Y.T. és a kopter között. Keskeny legyezővé szélesedik, hegyesszögű fényháromszöggé, és befogja Y.T. mellkasát.

Fél másodpercig tart az egész: a helikopter végigszkenneli a mellkasán levő összes vonalkódot. Kideríti, kicsoda. A Maffia most már mindent tud Y.T.-ről – hol lakik, mit csinál, milyen színű a szeme, milyen a számlatörténete, családfája és a vércsoportja.

Mikor ez is kész, a kopter megbillen és eltűnik az éjszakában, ahogy a hokikorong merül el egy vödör fekete tintában. Haspók úr mond valami vicceset arról, milyen közel voltak, mire a többiek kényszeredetten felkacagnak, de Y.T. már nem is hallja őket, mert mindent elnyom a híradós helikopter mennydörgésszerű csattogása. Az egész társaság diorámává merevedik, amikor lecsap rájuk a reflektor. Az éjszakai égen repkedő bogarak hirtelen mind láthatóvá válnak; titokzatos formációkban kavarognak, emberekkel és légáramlatokkal vitetik magukat. Van egy Y.T. csuklóján is, de nem csapja le.

A reflektor egy percig marad Haspókékon. A széles pizzásdoboz, a CosaNostra logóval, mindent elárul. A kopter azért lebeg egy ideig, csinál pár felvételt, hátha jó lesz valamire.

Y.T. unatkozik. Feláll a deszkára. A süngörgők kinyílnak, mint egy virág, és kerekekké változnak. Y.T. imbolyogva megkerüli a kocsikat és leszánkázik az utcára. A reflektor egy pillanatig követi, talán majd vágóképnek használják valahol. A szalag olcsó, legjobb mindent lefilmezni, bármikor jól jöhet.

Vannak, akik megélnek ebből – erről szól az intelipar, ahol Hiro Protagonist nyomul. Az emberek értesülnek erről-arról, járkálnak körbe és filmeznek. Aztán az egészet felrakják a Könyvtárba. Ha valaki pont arra kíváncsi, amit ők tettek oda, bérleti díjat fizet, vagy végleg megvásárolja. Fura dolog, de Y.T.-nek tetszik. A CIC-t többnyire nem nagyon figyel Kurírokra. De úgy tűnik, Hiro kapcsolatban áll velük, ő pedig kapcsolatban áll Hiróval. A hackert talán érdekelheti pár érdekesség, amit Y.T. tud.

Például hogy a Maffia jön neki eggyel.

5

Miközben Hiro kiballag az Utcára, meglát két fiatal párt. Biztos a szüleik gépéről randiznak a Metaverzumban. Épp a Zéró Portból másznak kifelé, ami az egysínű helyi állomása is egyben.

Hiro persze nem valódi embereket lát. Ez az egész csak egy illúzió, amit a számítógépe állít elő az optikai kábelen érkező utasítások alapján. A figurák szoftverek, avatárnak hívják őket. Audiovizuális testek, amikkel kommunikálni lehet a Metaverzumban. Hiro is egy avatárral halad az Utcán, és ha a szembejövő párocskák rápillantanak, ők is emberi alakot látnak. Beszédbe is elegyedhetnek vele: Hiro a Los Angeles-i PakkLandben, a négy tinédzser meg egy pamlagon Chicago elővárosában, saját laptopokkal. De valószínűleg nem elegyednek szóba vele, ahogy a Valóságban sem tennék. Jó gyerekek ezek, nem szólítanak le egy magányos félvért, akinek spec avatárja van és kardokat hord.

Az avatár külseje a felhasználó kívánságaitól és a gépe képességeitől függ. Ha csúnya, az avatár lehet szép. Ha a felhasználó most kelt fel, attól még az avatár lehet tip-top. Lehet gorilla, sárkány vagy gigászi pénisz. Öt perc séta az Utcán, és mindegyikből látni legalább egyet.

Hiro avatárja úgy néz ki, mint Hiro, azzal a különbséggel, hogy bármit is viseljen Hiro a Valóságban, az avatárja mindig fekete bőrkimonóban van. A hackernépség nem szereti a kirívó avatárokat: tudják, hogy egy emberi arc realisztikus megjelenítéséhez sokkal kifinomultabb módszerek szükségesek, mint egy beszélő péniszhez. Ahogy egy ruhaszakértő is látja a különbséget az olcsó szürke öltöny és a méregdrága, kézzel szabott szürke öltöny között.

A Metaverzumban nem lehet csak úgy felbukkanni, mint Kirk kapitány szokott egy idegen bolygón. Irritálná a többi felhasználót. Megzavarná az illúziót. Az el- és feltűnés csak a privátszférában, a felhasználók otthonában megengedett. A legtöbb avatár ma már nagyon valósághű anatómiailag, és létrejöttekor anyaszült meztelen, úgyhogy muszáj valamit csinálni vele, mielőtt az ember kimegy az utcára. Kivéve, ha még erre sem ad.

Ha valaki olyan csóró, hogy még Háza sincs, ezért mondjuk nyilvános terminálról csatlakozik, akkor egy Portból bukkan elő. Az Utcán 256 darab expresszport található, amelyek egyenlő távolságokra, 256 kilométerenként helyezkednek el az egyenlítő mentén. Mindegyik intervallum további 256 részre oszlik, és mindegyiken Lokális Portok találhatók, pontosan egy kilométerre egymástól. (A hacker-szemiotika értő kutatói rögtön felfigyelnek a 256-os szám mániákus ismétlődésére, nem beszélve arról, hogy a 256 valójában 2^8-nal egyenlő, a 8 pedig maga is szaftos kis hatványnak tűnik a maga 2^2 darab 2-esével). A portok hasonlóan működnek, mint a Valóságban a repülőterek: ide pottyan az ember, ha kívülről érkezik. Ha valaki megjelent egy Porton, kisétálhat az Utcára, felpattanhat az egysínűre, vagy azt csinál, amit akar.

A négy fiatal most lép ki az egysínűből. Nekik sincs pénzük spec avatárra, és nem is tudnak írni maguknak. Előre gyártott modellekkel kell beérniük. Az egyik lánynak egészen szép darab jutott. Úgy tűnik, vett egy AvatárVarázs™ építőkészletet, és abból fabrikált valamit magának. Még az is lehet, hogy hasonlít rá. A fiúja se néz ki rosszul.

A másik lány egy Brandy, a fiúja meg egy Clint. Brandy és Clint két népszerű, készen kapható figura. Amikor a középosztálybeli fehér gimnazistalányok a Metaverzumban randiznak, lerohannak előtte a helyi WalMartba, és vesznek egy Brandyt. A felhasználó három mellméretből választhat: valószínűtlen, elképzelhetetlen és abszurd. Brandynek korlátozott mimikai képességei is vannak: lehet édi és morcos; édi és szexi; idegesítő és érdeklődő; mosolygós és odafigyelő; édi és elszállt. A szempillái másfél centi hosszúak, és a szoftver annyira olcsó, hogy tömör ébenszínű rudacskákként jeleníti meg őket. Mikor egy Brandy megrebegteti a szempilláit, az ember szinte érzi a légörvényeket.

Clint egyszerűen Brandy hím megfelelője. Jóképű és metroszexuális, a mimikai képességei pedig rendkívül korlátozottak.

Hiro azon mélázik, hogyan kerülhetett össze ez a két pár. Láthatóan eltérő társadalmi osztályból származnak. Lehet, hogy két testvérpár. De mire idáig jut, az avatárok leérnek a mozgólépcsőről és beleolvadnak az Utca tömegébe, ahol annyi Clint és Brandy szaladgál, hogy külön etnikumot alkothatnának.

Az Utca meglehetősen zsúfolt. A legtöbb felhasználó amerikai és ázsiai – Európában épp hajnalodik. Az amerikai túlsúly miatt rikítóan, szürreálisán sokszínű a tömeg. Ázsiában dél felé jár, tehát az ottaniak sötétkék öltönyben feszítenek. Ami az amerikaiakat illeti, náluk buli van, és a kinézetük annyira változatos, amennyire a számítógépek képességei engedik.

Amint Hiro átlépi a hackernegyedet és az Utcát elválasztó határt, színes formák csapnak le rá minden irányból, mint ölyvek a frissen gázolt erszényesre. A háza környékére nem jöhetnek be reklámok. De az Utcán szinte mindent szabad.

Egy elhaladó vadászgép lángba borul, letér a pályájáról és egyenesen Hiro felé tart kétszeres hangsebességgel. Tizenöt méterrel Hiro előtt becsapódik az Utcába, darabokra hullik, felrobban, majd a roncs- és fémfelhő tovább szánkázik a járdán; egyre nő, míg be nem borítja Hirót, aki nem lát mást, csak tökéletesen szimulált és rendereit, csapkodó lángokat.

Aztán a kép megmerevedik, és egy férfi jelenik meg a semmiből. Klasszikus cingár, szakállas hacker, aki válltöméses bomberdzsekiben próbál testesebbnek látszani. A dzsekijén az egyik nagy Metavidámpark logója díszeleg. Hiro ismeri a fickót, rengetegszer találkoztak szakmai rendezvényeken. Két hónapja jár Hiro nyakára, hogy dolgozzon neki.

– Figyu, Hiro, szállj már be, most komolyan! Csomó kongdolcsit és jent kapunk, rugalmas a fizu, van büfé. Egy fantasys cuccot kell összedobnunk, és jól jönne egy olyan ember, mint te. Hívj fel és dumcsizzunk, oké?

Hiro szó nélkül átsétál a képen, ami nyomban el is tűnik. A Metaverzumnak fantasztikus vidámparkjai vannak, amelyek a legkülönfélébb interaktív, háromdimenziós élményeket kínálják. De akkor is csak videojáték. Hiro nem annyira csóró (egyelőre), hogy beálljon videojátékokat írni, ezeknek. A cégtulajdonosok japánok, ami önmagában nem baj. De japánok a menedzserek is, ami azt jelenti, hogy a programozóknak fehér ingben kell bemenniük reggel nyolcra, irodai rekeszekben kuksolnak és állandóan mítingekre járnak.

Akkoriban, mikor Hiro tanulta a szakmát, vagy másfél évtizede, egy hacker egyedül meg tudott írni egy teljes szoftvert. Ma már ez lehetetlen. A szoftvereket gyárakban készítik, és a hackerek lényegében futószalaghoz láncolt betanított munkások. Ami ennél is rosszabb, előfordul, hogy menedzserekké válnak, és egy sornyi kódot sem írnak le többé.

A lehetőség, hogy betanított szoftvermunkássá válhat, Hiro számára némi motivációt jelent ma estére. Irány az Utca, hátha akad valami jó kis intel, amit fel lehet tölteni. Hiro próbálja felpörgetni magát, szeretne kitörni a tartós munkanélküliség okozta letargiából. Az intel jó üzlet, csak egyszer kell beletenyerelni. És az ő kapcsolataival ez gyerekjáték lesz. Csak komolyan kell venni. Komolyan. Kell. Venni. De olyan nehéz bármit komolyan venni.

Tartozik a Maffiának egy kocsi árával. Ez jó ok arra, hogy némi fegyelmet tanuljon.

Átvág az Utcán, elhalad az egysínű alatt, és megindul egy ormótlan épület felé, ami az Utca általános stílusához képest megdöbbentően komor és puritán, mintha egy félbehagyott építkezés mementója lenne. Tömzsi, fekete, ellaposodó tetejű piramis, egyetlen ajtóval – mivel az egész csak a képzeletben létezik, nincsenek tűzvédelmi előírások. Nincsenek őrök, se táblák, semmi sem akadályozza meg a járókelőket, hogy bemenjenek. Mégis avatárok ezrei tolonganak a bejáratnál, bámulnak befelé, próbálnak elkapni egy-egy villanást bentről. Ezek az emberek nem léphetnek be az ajtón, mert nem kaptak meghívót.

Az ajtó fölött tompa fekete félgömböt süllyesztettek a homlokzatba. Nagyjából ennyi az összes díszítés. A félgömb alatt, a fal sötét anyagába vésve a hely neve olvasható: FEKETE NAP.

Jó, hát nem egy építészeti mestermű. Amikor Dasid, Hiro és a többi hacker megírták a Fekete Napot, nem volt pénzük építészeket és dizájnereket fogadni, úgyhogy egyszerű, szabályos formákra törekedtek. A kint tolongó avatárokat ez úgyse érdekli.

Ha ezek az avatárok valódi emberek lennének egy igazi utcán, Hiro nem bírna eljutni a bejáratig. Eltaposnák. De az Utcát működtető rendszernek jobb dolga is van, mint hogy felhasználók millióinak minden kis mozdulatát számon tartsa, és figyeljen, nehogy egymásnak ütközzenek. Nem is foglalkozik ezzel a hihetetlenül bonyolult problémával. Az Utcán az avatárok egyszerűen átsétálnak egymáson.

Hiro tehát szó szerint átvág a tömegen, egyenesen a bejárathoz. Mikor ennyire zsúfolt egy terület, a gép egyszerűsíti a helyzetet és az avatárokat áttetszőnek ábrázolja, hogy látni lehessen, hova megy az ember. Hiro saját magát szilárdnak látja, de mindenki más olyan, mint egy kísértet. Úgy sétál keresztül az embereken, mint a ködön, és tisztán látja maga előtt a Fekete Napot.

Átlép a biztonsági vonalon és megáll az ajtónál. Abban a pillanatban szilárddá és érzékelhetővé válik a kint nyüzsgő avatárok számára, akik egy emberként sikoltozni kezdenek. Nem mintha bármi fogalmuk lenne, ki a franc ő – csak egy éhező CIC-stringer, aki egy PakkLand rekeszben lakik a reptérnél. De az egész világon kétezer ember van, aki átléphet ezen a vonalon.

Hiro megfordul és visszanéz a bömbölő rajongók ezreire. Miután kilábalt az áradatból, kristálytisztán látja az első sorban állókat. Mindegyik a legvadabb és legcsicsásabb avatárját vette fel, remélve, hogy Da5id – a Fekete Nap hackerigazgatója – meghívót ad neki. Az alakok hisztérikusan remegő fallá állnak össze. Döbbenetesen szép nők, háromdimenziós Playboy-nyuszik nyüzsögnek itt, akik másodpercenként hetvenkétszer újrasminkelődnek – a nagy felfedezés pillanatára váró leendő színésznők. Elszállt absztrakt művek, pörgő fénytornádók – hackerek, akik szeretnék elkápráztatni Da5idet a tehetségükkel, hátha ad nekik munkát. Pár monokróm is toporog ott, ők olcsó nyilvános terminálokról csatlakoznak a Metaverzumra, és csak szemcsés, vibráló, fekete-fehér képet mutatnak magukból. Egy csomó közülük standard pszichopata, aki arról fantáziái, hogy megkésel valami népszerű színésznőt; de mivel a Valóságban a közelébe sem tud jutni, bekukkant a Metaverzumba, hogy ott figyelje meg őket. Vannak színpadi lézerfényben fürdő önjelölt rocksztárok, meg öltönyös japán üzletemberek, különleges masináiknak köszönhetően gyönyörűen megrajzolva, de amúgy visszafogottak és unalmasak.

Az egyik monokróm kitűnik a többi közül, mert mindenkinél magasabb. Az Utca előírásai szerint az avatár nem lehet magasabb a tulajdonosánál. Ezt azért találták ki, hogy az emberek ne mérföldnyi magas óriásokkal flangáljanak. Ráadásul ha ez a fickó fizetős terminált használ – márpedig a képminőségből ítélve ez a helyzet –, akkor eleve nem is tudná feltupírozni az avatárját. Egyszerűen olyan, ahogy kinéz, csak kicsit életlen. Egy monokrómmal beszélgetni nagyjából olyan, mintha a beszélgetőpartnernek egy fénymásolóban lenne a feje, folyamatosan nyomogatná a gombot és a kibukkanó lapokról kellene leolvasni a mimikáját.

A fickónak hosszú haja van, középen elválasztva, úgyhogy a homlokán jól kivehető valami tetoválás, amit a zavaros felbontás miatt nehéz azonosítani, de mintha szavakból állna. Lelógó, Fű Mancsu-stílusú bajszot visel.

Hiro látja, hogy a fickó kiszúrta magának, és tetőtől talpig végigméri, különös tekintettel a szamurájkardokra.

Aztán mosoly terül szét az arcán. Elégedett mosoly. A felismerés mosolya. Olyan ember mosolya, aki tud valamit, amit Hiro nem. A monokróm eddig karba tett kézzel állt, mint aki unatkozik, de most leejti a kezét, és rázogatja, mint egy versenyre készülő atléta. Közel lép, amennyire csak tud, és előrehajol. Olyan magas, hogy mögötte csak az üres fekete ég látszik az elhaladó lényreklámok színesen derengő füstcsíkjai mögött.

– Szia, Hiro – mondja. – Kell egy kis Snow Crash?

Sok idióta lézeng a Fekete Napnál. Általában a kutya sem foglalkozik velük. Hiro erre mégis felfigyel.

Első furcsaság. A fickó tudja a nevét. De ezt végül is ki lehet deríteni. Valószínűleg semmiség.

A második: úgy szólította meg, mint egy nepper. Ami egy valós bár előtt magától értetődő. De ez a Metaverzum. A Metaverzumban nem lehet drogot árulni, mert senki sem tud bekábulni attól, hogy ránéz valamire.

A harmadik: a márkanév. Hiro sose hallott Snow Crash nevű drogról. Ez önmagában nem szokatlan, mert évente több ezer új drogot találnak ki, és mindegyiket fél tucat különböző néven árusítják.

De a „snow crash” a hackerek egyik kifejezése. Azt jelenti, hogy egy rendszer totálisan összeomlik – amikor a gép már a monitort sem képes vezérelni, és az elektronágyú összevissza spricceli a képernyőt, kavargó hóviharrá változtatva a képpontok precíz négyzetrácsát. Hiro milliószor látott már ilyet. De bizarr név egy drognak.

Hiró azonban a magabiztosságot találja a legfurábbnak. A fickó tökéletesen higgadtan és flegmán reagál. Mintha egy aszteroidával beszélgetne az ember. Ami rendben is volna, ha nem viselkedne teljesen agyalágyult módon. Hiro megpróbál valami árulkodó jelet találni az arcán, de minél jobban figyeli a recsegő monokróm avatárt, az annál inkább szétesik vibráló, darabos pixelekre. Mintha egy ripityára tört tévéképernyőhöz nyomná az orrát. Fájni kezd tőle a foga.

– Bocs, mit mondtál?

– Nem kell egy kis Snow Crash?

Az erőteljes akcentust Hiro nem tudta hova tenni. A fickó audiója ugyanolyan szar, mint a kép; hallatszik, hogy kocsik húznak el mögötte. Valami sztrádái terminálról csatlakozhat.

– Nem értem. Mi az a Snow Crash?

– Egy drog, te barom – feleli a fickó. – Mit gondoltál?

– Várj! Ezt nem vágom... Te azt hiszed, hogy pénzt kapsz tőlem? Itt? És aztán mi lesz, postán elküldöd a cuccot?

– Azt kérdeztem, kell-e, nem azt, hogy veszel-e – mondja a fickó. – Nem kell pénz. Termékminta. És nem kell postázni sem. Itt van, nesze.

Benyúl a zsebébe és elővesz egy hiperkártyát.

A hiperkártya külsőre olyan, mint egy névjegykártya. Ez is egyfajta avatár: a Metaverzumban egy adatcsomagot szimbolizál. Lehet rajta szöveg, hang, film, kép, vagy bármilyen információ. Egy baseballkártyára hasonlít: ezen hagyományos esetben egy fénykép, pár sor szöveg és mindenféle statisztika látható. Hiperkártyaként viszont lehet rajta egy riportfilm a játékosról, tökéletes felbontásban; életrajz, melyet ő maga olvasott fel, és egy adatbázis az összes mérkőzéséről, külön keresőszoftverrel, hogy az ember könnyebben halászgathasson a számok között.

Egy hiperkártyán lényegében végtelen mennyiségű információ fér el. Ezen itt, amit a fickó nyújtogat, rajta lehet a Kongresszusi Könyvtár összes dokumentuma, a Luz Mária összes része, Jimi Hendrix életműve, netán az 1950-es népszámlálás teljes kérdőíves anyaga.

Vagy – ez talán esélyesebb – egy szép kis vírustenyészet. Ha Hiro elveszi a kártyát, akkor a kártya által reprezentált adatcsomag átkerül a fickó gépéről Hiróéba. Hirónak természetesen esze ágába sincs elvenni, mint ahogy ingyentűt sem fogad el az ember idegenektől a Times Square-en, majd döfi bele a saját nyakába.

Amúgy is, ennek az egésznek semmi értelme.

– Ez egy hiperkártya. Az előbb mintha azt mondtad volna, hogy a Snow Crash egy drog – veti fel végül tökéletes higgadtsággal.

– Az – mondja a fickó. – Próbáld ki.

– Mit csinál, elcseszi az agyadat? Vagy a gépet?

– Mindkettőt. Egyiket se. Mi a különbség?

Hiro rádöbben, hogy hatvan másodpercet vesztegetett el az életéből egy paranoid skizofrénra. Sarkon fordul és belép a Fekete Napba.

6

A Fehér Oszlopok bejáratánál sunyi párducként gubbaszt egy fekete kocsi: fényezett acélgubó, melyen az Oahu Road loglóriája tükröződik. A MetaCop Rt. Elfogóegysége az. Ajtaján nagy, ezüstös logó díszeleg: egy tepsiméretű, krómozott zsaruplecsni a békefenntartó cég nevével, alatta pedig a következő felirat:

HÍVJON! 1-800-ZSARUK

Hitelkártyát elfogadunk

A MetaCop Rt. a Fehér Oszlopok hivatalos békefenntartója. Szerződéses viszonyban áll több más településsel, köztük Windsor Heights Békebeli Utcácskáival, a Folyóparti Házacskákkal, az Árnyasligettel és a Tanyasi Idillel is, és ők a rendfenntartók a Fairlanes valamennyi sztrádáján. Néhány FAKÁJ is alkalmazza őket – Kajmán Onshore, Alpok –, de a franchise-nemzetek jobban szeretik a saját rendőrséget. Metanáziának vagy Új-Dél-Afrikának nyilván nincs szüksége külső segítségre; a leendő állampolgárok eleve azért költöznek oda, hogy besorozzák őket. Nova Siciliának is megvannak a saját emberei, Narkolumbiának meg nem kell védelem, mert az emberek amúgy se mernek száz mérföld per óránál lassabban elhaladni a közelében (Y.T. mindig jó nagy lendületet szerez narkolumbiai konzulátusoknál). Mr. Lee Hongkong Diaszpórája, a FAKÁJok ősatyja pedig tipikus hongkongi cégként robotokkal végezteti a munkát.

A MetaCop fő versenytársa, a WorldBeat Security. Ők felügyelik a Cruiseways sztrádáit és globális szerződésük van a Ku Klux Körlettel, a Büszke Ültetvényekkel, a Szivárvány Parkkal (vicces kombó: az első kettő apartheid-bürgerpark, a harmadikban fekete menedzserek laknak), Völgyzugollyal és a Szavannái Álommal. A WorldBeat kisebb, mint a MetaCop, előkelőbb ügyfeleknek dolgozik, állítólag jobb a kémrészlege – bár ha valaki kémkedni akar, elég felhívnia a CIC valamelyik tanácsadóját.

Vannak még az Enforcerek, de ők sokba kerülnek, és nem szeretik, ha felügyelik vagy utasítgatják őket. Állítólag az egyenruhájuk alatt a nem hivatalos Enforcer-címert hordják: egy gumibotot szorító ököl, a boton pedig nagybetűs felirat, hogy PERELJEN CSAK.

De, hogy történetünk fonalát meg ne szakítsuk: Y.T. épp egy kellemes lejtőn gurul a Fehér Oszlopok felé és várja, hogy a súlyos vaskapu félreguruljon, várja, várja – de a kapu rá se hederít. Nem csap ki lézersugár a fülkéből, hogy azonosítsa. A rendszert leállították. Ha Y.T. egy ostoba gyalogos lenne, odatotyogna a MetaCopokhoz és megkérdené, mi történt. A MetaCop azt felelné: „Biztonsági intézkedés”, és kész. Szegény városállamok! Olyan picik és védtelenek, hogy a legkisebb dolog, egy hangosabb fűnyírás vagy egy bömbölő hifi is rögtön nemzetbiztonsági üggyé válik.

A határt viszont nem lehet megkerülni; a Fehér Oszlopok kerítése két és fél méter magas, kovácsolt Vasrudakból áll. Y.T. odagurul, megfog két oszlopot és megrázza őket. Persze nem lehet megrázni, túl ormótlan és nehéz.

A MetaCopoknak tilos rákönyökölniük az Elfogóegységre, mert attól lustának és jellemtelennek tűnnek. Majdnem rákönyökölni szabad, lehet úgy csinálni, mintha rákönyökölnénk, felvehetik a kőkemény, támasztom-a-kocsimat stílust, de ténylegesen nem könyökölhetnek rá. Amúgy is csak megkarcolnák az Elfogóegység zománcát a Moduláris Apparátusrendező Szíjról lógó, Hordozható Apparátus Állománnyal.

– Félre a palánkot, testvér, időre megyek – mondja Y.T.

Nedves, cuppanós durranás hallatszik az Elfogóegység hátuljából. Olyan hang, mint amikor egy pankrátor harákol, és az orrüreg tartalmát finoman átjátszatja a nyelvén, mielőtt kiköpi. Távoli, tompa rottyantás egy termékeny csecsemő felől. Y.T., miközben a rudakat fogja, a kezén egy pillanatra csípést érez, aztán egyszerre hideget és meleget. És nem bír megmozdulni. Műanyag szaga csapja meg az orrát.

A MetaCop társa kimászik az Elfogóegység hátuljából. A hátsó ablak le van tekerve, de az Elfogóegységek annyira feketék és fényesek, hogy ezt nyugalmi állapotban nem lehet észrevenni. A MetaCopok fényes fekete sisakot és éjjellátó szemüveget viselnek. Mindketten vigyorognak. Amelyik kiszállt a kocsiból, egy Mozgáskorlátozó Vetőfegyvert, ismertebb nevén takonypuskát tart a kezében. Szánalmas kis tervük bejött. Y.T. elfelejtette a hátsó ülés felé irányozni a Knight Visiont, orvlövészt keresve.

A takonygolyó focilabda-méretű, mikor a csőből kikerül. Több mérföldnyi incifinci, nyúlós szálból áll, mint a spagetti. A szósz szerepét egy ragacsos trutymó játssza, mely a lövés pillanatában folyékony, aztán nagyon gyorsan megszilárdul.

A MetaCopoknak azért van szükségük ilyen fegyverekre, mert a miniatűr franchise-államokban senkit sem lehet üldözőbe venni. Az elkövető – szinte mindig valami szerencsétlen deszkás – három másodperc alatt kigurul a joghatóságuk alól és átmegy egy másik franchise-államba. Ráadásul a csillárra emlékeztető, hihetetlenül ormótlan Moduláris Apparátusrendező Szíj és a ráaggatott cuccok miatt a MetaCopok annyira lomhák, hogy ha futni kezdenek, mindig kiröhögik őket. Úgyhogy edzés és fogyókúra helyett még több cuccot lógatnak magukra, például takonypuskát.

A nyálkás, rostos löket beborította Y.T. kezét és alkarját, és hozzátapasztotta a vasoszlophoz. Egy kis trutyi lecsorgott a rúdon és kezd gumivá szilárdulni. Pár kósza szál oldalra fröccsent, és megtapadt Y.T. vállán, mellkasán, állán. Amikor Y.T. hátrahúzódik, a ragacsos szálak hosszú, végtelenül vékony fonállá nyúlnak, mint az olvadt mozzarella. A szálak azonnal megkötnek, aztán eltörnek, és füstté válnak. Most, hogy a takony lejött az arcáról, nem annyira visszataszító érzés, de a kezét továbbra se bírja megmozdítani.

– Figyelmeztetem, hogy bármiféle mozgásra utaló tevékenység, mely nem az én szóbeli utasításaimra és azoknak megfelelően történik, közvetlen fizikai veszélyt jelenthet az ön számára, továbbá pszichológiai, és személyes meggyőződésétől függően, spirituális kockázattal járhat. Amennyiben ön megmozdul, hallgatólagosan és véglegesen tudomásul veszi az említett kockázatot – mondja az első MetaCop. Van az övén egy kis hangszóró, ami párhuzamosan fordítja a szöveget spanyolra és japánra.

– Vagy ahogy régebben mondtuk – teszi hozzá a másik MetaCop –, ne mozdulj, köcsög!

A lefordíthatatlan szó akcentussal kiejtve, „ekössöh” és „koksza” formában recseg elő a hangszóróból.

– Mi a MetaCop Rt. szerződéses magánvállalkozói vagyunk. A Fehér Oszlopok Szervezeti és Működési Szabályzatának (továbbiakban SzMSz) 24.5.2–68 pontja értelmében jogunk van rá, hogy e területen rendőri szervként járjunk el.

– És ártatlan deszkásokat cseszegessetek – teszi hozzá Y.T.

A MetaCop kikapcsolja a fordítógépet.

– Azzal, hogy angolul szólalt meg, hallgatólagosan beleegyezett, hogy az elkövetkező beszélgetés teljes egészében angol nyelven folyjon.

– Be vagy te gyászolódva – mondj a Y.T.

– Adataink alapján ön kapcsolatba hozható egy regisztrált bűncselekménnyel, mely a bejelentés szerint Windsor Heights Békebeli Utcácskáiban történt.

– Az másik ország, haver. Ez a Fehér Oszlopok!

– Windsor Heights Békebeli Utcácskáinak Szervezeti és Működési Szabályzata (továbbiakban SzMSz) szerint jogunk van a nevezett állam területén is eljárni a társadalmi béke fenntartása érdekében. A Windsor Heights Békebeli Utcácskái és a Fehér Oszlopok közti egyezmény értelmében jogunk van önt őrizetbe venni, amíg a Regisztrált Bűncselekménnyel kapcsolatos státusza tisztázódik.

– Lekapcsoltunk, pöcsöm – fordítja a második MetaCop.

– Mivel nem hord magánál szemmel látható helyen fegyvert, és a viselkedése mindeddig nélkülözte az agresszióra utaló jeleket, nincs jogunk különleges eszközöket bevetni a kooperáció biztosítása érdekében – darálja az első.

– Ha nem majrézol, nyugi lesz – teszi hozzá a második.

– Figyelmeztetem azonban, hogy birtokunkban vannak olyan lő- és egyéb eszközök, amelyek használat esetén komoly és azonnali veszélyt jelenthetnek az ön testi épségére és lelkiállapotára.

– Ha szórakozol, lerepül a fejed – magyarázza a második.

– Szedjétek már le ezt a szart a kezemről – mondja Y.T. Milliószor hallotta ezt az egészet.

A legtöbb bürgerparkhoz hasonlóan a Fehér Oszlopokban sincs rendőrkapitányság. Rontja a panorámát. Meg az ingatlanárakat. Micsoda veszélyforrás. Van egy MetaCop-franchise pár mérfölddel odébb, az a központ. Börtön meg, ahová habeas esetén be lehet vágni a vétkes corpust, minden magára valamit is adó franchise-gettóban található.

Y.T. összebilincselt kézzel ül az Elfogóegységben. Fél kezét még mindig takony borítja, ami olyan erős PVC-bűzt áraszt, hogy mindkét MetaCop letekerte az ablakot. Kétméteres műanyagfonat lóg az ölébe, aztán folytatódik az Elfogóegység padlóján és eltűnik az ajtó résénél, odakint pedig az aszfaltot söpri. A MetaCopok óvatosan galoppoznak a középső sávban, lekapcsolnak egy-egy gyorshajtót, hadd érezzék a népek, ki itt a főnök. A sofőrök lassan és óvatosan hajtanak a közelükben, mert rettegnek, hogy le kell húzódniuk és fél óráig hallgatni a figyelmeztetéseket és a nyakatekert jogi hablatyot. Időnként egy CosaNostra pizzafutár süvít el a bal sávban, izzó narancssárga reflektorokkal, de a MetaCopok úgy tesznek, mintha nem vennék észre.

– Na hova, A Hűvösbe, vagy A Sittre? – szólal meg az első MetaCop. A társához beszél.

– Lécci a Hűvösbe – szól közbe Y.T.

– A Sittre! – rikkantja a másik MetaCop és gonoszul vigyorog a golyóálló üveg mögött.

Elhaladnak egy TurbóKioszk mellett, és a kocsi fénybe borul. Ha az ember egy TurbóKioszk parkolójában téblábol, úgy érzi, mintha szoliban lenne. Aztán jön a WorldBeat Security, és letartóztatja, mert a parkolást és vásárlást leszámítva tilos a cég területén tartózkodni. A biztonsági reflektorok fényétől egy pillanatra felvillannak a kocsi elülső ablakán a Visa és MasterCard matricák.

– Y.T.-nek van kártyája – közli Y.T. – Mennyiért engedtek el?

– Miért hívod magad whitey-nak? – kérdezi a második MetaCop. Mint sok színesbőrű, ő is félreérti a nevét.

– Nem whitey. Y.T. – mondja az első MetaCop.

– Ez Y.T. neve – feleli Y.T.

– Azt mondtam én is – erősködik a második MetaCop. – Whitey.

– Y.T. – ismétli az első, és olyan brutálisan hangsúlyozza a T-t, hogy csillogó nyálpermet fröccsen a szélvédőre. – Hadd találjam ki. Yolanda Truman?

– Nem.

– Yvonne Thomas?

– Nem.

– Akkor mit jelent?

– Semmit.

– Semmit?

Valójában annak a rövidítése, hogy Yo Tesó, de ha erre nem képesek rájönni, basszák meg.

– Nincs neked akkora lóvéd – jegyzi meg az első MetaCop. – A WHBU-val állsz szemben.

– Nem kell, hogy hivatalosan elengedjetek. Lehet, hogy megszöktem.

– Ez egy elsőrangú Egység. Nem támogatjuk a szökéseket – mondja az első MetaCop.

– Na, figyuzz – mondja a második. – Fizetsz nekünk egybilliót, és akkor a Hűvösbe viszünk. Aztán majd velük letárgyalod.

– Félbillió – vágja rá Y.T.

– Hétszázötvenmilliárd – mondja a MetaCop. – Ez a végső ajánlat. Bilincsben vagy, baszki, nehogy már te alkudozz velünk.

Y.T. lehúz egy cipzárt a lábán, a tiszta kezével kivesz egy kártyát, végighúzza a vezetőülés hátán levő leolvasón, és elteszi.

A Hűvös nagyon takaros épület. Y.T. látott már ennél jóval kevésbé megnyerő hoteleket is. A logója vadiúj és tiszta. Egy arizonai óriáskaktusz látható rajta, kackiásan félrecsapott cowboykalappal.

A HŰVÖS

Elsőrangú felügyelet és büntetés

Csoportokat is fogadunk!

Két másik MetaCop-autó áll a parkolóban, hátul meg egy Enforcer-busz tíz helyet foglal el. Utóbbi a MetaCopokból igen erős reakciót vált ki. Az Enforcerek olyanok a MetaCopoknak, mint a Delta Force az Üdvhadseregnek.

– Egy lesz – mondja a második MetaCop a recepciónál. A falon kivilágított képek lógnak vadnyugati kalandorokról. Annie Oakley kifejezéstelen tekintettel bámul le Y.T.-ra, példát mutatva. A recepcióspult rusztikus stílusú, az alkalmazottak pedig cowboykalapot és ötágú csillagot viselnek, amire rá van gravírozva a nevük. Hátul giccses, régimódi vasajtó látszik. Azon túl már inkább kórházra hasonlít az egész. Apró cellák, lekerekített formákkal és fehér műcsempével, mintha sorozatgyártott zuhanyzók lennének – valójában zuhanyzónak is lehet használni őket, ha az ember beáll a közepére. Vakító neonfény, ami este tizenegykor automatikusan kikapcsol. Pénzbedobós tévé. Privát vonal. Y.T. már alig várja, hogy bejusson.

A pultoscowboy Y.T.-re mutat egy szkennerrel és leolvassa a vonalkódjait. Több száz oldalnyi adat ugrik ki a képernyőre Y.T. magánéletéről.

– Ajjaj – mondja a cowboy. – Nő.

A két MetaCop egymásra néz: de nagy koponya. Ebből a fickóból sose lenne MetaCop.

– Bocs, fiúk, de tele vagyunk. Nincs mára női cella.

– Ne izélj már.

– Látjátok hátul azt a buszt? A TurbóKioszknál a narkolumbiaiak rossz Vertigót osztogattak, és elszabadult a pokol. Az Enforcerek hat tucat egységet küldtek ki, hoztak vagy harminc embert. Tele vagyunk. Próbáljátok a Sittet, itt van a szomszédban.

Y.T. rosszat sejt.

Visszarakják a kocsiba és bekapcsolják a hangkiszűrőt, úgyhogy Y.T. nem hall semmit, csak a gyomrából érkező bugyborgásokat, és a gejlszerű reccsenéseket, valahányszor megmozdítja a kezét. Pedig már készült az igazi Hűvösvacsorára: Apacs Csili és Bandita Burger.

Az első ülésen a két MetaCop vitázik valamin. Felhajtanak a sztrádára. Nem messze egy négyszögletes logó világít, egy hatalmas vonalkód, alatta a TURBÓKIOSZK felirat.

Ugyanazon a táblán, a cégnév alatt, egy kisebb logó is látszik, vékony csík jellegtelen betűkkel: A SITT.

A Sittre viszik, a rohadékok. Ütni kezdi az üveget az összebilincselt kezével, ragacsos tenyérnyomokat hagy. Hadd sikálják. Megfordulnak és rábámulnak a csaló szennyek, mintha hallottak volna valami fura neszt, de fogalmuk se lenne, mi az.

Megállnak a TurbóKioszk radioaktív kék fényözönében. A második MetaCop bemegy és dumál valamit a pultossal. Egy kövér fehér srác, Új-Dél-Afrika sapkában épp kamionos újságot vesz, és amikor meghallja a zsarut, gyorsan bekukucskál a rendőrkocsiba, hátha láthat végre egy igazi bűnözőt. Hátulról előjön egy másik alkalmazott; ugyanaz az etnikum, mint a pultos, sötét bőr, égő tekintet és csontos nyak. Ennél egy gyűrűs mappa van, TurbóKioszk logóval. Ha az ember egy franchise menedzserét keresi, csak a mappát kell nézni.

A menedzser is beszél a MetaCoppal, aztán biccent, és egy fiókból kulcscsomót húz elő.

A MetaCop kijön, odaszambázik a kocsihoz, és kivágja a hátsó ajtót.

– Kuss legyen – mondja –, különben legközelebb a pofádba lövök a takonypuskával.

– Jó, hogy bírod a Sittet – mondja Y.T. –, mert holnap este már ott leszel, takonypóc.

– Tényleg?

– Aha. Kártyacsalásért.

– Én zsaru, te deszkás. Mikor vesznek komolyan Bob Bírónál?

– A RadiX alkalmazottja vagyok. Megvédjük magunkat.

– Hát, ma nem. Elvittél egy pizzát egy karambolból. Otthagytad a baleset helyszínét. A RadiXnál mondták, hogy vidd ki a pizzát?

Y.T. nem viszonozza a tüzet. A MetaCopnak igaza van; a RadiX-nál senki sem mondta neki, hogy vigye ki azt a pizzát. Hirtelen ötletből tette.

– Úgyhogy a RadiX nem fog segíteni rajtad. Úgyhogy pofa be.

Megrántják a Y.T. karját, és a teste többi része is megy utána. A mappás menedzser futólag rápillant, csak hogy tényleg ember-e, nem pedig egy zsák liszt, motorblokk vagy fatörzs. Körbevezeti őket a Turbó-kioszk bűzölgő hátsó traktusához, a buggyanásig tömött fémkukák förtelmes birodalmába. Kinyitja a hátsó bejáratot, ami egy jellegtelen acélajtó feszítővas karcolásokkal a zár körül, mintha acélkarmú vadállatok ostromolták volna.

Y.T.-t levezetik a pincébe. Az első MetaCop jön mögötte, ő hozza a deszkát, amit barbár módon nekiüt az ajtókeretnek és a polikarbonát polcoknak.

– Le kéne venni az egyenruhát... meg azt a sok cuccot – veti fel, nem minden buja felhang nélkül.

A menedzser Y.T.-re néz, és próbálja visszafojtani a túlfűtött pillantásokat. Népe az ébersége révén maradt fenn évezredeken át; meghallották a mongol lovak csattogó patáit, megérezték, mikor akarnak a pult fölé lefűrészelt csövű sörétest belengetni többszörös visszaesők. Ébersége most fájdalmasan tapintható; úgy érzi magát, mint egy forró nitroglicerinnel teli kehely. A szexuális vétség, mint további kockázat csak ront a helyzeten. Számára ez cseppet sem vicces.

Y.T. vállat von, és próbál valami félelmetes dologra gondolni. A szereposztás szerint neki most vinnyognia és remegnie kéne. Azzal fenyegetik, hogy elveszik a ruháit. Hú, de rémes. De nem idegeskedik, mert tudja, hogy arra várnak.

Egy Kurírnak helyet kell hódítania az aszfalton. A kiszámítható viselkedés elaltatja a sofőrök éberségét. Berakják egy skatulyába, és azt képzelik, ott is marad. Meglepődnek, ha hirtelen másképp viselkedik.

Y.T. nem szereti a skatulyákat. Ő vadul cikázik egyik sávból a másikba, és egyetlen érzékelhető jellegzetessége, hogy kiszámíthatatlan. A többieknek résen kell lennie, lesni a mozdulatait – nem pedig fordítva. Ezek itt meg sarokba akarják szorítani.

Lehúzza az overall cipzárját, egészen a bugyivonalig. Alatta nincs semmi, csak a sápadt, sima bőr.

A MetaCopok szemöldöke feljebb srófolódik.

A menedzser hátraugrik, arca elé emeli a kezét, vizuális pajzsot alkotva a kártékony input ellen.

– Nem, nem, nem! – sikoltja.

Y.T. vállat von, és visszahúzza a cipzárt.

Nem fél: benn van a dentata.

A menedzser hozzábilincseli egy hidegvizes vezetékhez. A második MetaCop leveszi a cég márkásabb, kibernetikus bilincsét, és visszakattintja a szíjra. Az első MetaCop nekitámasztja a gördeszkát a falnak, pont olyan messze, hogy Y.T. ne érje el. A menedzser belerúg egy rozsdás bödönbe, ami végigszánkázik a folyosón Y.T. combjáig. A vécé.

– Honnét valósi? – kérdezi Y.T.

– Tádzsikisztánból – feleli a fickó.

Egy dzsiki. Tudhatta volna.

– Gondolom, ott szarosbödönnel játsszák a focit.

A menedzser nem vágja. A MetaCopok fáradtan felröhögnek; mintha magnóról szólna a hangjuk.

Papírokat írnak alá. Felmennek a lépcsőn. A menedzser lekapcsolja a villanyt, mielőtt kilép; Tádzsikisztánban nem viccelnek a villannyal.

Ez a Sitt.

7

A Fekete Nap belül akkora, mint két egymás mellé helyezett focipálya. Fekete, négyszögletű asztallapokkal van berendezve (lábakat fölösleges rajzolni nekik). Ezek egymástól egyenlő távolságra, egy négyzetrács pontjaiban helyezkednek el, mint a pixelek. Az egyetlen kivétel a középső rész, ahol a négy nagy terület, a kvadránsok találkoznak (4 = 2^2). Ezt a részt egy tizenhat méter átmérőjű, kerek bár foglalja el. Minden mattfekete, így a gép sokkal könnyebben rajzolja meg a dolgokat – nem kell bonyolult hátterekkel vacakolni, mindenki koncentrálhat az avatárokra.

Az Utcán nem éri meg mutatós avatárt használni, mert a tömegben a figurák egyetlen masszává olvadnak össze. De a Fekete Nap szoftvere más kategória. Itt az avatárok nem ütközhetnek össze. Egyszerre csak adott mennyiségű ember lehet jelen, és azok sem sétálhatnak át egymáson. Minden szilárd, átlátszatlan és valóságos. A vendégsereg is sokkal ízlésesebb – itt nincsenek beszélő péniszek. Az avatárok normális embernek néznek ki. A démonok is, többnyire.

A „démon” egy régi hackerszleng a UNIX operációs rendszer idejéből. Akkoriban egy alacsony szintű segédprogramot jelentett, ami a rendszer egyik lényeges része volt. A Fekete Napban a démonok az avatárokhoz hasonló programok, de nincs mögöttük ember. A démon egy robot, amely a Metaverzumban él. Önálló szoftver, szellem a gépben, aminek többnyire valami jól behatárolt szerepe van. A Fekete Nap démonjai képzeletbeli italokat szolgálnak fel a vendégeknek, és kisebb feladatokat lehet rájuk bízni.

Vannak kidobódémonok is, akik a nemkívánatos vendégeket távolítják el – elkapják az avatárjuk grabancát és kihajítják őket az ajtón. Da5id kicsit még fel is turbózta a Fekete Nap fizikai törvényeit, ezért a különösen ellenszenves embereket hatalmas kalapácsok lapítják szét, vagy üllők zuhannak rájuk, mielőtt kirepülnének az Utcára. Ilyen bánásmódra azoknak kell számítaniuk, akik jelenetet rendeznek, zargatnak egy hírességet, vagy fertőzőnek tűnnek, azaz vírus van a gépükön. Ilyenkor ajánlatos éberen figyelni a mennyezetet.

Hiro elmormogja, hogy „Radar”. Ez egy sajátfejlesztésű program, a stringerek legjobb barátja. Beférkőzik a Fekete Nap operációs rendszerébe, végigtúrja, aztán kidob egy lapos, négyszögletes térképet, amin az látható, ki van jelen és ki kivel beszélget. Csupa titkosított adat, amit Hirónak nem lenne joga megnézni. De Hiro nem valami színészpalánta, aki kapcsolatot építeni jár ide. Ő hacker. Ha kell neki egy adat, kilopja a rendszer beleiből – pletyka ex machina.

A Radar szerint Da5id a szokott helyén gubbaszt a Hacker Kvadránsban, a bártól nem messze. A Filmsztár Kvadránsban a szokásos a helyzet, néhány nagyágyú és egy csomó reménység. A Rocksztár Kvadránsban nagy a nyüzsgés; egy japán rapsztár, Szusi K ugrott be ma estére. A Japán Kvadránsban a lemezipar képviselői lézengenék. A Japán Kvadráns ugyanúgy néz ki, mint a többi, csak csendesebb, az asztalok közelebb vannak a padlóhoz és mindenhol szempillájukat rebegtető gésadémonok hajlonganak. Az emberek nagy része valószínűleg Szusi K sleppjéhez tartozik; menedzserek, szóvivők, ügyvédek.

Hiro átvág a Hacker Kvadránson, egyenesen Da5id asztala felé. Sok embert felismer, de, mint mindig, meglepően sokat egyáltalán nem – csupa okos, feltörekvő kis huszonéves. A szoftverfejlesztésben, akárcsak a profi sportban, harmincévesen már könnyen hulladéknak érezheti magát az ember.

Mikor előrekémlel az asztalok között, látja, hogy egy monokróm nővel beszélget. A színtelenség és a szar felbontás ellenére Hiro felismeri a nőt arról, ahogyan összefonja az ujjait, ahogyan hátradobja a haját, miközben Da5idot hallgatja. Hiro avatárja megtorpan, és ugyanazt az arckifejezést ölti fel, mellyel Hiro évekkel ezelőtt a Valóságban bámulta a nőt. A PakkLandben előrenyúl az egyik kezével, megfogja a sörét, húz egyet belőle és meglögyböli; aranysárga hullámok csapnak össze a szájában.

A neve Juanita Marquez. Hiro zsenge egyetemista kora óta ismeri, együtt kezdtek a Berkeley-n, ugyanarra a fizika laborra jártak első évben. Az első pillanatokban szerzett benyomás hosszú évekig mit sem változott. Juanita unalmas könyvmoly volt, és úgy öltözött, mintha könyvelő akarna lenni egy temetkezési vállalatnál. Ugyanakkor brutálisan élesen vágott a nyelve, és a legváratlanabb pillanatokban csapott le; grandiózus, pusztító filippikák törtek ki belőle, többnyire olyan apró illetlenségek miatt, amiket a többiek észre sem vettek.

Csak évekkel később derült ki, mit rejt az érme másik fele, amikor a Fekete Nap munkatársai lettek. Mindketten az avatárokon dolgoztak; Hiro a testeket, Juanita az arcmozgást programozta. Ő volt az egyszemélyes arcfelelős, mert ezt a részt senki sem tartotta fontosnak – az egész úgyis csak egy hússzínű, fejformájú kinövés az avatár tetején. Juanita szorgos munkával megalázó cáfolatot akart nyújtani erre. A Fekete Nap arisztokráciáját alkotó csupahím komputerbuzeráló csapat azonban ekkor még egyöntetűen úgy vélte, hogy az arc triviális és lényegtelen. Ez persze sima hímsoviniszta gőgből fakadt, méghozzá a komputerbuzerálókra jellemző, különösen virulens fajtából, amelynek hordozói azt hiszik, túl okosak a hímsovinizmushoz.

Az egyetemen szerzett első benyomás csak a felszínt mutatta: Hiro akkor, tizenhét évesen, laktanyákban felnőtt kamaszgyerekként, nagyjából három hét önállóság után ennyit érzékelhetett Juanitából. Okos gyerek volt, de nagyjából két dologhoz értett – a szamurájos filmekhez és a Macintoshhoz –, azokhoz pedig túlságosan is jól. A világképébe egyszerűen nem fért bele egy Juanitához hasonló ember.

Van a kisvárosoknak egy fajtája, ami olyan sorsszerűséggel bukkan fel a laktanyák mellett, mint seggen a pattanás. Hiro Protagonist ilyen kisvárosok egész sorában nőtt fel gyorsított tempóban, akár egy mutáns üvegházi orchidea. Az apja 1944-ben, tizenhat évesen lépett be a seregbe, és egy évet töltött a Csendes-óceánon, főleg hadifogolyként. Már túl volt az ötvenen, amikor Hiro megszületett. Rég kikérhette volna a nyugdíját, de nem tudott volna mit kezdeni magával a seregen kívül, így egészen a nyolcvanas évek végéig szolgálatban maradt, amíg ki nem rúgták. Mire Hirot bejutotta a Berkeley-re, lakóhelyeik listáján már szerepelt Wrightstown (New Jersey állam), Tacoma (Washington), Fayetteville (Észak-karolina), Hinesville (Georgia), Killeen (Texas), Grafenwehr (Németország), Szöul (Korea), Ogden (Kansas) és Watertown (New York). Ezek a helyek lényegében egyformák voltak, ugyanazok a franchise-gettók, ugyanazok a sztriptízbárok, ugyanazok az emberek – Hiro folyton összeakadt volt osztálytársaival, akik pont ugyanoda kerültek a családjukkal. A bőrszínük más volt, de ugyanahhoz a kisebbséghez tartoztak: a Laktanyalakókhoz. A fekete gyerekek itt nem úgy beszéltek, mint a feketék. Az ázsiai gyerekek nem stréberkedtek. A fehér gyerekek gond nélkül kijöttek a feketékkel és az ázsiaiakkal. A lányok pedig tudták a helyüket. Mindegyiknek ugyanolyan volt az anyukája, dús fenék, cicanadrág, dauerolt frizura, mindegyikük a velejéig kedves, szeretetteljes és konformista; ha volt is eszük, mindent megtettek, hogy ezt eltitkolják.

Így aztán abban a pillanatban, amikor Hiro először megpillantotta Juanitát, a világképe recsegni-ropogni kezdett. Juanitának hosszú, fénylő fekete haja volt, amelyet semmiféle kémiai behatásnak nem tettek ki, leszámítva a rendszeres mosást. Nem viselt kék izét a szemhéján. Fekete, visszafogott ruhákat hordott. És nem szórakozhatott vele senki, még a tanárok sem, ami akkoriban Hiro számára hisztis, ijesztő dolognak tűnt.

Amikor sok év kihagyás után ismét találkoztak – ezt az időszakot Hiro nagyrészt Japánban töltötte, felnőtt emberek között, akik magasabb társadalmi osztályba tartoztak, rendes ruhákat viseltek és kezdtek valamit az életükkel –, Hiro rádöbbent, hogy Juanita egy elegáns, stílusos bombanő. Először azt hitte, csak radikálisan megváltozott elsőéves koruk óta.

Aztán meglátogatta az apját egyik laktanyában, és összefutott a gimnáziumi bálkirálynővel. A lány sokkolóan gyorsan nőtt fel: túlsúlyos asszonyság lett belőle, rikító hajjal és rikító ruhákkal, aki másodpercek alatt futja végig a szennylapokat a pénztár előtti sorban, mert sajnálja rá a pénzt; pukkantgatja a rágóját és van két gyereke, akiket nincs ereje vagy esze rendesen nevelni.

Amikor meglátta ezt a nőt, bizonyos értelemben megvilágosodott: megvillant benne a felismerés, bár nem mennyei ragyogásként, inkább mint egy döglődő zseblámpa a pincelépcső tetején. Juanita szinte semmit sem változott az egyetemi évek óta, csak felnőtt és karakteresebb lett. Hiro változott meg. Radikálisan.

Egyszer bement a lány irodájába, szigorúan üzleti ügyben. Sokszor látták egymást a cégnél, de úgy tettek, mintha idegenek lennének. De aznap Juanita azt mondta, csukja be ajtót, és kikapcsolta a számítógép képernyőjét, aztán babrálni kezdett egy ceruzával, és úgy nézett Hiróra, mintha egy tál állott szusi lenne. A falon egy öregasszony fényképe lógott, díszes régimódi keretben. Ez volt az egyetlen dísztárgy. A többi hacker színes posztereket rakott ki űrsiklók fellövéséről vagy az Enterprise űrhajóról.

– Néhai nagyanyám, Isten nyugosztalja – mondta Juanita, miközben Hirót figyelte, aki a képet mustrálta. – Ő a példaképem.

– Miért? Programozó volt?

Juanita úgy nézett rá a lassan forgó ceruza mögül, mintha azon töprengene: milyen furcsa, hogy egyes emlősök az agyi tevékenység ilyen alacsony szintjén is képesek életben maradni. De ahelyett, hogy széttrancsírozta volna valami replikával, egyszerűen annyit mondott:

– Nem.

Aztán kicsit hosszabban:

– Tizenöt éves koromban egyszer kimaradt a havim. A barátommal pesszáriumot használtunk, de tudtam, hogy nem tökéletes. Jó voltam matekból. Megnéztem a hatékonysági arányt, beleégettem a tudatalattimba. Vagy a tudatomba, ezeket mindig keverem. Na mindegy, lényeg, hogy be voltam szarva. A kutyánk elkezdett máshogy viselkedni velem... állítólag megérzik a terhességet a nőkön. Mint a szukákon, ugye.

Hiro arcára már ezen a ponton ráfagyott a döbbenet, aminek Juanita később igen jó hasznát vette a munkája során. Miközben beszélt hozzá, figyelte az arcát, és magában elemezte, hogyan mozgatják a homlokán levő kis izmok a szemöldökét és változtatják a szeme alakját.

– Anyám teljesen kész volt. A barátom is, de ő még rosszabbul kezelte. Rögtön szakítottam is vele, mert rájöttem, hogy nem hozzám való... mint fajtád legtöbb példánya. – Ez a férfiakra vonatkozott. – Na mindegy, lényeg, hogy meglátogatott minket a nagyanyám. – Hátrapillantott a képre. – Próbáltam kerülni őt, míg le nem ültünk vacsorázni. Akkor kábé tíz perc alatt rájött, mi a helyzet, pusztán abból, hogy az arcomat nézte az asztal túloldaláról. Pedig nem beszéltem tíz szónál többet: „Kérem a tortillát”, meg ilyeneket. Fogalmam sincs, hogyan közvetítette az arcom ezt az információt, vagy milyen volt a nagyanyám agya, hogy ilyen elképesztően pontosan le tudta olvasni. Hogy az apró jelek felhőjéből így lepárolta a lényeget.

Az apró jelek felhőjéből lepárolta a lényeget. Hiro ma is hallja Juanitát, amint éppen ezt mondja. Sohasem felejti el az érzést, amikor először rádöbbent, mennyire okos ez a nő.

Juanita folytatta.

– Ennek a jelentőségét magam is csak tíz ével később fogtam fel, az egyetemen, amikor egy olyan felhasználói felületet akartam építeni, ami nagyon gyorsan nagyon sok adatot közvetít. Az egyik Heródes-projekthez kellett. – Így hívta a Védelmi Minisztérium pályázatait. – Mindenféle bizgentyűket találtam ki, agyba épített elektródákat, meg hasonlókat. Aztán eszembe jutott a nagyanyám és rájöttem, hogy az emberi agy hihetetlen mennyiségű információt képes feldolgozni, ha a megfelelő formátumban érkezik. A megfelelő felületen. Ha jó képet vág. Kérsz kávét?

Hirónak rémisztő gondolata támadt: milyen volt ő annak idején az egyetemen? Mekkora seggfej? Juanita vajon seggfejként emlékszik rá?

Más fiatalemberek talán csendben rágták volna magukban a kérdést, de Hiro sohasem tartotta magában túl sokáig a dolgokat, úgyhogy elhívta Juanitát randira, és miután ittak egy-két pohárral (Juanita szódát rendelt), előrukkolt a kérdéssel:

– Szerinted seggfej vagyok?

Juanita nevetett. Hiro meg vigyorgott, mert azt hitte, sikerült elsütnie valami kedves, flörtölős poént.

Csak évek múlva jött rá, hogy ez a kérdés a kapcsolatuk sarokköve. Seggfejnek tartja-e Juanita? Mindig is gyanús volt, hogy igen, de a lány tíz esetből kilencszer tagadta. Volt emiatt pár nagy veszekedés, pár nagy szeretkezés, néhány drámai szakítás és szenvedélyes kibékülés, de végül az egész annyira viharossá vált – rengeteget kivett belőlük a sok munka –, hogy kivonultak a kapcsolatból. Hirót kifárasztotta az állandó spekulálgatás, és zavarta, milyen sokat ad Juanita véleményére. Juanita pedig talán kezdte azt hinni, hogy ha Hiro ennyire értéktelennek tartja magát, talán tud valamit, amit ő nem.

Hiro szerette volna az osztálykülönbségeknek betudni az egészet, de Juanita szülei Mexicaliban laktak egy döngölt padlós házban, Hiro apja meg többet keresett, mint sok egyetemi tanár. A gondolat mégis megragadt Hiro fejében, mert az osztályhelyzet elsősorban nem a jövedelemtől függ – attól függ, hogy az ember tudja-e, hol helyezkedik el az össztársadalmi kapcsolathálóban. Juanita családja őrjítő pontossággal tudta. Hiro meg egyáltalán nem. Az apja törzsőrmester volt, az anyja Japánban élő koreai bányászrabszolgák leszármazottja, Hiro pedig nem tudta, ő vajon fekete vagy ázsiai, gazdag vagy szegény, művelt vagy ostoba, tehetséges vagy szerencsés. Egyetlen hely sem volt az országban, amit az otthonának nevezhetett volna, amíg le nem telepedett Kaliforniában, de az meg olyan, mintha azt mondaná az ember, hogy az északi féltekén él. Valószínűleg ez a talajvesztettség tett be végül a kapcsolatuknak.

A szakítás után Hiro több lánnyal is járt, klasszikus típusokkal, akik hasraestek attól, hogy a Szilikon-völgy egyik menő cégénél dolgozik. Az utóbbi időben aztán olyan csajokat kellett keresnie, akiket ennél kevesebb is lenyűgöz.

Juanita egy ideig cölibátusban élt, majd járni kezdett Da5iddal, és végül össze is házasodtak. Da5idnek egy szemernyi kételye sem volt a világban elfoglalt helyével kapcsolatban. A szülei brooklyni orosz zsidó bevándorlók voltak, akik ugyanabban a barnatéglás házban laktak hetven éve, mióta idejöttek egy lettországi faluból, ahol az őseik ötszáz évet töltöttek. A Tórával az ölében vissza tudta vezetni a vérvonalát Ádámig és Éváig. Egyke volt, örök osztályelső, és miután lediplomázott a Stanfordon számítástechnikából, alapított egy saját céget, ami neki nagyjából olyasmit jelentett, mint Hiro apjának új postafiókot bérelni. Aztán meggazdagodott, és most a Fekete Nap igazgatója. Da5id mindig mindenben biztos volt az életében.

Még akkor is, ha teljesen rossz nyomon járt. Ezért hagyta ott Hiro a céget a fényes kilátások ellenére, és ezért vált el Juanita Da5idtól két év házasság után.

Hiro nem ment el az esküvőjükre – a börtönben gunnyasztott, ahová pár órával a ceremónia előtt került be, mert a Golden Gate parkban szerelmi bánatában egyetlen kardhüvelybe öltözve, és egy nagy üveg Courvoisier társaságában kendotámadásokat gyakorolt, higanyként suhanva a füvön és kíméletlen precizitással szelve ketté a piknikezők repdeső frizbijeit és baseball-labdáit. Korántsem triviális feladat egy jól megnyesett baseball-labdát elkapni a penge élével és elegánsan kettészelni, mint a friss grapefruitot. A mutatvány egyetlen hátránya, hogy a labda tulajdonosai félreérthetik a szándékaidat és esetleg riasztják a zsarukat.

A szabaduláshoz meg kellett térítenie az összes baseball-labda meg frizbi árát, és azóta nem is akarja megkérdezni Juanitát, hogy seggfejnek tartja-e. Most már ő is tudja a választ.

Mióta elváltak útjaik, mindketten egészen másfelé sodródtak. A Fekete Napnál a hackerek kezdetben csak részvényeket kaptak, pénzt nem. Hiro rögtön eladta a részvényeit, ellentétben Juanitával. Ezért van az, hogy Juanita most gazdag, Hiro pedig szegény. Könnyű lenne azt mondani, hogy Hiro idióta, Juanita pedig előrelátó, de a helyzet ennél kicsit bonyolultabb. Juanita mindent egy lapra tett fel, bennhagyta a pénzét a Fekete Napban, és bejött neki, egy csomót keresett. De mindent el is veszíthetett volna. Hirónak pedig tulajdonképpen nem sok választása volt. Az apja megbetegedett, és noha a hadsereg meg a veteránszövetség fizette a kórházi számlákat, csomó más költség is akadt, Hiro anyja pedig – aki alig tudott angolul – nem kereshetett pénz, még bánni se tudott vele. Mikor az apja meghalt, Hiro eladta az összes részvényét, hogy berakhassa az anyját egy szép koreai otthonba. Anyu imád ott lenni. Minden nap golfozik. Ha Hiro bennhagyja a pénzét a Fekete Napban, egy évvel később, mikor a cég tőzsdére ment, lett volna tízmillió dollárja, de akkor az anyja most az utcán kéregetne. Ezért valahányszor meglátogatja őt a Metaverzumban, és látja napbarnítottan, mosolygósan, vadiúj golfszerkóban, Hiro ezt saját gazdagságaként éli meg. Nem lehet belőle lakbért fizetni, de üsse kő – ha az ember egy mocskos lyukban lakik is, ott a Metaverzum, a Metaverzumban pedig Hiro Protagonist egy szamurájherceg.

8

Valami csípi a nyelvét. Eszébe jut, hogy kint a Valóságban elfelejtette lenyelni a sört.

Juanita egy vacak monokróm avatárral jött be ide, és ez vicces. Neki köszönhető, hogy az avatárok a valódihoz hasonló érzelmeket tudnak közvetíteni. Ezt Hiro sosem felejtette el, mert Juanita a munka nagy részét még a kapcsolatuk alatt végezte, és valahányszor egy avatár meglepődik vagy dühös vagy szenvedélyes, Hiro magát vagy Juanitát látja benne – ők a Metaverzum Ádámja és Évája. Nehéz ezt elfelejteni.

Nem sokkal azután, hogy Juanita és Da5id házassága felbomlott, a Fekete Nap eszméletlenül sikeres lett. És mikor a vezetői már oda-vissza megszámolták a pénzt, megalapították a leányvállalatokat, besöpörték hacker talpnyalóik dicséretét, rádöbbentek, mitől lett ennyire népszerű a hely: nem az ütközésgátló algoritmusok, a kidobódémonok vagy bármi ilyesmi miatt. Hanem Juanita arcai miatt.

Elég csak megkérdezni a Japán Kvadránsban ülőket. Komoly tárgyalásokat folytatnak itt hozzájuk hasonló üzletemberekkel a világ legkülönfélébb pontjairól, és ezt ugyanolyan fontosnak tartják, mint a személyes találkozót. A konkrét mondandó nem érdekli őket, jó része elvész a fordítás során. A tárgyalópartnereik arckifejezését és gesztusait figyelik. Abból tudják, mit gondolnak valójában – az apró jelek felhőjéből lepárolják a lényeget.

Juanita sose akarta elemezni ezt a folyamatot, szerinte ez valami megfoghatatlan, kifejezhetetlen dolog. Mint keményvonalas, rózsafüzéres katolikus, könnyen mond ilyesmit. De a komputerbuzerálóknak nem tetszett. Azt mondták, irracionális miszticizmus, így azután Juanita kilépett és beállt egy japán céghez. Nekik semmi gondjuk az irracionális miszticizmussal, ha hatalmas profitot hoz.

Juanita azóta nem jár a Fekete Napba. Haragszik Da5idra és a többi hackerre, akik semmibe vették a munkáját. Másrészt arra a következtetésre jutott, hogy az egész Metaverzum álságos. Akármilyen élethű, eltorzítja az emberek közti kommunikációt, és neki nincs szüksége ilyesmire.

Da5id észreveszi Hirót, és egy szemvillanással tudatja, hogy az időpont nem megfelelő. Normális esetben az ilyen apró kis gesztusok elvesznek a rendszer forgatagában, de Da5idnek igen jó gépe van, az avatárját pedig részben Juanita tervezte – úgyhogy az üzenet annyira egyértelmű, mintha jelzőrakétát lőttek volna fel.

Hiro elfordul és csatangolni kezd, távolról megkerüli a kör alakú bárpultot. A székeken pitiánerebb szórakoztatóipari figurák ülnek kettesével-hármasával, és azt csinálják, amihez legjobban értenek: pletykáinak és áskálódnak.

– Utána elmentem a rendezőhöz, hogy ötleteljünk a sztoriról. Van egy tengerparti háza...

– Nagyon durva?

– Képzelheted.

– Ja. Debit egyszer meghívták valami partiba, amikor még Frank és Mitzi lakott ott.

– Na mindegy, szóval van az a jelenet az elején, mikor a főszereplő felébred egy szemétkonténerben. Ez azt szimbolizálja, érted, hogy teljesen kész van...

– Meg van zuhanva...

– Pontosan.

– Zseniális.

– Nekem is tetszik. Na, a pasas meg azt mondja, inkább a sivatagban kezdődjön egy roncstelepen, és a fickó kocsikat lőjön szét páncélököllel!

– Ne viccelj!

– Komolyan. Ott ültünk a tengernél a teraszon, a pasas meg elkezdi, hogy bumm, bumm, vaaa-bumm, mintha páncélököllel lövöldözne. Teljesen begolyózott. De komolyan, hogy akarhat valaki páncélöklöt ebbe a filmbe! Le is beszéltem róla.

– Nem rossz. De igazad van. A páncélököl nem ugyanaz, mint a konténer.

Hiro megáll egy pillanatra és rögzíti a hallottakat, aztán megy tovább. Elmormolja újra a „Radar” szót, kijelöli a saját pozícióját a mágikus térképen és leolvassa a közelben ülő forgatókönyvíró nevét. Később majd utánanéz, min dolgozik a fickó, onnan kideríti a páncélököl-fetisiszta rendező nevét. Mivel ez az egész beszélgetés a gépen érkezett, már rögzítette is. Ráenged majd egy szűrőt, hogy eltorzítsa a hangokat, aztán feltölti az anyagot Könyvtárba, a rendező nevéhez. Kezdő forgatókönyvírók százai fogják előhívni számtalanszor, memorizálják, és minden alkalommal perkálnak Hirónak a kitűnő lehetőségért. A rendező irodáját pedig pár héten belül elöntik a páncélöklös eposzok.

A Rocksztár Kvadráns úgy ragyog, hogy alig lehet ránézni. A rocksztár avatároknak olyan frizurájuk van, amit maguk a rocksztárok legfeljebb álmukban viselhetnek. Hiro futólag végigpillant rajtuk, ismerőst keres, de főleg paraziták és kiöregedett sztárok nyüzsögnek ott. Hiro lelkes kezdőket ismer.

A Filmsztár Kvadráns kellemesebb látvány. A színészek imádnak idejönni, mert a Fekete Napban mindig úgy nézhetnek ki, mint a képernyőn. És a valós bárokkal és klubokkal szemben ide bármikor lejöhetnek anélkül, hogy el kéne hagyniuk a villájukat, elnöki lakosztályukat, hegyi menedéküket vagy magánrepülőjüket. Páváskodhatnak és beszélgethetnek, de nem kell emberrablóktól, paparazzóktól, lesben álló forgatókönyvíróktól, bérgyilkosoktól, valamint exférjek és – nejek, autogramügynökök, ügyvédek, pszichopata rajongók, házasodni vágyók és bulvárújságírók hadától rettegniük.

Hiro feláll a bárszékről és folytatja lassú körútját. A Japán Kvadránsban egy csomó öltönyös van, szokás szerint. Páran szórakoztatóipari gringókkal tárgyalnak. És a kvadráns egy jó nagy része le van választva egy paravánnal.

Elő a radart. Hiro megnézi, mely asztalok kerültek a paraván mögé, és elkezdi leolvasni a neveket. Csak egyet ismer fel, egy amerikait: L. Bob Rife, a kábeltévé-mogul. Fontos ember, bár ritkán mutatkozik. Úgy tűnik, egy egész hadosztálynyi japán fejessel tárgyal. Hiro elmenti a nevüket, hogy később utánanézhessen a CIC-adatbázisban. Fontos tárgyalásnak tűnik.

– Hiro ügynök! Mi a helyzet?

Hiro megfordul. Juanita áll közvetlenül mögötte a monokróm avatárjával, de így is jól néz ki.

– Hogy vagy? – kérdezi.

– Jól. És te?

– Remekül. Szégyellem, hogy ebben az ocsmány faxolt avatárban látsz.

– Juanita, szívesebben nézlek faxon, mint a legtöbb nőt élőben.

– Bókolunk, te nyavalyás? Köszi. Rég beszéltünk – teszi hozzá, mintha ebben bármi furcsa lenne.

Valami nem stimmel.

– Remélem, te nem játszol majd ezzel a Snow Crash-baromsággal – mondja Juanita. – Da5id csak nevetett, amikor mondtam neki.

– Miért, én annyira beszámíthatónak látszom? Pont az a fajta vagyok, aki játszik vele.

– Á, annál jobban ismerlek. Kiszámíthatatlan vagy, de okos. Hiába, a kardvívó reflexek.

– Mi köze ennek a droghoz?

– Az, hogy észreveszed, ha baj közeledik, és kikerülöd. Ez ösztön, nem tanult dolog. Mikor észrevettél, most is úgy néztél, mint aki nagyon gyanakszik.

– Úgy tudtam, nem jársz a Metaverzumba.

– De igen, ha nagyon gyorsan el kell érnem valakit – feleli. – És veled is szoktam beszélni.

– Miért?

– Emlékszel. Kettőnk miatt. A kapcsolatunk. Mikor ezt írtam... Egyedül mi ketten tudunk őszintén beszélgetni a Metaverzumban.

– Ugyanaz a csodabogár vagy, mint régen – mondja Hiro, és mosolyog, hogy bóknak hangozzék.

– El se tudod képzelni, azóta mennyire csodabogár lettem.

– Mennyire?

Juanita gyanakodva fürkészi az arcát. Pontosan úgy, mint sok évvel ezelőtt, amikor Hiro bement az irodájába.

Vajon miért mindig olyan éber és óvatos vele Juanita? Hiro az egyetemen azt hitte, hogy az eszétől fél, de ezt később hamar kizárta. Amikor a Fekete Napnál dolgoztak, azt hitte, hogy a szokásos női elővigyázatosságról van szó, hátha Hiro le akarja fektetni. De most már ez a lehetőség is kizárt.

Hiro ma már olyan bölcs és tapasztalt, hogy új elméletet talált ki: Juanita azért óvatos, mert vonzódik hozzá. Magának is nehezen vallja be, de így van. Hiro pont az a fajta megkapó, de veszélyes férfi, akitől egy Juanitához hasonló okos lánynak erővel kell távol tartania magát.

Ez az. Hiába, ahogy öregszik az ember, az esze is megjön.

Juanita így felel:

– Szeretném, ha megismernéd az egyik munkatársamat. Lagosnak hívják, és egy igazi úr. Továbbá tudós. Fantasztikus dolgokat lehet tanulni tőle.

– Jártok?

Juanita alaposan átgondolja a választ ahelyett, hogy lecsapna tüzes villámaival.

– Noha korábbi viselkedésem nyilván félreértésre ad okot, nem szoktam megkúrni minden hímet, akivel egy cégnél dolgozom. De ha így lenne, Lagos akkor se jöhetne számításba.

– Nem a te típusod?

– Egyáltalán nem.

– Miért, az milyen?

– Gazdag, öreg, higgadt és szőke.

Hiro ezt majdnem elengedi a füle mellett. Aztán utánakap.

– Hát, éppenséggel kiszőkíthetem a hajam. És előbb-utóbb meg is öregszem.

Juanita elneveti magát. Afféle feszültséglevezető kitörés ez.

– Hidd el, Hiro, neked is jobb, ha most messze elkerülsz.

– A vallásos izé miatt? – Juanita a fölös pénzéből egy ideje saját katolikus felekezetet szponzorál: úgy gondolja, neki kell meggyőznie a világ intelligens ateistáit.

– Ne legyél ilyen fensőbbséges – feleli a lány. – Pontosan ez a hozzáállás zavar. A vallás nem idiotizmust jelent.

– Bocs. De ez igazságtalanság: te minden kis szart le tudsz olvasni az arcomról, én meg mintha egy hóvihart bámulnék.

– Kétségkívül köze van a valláshoz – ismeri el Juanita. – De nagyon bonyolult dolog, háttérismereteid pedig annyira hiányosak, hogy nem is tudom, hol kezdjem.

– Hé, gimiben minden héten mentem templomba. Benne voltam a kórusban.

– Tudom. Épp ez a gond. Ami a legtöbb keresztény egyházban történik, annak kilencvenkilenc százalékban semmi köze a valódi valláshoz. Az intelligens embereknek ez előbb-utóbb feltűnik, és arra a következtetésre jutnak, hogy mind a száz százalék szarság, ezért kapcsolódik össze az emberek fejében az ateizmus az intelligenciával.

– Szóval azt állítod, hogy amit a templomban mondtak nekem, annak köze sincs az istenhithez?

Juanita elgondolkozva néz egy ideig. Aztán kihúz a zsebéből egy hiperkártyát.

– Tessék. Fogd.

Mikor Hiro elveszi, a hiperkártya recegő, kétdimenziós pixel-morzsalékból realisztikus, krémszínű merített papírrá változik. Az elejére két szót nyomtattak fényes fekete betűkkel:

9

Egy másodpercre megfagy és elhalványul a világ. A Fekete Napra jellemző folyékony mozgás megakad és szaggatni kezd. A számítógép hatalmas löketet kapott; az összes áramköre egyetlen irdatlan adattömeget dolgoz fel – a hiperkártya tartalmát –, és nincs ideje lélegzetelállító pontossággal újrarajzolni a Fekete Napot.

– A kurva életbe – szitkozódik Hiro, amikor a hely újra életre kel. – Mi a szar van ebben a kártyában? A fél Könyvtár, vagy mi?!

– Az, meg egy könyvtáros is – feleli Juanita. – Hogy könnyebb legyen keresgélni. És van egy csomó felvétel L. Bob Rife-ról, byteonként lábjegyzetelve.

– Hát, majd belenézek – mondja Hiro szkeptikusan.

– Nézz is. Neked van is annyi eszed, hogy tanulj belőle, ellentétben Da5iddel. Addig is, tartsd távol magad Raventől. És a Snow Crashtől. Oké?

– Ki az a Raven? – kérdezi Hiro, de Juanita már kifelé tart. A csicsás avatárok megfordulnak és utánanéznek; a filmsztárok megvető pillantásokat vetnek utána, a hackereknek áhítatos kifejezés ül ki az arcára.

Hiro a körútja végén visszaér a Hacker Kvadránsba. Da5id épp hiperkártyákat rendezget az asztalán: a Fekete Nap üzleti kimutatásait, film- és videorészleteket, szoftvercsomagokat, sietve felírt telefonszámokat.

– Valami történik az operációs rendszerben, valahányszor belépsz. A gyomromban érzem – köszönti Da5id. – Mindig az az érzésem, hogy a Nap mindjárt összeomlik.

– Biztos a Radar miatt – mondja Hiro. – Az egyik rutinja átmenetileg kiiktat pár csapdát az alacsony memóriacímeken.

– Ja, vagy úgy. Akkor légy oly kedves, és szabadulj meg tőle.

– A Radartól?

– Attól. Annak idején nagyon progresszív volt, de most már olyan, mintha egy kőbalta a fúziós reaktorban.

– Hát kösz.

– Megadom az összes headert, ha modernizálni akarod – feleli Da5id. – Nem a tehetségedet szóltam le. Csak azt mondom, lépést kell tartani a fejlődéssel.

– Az kurva nehéz – így Hiro. – A szabadúszó hackereknek befellegzett. Muszáj, hogy egy nagy cég legyen mögötted.

– Tudom. Azt is tudom, hogy te képtelen vagy céges helyen dolgozni. Ezért mondtam, hogy megkapsz tőlem mindent. Nekem te mindig a Naphoz fogsz tartozni, Hiro. Annak ellenére, hogy leléptél.

Klasszikus Da5id-duma. Már megint a szíve beszél, megkerülve a fejét. Ha Da5id nem hacker volna, aligha boldogulna bárhol az életben.

– Hagyjuk ezt – legyint végül Hiro. – Csak vizionáltam, vagy tényleg beszélő viszonyban vagytok Juanitával?

Da5id kedvesen mosolyog. Mindig nagyon kedves a Nagy Beszélgetés óta. Ez sok évvel ezelőtt történt; baráti sörözésnek és osztrigázásnak indult két vén cimbora és harcostárs között. A háromnegyede táján kezdett derengeni Hirónak, hogy éppen most rúgják ki. A Nagy Beszélgetés óta Da5id rendszeresen küld neki intelt és pletykákat.

– Keresel valamit? – kérdezi Da5id sokat sejtetően. Tökéletesen átlátszó, mint a komputerbuzerálók általában, de azt hiszi ilyenkor, hogy maga Machiavelli.

– Hadd áruljak el valamit – mondja Hiro. – Amit küldesz, annak a nagy részét föl se rakom a Könyvtárba.

– Miért? De hát a legdurvább pletykákat adom tovább. Azt hittem, abból élsz.

– Nem bírom rávenni magam, hogy kiárusítsam a magánbeszélgetéseinket – feleli Hiro. – Annyira ciki. Miből gondolod, hogy le vagyok égve?

Egyvalamit nem említ: hogy mindig is egyenlőnek tartotta magát Da5iddel, és megalázónak érzi, hogy Da5id kis információmorzsáiból éljen, mint egy kutya, ami az asztalánál hever.

– Örültem, hogy Juanita benézett, még ha monokrómban is – jegyzi meg Da5id. – Fura, hogy nem jár a Fekete Napba. Mintha Alexander Graham Bell nem lenne hajlandó használni a telefont.

– Miért jött?

– Aggódik valamiét. Arról kérdezgetett, hogy láttam-e bizonyos embereket az Utcán.

– Konkrét embereket?

– Valami nagyon nagydarab, hosszúhajú fickót emlegetett – mondja Da5id. – Aki, na ezt hallgasd, egy Snow Crash nevű drogot árul.

– Juanita rákeresett már a Könyvtárban?

– Aha, gondolom.

– És te láttad a fickót?

– Nem nehéz. Ott áll kint az ajtónál. Ezt kaptam tőle. – Da5id végigpillant az asztalon, aztán felveszi az egyik hiperkártyát és megmutatja Hirónak.

SNOW CRASH
az ingyenes minta beindításához
tépje félbe ezt a kártyát

– Da5id – mondja Hiro –, nem hiszem el, hogy hiperkártyát fogadtál el egy monokrómtól.

Da5id felnevet.

– Ez már nem olyan, mint régen, cimbora. A vírusblokkolóimon semmi sem juthat át. Annyi fertőzött szart kapok itt a hackerektől, hogy hihetetlen; mintha egy leprakórházban dolgoznék. Akármi is van ebben, nincs miért félnem.

– Ez esetben viszont kíváncsi vagyok.

– Hát én is! – nevet Da5id.

– Biztos kamu.

– Valószínűleg lényreklám – bólogat Da5id. – Szerinted kipróbáljam?

– Naná. Nem minden nap próbálhat ki az ember új drogot – mondja Hiro.

– Hát, éppenséggel ez nem igaz – mondja Da5id –, de nem minden nap találsz olyat, ami ártalmatlan is. – Felkapja a hiperkártyát és kettétépi.

Egy másodpercig semmi sem történik.

– Várok – mondja Da5id.

Egy avatár jelenik meg az asztal fölött, először áttetsző, aztán fokozatosan szilárddá és háromdimenzióssá válik. Nagyon elcsépelt effekt, Hiro és Da5id máris röhögnek.

Az avatár egy anyaszült meztelen Brandy. Még csak nem is a standard Brandy: az olcsó tajvani koppintásokra hasonlít. Nyilvánvalóan csak egy démon. Az egyik kezében két kis rudat tart, amik nagyjából akkorák, mint a vécépapír gurigák.

Da5id elégedetten dől hátra a székében. Ez vicces lesz. Van az egészben valami lenyűgöző slamposság.

A Brandy előrehajol, és integet Da5idnak, hogy jöjjön közelebb. Da5id széles vigyorral az arcán előrehajol. A démon a füléhez teszi ízléstelen, rubinvörös száját, és súg valamit, amit Hiro nem hall.

Mikor Da5id arca újra láthatóvá válik, valami megváltozott rajta. Kábultnak tűnik, kifejezéstelen. Lehet, hogy tényleg ilyen képet vág, de az is lehet, hogy a Snow Crash valamit babrált a rendszerével, és az már nem követi a valós arckifejezését. Mindenesetre az avatárja egyenesen előre bámul, mintha a szeme belefagyott volna a koponyájába.

A Brandy odatartja Da5id elé a rudakat, és szétnyitja őket. Kiderül, hogy egy papírtekercs volt az. Szétteríti közvetlenül Da5id arca előtt, mint egy lapos, kétdimenziós képernyőt. Da5id szélütött arca kékes derengésbe borul, amikor a képernyő életre kel.

Hiro megkerüli az asztalt, hogy megnézze. Egy pillanatra sikerül csak, mielőtt a Brandy újra összecsukja. Mozgó fényfalat lát, mintha egy lapképernyős tévé lenne, adás nélkül. Semmi más, csak statikus zörej. Fehérzaj. Hó.

Aztán a démon nyomtalanul eltűnik. Gyér, gúnyos taps hallatszik innen-onnan a hackerek asztalaitól.

Da5id ismét normális, és vigyorog. Mosolya, félig csúfondáros, félig zavart.

– Mi volt az? – kérdezi Hiro. – Csak a havat láttam a legvégén.

– Láttad az egészet. Fekete-fehér pixelek, viszonylag nagy felbontásban. Pár százezer egyes és zéró.

– Vagyis valaki bejuttatott a látóidegeden pár százezer bitnyi információt – jegyzi meg Hiro.

– Inkább zajt.

– Minden információ zaj, amíg a kódot fel nem töröd.

– Mi a francnak mutogatna bárki binárisan információt? Én nem számítógép vagyok. Nem tudok bittérképet olvasni.

– Nyugi, Da5id, csak paráztattalak – mosolyog Hiro.

– Rájöttem, mi ez! Tudod, a hackerek állandóan küldözgetik nekem a cuccaikat!

– Aha.

– Biztos valamelyik kitalálta, hogy így jut be hozzám. És minden tökéletesen működött egész addig, míg a Brandy ki nem nyitotta a tekercset. De szar volt a kód, és a kritikus pillanatban snow crasht csinált, úgyhogy csak havat lehetett látni.

– Akkor miért Snow Crash a neve?

– Akasztófahumor. Tudta, hogy szar.

– Mit súgott a füledbe a Brandy?

– Valami idegen nyelven volt – feleli Da5id. – Csak halandzsázott. Bla-bla-bla.

Blabla. Bábel.

– Utána valahogy bódultnak tűntél.

Da5id sértődötten pillant fel.

– Nem voltam bódult. Csak annyira bizarr volt az egész, hogy egy pillanatra ledöbbentem.

Hiro rendkívül szkeptikusan néz rá. Da5id észreveszi, és gyorsan feláll.

– Na, érdekel, mit művelnek Japánban a versenytársaid? – kérdezi.

– Milyen versenytársaim? – néz rá Hiro.

– Te régebben rocksztároknak terveztél avatárokat, nem?

– De. Ma is szoktam.

– Na, hát ma este itt van Szusi K.

– Ja, az. Akinek akkora a frizuja, mint a Tejút? – kérdezi Hiro.

– Idáig látszanak a sugarak – bólint Da5id, és a szomszédos kvadráns felé int. – De meg kéne nézni az egész figurát.

A Rocksztár Kvadráns felé tekintve tényleg az az ember benyomása, mintha épp ott kelne föl a nap. Az avatárok feje fölött narancssárga sugárlegyező látszik, ami mozog, forog, jobbra-balra ing, és vele mozdul az univerzum. Szusi K Felkelő Nap Frizuja az Utcán nem érvényesülhetne teljes pompájában, mert megkurtíttatnák a térfigyelő rutinok. De Da5id a Fekete Napban szabad teret enged az önkifejezésnek, úgyhogy a narancssárga sugarak a helyiség négy sarkáig érnek.

– Megmondták már neki, hogy Amerikában nem vesznek japán raplemezeket? – érdeklődik Hiro, miközben Szusi K felé tartanak.

– Mondd meg neki te. És fizettesd ki vele az intelt. Amúgy most épp L.A. – ben van.

– Biztos épp egy hotelban dekkol a seggnyalóival, akik szerint hihetetlenül be fog itt futni. Látnia kéne valódi biomasszát.

Becsatlakoznak egy vékony emberfolyamba, mely a tömegen át kígyózik befelé.

– Biomasszát? – néz rá Da5id.

– Élőanyag. Ökológiai szakszó. Ha veszel egy hektár esőerdőt vagy egy köbkilométer óceánt vagy egy négyszögletes darabot Comptonból, és kiszűrőd az összes cuccot, ami nem él, koszt, vizet meg ilyeneket, akkor a végén biomassza marad.

– Nem értem – feleli Da5id, az örök komputeres. Furcsa a hangja, egy csomó fehérzaj szűrődik be a kimenő hangjeleibe.

– Így mondják a szórakoztatóiparban. Az iparág Amerika emberi biomasszáján élősködik. Mint egy bálna, ami planktont szűr ki a vízből.

Hiro befúrja magát két japán üzletember közé. Az egyik tetőtől talpig kékben van, de a másik neotradicionális, és fekete kimonót visel. És Hiróhoz hasonlóan két kardot hord magánál – hosszú katanát baloldalt a derekánál, és egykezes vakizasit, merőlegesen az övébe tűzve. Hiróval feltűnés nélkül végigmustrálják egymás fegyverzetét. Aztán Hiro elfordul és úgy tesz, mintha nem vett volna észre semmit, miközben a neotradicionális jéggé fagy, kivéve a szája sarkát, ami lefelé görbül. Hiro látott már ilyet. Tudja, hogy harc készülődik.

Az emberek félreállnak, mert egy megállíthatatlan lény nyomakszik át a tömegen, és jobbra-balra löki az avatárokat. Csak egyvalami képes embereket lökdösni a Fekete Napban, az pedig a kidobódémon.

Ahogy közelednek, Hiro látja, hogy egy teljes repülőék érkezik, szmokingos gorillák. Igazi gorillák. És mintha egyenesen Hiro felé tartanának.

Hiro hátrálni próbál, de kisvártatva beleütközik valamibe. Úgy tűnik, a Radar mégiscsak pácba juttatta. Le kell lépnie.

– Da5id – mondja. – Állítsd le őket, haver. Nem használom többet.

A közelben állók mind a háta mögé bámulnak, és harsány színek világítják meg az arcukat.

Hiro visszafordul Da5id felé. De a hacker már nincs ott.

A helyén egy digitális felhő vibrál. Olyan fényes, gyors és zavaros, hogy bántja a szemet. Váltogat a színes és fekete-fehér mód között, és úgy száguld végig a színskálán, mintha óriás diszkóreflektorok dolgoznának benne. Még egyben sem tudja tartani magát; vékony pixelkacsok sarjadnak az oldalából, végigkígyóznak a Fekete Nap padlóján és átfúrják magukat a falon. Nem is összefüggő test, inkább vonalak és poligonok kavargó felhője, mely képtelen stabilizálódni, és fényes szilánkokat hajigál szét mindenfelé, amelyek belezavarnak az avatárokba, megremegnek, aztán eltűnnek.

A gorillákat mindez nem érdekli. Betolják hosszú, szőrös kezüket a szétbomló felhő közepébe, valahogyan fogást találnak rajta, aztán felkapják és elcipelik Hiro mellett a kijárat felé. Hiro belenéz, amikor elviszik mellette, és mintha Da5id arcát látná egy nagy halom világító üvegszilánk alól. Csak pillanatnyi a kép; aztán az avatár eltűnik, értő mozdulatokkal rúgják ki a főkapun, úgyhogy hosszú, lapos ívben repül át az utca felett és tűnik el a látóhatáron. Hiro visszanéz a Hacker Kvadránsra, Da5id üres asztalára, melyet szótlan hackerek állnak körül. Némelyikük elképedt, mások a vigyorgást próbálják visszatartani.

Da5id Meier, a hacker nagyúr, a Metaverzum protokolljának szülőatyja, a világhírű Fekete Nap teremtője és tulajdonosa snow crasht csinált. A saját démonai dobták ki a saját bárjából.

10

A kurírtanfolyamon a második vagy harmadik lecke a bilincsnyitás. A bilincsnek nem a hosszú távú fogva tartás a funkciója, ellentétben azzal, amit a Sittek menedzsereinek milliói gondolnak. Mivel a deszkások a kezdet kezdete óta súlyosan diszkriminált etnikumnak számítanak, ma már minden tagjuk amatőr szabadulóművész.

Na lássuk. Az overall sok mindent rejt; száz zseb van rajta, nagy lapos zsebek a küldeményeknek, incifinci keskeny zsebek segédeszközöknek, az alkar, a comb, a boka tájékára varrt zsebek. Apró, trükkös, szuperkönnyű kis tárgyak lapulnak bennük, tollak, minilámpák, zsebkések, álkulcsok, vonalkód-leolvasók, jelzőrakéták, csavarhúzók, Spriccboxer, sokkoló, fényrúd. A jobb combrészbe számológép van bedugva, ami kilométermérőként és stopperóraként is használható.

A bal combjában egy mobiltelefon van. Amikor a menedzser bezárja az ajtót, épp csörögni kezd. Y.T. felveszi a szabad kezével. Az anyja az.

– Szia, anyu. Jól, és te? Tracynél vagyok. Aha, kimentünk a Metaverzumba. Van egy tök jó játékterem az Utcán. Nagyon mókás. Igen, szép avatárt vettem föl. Nem, Tracy anyukája hazavisz. De lehet, hogy megállunk egy kicsit a Victory Mosolyparkban, nem baj? Oké, anyu. Jó éjt, anyu. Jó. Vigyázok. Én is szeretlek. Szia.

Megnyomja a hívógombot, belefojtja anyjába az elköszönéseket és friss vonalbúgásra cseréli fel.

– Roadkill – mondja.

A telefon előkeresi Roadkill számát és tárcsáz.

Robaj és zúgás. Ilyen, amikor Roadkill mobiljába nyaktörő sebességgel belesüvít a sztráda levegője. Továbbá a gumik surrogása és csikorgása, amit csak a kátyúk okozta csuklások szakítanak meg.

– Csöcs – mondja Roadkill. – Miza?

– Nálad?

– A Túrán dzsalok. Te?

– A Sitten.

– Azta. Ki kapott el?

– A MetaCop. Egy takonypuskával a Fehér Oszlopoknál.

– Gyász. Mikor lépsz?

– Most. Segítesz?

– Mármint?

Pasik.

– Tudod. Te vagy a fiúm. Ha elkapnak, idejössz és segítesz megszökni. – Ezt elvileg mindenki tudja, nem? Manapság már semmit se tanulnak otthon a gyerekek?

– Hát, öhh, hol vagy?

– TurbóKioszk 501 762.

– Én Bernie-be megyek egy szuperultrával.

Vagyis San Bernardinóba. A szuperultra magas prioritású küldeményt jelent. Ennyit erről.

– Hát kösz.

– Bocsesz.

– Rakd meg – köszön el Y.T. a hagyományos Kurírformulával.

– Csöcs – mondja Roadkill. A dübörgés elhallgat. Hülye fasz. A következő randin a porban kell majd fetrengenie. De addig is, van még valaki, aki jön neki egyel. Sajnos lehet, hogy lúzer az illető. De próbálkozni azért érdemes.

– Halló! – veszi föl a fickó. Nehezen szedi a levegőt, és a háttérben két sziréna próbálja túlüvölteni egymást.

– Hiro Protagonist?

– Ja, ki az?

– Y.T. Hol vagy?

– Egy Safeway parkolójában – hangzik a válasz. Igazat mond; a háttérből hallatszik a bevásárlókocsik anális orgiájának a zöreje. – Kicsit elfoglalt vagyok, Whitey, de mondjad, miben segíthetek?

– Y.T. – feleli Y.T. – ...és abban segíthetsz, hogy kiszabaduljak a Sittről. – magyarázza, mi a helyzet.

– És mióta vagy bent?

– Tíz perce.

– Helyes. A Sittek gyűrűs mappája szerint a menedzsernek a felvétel után fél órával ellenőrzést kell tartania.

– Honnan tudsz te ilyeneket? – kérdezi gyanakodva Y.T.

– Ezt a fantáziádra bízom. Amint a menedzser kész a vizittel, várj öt percet, aztán kezdd a szökést. Próbálok segíteni. Oké?

– Rendben.

Pontosan harminc perccel később nyílik a hátsó ajtó és felgyullad a lámpa. A Knight Vision megóvja Y.T.-t a hasogató szemfájdalomtól. A menedzser lecsattog pár lépcsőt, mereven Y.T.-re néz, aztán jó sokáig úgy marad. Érzi a kísértést. Annak a lankás hússávnak az emléke félórája cikázik az agyában. Kozmikus dilemmák súlya nehezedik rá. Y.T. reméli, hogy nem próbálkozik semmivel, mert a dentata hatása sokszor kiszámíthatatlan.

– Na, döntsd már el, bazmeg – szól oda a fickónak.

És bejön. A kultúrsokk kirántja a dzsikit az erkölcsi dilemmából. Szúrós pillantást vet Y.T.-re – hiszen eleve ő kényszerítette, hogy vonzódni kezdjen hozzá, kanossá tette, összezavarta, és különben is, minek került sittre, nem igaz? Mindennek tetejébe a pasas még mérges is rá, és azt hiszi, hogy joggal.

Ez a kromoszómapárosítás találta fel a penicillint?

A fickó megfordul, felmegy a lépcsőn, lecsapja a villanyt és bezárja az ajtót.

Y.T. az órájára néz, beállítja a stoppert öt percre – ő az egyetlen ember Észak-Amerikában, aki kézzel be tud állítani egy digitális karórát –, aztán az egyik zsebből előhúzza a zárnyitó-készletet. Elővesz egy fényrudat is, hogy lásson. Keres egy lapos, keskeny szerszámot, becsúsztatja a bilincs belsejébe, és megnyomja a rugó kioldóját. A bilincs, ami korábban egyirányú racsniként működött, és csak szorosabbra tudott húzódni, kipattan és leesik a hidegvizes csőről.

Most már akár le is szedhetné, de megtetszik neki, ahogy kinéz. A kipattintott karikát rácsatolja a csuklójára, közvetlenül a karkötője mögé. Ahogy az anyukája csinálta annak idején, punkként.

Az acélajtó zárva, de a TurbóKioszk épületbiztonsági szabályzata szerint az alagsorban vészkijáratot kell létesíteni tűz esetére. Ez itt egy alagsori ablakot jelent, hatalmas rácsokkal és plombás tűzriasztóval, melyet többnyelvű figyelmeztetés kísér. A piros betűk feketének tűnnek a fény-rúd derengésében. Y.T. elolvassa az angol instrukciókat, átgondolja őket, aztán vár a riasztóra. Közben a kiírás többi részét böngészi, és próbálja kitalálni, melyik milyen nyelven íródott. Mindegyik olyan, mintha taxihanta lenne.

Az ablak annyira koszos, hogy szinte ki se lehet látni rajta, de valami elsuhan előtte. Hiro.

Tíz másodperccel később pittyegni kezd Y.T. karórája. Rácsap a tűzjelzőre. Berregni kezd a csengő. A rácsok trükkösebbek, mint gondolta – szerencse, hogy valójában nincs tűz –, de sikerül kinyitnia őket. Kidobja a deszkát a parkolóba, és átfurakszik az ablakon, közben hallja, hogy már nyílik a hátsó ajtó. Mire a menedzser megtalálja a stratégiailag kulcsfontosságú villanykapcsolót, Y.T. már egy éles balkanyarral érkezik a parkolóba – egyenesen egy tadzsik népünnepély közepébe.

Úgy tűnik, Dél-kalifornia összes dzsikije eljött, hatalmas, lerobbant taxijaikkal együtt, melyek visszapillantóiról neonszínű illatosítok lengenek, hátsó ülésükön pedig idegen bolygóról származó háziállatok pihengetnek a füstölők felhőjében. Az egyik taxi motorházára felállítottak egy nyolcszipkás vízipipát, és döglesztő adagokban inhalálják a sűrű füstöt.

Közben valamennyien Hiro Protagonistot bámulják, aki viszont őket bámulja. A parkolóban döbbent csönd uralkodik.

Hiro minden bizonnyal hátulról érkezett, és nem tudta, hogy a bejáratnál nyüzsögnek a dzsikik. Bármi is volt a terve, befuccsolt. Innen nincs tovább.

Futva érkezik a menedzser a hátsó traktus felől, és vérfagyasztóan rikoltozik taxihanta nyelven. Úgy süvít Y.T. felé, mint egy célkereső rakéta.

A pipát körülálló dzsikiket azonban nem érdekli Y.T. Ők Hiróra fixálódtak. Komótosan visszaakasztják az ezüst szívókákat az óriásbong nyakán levő kampóra. Aztán megindulnak Hiro felé, és lepleik redőibe, a dzsekijük belső zsebébe nyúlnak.

Y.T.-t éles, fémes hang zökkenti ki a szemlélődésből. Tekintete Hiróra téved, aki egyméteres, ívelt pengét húz elő valahonnan, és guggoló pózba ereszkedik. A kard bántóan villog a Turbó Kioszk gyilkos biztonsági reflektorai alatt.

Jaj, de édi.

A bongosok ettől egy pillanatra megzavarodnak. Nem is annyira a félelem bizonytalanítja el őket, inkább az értetlenség. Legtöbbjüknél biztosan van pisztoly. Mit bohóckodik akkor ez a fickó egy karddal?

Y.T.-nek eszébe jut, hogy Hiro névjegykártyáján a „rettegett kardművész” is szerepelt számos egyéb foglalkozás mellett. Tényleg el tud intézni egy felfegyverzett tadzsik klánt?

A menedzser keze fonódik Y.T. karja köré, mintha egyetlen mozdulattal meg akarná bénítani. Y.T. hátranyúl a másik kezével, és ad neki egy adagot a Spriccboxerből. Tompa, elhaló nyögés hallatszik, a fickó hátracsapja a fejét, elengedi Y.T.-t és megtántorodik, aztán nekiütközik egy taxinak és háttal szétterül rajta, miközben vadul dörzsölgeti a szemgödrét.

Várjunk csak. Ebben a taxiban nincs senki. Viszont egy fél méter hosszú makramé kulcstartó lóg ki a gyújtásból.

Y.T. bedobja a deszkáját a kocsiba és fejest ugrik utána (kis termetű lévén az ajtónyitás opcionális lehetőség a számára). Átmászik a kormány elé, belesüpped a fagolyók közé a légfrissítő szagába, életre reszeli a motort és gázt ad. A kocsi el is indul, rükvercben. A hátsó parkoló felé. Az orra kifelé áll, indulásra készen, ahogy egy taxinál illik, és ezzel nem is lenne semmi gond, ha Y.T. egyedül volna – de Hiróra is gondolnia kell. Miközben a CB-ből recsegve bőmből a taxihanta, Y.T. betolat egészen a TurbóKioszk mögé. A hátsó parkoló furcsán csendes és üres.

Miután megállt, sebességbe kapcsol és visszaszáguld a kiindulási pontra. A dzsikik még nem ocsúdtak fel eléggé, azt hitték, a másik irányból fog érkezni. Y.T. csikorogva lefékez közvetlenül Hiro mellett, akinek a jelek szerint volt annyi lélekjelenléte, hogy eltegye a kardot, és most szélsebesen betolja magát a bal első ablakon. Y.T. abban a pillanatban már másra figyel, például arra, hogy ne kapja őket oldalba egy terepjáró, miközben kihajtanak a sztrádára.

Nem kapják őket oldalba, bár egy kocsi csikorogva fékez és megkerüli őket. Y.T. befordul a forgalomba és tövig beletapos a gázba. A kocsi úgy reagál, ahogyan csak egy ősrégi taxi képes.

Az egyetlen gond, hogy közben fél tucat másik taxi kezdte üldözni őket.

Valami nyomja a bal combját. Lenéz: egy ormótlan revolver az, ami egy hálószatyorban lóg az ajtókilincsről.

Le kell fordulniuk valahol. A legjobb az lenne, ha találnának egy Nova Sicilia konzulátust: a Maffia is jön neki eggyel. Vagy egy Új-Dél-Afrikát, bár azokat utálja. De az új-Dél-Afrikaiak ennél sokkal jobban utálják a dzsikiket.

Mégsem, ez kihúzva – Hiro fekete. Legalábbis félig. Nem viheti be őt Új-Dél-afrikába. Mivel Y.T. kaukázusi, nem mehetnek Metanáziába sem.

– Mr. Lee Hongkong Diaszpórája – mondja Hiro. – Fél mérföldre, jobbra.

– Mekkora vagy. De karddal nem fognak beengedni.

– De – feleli Hiro. – Állampolgár vagyok.

Ekkor tűnik fel a cégér, ami különösen feltűnő, mivel ritka. Zöld és kék színekben pompázik, nyugalmat áraszt a neonban fürdő franchise-gettóban. Az van ráírva, hogy

MR. LEE HONGKONG DIASZPÓRÁJA

A hátuk mögül hatalmas csattanás hallatszik, Y.T. nekivágódik a fejtámasznak. Beléjük jöttek.

A következő pillanatban hetvenöt mérföld per órával érkeznek Mr. Lee parkolójába. A biztonsági rendszernek ideje sincs lepislogni a vízumát és behúzni a FIB-et, úgyhogy súlyoson inzultált futóművekkel folytatják az utat befelé. A merész radiálok a fémkarókon maradnak cafatokban, ők pedig négy csupasz felnin, szikrákat hányva siklanak, míg meg nem állítja őket a gyeppark, mely széndioxidelnyelőként és autófellegvárként is funkcionál.

Y.T. és Hiro előmászik a kocsiból.

Hiro szélesen vigyorog, miközben tucatnyi lézersugár kereszttüzében áll, melyek buzgón szkennelik minden lehetséges irányból. Most ellenőrzi a hongongi robotrendszer. Mikor Y.T. lenéz, látja, hogy neki is lézerpontok szaladgálnak a mellkasán.

– Isten hozta Mr. Lee Hongkong Diaszpórájában, Mr. Protagonist – szólal meg a biztonsági rendszer egy hangszóróból. – És üdvözöljük vendégét is, Ms. Y.T.-t.

A többi taxi közben felsorakozott a bejáratnál. Néhányan elszalasztottak a franchise-t és vissza kell tolatniuk egy háztömbnyit. Géppuskaropogásra emlékeztető zajjal csapódnak a kocsiajtók. Van, aki nyitva hagyja az autót és még a motort sem állítja le. Három dzsiki a járdán ácsorog, és nézik a karókon fennakadt gumicafatokat. A hosszú neoprén csíkok, melyekből acél és üvegszál fonalak sarjadnak, széttépett parókákra hasonlítanak. Az egyik dzsikinél pisztoly van, lefelé tartva.

Négyen csatlakoznak hozzájuk. Y.T. két további revolvert szúr ki, meg egy sörétes puskát. Ha megjönnek páran, már kormányt is alakíthatnak.

Gondosan átlépik a karókat és bejönnek a buja hongkongi gyepparkba. Ekkor újra megjelennek a lézerek. A dzsikik egy másodpercre vörössé és szemcséssé válnak.

Aztán valami más is történik. Lámpák gyulladnak. A biztonsági rendszer jobban meg akarja nézni az új vendégeket.

A Hongkong konzulátusok két dologról híresek, az egyik a gyeppark – ki halott már olyan gyepterületről, amire parkolni is lehet? –, a másik a parabolák tömege. Mindegyik konzulátus úgy néz ki, mint valami NASA-kutatóbázis. Az antennák némelyike műholdas kapcsolatot biztosít, és az ég felé néz. Mások, apró tányérok, a gyepparkot figyelik.

Y.T. nem tudja, de a kis parabolák valójában rövidhullámú detektorok. Mint minden radar, ezek is remekül látják a fémtárgyakat. De a traffipax-radarokkal ellentétben egészen finom részletekre is érzékenyek. Egy radar felbontása nem lehet finomabb, mint a hullámhossza, ezeknek a paraboláknak a hullámhossza pedig egy milliméter körül mozog. Észreveszik a töméseket a fogban, a fémgyűrűket a Converse-cipő lyukainál, a szegecseket a farmeron. Ki tudják számolni, mennyi aprópénz van a zsebekben.

Így nem jelenthet gondot kiszúrni a revolvereket. A radarok még azt is kiderítik, töltve vannak-e pisztolyok, és milyen golyót használnak. Ez lényeges funkció, mert Mr. Lee Hongkong Diaszpórájában minden lőfegyver illegális.

11

Illetlenség volna maradni és hüledezni, hogy Da5id lefagyott. Sok fiatal hacker ezt teszi, mert vagánykodni akar a többiek előtt. Hiro vállat von és visszafordul a Rocksztár Kvadráns felé. Még mindig érdekli Szusi K frizurája.

De útját állja egy japán: a neotradicionális. A kardos. Farkasszemet néz vele, mintegy két pengényi távolságból, és nem úgy fest, mint aki a közeljövőben félre akarna állni.

Hiro az udvarias megoldást választja. Derékból meghajol, majd felegyenesedik.

Az üzletember jóval kevésbé udvarias. Szúrósan végigméri Hirót, aztán kurtán meghajol.

– Ezek itt... – int a kardok felé. – Nagyon szépek.

– Megtisztel, uram. Kérem, használja a japán nyelvet, ha Önnek így kényelmesebb.

– Ezt csak az avatárod viseli. A valóságban nincs nálad ilyen fegyver – mondja. Angolul.

– Elnézést, hogy akadékoskodom, de meg kell vallanom, hogy a Valóságban is ilyen fegyvereket hordok – feleli Hiro.

– Pont ilyet?

– Pont ilyet.

– Akkor ezek antik fegyverek – mondja az üzletember.

– Tudomásom szerint azok.

– Hogyan kerültek a birtokába ilyen fontos családi ereklyék?

Hiro tudja, mi a mögöttes kérdés: Mire használod ezeket a kardokat, fiú, dinnyét vágsz velük?

– Immár az én családi ereklyéim – feleli Hiro. – Atyám nyerte őket.

– Hol, kártyán?

– Párbajban. Atyám egy japán tiszt ellen harcolt. Elég bonyolult történet.

– Bocsáss meg, ha félreértelmezem volna a szavaidat – mondja az üzletember –, de mindeddig abban a hitben éltem, hogy a te fajtád nem harcolhatott abban a háborúban.

– Ebben tökéletesen igaza van – feleli Hiro. – Atyám teherautósofőr volt.

– Akkor hogy párbajozhatott egy japán tiszttel?

– Az incidensre egy fogolytábor előtt került sor – közli Hiro. – Atyám és egy másik rab megpróbált megszökni. Néhány japán katona, köztük a szóban forgó tiszt, üldözni kezdte őket.

– Ez a történet nehezen hihető – mondja az üzletember –, mert az apád nem élhette túl ezt a szökést, így nem is adhatta tovább a kardokat a fiának. Japán egy szigetország. Nem lehet onnan elmenekülni sehová.

– Az eset már a háború vége felé történt – mondja Hiro –, a fogolytábor pedig közvetlenül Nagaszaki mellett volt.

Az üzletember döbbenten elhallgat, elvörösödik, és majdnem üt. Bal kezével felnyúl és megragadja a kardhüvelyt. Hiro körbenéz; időközben tízméteres kör formálódott körülöttük, és ők középen állnak.

– Úgy gondolod, tisztességes módon jutottál ezekhez a kardokhoz? – érdeklődik az üzletember.

– Ha nem így gondolnám, rég visszaszolgáltattam volna őket – feleli Hiro.

– Akkor az ellen sincs kifogásod, hogy hasonló módon elveszítsd őket.

– És Önnek sem, hogy elveszítse a sajátjait.

Az üzletember jobb kézzel hátranyúl, megragadja a katana markolatát és úgy húzza ki a pengét, hogy a hegye egyenesen Hiróra mutasson. Aztán a bal kezével is megfogja a markolatot, közvetlenül a jobb kéz alatt.

Hiro ugyanezt teszi.

Mindketten behajlítják a térdüket, miközben a felsőtestük szálfaegyenes marad, és beállnak a vívó-pózba: a lábak párhuzamosak és előre néznek, jobb láb elöl.

Az üzletember zansinja tekintélyes. A „zansin”-t hasonlóan nehéz lefordítani, mint japánul visszaadni azt, hogy „pöcsfej”. A futball szaknyelvét használva talán „érzelmi átfűtöttségnek” nevezhetnénk. A japán egyenesen nekirohan Hirónak, és közben torkaszakadtából bömböl. A rohanás valójában nagyon gyors csoszogó lábmozdulatokból áll, melyek során a támadó folyamatosan egyensúlyban marad. Az üzletember az utolsó pillanatban felrántja a kardot és lecsap Hiróra. Hiro úgy emeli meg a katanáját, hogy a markolat a feje fölött legyen baloldalt, a penge pedig jobbra lejtsen, egyfajta tetőt képezve fölötte. Az üzletember csapása úgy pattan le, mint az esőcsepp egy valódi tetőről, mire Hiro odébb lép, hogy ellenfele továbbhaladjon, és lecsap védtelen vállára. De az üzletember túl gyors, és Hiro rosszul időzít. A penge későn ér oda, csak a levegőt szeli.

Mindketten megpördülnek, újra szembenéznek, aztán elhátrálnak és felveszik a vívópózt.

Az „érzelmi átfűtöttség” persze semmit sem ad vissza az eredeti szóból. Nyers és közönséges kifejezés; a régi idők feldarabolt szamurájai forognak tőle a sírjukban. A „zansin” olyan apró és finom mellékjelentéseket hordoz, melyeket csak egy született japán érthet.

Hiro szerint persze az egész csak pszeudomisztikus zagyva, olyasmi, mint amikor a fociedzők azt üvöltik gimiben a srácoknak, hogy játsszanak 110 százalékon.

Az üzletember újra támad. A stratégia kevéssé kifinomult: csoszogó rárohanás, aztán éles csapás Hiro bordái felé. Hiro hárít.

Most már tud valamit erről a fickóról, mégpedig azt, hogy a legtöbb japán kardvívóhoz hasonlóan egyedül a kendóhoz ért.

A kendó úgy viszonyul az igazi szamuráj-kardvíváshoz, mint az olimpiai vívás a harctéri kaszaboláshoz. Egy szervezetlen, kaotikus, erőszakos és brutális összecsapást alakítottak át kellemes játéknak. Akárcsak a vívásban, a kendóban is csak az ellenfél testének bizonyos részeit szabad támadni – azokat, melyeket páncél véd. És mint a vívásban, nem szabad belerúgni a másikba vagy eltörni egy széket a fején. A bíráskodás pedig teljesen önkényes. Előfordulhat, hogy az ember telibe találja az ellenfelet, mégsem kap pontot, mert a bírók úgy ítélik, nem volt benne elég zansin.

Hiróban szemernyi zansin sincs. Neki egy a célja: hogy ez az egész mielőbb véget érjen. Mikor az üzletember ismét fülrepesztő rikoltásba kezd és felé korcsolyázik a levegőt szeletelve, Hiro hárít, megpördül, és térdből levágja mindkét lábát.

Az üzletember összeesik.

Sokat kell gyakorolni, hogy az avatár úgy mozogjon, mint egy valódi ember. Ha pedig az avatárnak hiányzik a lába, a sok gyakorlás egy szempillantás alatt haszontalanná válik.

– Hinnye no! – mondja Hiro. – Odass! – Suhint egyet jobbra és balra, és levágja az üzletember két alkarját. A fickó kardja nagyot csörömpöl, mikor földet ér. – Vermelni kéne már a répát, Jemima néném! – teszi hozzá, meglendíti a pengét és deréknál kettévágja a fickót. Aztán lehajol, és egyenesen a szemébe néz. – Idefigyelj – mondja, a tájszólást félretéve –, neked nem mondták, hogy hacker vagyok?

Azzal lenyisszantja a fejét. A fej a földre hullik, gurul egy kicsit, aztán arccal a mennyezet felé megállapodik. Hiro hátralép és azt mormogja:

– Széf.

Nagyobbfajta, nagyjából egyméteres széf tűnik elő a semmiből a mennyezet alatt, zuhanni kezd, és pontosan az üzletember fején landol. A becsapódás erejétől átszakad a padló, és a széf a fejjel együtt eltűnik a Fekete Napból. Csak egy négyszögletes lyuk marad utánuk, melyben látszik az épület alatti csőrendszer. A test többi darabja még mindig szanaszét hever a földön.

Valahol, talán egy szép londoni hotelszobában, egy tokiói irodában vagy a Los Angeles/Tokió hiperszonikus járat első osztályú bárjában egy japán üzletember vöröslő fejjel, izzadva ül a számítógépe előtt, és a Fekete Nap Ranglistáját nézi. Magával a Fekete Nappal megszakadt a kapcsolata, lényegében kikerült a Metaverzumból, és csak egy kétdimenziós listát lát. A tíz legjobb kardvívó nevénél fénykép is szerepel. Alattuk hosszú felsorolás következik nevekkel és számokkal. Az üzletember lapozgathat lefelé, ha meg akarja nézni, hova kerül. A gép előzékenyen tájékoztatja, hogy jelenleg ő a 863. abból a 890 emberből, aki valaha kardpárbajban vett részt a Fekete Napban.

A ranglista legelső helyén, névvel és fotóval, Hiroaki Protagonist áll.

12

Az Ng Security Industries A-367-es leltári számú Félautonóm Őrző-Védő Egysége egy kedves fekete-fehér Metaverzumban él, ahol a fák ágain zsíros marhasültek himbálódznak és vértől csatakos frizbik szállnak minden ok nélkül a friss, hűvös levegőben, míg el nem kapja őket az ember.

A-367-nek van egy saját kertecskéje is a Valóságban. A kertet kerítés szegélyezi, amit nem szabad átugorni. A-367 soha nem is próbálta, mert tudja, hogy lehetetlen. A kertbe csak akkor megy ki, ha muszáj. Kint meleg van.

A-367-nek nagyon fontos feladata van: védenie kell a kertet. Néha emberek jönnek be vagy mennek ki. Többnyire jó emberek, akiket nem kell bántani. A-367 nem tudja, miért jók. Egyszerűen jók, és kész. Néha jönnek rossz emberek, akikkel mindenféle csúnya dolgot kell csinálnia, hogy elmenjenek. Ez így is van rendjén.

A kerten túl léteznek további kertek, hozzá hasonló kutyákkal, akik egyáltalán nem gonoszak. Egytől egyig a barátai.

A legközelebbi kutyaszomszéd nagyon messze lakik, el se látni odáig. De néha hallani lehet, ahogy az a másik kutya ugat, mert rossz ember közeledik a kertjéhez. A-367 hallja a többi kutyaszomszédot is, egy egész falkányi jóbarátot szerte a világban. A jó kutyusok falkájához tartozik.

Amint egy idegen belép a kertbe, vagy akár csak a közelébe ér, a kutyusok ugatni kezdenek. Az idegen ezt nem hallja, de a falka többi tagja igen. Ha a közelben laknak, izgatottak lesznek. Felébrednek és csúnya dolgokat akarnak csinálni az idegennel, ha esetleg bejön az ő kertjükbe is.

Amikor egy kutyaszomszéd megugat egy idegent, A-367 fejébe hangok, képek és illatok is áradnak. Hirtelen tudja, hogy néz ki az idegen. Milyen a szaga, a hangja. Ha valaha felbukkan az ő kertjénél, azonnal felismeri majd, és továbbadja az ugatást a többi jó kutyusnak, hogy az egész falka megismerje az idegent.

Az A-367-es Félautomata Őrző-Védő Egység ugatni kezd. Nem egy másik kutyus ugatását adja tovább. Azért ugat, mert nagyon felzaklatta, ami a kertjében történik.

Először két ember jött be. Ettől nagyon zaklatott lett, mert nagyon gyorsan érkeztek. A szívük vadul ver, izzadnak, és félelemszaguk van. A-367 megnézte, hogy vannak-e náluk csúnya dolog.

A kisebbnél van néhány rosszcsont apróság, de semmi igazán csúnya. A nagynál néhány elég csúnya dolog van. De A-367 valahonnan tudja róla, hogy rendes ember. A kerthez tartozik. Nem idegen. Itt lakik. A kicsi pedig a vendége.

A-367 ennek ellenére érzi, hogy valami készül. Ugatni kezd. A kertjében levők ezt nem hallják, de a falka összes többi kutyusa megérzi messziről, és közben látják, hallják, szagolják ezt a két ijedt, kedves embert.

Aztán érkeznek mások is. Ők is izgatottak; A-367 hallja a szívdobogásukat. Nyál önti el a száját, mikor megérzi az artériákban pulzáló meleg, sós vér szagát. Ezek az emberek izgatottak, dühösek és egy egész picit félnek is. Nem itt laknak; idegenek. A-367 nem igazán szereti az idegeneket.

Mikor megnézi őket, kiderül, hogy három pisztoly van náluk, egy.38-as és két Magnum.357-es. A.38-asban robbanógolyók vannak, az egyik.357-es teflongolyókkal van megtöltve és ki is biztosították; a sörétes puskában pedig un. buckshot lőszer van, egy a csőben, négy a tárban.

Ezek nagyon-nagyon csúnya dolgok. Ijesztőek. A-367 zaklatott lesz. Aztán mérges. Kicsit meg is ijed, de szeret megijedni, neki ez ugyanolyan, mint az izgalom. Igazából csak két érzelmi állapota van: alvás és adrenalintrip.

A csúnya idegen felemelte a puskáját!

Ez rettenetes dolog. Egy csomó rossz, izgatott idegen jött ide a kertbe mindenféle csúnya dologgal, és bántani akarják a rendes embereket.

A-367-nek alig van ideje egy figyelmeztető vakkantást megereszteni a falkának, mielőtt vadállati haragtól fűtve kilövi magát a kutyaházból, mint egy rakéta.

Y.T. periférikus látómezen apró villanást érzékel, aztán valami csattanást hall. Mikor odanéz, kiderül, hogy a fény egy kis csapóajtó mögül jött, ami a franchise oldalában nyílik. Valami kivágta a kisajtót, és egy taracklövedék eltökéltségével süvít végig a gyepparkon.

Mire mindez eljut Y.T. tudatáig, a dzsikik már óbégatnak. Nem mérgesen, nem is rémülten. Senkinek sem volt ideje megijedni. Olyasfajta óbégatás ez, mint amikor valakire hirtelen ráöntenek egy vödör jeges vizet.

Az óbégatás a kezdeti fázisában tart, Y.T. még be sem fejezte a fejkörzést, hogy visszanézzen a dzsikikre, s ekkor a csapóajtónál újból villan valami. Y.T. odanéz: egy pillanatra mintha látna valamit, hosszúkás, elmosódott árnyat, miközben az ajtó felcsapódik. De mire a szeme fókuszál, már nincs ott semmi, csak az ajtó lengedez, mint korábban. Ez az egyetlen kép, ami megmarad az agyában, leszámítva a szikrázó nyomvonalat, ami az egy másodperces esemény alatt az ajtótól a dzsikikhez sercegett és vissza, mintha egy űrrakéta súrolná végig a gyepet.

Egyesek szerint a Patkánytorpedónak négy lába van. Talán a robotlábain levő karmok csiholták a szikrákat, miközben a gyepbe kapaszkodtak.

A dzsikik közt nagy a mozgolódás. Néhányuk hanyatt vágódott, és még mindig gurulnak vagy fetrengenek. Mások most esnek össze. Fegyverük sehol. Fogdossák a kezüket, amiben korábban tartották, és továbbra is óbégatnak, bár hangjukba most már némi félelem is vegyül. Az egyiknek a derekától a lábfejéig szétszaggatták a gatyáját, és egy szövetcsík végighúzódik belőle a parkolón, mintha egy zsebtolvaj sietségében a zsebet is magával vitte volna. Talán kés volt nála.

Vér sehol. A Patkánytorpedó nagyon precíz. A dzsikik ettől függetlenül bömbölnek. A Patkánytorpedó állítólag elektrosokkot ad, mielőtt elvenne valamit.

– Vigyázz – hallja Y.T. a saját hangját –, pisztoly van náluk.

Hiro odafordul és elvigyorodik. A fogai egyenesek és vakítóan fehérek; egy ragadozó mosolya.

– Már nincs. Tudod, a lőfegyver illegális Hongkongban...

– Egy másodperce még náluk volt – mondja Y.T., kikerekedett szemmel.

– Most már a Patkánytorpedónál vannak – feleli Hiro.

A dzsikik úgy döntenek, ideje odébbállni. Kirohannak, beszállnak a taxikba és panaszosan csikorgó kerekekkel elhúznak.

Y.T. kitolat a lecsupaszított kerekű taxival a behúzott FIB fölött, aztán nagy csörömpöléssel leparkol a járdánál. Mikor visszamegy a franchise-ba, bódító légfrissítő illat húzódik mögötte, mint egy üstökös csóvája. Y.T. fura módon arra gondol, milyen lenne bemászni a taxi hátuljába Hiro Protagonisttal. Biztosan kellemes. De akkor fel kellene vennie a dentatát, ez pedig nem a megfelelő hely. Különben is, aki elég rendes ahhoz, hogy eljöjjön és kimentsen valakit a Sittről, annak elvi kifogásai is lehetnek az ellen, hogy tizenöt éves lányokat döngessen.

– Ez igazán rendes volt – mondja Hiro. – A gumikra is hagysz ott pénzt?

– Nem. És te?

– Előbb megkérdezem a pénzügyi asszisztensemet.

Ott állnak a hongkongi gyepparkban. Óvatosan végigmérik egymást.

– Felhívtam a barátomat. Leszarta, hogy becsuktak.

– Szintén deszkás?

– Ugyanaz a cég.

– Ugyanazt a hibát követted el, mint én annak idején – mondja Hiro.

– Hogy?

– Összekevered az üzletet a szórakozással. Járni kezdtél a kollégáddal. Ez nagyon zavaros tud lenni.

– Aha. – Y.T. nem pontosan tudja, mi az a „kolléga”. – Arra gondoltam, társak lehetnénk – böki ki.

Arra számít, hogy Hiro az arcába nevet. De nem: a rettegett kardművész elvigyorodik és biccent.

– Ez nekem is eszembe jutott. De át kell gondolnom, hogyan működne a dolog.

Y.T. megdöbben, amiért Hirónak tényleg eszébe jutott. Aztán felveszi a rózsaszín köd elleni lelki vegyvédelmit, és rájön, hogy a srác mellébeszél. Ami valószínűleg azt jelenti, hazudik. És a végén megpróbálja lefektetni.

– Mennem kell – mondja Y.T. – Várnak otthon.

Most majd kiderül, mennyire veszi komolyan Hiro ezt a társulást. Y.T. sarkon fordul.

Hirtelen megint elönti őket a reflektorfény.

Y.T. éles, zúzó fájdalmat érez a bordáján, mintha belebokszoltak volna. De nem Hiro. Hiro egy kiszámíthatatlan idióta, aki karddal jár, de Y.T. egy kilométerről megérzi a csajverőket.

– Aú! – kiált fel, és félrefordul az ütés elől. Amikor a földre néz, egy tömzsi tárgyat lát a lába előtt. Odakint csikorogva iszkol el egy ősrégi taxi. A hátsó ablakon egy dzsiki hajol ki, és az öklét rázza. Úgy tűnik, megdobta Y.T.-t egy kővel.

Csakhogy nem kő az. A nehéz tárgy, ami lepattant a mellkasáról és most a lábánál hever, nem más, mint kézigránát. Eltart egy másodpercig tart, míg Y.T. felismeri: a rajzfilmek tipikus kelléke, életnagyságban. Aztán hirtelen ledönti a lábáról valami, olyan gyorsan, hogy nem is fáj. És mire már kezdene hozzászokni az új helyzethez, fülsértő durranás hallatszik a parkoló túlsó feléből.

Aztán kicsit lelassul a világ, és Y.T. felfoghatja végre, mi történik.

A Patkánytorpedó megállt. Pedig nem szoktak megállni. Pont azért olyan titokzatosak, mert iszonyú gyorsan szaladnak és sose lehet látni őket. Senki sem tudja, hogy néznek ki.

Illetve mostantól senki, csak Y.T. és Hiro.

Nagyobb, mint Y.T. gondolta. A teste akkora, mint egy rottweiler, és egymásra simuló fémlemezek borítják, ami az orrszarvú páncéljára hasonlít. Hosszú lába fel van tekerve, hogy erős legyen, mint a gepárdé. A farka miatt kaphatta a Patkánytorpedó nevet, mert az az egyetlen patkányszerű része – hihetetlenül hosszú és hajlékony. Úgy néz ki, mint egy patkányfarok, amiről lemaratták a húst: több száz fémcikkelyből áll, melyek olyan precízen kapcsolódnak össze, mint a csigolyák.

– Aztakurva – mondja Hiro. Ebből Y.T. arra következtet, hogy ő se látott még ilyet.

A farok most összetekerve hever a Patkánytorpedó testén, mint egy kioldott kötél. A test egyes részei mozogni próbálnak, mások élettelennek tűnnek. A lábak időnként megmozdulnak, rángnak párat, de koordinálatlanul. Az egész lény rettenetes bőrben van, mint egy repülő, aminek szétlőtték a farkát. Nem kell mérnöknek lenni, hogy az ember lássa, végzetesek a sérülései.

A farok megremeg és kitekeredik, mint egy kígyó; lemászik a Patkánytorpedó testéről, hogy ne akadályozza a lábakat. De a lábak így sem bírják megtartani a lényt.

– Y.T. – mondja Hiro. – Ne.

De. Y.T. óvatos léptekkel megközelíti a Patkánytorpedót.

– Ha nem vetted volna észre, veszélyes – mondja Hiro, miközben pár lépéssel lemaradva követi őt. – Állítólag szerves komponensei is vannak.

– Szerves komponensei?

– Állatokból kiszedett részek. Kiszámíthatatlan lehet.

Y.T. szereti az állatokat, úgyhogy nem áll meg.

Most már jobban látja. Nemcsak páncélból és izomból áll. Sok helyen egész törékeny. A testéből tömzsi szárnyacskák állnak ki, egy nagyobb a vállánál lóg ki, és egy sor kisebb végigfut a gerincén, mint egy sztegoszaurusznak. A Knight Vision szerint a szárnyacskák olyan forróak, hogy pizzát lehetne sütni rajtuk. Amikor Y.T. közelebb ér, mintha megnőnének.

Kibomlanak, mint a természetfilmekben a virágok, és finom, bonyolult szerkezet tárul fel bennük. Mindegyik szárnyacska saját másolatainak sokaságává válik, miközben a másolatok maguk is kisebb másolatokból állnak, és így tovább a végtelenségig. A legkisebbek már csak apró fóliacafatok, amiknek távolról alig lehet kivenni az alakját.

A test egyre forróbbá válik. A szárnyacskák már majdnem vörösen izzanak. Y.T. feltolja a szemüveget a homlokára, és ellenzőt csinál a kezéből, hogy ne vakítsa el a reflektorfény. Szabad szemmel tényleg látszik, hogy barnásán izzani kezdenek, mint egy bemelegedő fűtőszál. A gyep füstölni kezd a Patkánytorpedó alatt.

– Óvatosan. Állítólag mindenféle csúnya izotópok vannak bennük – kárai Hiro hátulról. Egy kicsit közelebb jött, de továbbra is biztos távolban van.

– Mi az az izotóp? – kérdezi Y.T.

– Radioaktív anyag, ami hőt ad le. Az benne az energiaforrás.

– Hogy lehet kikapcsolni?

– Sehogy. Addig izzik, amíg elolvad.

Y.T. most már csak fél méterre van a Patkány Dologtól, és érzi az arcán a meleget. A szárnyak annyira kibomlottak, amennyire bírtak. Legbelül fényes narancssárgák, aztán a mélyvörösön és barnán át besötétülnek a fémszínű, bolyhos szélekig. A gyep csípős füstje miatt még homályosabbak a részletek.

Y.T.-nek valahogy ismerősek ezek a szárnyacskák. Azokra a vékony fémlapokra emlékeztetnek, amik a légkondicionálók külsején futnak végig, és be lehet nyomogatni őket az ujjaddal.

Vagy mint a radiátor a kocsikon. Egy ventillátor levegőt fúj a radiátorra, hogy hűtse a motort.

– Radiátor van rajta – mondja. – A Patkánytorpedó radiátorral hűti magát.

Micsoda intel!

De nem hűti magát. Egyre forróbb.

Y.T.-nek munkája, hogy forgalmi dugókban szörföl. Ez a kulcskompetenciája: megelőzi a forgalmat. És tudja, hogy a kocsiknak sose forr fel a hűtővize a nyílt sztrádán. Akkor forr fel, ha megállnak a dugóban. Mert, ha állnak, nem áramlik hideg levegő a radiátorra.

A Patkánytorpedóval pont ez történik. Mozognia kell, hogy a radiátor hideg levegőt kapjon, különben túlmelegszik és megolvad.

– Hát ez király – mondja Y.T. – Ez most felrobban, vagy mi?

A Patkánytorpedó hegyes orrban végződik, aminek élesen lehajlik a vége. A lehajló rész fölött fekete, összekarcolt üvegsáv látható, ami egy vadászgép szélvédőjére emlékeztet. Ha a Patkánytorpedónak van szeme, biztosan itt nézelődik. Alatta, ahol az állkapocs lenne, valami mechanika maradványai látszanak; nagy részét leszakította a kézigránát.

A robbanás a fekete szélvédőt (vagy szemellenzőt) is betörte. Akkora lyuk van rajta, hogy Y.T. be tud nyúlni. A lyukban sötét van, és a hűtőszárnyak izzása miatt eleve remeg, párás a levegő. De Y.T. látja, hogy az üveg mögül valami vörös anyag szivárog. És nem motorolaj. A Patkánytorpedó vérzik.

– Ez az izé él. Vér van benne. – Y.T. arra gondol: Ez intel. Ez intel. Ebből pénzt csinálhatunk Hiróval – a társammal.

Aztán arra gondol: ez a szerencsétlen élve elégeti magát.

– Ne csináld. Y.T. Ne nyúlj hozzá – mondja Hiro.

Y.T. odalép és visszatolja a szemüvegét, hogy védje magát a hőtől. A Patkánytorpedó lábai abbahagyják a rángásokat, mintha várakozó álláspontra helyezkednének.

Y.T. lehajol és megragadja a lény mellső lábait. A tolórudas izmok megfeszülnek, együttműködnek. Mintha egy kutyát emelne fel a mellső lábainál, hogy táncoljon. Ez a dolog él. Reagál. Érez.

Y.T. felnéz, hogy Hiro figyel-e. Figyel.

– Te szemét disznó! – bukik ki Y.T.-ből. – Én veszem a bátorságot és megkérdezem, leszünk-e társak, te meg gondolkodni akarsz?! Mi bajod, nem vagyok elég jó, hogy veled dolgozzak?

Hátradől és elkezdi vonszolni a Patkánytorpedót a franchise felé. Hihetetlenül könnyű. Nem csoda, hogy olyan gyorsan tud futni. Fel is vehetné, ha történetesen ahhoz lenne kedve, hogy élve megsüsse magát. Miközben a kisajtó felé vonszolja, a test elszenesedett, füstölgő csíkot húz maga után a füvön. Y.T. kezeslábasából gőz tör elő, pállott izzadság és kosz párolog az anyagból.

Y.T. pont akkora, hogy átfér a kisajtón – újabb dolog, amit ő meg tud csinálni, Hiro meg nem. Noha az ilyen ajtók zárva szoktak lenni (már próbálkozott velük), ez most nyitva van.

A franchise-ban fényesen csillogó, robotsikálta folyosó fogadja. Az ajtótól egy méterre nagy, fekete, mosógépszerűség áll. Ez a Patkánytorpedó kuckója, itt kuksol sötétben, egyedül, és várja a feladatokat. A franchise számítógépes rendszerével a falból előbukkanó vastag kábel köti össze. A kuckó ajtaja nyitva áll; Y.T. ilyet se látott még. És bentről dől a gőz.

Nem gőz. Valami hideg füst. Mint mikor rekkenő hőségben kinyitod a hűtőt.

Y.T. betuszkolja a Patkánytorpedót a kuckóba. Hűvös folyadék kezd spriccelni rá mindenfelől, és gőzzé válik, mielőtt elérné a testét, aztán olyan erővel csap ki a nyíláson, hogy Y.T. seggre ül tőle.

A hosszú farok még kilóg a kuckóból, és a csapóajtón át egész a kertig ér. Y.T. felemeli a közepét; a kis fémcsigolyák precízen vágott szélei belemarnak a deszkás-kesztyűjébe.

A farok hirtelen megfeszül, életre kel, és egy másodpercig remeg. Y.T. gyorsan eldobja. A farok úgy csapódik össze, mint egy befőttesgumi. Nem is látszik, ahogy mozog. Aztán becsapódik a kuckó ajtaja. Egy karbantartó robot – egy gondolkodó porszívó – zümmög elő valahonnan, hogy feltakarítsa a hosszú vércsíkot.

Fenn a falon, a főbejárattal szemben egy bekeretezett poszter lóg, megbarnult jázminfüzérrel körbekerítve. A féktelenül vigyorgó Mr. Lee látható rajta, alatta pedig a szokásos köszöntőszöveg:

ISTEN HOZTA!

Nagy örömömre szolgál, hogy jó fej népeket köszönthetek Hongkongban. Akár üzleti ügyben utazik, akár kikapcsolódási célzattal, érezze magát otthon e sivár környezetben. Ha bármely részlettel kapcsolatban kifogása lenne, kérem, sürgősen értesítsen, és igyekezni fogok mindenben megfelelni az Ön elvárásainak.

Mi, a Hongkong Diaszpóra üzemeltetői nagy büszkeséggel vagyunk apró nemzetünk hihetetlen növekedésére. Akik Vörös Kína szánalmas csatlósának gondolták kis szigetünket, nagy pofára eséssel reagáltak arra, hogy az úgynevezett nagyhatalmakat dinamikusan letiportuk a high-tech személyes önmegvalósítás és a népek közös felemelkedésének útján. Minden etnikum és antropológiai kategória képességeit egyesíti Három Sarkalatos Elvünk:

1. Információ, információ, információ!

2. Korrekt piaci magatartás!

3. Környezettudatosság!

Sarkalatos Elveink példa nélkül állnak a gazdasági versengés történetében.

Ki ne akarna csatlakozni a lobogóhoz? Ha még nem szerezte meg a hongkongi állampolgárságot, tegye meg most! Ebben a hónapban kegyesen eltekintünk a 100 HKD útlevéldíjtól. Töltsön ki egy kupont (lent)! Ha kifogytak a kuponok, hívja az 1-800-HONGKONG számot, és ősöreg operátorunk azonnal kezelésbe veszi Önt.

Mr. Lee Hongkong Diaszpórája egy teljes egészében extraterritoriális, magánkézben levő, szuverén kvázi-állami jogalany, melyet semmilyen más nemzet nem ismer el és mely nem áll semmilyen kapcsolatban Hongkong korábbi koronagyarmattal, mely ma a Kínai Népköztársaság része. A Kínai Népköztársaság nem vállal felelősséget Mr. Lee-ért, a Hongkong Diaszpóra kormányáért vagy bármely polgáráért, a helyi törvények megsértéséért, sem pedig személyes sérülésért vagy vagyon kárért, mely Mr. Lee Hongkong Diaszpórájának területén, ingatlanjaiban, joghatósága alatt vagy intézményeiben történik.

Csatlakozzon ma!

Szeretettel köszönti üzlettársa, Mr. Lee

Az A-367-es számú Félautonóm Őrző-Védő Egység hűs kuckójában gubbaszt és vonyít.

A kertben nagyon meleg volt és nagyon rosszul érezte magát. Kint mindig melege lesz, ha nem fut állandóan. Mikor baj lett és sokáig feküdnie kellett, annyira kimelegedett, mint soha.

Most már nincs melege. De nem érzi jól magát. Panaszosan csahol, így meséli el a környék kutyusainak, hogy segítségre van szüksége. A kutyusok szomorúak és nyugtalanok lesznek, és továbbadják a vonyítását a többieknek.

A-367 hamarosan meghallja az állatorvos közeledő kocsiját. Jön a kedves doktor bácsi és meggyógyítja.

Újra ugatni kezd. Elmondja a többi kutyusnak, hogy idejöttek csúnya idegenek és bántották. Kint volt a kertben, és le kellett miattuk feküdnie. Aztán jött egy aranyos lány, és visszavitte a hűvös kuckójába.

Közvetlenül a Hongkong franchise előtt Y.T. észrevesz egy fekete kocsit. Már egy ideje ott parkol. Nem kell megnézni a rendszámtáblát: nyilvánvaló, hogy a Maffia az. Csak a Maffia használ ilyen kocsikat. Az ablakok sötétek, de Y.T. tudja, hogy bentről figyelik őt. Hogy csinálják? Ezek a kocsik mindenütt ott vannak, de sohasem látni őket menet közben, mindig csak úgy állnak az út szélén. Y.T. még abban se biztos, van-e bennük motor.

– Oké. Bocsánat – mondja Hiro. – Én teszem a dolgomat, de társak vagyunk minden intelben, amit szerzel. Fifti-fifti.

– Rendicsek – mondja Y.T., és deszkára száll.

– Hívhatsz bármikor. A névjegyem megvan.

– Ja, erről jut eszembe. A névjegyeden az van, hogy te a szoftveriparban nyomulsz.

– Ott. Zene, film, mikrokód.

– Ismered Vitalij Csernobilt és a Kiégett Fűtőelemeket?

– Nem. Az egy együttes?

– Aha. A legjobb a világon. Nézz utána. Ők lesznek a következő nagy befutók.

Y.T. kigördül az útra és rácuppan egy Audira, ami a rendszámtáblája alapján a Csendes Oázishoz tartozik. Ezzel remélhetőleg hazajut. Anyu már biztosan ágyban van, úgy tesz, mintha aludna, és parázik.

Fél háztömbnyire a Csendes Oázistól lekapcsolódik az Audiről és begurul egy McDonald’s-ba. Bemegy a női vécébe. A vécében álmennyezet van. Y.T. feláll a harmadik fülkében a deszkára és elmozdítja az egyik mennyezeti elemet. Egy virágmintás pamutpulóver ujja bukik ki. Y.T. megfogja és lerángatja az egész felszerelést, a blúzt, a szoknyát, a Vicky’s fehérneműt, a bőrcipőt, nyakláncot és fülbevalót, még egy kibaszott retikült is. Leveszi a RadiX kezeslábast, összetekeri és betuszkolja a mennyezetbe, aztán helyretolja az elmozdított panelt. Aztán felöltözik.

Na, most már pont úgy néz ki, mint reggel, amikor anyuval reggelizett.

Megfogja a deszkát és elindul a Csendes Oázisba, ahol a deszkát kézben hordozni legális, de a betonra tenni nem. A határőr fülkéjénél megvillantja az útlevelét, aztán negyed mérföldet gyalogol a gyönyörű új járdán a házig. Még ég a lámpa a verandán.

Anyu a barlangjában ül, szokás szerint a számítógépe előtt. Anyu a Fednek dolgozik. A fedesek nem keresnek jól, de sokat kell dolgozniuk, hogy bizonyítsák a hűségüket.

Y.T. benéz hozzá. Anyja a székbe süppedve ül, arcát a kezébe temeti, harisnyás lábát az asztalon nyugtatja. Az a rettenetes, olcsó fedes harisnya van rajta, ami dörzspapírra hasonlít, járás közben összedörzsölődik a combjánál és reszelős hangot ad. Az asztalon egy csomó műanyagzacskó áll, tele vízzel; pár órája még jég volt bennük. Y.T. ránéz anyu bal kezére. A feltűrt ing szélénél, közvetlenül a könyök alatt friss zúzódás látszik. Ott volt a vérnyomásmérő. A szokásos hetenkénti munkahelyi hazugságvizsgálat.

– Te vagy az? – kiáltja anyu. Nem vette észre, hogy Y.T. már bejött a szobába.

Y.T. visszahúzódik, hogy ne ijessze meg.

– Igen, én – kiabál vissza. – Mi újság?

– Fáradt vagyok. – Mindig ezt mondja.

Y.T. elmar egy sört a hűtőből, és engedni kezdi a fürdővizet. A víz sistergő hangot ad, ami megnyugtató, pont mint a fehérzaj-generátor anyu éjjeliszekrényén.

13

A japán üzletember kis darabokban hever a Fekete Nap padlóján. Meglepő módon nem látszik se hús, se vér, se belső szerv, ahol Hiro kettőbe vágta. Az egész csak egy vékony bőrfelület, hihetetlenül komplex felfújható báb. De a levegő sem szökik ki belőle, nem lapul össze és be lehet nézni a nyílásokon. Csont és hús helyett csak a bőrfelület túloldala dereng odabent.

Ez elrontja az összhatást: az avatár nem úgy viselkedik, mint egy valódi test. A Fekete Nap összes vendégének eszébe jut, hogy egy fantáziavilágban vannak. Utálják, ha erre emlékeztetik őket.

Amikor Hiro a Fekete Nap kardvívóalgoritmusait írta – a kódot később az egész Metaverzumban átvették –, rá kellett jönnie, hogy a csata utáni szakaszt képtelenség rendesen modellezni. Egy avatár nem halhat meg. Nem lehet széttrancsírozni. A Metaverzum alapítói nem voltak annyira morbid lelkületűek, hogy feltételezzék, bárkinek igénye lehet ilyesmire. De a kardpárbaj lényege pont valaki más lekaszabolása, tehát Hirónak ki kellett találnia valamit, hogy a Metaverzumot ne borítsák el a feldarabolt, halott, soha el nem rothadó avatárok.

Ezért a párbaj vesztese először is lekapcsolódik a Metaverzumról: egyszerűen kidobja a rendszer. Nagyjából ez a legtöbb, ami a Metaverzumban hasonlít a halálra, de a felhasználónak ez is csak átmeneti kényelmetlenséget jelent.

A vesztes ezek után néhány percig nem tud visszajutni a Metaverzumba. Nem képes bejelentkezni. Az avatárja ugyanis még mindig a Metaverzumban tartózkodik (feldarabolva), és a szabályok szerint egy avatár nem lehet egyszerre két helyen, így aztán a gazdája addig nem tud visszajutni, amíg a maradványokat el nem takarították.

A széttrancsírozott avatárok eltüntetését a Sírhantdémonok végzik. Ezeket is Hiro találta ki. Kicsi, fekete lebernyeges, fürge emberek; olyanok, mint a nindzsák, csak még a szemük se látszik. Szótlanok és szorgosak. Amint Hiro hátralép megalázott ellenfelétől, a Sírhantdémonok máris láthatatlan ajtókat csapnak fel a padlón, előmásznak a Fekete Nap pincéjéből, és körbeveszik a bukott üzletembert. Pár másodperc alatt fekete zsákokba rakosgatják a testrészeket, aztán visszamásznak a titkos nyílásokba és eltűnnek a katakombákban. Két kíváncsi vendég megpróbálja követni őket, fel akarják feszíteni a csapóajtókat, de az avatárjuk ujja csak sima, mattfekete felületet érez. A katakombákba egyedül a Sírhantdémonok juthatnak le.

No és Hiro. De ő ritkán jár oda.

A Sírhantdémonok ezek után a Halottégetőbe viszik az avatárt (ez egy nagy máglya a Fekete Nap középpontja alatt), és elhamvasztják. Amint a lángok elemésztik a testet, az avatár eltűnik a Metaverzumból, és a tulajdonosa a szokott módon bejelentkezhet. Generálhat egy új másolatot, amiben szaladgálhat. De legközelebb remélhetőleg óvatosabb lesz, ha errefelé jár.

Hiro felnéz a tapsoló, fütyülő és hujjogó avatárok körére. Valamiért halványulni kezdenek. Az egész Fekete Nap olyan, mintha gézre vetítenék. A géz túloldaláról erős fény szivárog át és fakóvá teszi a képet. Aztán teljesen eltűnik a kép.

Hiro lefejti magáról a szemüveget, és konstatálja, hogy a PakkLand parkolójában áll, kezében egy katanával.

A nap épp most tűnt el a láthatáron. Pár tucatnyian állnak körülötte a parkolóban, biztonságos távolságra: kocsik mögé bújva várják, mit fog tenni. A legtöbben eléggé rémültek, páran csak izgatottak.

Vitalij Csernobil a lakosztály ajtajában áll. Tojásfehérjével és egyéb proteinekkel kőkeményre edzett frizuráját hátulról öntözi a fény. A rögzítőanyagok visszaverik a fénysugarakat és kis szivárványszilánkokat szórnak szét. Hiro számítógépe mindeközben a Fekete Nap miniatűr képét vetíti Vitalij seggére. Vitalij tétován egyik lábáról a másikra áll, mintha a két láb egyidejű használata túl komplikált feladat lenne ilyen korai órán.

– Elállod a fényt – mondja Hiro.

– Ideje indulni – közli Vitalij.

– Ideje?! Egy órája várom, hogy felébredj.

Miközben Hiro megindul befelé, Vitalij bizonytalanul a kardra pillant. Vitalij szeme száraz és vörös, alsó ajkán mandarin nagyságú fekély éktelenkedik.

– Megnyerted a párbajt?

– Naná, hogy megnyertem, bazmeg – feleli Hiro. – Én vagyok a világ legnagyobb kardművésze.

– És te írtad a szoftvert.

– Ja. Ráadásul.

Miután Vitalij Csernobil és a Kiégett Fűtőelemek egy lopott ex-szovjet teherszállító gépen megérkeztek Long Beachre, kószálni kezdtek Dél-kaliforniában és a kijevihez hasonló hatalmas és lehangoló vasbeton pusztulatokat kerestek. Nem a honvágy vezette őket. Művészetükhöz volt szükség ilyen környezetre.

A Los Angeles-i folyómeder szinte kínálta magát. Ráadásul csomó tetszetős sztrádafelüljáró tarkította a képet. Nem kellett mást tenniük, mint követni a deszkásokat titkos zugaikba: a nukleáris fuzz-grunge kollektívák természetes élőhelye megegyezik a deszkásokéval. Épp egy ilyen helyre indul most Vitalij és Hiro.

Vitalijnak van egy ősrégi VW Vanagonja, az a fajta, aminek a tetejét ki lehet tolni, hogy tágasabb legyen a kempingezéshez. Régebben ebben lakott különféle Szundi Kingek udvarán, míg le nem spannoltak Hiro Protagonisttal. A Vanagon tulajdonosi státusza most már viták tárgya, mert Vitalij több pénzzel tartozik Hirónak, mint amennyit a kocsi ér. Úgyhogy mindketten használják.

Hangos dudálás és reflektorvillogás közepette megkerülik a PakkLandot, hogy szétkergessék a kisgyerekeket. Ez nem játszótér, pupákok.

Kiszállnak a kocsiból és végigmennek egy széles átjárón, ahol minden centinél bocsánatot kérnek, miközben apró maja táborhelyeken és buddhista szentélyeken gázolnak át, valamint elhaladnak egy sor fetrengő junkie mellett, akik Vertigóval, Almáspitével, Fuzzy Buzzyval, Narthexszel, MustárG-vel és hasonlókkal utaznak. A padlót használt fecskendők, fiolák, megfeketedett kanalak, szívókák borítják. Egy csomó átlátszó műanyagcső is hever köztük, hüvelykujjnyiak, a tetejükön piros kupakkal. Ezeket talán még nem is használták; a hernyós arcok csak nem olyan pedánsak, hogy visszarakják a dugót. Biztos valami új cucc, amiről Hiro még nem hallott, McTrip fröccsöntött fiolákban, menüben féláron.

Belöknek egy lengőajtót és átlépnek a PakkLand másik felébe, ami ugyanúgy néz ki, mint az előző (Amerikában minden ugyanúgy néz ki, már nincsenek átmenetek). Jobbra a harmadik szekrény Vitalijé, egy nyavalyás hat négyzetméteres lyuk, amit hallatlan módon eredeti céljára használ: raktárnak.

Vitalij odalép az ajtóhoz, és megpróbál visszaemlékezni a lakat számkódjára. Ehhez rendszerint a vaktában találgatás módszerét használja. A lakat egy idő után kattanva kinyílik, Vitalij pedig félretolja a zárórudat és maga felé rántja az ajtót, tiszta körszeletet söpörve a padlót borító drogos törmelékbe. A raktárhelyiség nagy részét két kézikocsi foglalja el, amelyeken hangszórók és erősítők tornyosulnak.

Betolják a kocsikat egy rakodódokkba, átrakodnak a Vanagonba, aztán az üres kocsikkal visszatérnek a raktárhoz. A kézikocsik jogi értelemben köztulajdont képeznek, de ezt persze senki sem gondolja komolyan.

A koncert helyszíne elég messze van, és az utat még hosszabbá teszi, hogy Vitalij elutasítj a a Los Angeles-i technokrata hitvallás alaptételét, miszerint isten a Sebesség, és a közerkölcsre fittyet hányva hatvanöt mérföld per órával hajt. Időnként dugóba is keverednek, úgyhogy Hiro ráköti a számítógépét a szivargyújtóra és benéz a Metaverzumba.

Itt már nincsenek kábelek, a gép ezért rádióhullámokkal kommunikál a külvilággal, ami sokkal lassabb és kevésbé megbízható. Nem praktikus így megjelenni a Fekete Napban: nagyon béna lenne a kép, és a többi vendég úgy kezelné Hirót, mint egy monokrómot. De az irodájában így is nyugodtan üldögélhet, mert azt teljes egészében a számítógép hozza létre, ami pedig itt pihen az ölében; ehhez nem kell a külvilággal kommunikálni.

Hiro megjelenik az irodájában, a régi hackernegyed egyik szemrevaló házában, közvetlenül az Utca mellett. A berendezés japán stílusú, a padlót tatami borítja. Az asztal egyetlen érdes szélű, széles mahagónilap. Ezüstös fény szűrődik át a rizspapír falakon. Amikor Hiro belép, félrehúzódik egy falmező és feltárul egy kert: kis patak csobog, acélosfejű pisztrángok ficánkolnak benne és kapkodnak kósza legyek után. A tóban elvileg pontyoknak kéne lakniuk, de Hiro éppen eléggé amerikai, hogy azt higgye, a ponty valami ehetetlen dinoszauruszfaj, ami a mélyben él és szennyvízzel táplálkozik.

A szobában újdonság is fogadja: egy grapefruit méretű glóbusz, a Föld tökéletes, részletes másolata. Szemmagasságban lebeg, karnyújtásnyira. Hiro hallott már erről, de közelről sosem látta. Ez a CIC egyik szoftvere, aminek nemes egyszerűséggel Föld a neve. Tulajdonképpen egy felhasználói felület, ami a CIC összes térbeli információját rendszerezi – az összes térképet, időjárási adatot, tervrajzot és műholdas képet.

Hiro eddig úgy számolt, hogy majd évek múlva, ha nagyon megszedi magát intelből, talán szerezhet egy Földet magának. Erre most hirtelen itt van, ingyen és bérmentve. Talán Juanita adhatta.

De csak mindent szépen sorban. A Babel/Infokalipszis kártya még mindig az avatárja zsebében van. Előveszi.

Az egyik rizspapír falmező félrehúzódik. A túloldalán nagy, félhomályos szoba látszik, ami korábban nem volt ott. A jelek szerint Juanita a lakást is jelentősen kibővítette.

Egy férfi sétál be az irodába.

A Könyvtáros démon korosodó, galambősz, szakállas férfi, csillogó kék szemmel. V nyakú pulóvert visel, alatta pedig fehér inget durva szövésű, tvídszerű nyakkendővel. Nyakkendője meglazítva, ingujja feltűrve. Noha csak egy program, minden oka megvan rá, hogy vidám legyen: olyan könnyedén mozog a Könyvtár végtelen adattömegében a kereszthivatkozások között, mint egy joviális pók a hálójában. A Könyvtáros az egyetlen CIC-szoftver, ami még a Földnél is többe kerül. Egyedül gondolkodni nem tud.

– Uram – szólal meg. Lelkes, de cseppet sem fontoskodó. Kezét összefogja a háta mögött, enyhén előredől, és felhúzott szemöldökkel kukkant ki félkör alakú szemüvege fölött.

– Bábel az egy babiloni város, ugye?

– Egy legendás város volt – javítja ki a Könyvtáros. – A „Bábel” valójában Babilon bibliai neve. A szó sémita eredetű; a „Bab” kaput jelent, „El” vagy „Él” pedig Istent, tehát a „Bábel” jelentése „Isten kapuja”. De feltehető, hogy részben hangutánzó jellegű szó, az ismeretlen nyelv hangzására utal. A Biblia tele van szóviccekkel.

– És mi volt a sztori? Építettek valami égig érő tornyot, amit Isten lerombolt.

– Ez a megállapítás távolról sem pontos. Isten nem csinált semmit a Toronnyal. „És monda az Úr: Imé e nép egy, s az egésznek egy a nyelve, és munkájának ez a kezdete; és bizony semmi sem gátolja, hogy véghez ne vigyenek mindent, amit elgondolnak magukban. Nosza szálljunk alá, és zavarjuk ott össze nyelvűket, hogy meg ne értsék egymás beszédét. És elszéleszté őket onnan az Úr az egész földnek színére; és megszűnének építeni a várost. Ezért nevezek annak nevét Bábelnek; mert ott zavara össze az Úr az egész föld nyelvét, és onnan széleszté el őket az Úr az egész földnek színére.” Teremtés 11:6–9.

– Szóval a tornyot nem rombolták le. Csak leállt az építkezés.

– Így van. Nem rombolták le.

– De ez kamu.

– Kamu?

– Bizonyíthatóan nem igaz – feleli Hiro. – Juanita szerint semmi sem bizonyíthatóan igaz vagy hamis a Bibliában. Mert ha valami bizonyíthatóan hamis, akkor a Biblia hazugság, ha pedig valami bizonyíthatóan igaz, akkor Isten létezése bizonyított tény, és nem marad hely a hitnek. Bábel története bizonyíthatóan hamis, mert ha építettek volna egy égig érő tornyot, és Isten nem rombolta le, akkor még ma is meg kell lennie valahol, vagy legalábbis valami látható maradványa kell legyen.

– Az a feltételezés, hogy a torony nagyon magas volt, hibás olvasaton alapul – feleli a Könyvtáros figyelmes hallgatás után. – A tornyot az eredeti szöveg úgy jellemzi, hogy „a tetején az egek voltak”. Ezt évszázadokig úgy értelmezték, hogy az égig ért. De az elmúlt évszázadban feltártak eredeti zikkuratokat, amelyek tetején asztrológiai ábrákat, égitesteket ábrázoló veséteket találtak.

– Aha. Szóval a valódi sztori szerint építettek egy tornyot, aminek a tetejére égi ábrákat véstek. Ez sokkal hihetőbb, mint az égig érő torony.

– Több mint hihető – teszi hozzá a Könyvtáros. – Ilyen építményeket ténylegesen tártak is fel.

– Értem. Eszerint, amikor Isten dühében lesújtott az emberekre, magának a toronynak nem lett baja. Az építkezést a kulturális katasztrófa miatt kellett leállítani, mert senki sem értette meg a másikat.

– Megjegyzem, az angol „katasztrófa” szó az olasz disastróból ered, amely asztrológiai szakkifejezés és tulajdonképpen „rossz csillagzatot” jelent – mondja a Könyvtáros. – Elnézést, de olyan a felépítésem, hogy imádom a teljesen irreleváns mellékszálakat.

– Semmi gond – feleli Hiro. – Nagyon frankó szoftver vagy. Ki írt egyébként?

– Általában magamat írom – közli a Könyvtáros. – Vagyis folyamatosan tanulok. De ezt a képességet a teremtőm kódolta belém.

– Az kicsoda? Lehet, hogy ismerem. Sok hackert ismerek.

– Engem nem hacker hozott létre, hanem egy autodidakta programozó, a Kongresszusi Könyvtár kutatója. Szeretett volna megoldást találni arra a problémára, hogy az aranyat érő információk megtalálásához az embernek ne kelljen több tonnányi értelmetlenségen átverekednie magát. Egyébként Dr. Emanuel Lagosnak hívták.

– Hallottam róla – bólint Hiro. – Szóval nem volt más, mint egy afféle metakönyvtáros. Vicces, azt hittem, valami veterán CIA-ügynök, aki a CIC-ben gubbaszt.

– Dr. Lagos sose dolgozott a CIA-nek.

– Oké. Akkor lássunk munkához. Keresd meg a Könyvtár összes ingyenes adatát, amiben szerepel L. Bob Rife, és rendezd őket időrendbe. A hangsúly az ingyenesen van.

– Tévé és sajtó. Értem, uram. Egy pillanat. – A Könyvtáros megfordul krepptalpú sarkán és távozik. Hiro visszanéz a Földre.

Elképesztő a részletgazdagság. A felbontás, a tisztaság – már ahogy kinéz, abból látszik, milyen durva program is ez.

Nemcsak a kontinensek és óceánok élethűek; minden pontosan úgy néz ki, ahogy geostacionárius pályáról látná az ember L.A. fölött: hatalmas, forgó felhőgalaxisok lebegnek pár milliméterrel a felszín fölött és szürke árnyékot vetnek az óceánokra, jégsapkák halványulnak el a térítők felé haladva és repedeznek bele a tengerbe. A glóbusz egyik fele napfényben fürdik, a másik sötét. A terminator – az éjszaka és nappal közötti határvonal – épp most söpört végig Los Angalesen, és jelenleg a Csendes-óceánon araszol nyugat felé.

Minden lassított felvételen mozog. Ha Hiro elég sokáig figyel, láthatja, amint formálódnak a felhők. A keleti parton tiszta lesz az éjszakai ég.

Valami sebesen mozog a glóbusz felszínén. Hiro egy pillanatra szúnyognak véli. De a Metaverzumban nincsenek szúnyogok. Próbál fókuszálni. A számítógép, ami folyamatosan kisenergiájú lézersugarakat lődöz a szaruhártyájára, érzékeli a finom változást. Hirónak elakad a lélegzete, mert hirtelen zuhanni kezd a földgömb felé, mint egy asztronauta, aki valamit nagyon elrontott az űrsétán. Mire végül sikerül kontrollálnia a folyamatot, már csak pár száz mérföld választja el a felszíntől. Közvetlenül alatta tömör felhőréteg pöffeszkedik, és látszik a szúnyog is. Egy CIC-műhold az, amely északról dél felé tart.

– Az adatok, uram – szólal meg a Könyvtáros.

Hiro összerázkódik és felpillant. A Föld meglódul és kisurran a látómezejéből, ő pedig újra ott áll az asztalánál, szemben a Könyvtárossal, aki egy hiperkártyát tart a kezében. Mint hús-vér kollégái, a Könyvtáros démon is tökéletesen zajtalanul közlekedik.

– Nem tudna kicsit nagyobb zajt csapni, ha jön? Ijedős vagyok.

– Máris beállítom, uram – bólint a Könyvtáros. – Elnézését kérem.

Hiro előrenyúl a hiperkártyáért. A Könyvtáros apró lépést tesz felé és előrehajol. Ezúttal alig észrevehető zajt csap a tatamin, és hallatszik, ahogy a combján súrlódik a nadrág.

Hiro elveszi a kártyát. Ez áll rajta:

Könyvtári keresés eredménye:

Rife, Lawrence Robert, 1948–

A hátulja körömnyi méretű ikonokkal van tele. Némelyik címlapok másolata. Van sok színes, derengő téglalap: apró tévéképernyőkön archív filmfelvételek mennek.

– Ez lehetetlen – mondja Hiro. – Épp egy furgonban ülök. Mobil kapcsolatom van. Ilyen gyorsan képtelenség ennyi anyagot lehívni.

– Nem is kellett lehívni – feleli a Könyvtáros. – Dr. Lagos már összegyűjtötte az összes felvételt, amelyen L. Bob szerepel, és elhelyezte a Bábel/Infokalipszis állományban.

14

Hiro a kártya bal felső sarkában levő miniatűr képernyőre bámul. A képernyő közelíteni kezd, amíg el nem éri egy kis felbontású, húszcentis tévé méretét. Akkor megelevenedik rajta a kép. Nagyon rossz minőségű nyolcmilliméteres filmfelvétel egy gimnáziumi focimeccsről a 60-as évekből. Hang nincs.

– Mi ez?

– Odessa, Texas. Az év 1965. L. Bob Rife az egyik fullback, a nyolcas számú, sötét mezben.

– Túl sok nekem ennyi anyag. Összefoglalná a lényeget?

– Nem. De el tudom mondani a tartalomjegyzéket. Van tizenegy gimnáziumi focimeccs. Rife végzős korában a texasi másodosztályban játszott. Aztán átment sportösztöndíjjal a Rice Universityre; az egyetemi rangadókról is van tizennégy felvétel. Rife kommunikáció szakon végzett.

– Logikus, a mai helyzetét nézve.

– Sportriporter lett Houstonban. Ebből az időszakból ötven órányi felvételünk van. A nagy része természetesen sose került adásba. Rife két évig riporterkedett, aztán a nagyapja egyik testvérével, aki olajvállalkozó volt, közös céget alapított. Van erről pár újsághír, melyek a szövegezésükből ítélve ugyanabból a forrásból származnak.

– Sajtóközlemények.

– Aztán öt évig semmi.

– Valamiben ügyködött.

– Utána megint kezdenek szivárogni a hírek, főleg a houstoni vallási rovatokból, amelyek Rife különféle adományaival foglalkoznak.

– Ez elég jó kis összefoglaló. Azt mondtad, nem is vagy képes ilyesmire.

– Nem vagyok. Dr. Lagost idéztem, aki a jelenlétemben mutatta be az állományt Juanita Marqueznek.

– Folytasd.

– Rife 500 dollárt adományozott a Tűzzel Keresztelők Templomának (vezetője Wayne Bedford tiszteletes), 2500 dollárt a bayside-i Pünkösdista Ifjúsági Ligának (elnöke Wayne Bedford tiszteletes), 150.000 dollárt az Új Szentháromság Pünkösdista Egyháznak (alapító és pátriárka: Wayne Bedford tiszteletes), 2, 3 milliót a Rife Hittani Akadémiának (rektor és a teológia tanszék vezetője: Wayne Bedford tiszteletes), 20 milliót a Rife Hittani Akadémia régészeti tanszékének, 45 milliót a csillagászati tanszéknek és 100 milliót a számítástudományi tanszéknek.

– Ez még a hiperinfláció előtt történt?

– Igen, uram. Ahogy a köznyelv mondja, komoly összegek voltak.

– Ez a Wayne Bedford ugyanaz, aki a Wayne Tiszteletes Gyöngykapuit vezeti?

– Igen.

– És Rife-é volna a Gyöngykapuk?

– Rife a Gyöngykapu Társaság többségi tulajdonosa. Ez a multinacionális cég üzemelteti a Wayne Tiszteletes Gyöngykapui láncot.

– Oké, akkor nézzük tovább.

Hiro kikukkant a szemüvege mögül, és megnyugodva konstatálja, hogy még mindig nagyon messze járnak a koncert helyszínétől. Aztán visszatér és elkezdenek szemelgetni a filmek és újságcikkek között.

A Wayne tiszteletesnek juttatott adományok idején Rife egyre gyakrabban tünedezik fel a gazdasági hírekben, először csak helyi lapokban, aztán a Wall Street Journalban és a New York Timesban is. Nagy cikkáradat indul – nyilvánvalóan a PR-osai szervezték – arról, hogy a japánok megpróbálták kigolyózni a helyi telekom-bizniszből, mire Rife az egész ügyet kiteregette az amerikaiaknak: 10 millió dollárt költött a magánvagyonából a honfitársai meggyőzésére, hogy a japánok álnok, köpönyegforgató disznók. Ezt diadalmas Economist-címlap követi, miután a japánok végül beadták a derekukat és hagyták, hogy bekebelezze a helyi száloptikás piacot, következő lépésként pedig Kelet-Ázsia nagy részét.

Utána kezdett megjelenni az életmód-rovatok cikkeiben. L. Bob Rife kiadhatta a sajtosainak, hogy mostantól az emberi oldalát hangsúlyozzák. Az egyik társasági műsor gigászi, nyálas riportot közölt róla, amikor megvett az amerikai kormánytól egy leselejtezett hajót.

L. Bob Rife, a tizenkilencedik századi monopolisták utolsó példánya a hajóhídon társalog lakberendezőjével. A hajó egész jól néz ki, főleg úgy, hogy korábban a haditengerészeté volt, de Rife hiányolja a texasi nüanszokat. Azt akarja, hogy belezzék ki és teljesen építsék át. Képek Rife-ról, amint tinószerű testével a szűk folyosókon és keskeny lépcsőkön manőverezik – tipikusan unalmas és szürke haditengerészeti belső terek, amiket – mint ő maga mondja az újságírónak – alaposan ki kell majd csicsázni.

– Biztos ismeri azt a sztorit, hogy Rockefeller vett magának egy jachtot, egy kicsikét, húsz méteres se volt vagy valami ilyesmi. Valaki megkérdezte, miért vett ilyen béna kis jachtot, mire Rockefeller ránézett a fickóra és azt mondta: „Mi vagyok én, egy Vanderbilt?” Ha! Na, ez itt a jachtom.

L. Bob Rife ekkor már egy hatalmas, liftszerűen mozgatható platformon áll, ami épp fölfelé halad. Egyszer csak feltűnik a Csendes-óceán. Mire Rife az utolsó szavakhoz ér, a lift hirtelen megáll, a kamera megfordul és befogja az Enterprise repülőgép-anyahajó fedélzetét – azét a hajóét, amit L. Bob Rife kemény harcok árán hódított el a haditengerészet árverésén Jim Generális Véderői és Bob Admirális Globális Gárdája elől, és most magánjachtként használja. A végszó után elégedetten szemrevételezi a hatalmas, nyílt kifutópályát, és Texashoz hasonlítja. Tréfásan megjegyzi, hogy ha beterítenék földdel, marhákat lehetne rajta tenyészteni.

Újabb portréfilm, valamivel későbbről, ezúttal egy üzleti csatornának. Ismét az Enterprise-on vagyunk, a teljesen átalakított kapitányi kabinban. L. Bob Rife, a Sávszélesség Ura az asztal mögött ül és épp a bajuszát vikszelteti. Ez nem gyantázást jelent, hanem pödrést és csinosítást. A vikszelés szakembere kisméretű ázsiai nő, aki olyan finoman dolgozik, hogy Rife még beszélni is tud közben. Azt taglalja, hogy szeretné kiterjeszteni az ázsiai kábeltévé-hálózatát egész Koreára, aztán benyomulni Kínába és mindezt összekötni a nagy, száloptikás gerincvonallal, ami Szibérián és az Urálon át futna.

– Tudja, egy monopolista sosem ülhet a babérjain. Nincs tökéletes monopólium. Az az utolsó egytized százalék mindig hiányzik.

– Ha jól tudom, Koreában még mindig erős a kormány. Nincs gondja a versenyhivatallal?

L. Bob Rife felnevet.

– Figyeljen ide, a kedvenc szórakozásom, hogy figyelem a bürokratákat, ahogy próbálnak lépést tartani a világgal. Emlékszik arra, amikor szétverték Ma Bellt?

– Nagyjából. – A riporternő huszonéves.

– Tudja, mi volt az, ugye?

– Egy hangtovábbító monopólium.

– Pontosan. Ugyanabban a szektorban dolgozott, mint én. IT. Telefonbeszélgetéseket közvetítettek vékony rézdrótokon. A kormány akkoriban verte szét őket, amikor én elkezdtem kiépíteni a harminc államra kiterjedő kábeltévé-franchise-omat. Ha! Hihetetlen, nem? Mintha a T-Modell és a repülőgép feltalálása idején jutott volna eszükbe szabályozni a lovakat.

– De a kábeltévé nem olyan, mint a telefon.

– Abban a fázisban valóban csak helyi rendszer volt. De ha már mindenhol vannak helyi rendszerek, csak össze kell kötni őket, és kész a globális hálózat. Pont mint a telefon. Csak tízezerszer gyorsabb. És lehet rajta képet, hangot, adatot, bármit küldeni.

A következő adag tömény PR-giccs: félórás reklám, aminek egyetlen célja, hogy L. Bob Rife elmondhassa a véleményét egy botrányról. Mint kiderül, néhány programozója valami szakszervezetet alapított – hackerek között hallatlan dolog –, és beperelték Rife-ot, mert állítólag bepoloskázta a lakásukat és mindegyiküket huszonnégy órás megfigyelés alá helyezte, továbbá pár embert megfenyegetett közülük, amiért „elfogadhatatlan életmódot” folytatnak. Az egyik programozó például az egyik éjszaka orális szexnek hódolt otthon a férjével, erre másnap Rife behívatta az irodába, lekurvázta és szodomitának nevezte, aztán felszólította, hogy pakolja ki az asztalát és tűnjön el. A negatív sajtóvisszhang annyira felidegesítette Rife-ot, hogy úgy érezte, ki kell dobnia pár milliót egy kis ellenkampányra.

– Az én bizniszem az információ – magyarázza a visszataszítóan mamelukszerű bérriporternek, aki „interjút” készít vele. A houstoni irodában ülnek; Rife a szokottnál elegánsabb. – A világ összes tévéadása nálam fut át. A CIC-adatbázisok forgalmának nagy része az én hálózataimon zajlik. A Metaverzum – az egész Utca – teljes egészében az én egyik hálózatomon működik. Ha belegondol egy pillanatra, ez azt jelenti, hogy ha valaki nekem dolgozik, akkor ennek az információnak kerül a közvetlen közelébe, és elképesztő hatalom lehet a kezében. Az agyán folyamatosan áramlik át az információ. És ott is marad. Vele utazik, mikor este hazamegy. Feltűnik az álmaiban. A reggelinél bekerül a családi beszélgetésbe. De könyörgöm, ezeknek az embereknek semmi joguk erre az információra. Ha autógyárat vezetnék, akkor sem vihetnék haza a munkások kölcsönbe a kocsikat meg a szerszámokat. Mégis ez történik nap mint nap, délután ötkor, szerte a világon, mikor a hackereim felállnak az asztaltól. Tudja, szívem, amikor régen felkötötték a marhatolvajokat, azok összehugyozták magukat. Az utolsó jel a halál előtt, hogy elvesztették az irányítást a testük felett. Egy szervezet alapvető életfunkciója kontrollálni a záróizmait. De mi még erre se vagyunk képesek. Ezért próbáljuk kalibrálni a HR-stratégiát, próbáljuk megvédeni ezt a rengeteg információt, akár a merevlemezeken, akár a programozók fejében van. Sajnos most nem mondhatok többet, mert a versenytársaimmal kell foglalkoznom. De őszintén remélem, hogy öt vagy tíz év múlva ez a dolog már rég nem lesz kérdés.

Félórás riport, egy tudományos ismeretterjesztő műsorból, ezúttal az infoasztronómiáról, vagyis az idegen naprendszerek rádiójeleinek kutatásáról. L. Bob Rife személyesen kezdett érdeklődni a téma iránt: a nemzeti vagyont lázasan kiárusító kormányoktól gyorsan megvett több rádióobszervatóriumot és összekötötte őket a híres száloptikás hálózatával, egyetlen hatalmas, Földméretű teleszkóppá változtatva őket. Napi huszonnégy órában pásztázza az eget, és rádiójeleket keres – idegen civilizációkból érkező információt. De miért – kérdezi a riporter, egy híres MIT-professzor –, miért kezd érdeklődni egy egyszerű olajmágnás ilyen elvont dolgok iránt?

– Kezdem kinőni ezt a bolygót, azért.

Rife ezt elképesztő megvetéssel és cinizmussal veti oda, mint valami cowboy, aki gyanakszik, hogy valami vézna kis jenki szórakozik vele.

Újabb riport, ez már csak egy-két évvel korábbi. Ismét az Enterprise-on vagyunk, de a hangulat egészen más. Bangladesi menekültek nyüzsögnek a hajón, akiket L. Bob Rife a bengáli öbölből halászott ki, miután országuk egy kíméletlen áradássorozat nyomán eltűnt az óceánban. Az áradásokat az Indus felső folyásán történt erdőirtások okozták: hidrológiai háború. A kamera körbefordul és megmutatja a leszállópályán túli részt, a Flottát: pár száz csónak csapódott az Enterprise-hoz, hátha az majd átkíséri őket Amerikába.

Rife a menekültek közt járkál, Biblia-képregényeket oszt és kisgyerekeket puszilgat. A menekültek vigyorogva gyűlnek köré, és összetett kézzel meghajolnak. Rife is meghajol, esetlenül, de arcán nyoma sincs vidámságnak. Halálosan komoly.

– Mr. Rife, mi a véleménye a vádakról, miszerint mindez önreklám?

– Ha minden szarságról lenne véleményem, nem haladnék semmivel – feleli L. Bob Rife. – Kérdezze meg ezeket az embereket, mi a véleményük.

– Azt állítja, hogy ennek a mentőakciónak semmi köze az ön imidzséhez?

– Semmi. N...

Hirtelen vágás, és a következő snittben már a riporter beszél a kamerába. Rife nyilván belekezdett egy szentbeszédbe, de lekeverték.

De a Könyvtár egyik legnagyszerűbb tulajdonsága, hogy tele van kidobott snittekkel. Azért, mert egy filmrészlet nem került adásba, nagyon is értékes intel lehet. A CIC már régóta tapicskol a csatornák archívumában. Persze nem töltötték fel az összes kidobott részletet, ami több millió órát tesz ki. De ha az ember pontos keresőkérdést ad meg, a CIC megkeresi az adott felvételt és tálcán átnyújtja a felhasználónak.

Lagos már fel is tette a megfelelő kérdést. A snitt itt látható.

– Semmi. Nézze. A Flotta médiaesemény. De sokkal mélyebb és átfogóbb értelemben, mint azt maga képzeli.

– Tényleg?

– Abban az értelemben médiaesemény, hogy a média nélkül az emberek nem tudnák, hogy a Flotta itt van, és a menekültek nem özönlenének ide. De özönlenek, így még nagyobb lesz a híre. Közben áramlik az információ, filmek, hírek, tudja.

– Szóval kreál egy eseményt, hogy aztán pénzt keressen az információáramlásból, amit kelt? – kérdezi a riporter, aki kétségbeesetten próbál lépést tartani. A hanghordozásából ítélve nagyon sajnálja a pocsékba ment filmszalagot. Fásultsága pedig arra utal, hogy Rife nem először emelkedik a beszélgetés során filozófiai magasságokba.

– Részben. De ez nagyon primitív leírása a helyzetnek. Ennél sokkal komolyabb dologról van szó. Gondolom hallotta már azt a szólásmondást, hogy az információs gazdaság a biomasszából él, mint a bálna, ami planktont szűr ki a tengerből.

– Igen, hallottam már ezt a mondást.

– Tőlem származik. Én találtam ki. Egy efféle mondás pont olyan, mint egy vírus; információmorzsa, ami emberről emberre vándorol. Nos, a Flotta szerepe az, hogy még több biomasszát biztosítson. Hogy megújítsa Amerikát. A legtöbb ország statikus, a népnek csak csinálnia kell a gyerekeket, és kész. De Amerika olyan, mint egy nagy, ósdi gépezet, ami dübörög előre és bedarál mindent, ami elé kerül. És mérföldnyi széles szemétcsíkot hagy maga után. Állandóan benzin kell neki. Ismeri a sztorit a labirintusról és a Minótauroszról?

– Persze. Mármint Krétáról? – A riporter csak viccből válaszol; nem fér a fejébe, hogy még mindig ezt a vadbarmot hallgatja, pedig Los Angelesben is üldögélhetne.

– Aha. A görögöknek minden évben össze kellett fogdosniuk pár csinos szüzecskét, és elküldeni Krétára. A király aztán bedugta őket egy labirintusba, a Minótaurosz meg jól megette mindet. Gyerekkoromban olvastam ezt a sztorit, és sose értettem, mit tudhattak ezek a krétaiak, hogy mindenki annyira rettegett tőlük és szó nélkül odaadták a gyerekeiket, évről évre. Kőkemény fickók lehettek, gondoltam. De ma másképp látom a dolgot. Ezek a szerencsétlen marhák, akiket itt lát, Amerika pont ugyanaz, mint Kréta a hülye görögöknek. Leszámítva, hogy itt nem kényszerítenek senkit semmire. Itt mindenki önként adja a gyerekeit. Milliószámra küldik be őket a labirintusba. Az információgazdaság benyeli őket és képeket, filmeket, tévéműsorokat szarik, amiket aztán az én hálózataim továbbítanak. Olyan képeket látnak a gazdagságról és jólétről, ami a legmerészebb álmaikat is meghaladja; kapnak valamit, amiről ábrándozhatnak, amire vágyhatnak. Ez a Flotta funkciója. Egy nagy, öreg planktonszállító.

A riporter végül elveszti a türelmét és nyíltan provokálni kezdi L. Bob Rife-ot. Elege van ebből az ostobaságból.

– De hát ez undorító. Hogy lehet képes így beszélni emberekről?

– A rossebbe, gyerek, szállj már le a magas lóról. Itt senki nem esz meg senkit. Ez csak egy metafora. Idejönnek, kapnak rendes állást, megtalálják Jézust, vesznek kerti bútort, és boldogan élnek, amíg meg nem halinak. Mi ebben a rossz?

Rife mérges. Kiabál. A mögötte álló bangladesiek érzékelik az indulatát és kezdenek ők is idegesek lenni. Hirtelen egyikük, egy hihetetlenül magas és szikár férfi hosszú, lelógó bajusszal, beszalad a kamera elé és kiabálni kezd:

– A ma la ge zen ba dam gal nun ka ária su su na an da... – A litánia átterjed a közelben állókra, aztán hullámként szalad végig az egész tömegen.

– Csapó – mondja a riporter, és a kamera felé fordul. – Csapó. Már megint rákezdett a blablakórus.

A háttérben most már ezernyien szólnak nyelveken, miközben L. Bob Rife fejhangon kacarászik.

– A nyelvek csodája – üvölti túl a hangzavart. – Minden egyes szót értek, amit mondanak. És te, testvérem?

– Yo! Ébresztő!

Hiro felnéz. Az irodában továbbra is csak a Könyvtáros tartózkodik.

A kép hirtelen életlenné válik, a világ meglódul, aztán eltűnik. Hiro a Vanagon szélvédőjét látja maga előtt. Valaki lerántotta a fejéről a szemüveget, de nem Vitalij.

– Itt kint, kukkerbuzi!

Hiro kinéz az ablakon. Y.T. az, aki egyik kezével a furgon oldalába kapaszkodik, a másikban a szemüveget tartja.

– Túl sok időt töltesz bekukkolva. Szoknod kellene a Valóságot.

– Hova mész? – érdeklődik Hiro. – Szerintem mindjárt több lesz itt a Valóság, mint amennyivel elbírok.

Miközben Hiro és Vitalij megközelítik a koncertnek helyet adó hatalmas felüljárót, a Vanagon tömör vasszerkezete úgy vonzza a MagnaCuppokat, mint mézes süti a csótányokat. Ha tudnák, hogy a furgont maga Vitalij Csernobil vezeti, teljesen begolyóznának, és lefullasztanák a motort. De jelenleg csak az odajutás feladata foglalkoztatja őket, és rácuppannak bármire, ami a koncert felé tart.

A felüljárónál lehetetlen továbbmenni, annyi a deszkás. Mintha fűnyíróval kellene végigmenni egy kutyakölykökkel teli szobán. Centiméterenként le kell fékezni, nagyokat dudálva, reflektort villogtatva.

Végül odaérnek a teherautóhoz, aminek a platója a színpad szerepét fogja betölteni. Mellette másik teherautó áll, tele erősítőkkel és egyéb felszereléssel. A sofőrök – kétfős kisebbség – visszavonultak a második kocsi vezetőfülkéjébe, szivaroznak és baljósán bámulják a nyüzsgő deszkásokat, esküdt ellenségeiket a sztrádái táplálékláncban. Ha rajtuk múlik, elő se jönnek hajnali ötig, amíg ki nem tisztul a terep.

A Kiégett Fűtőelemek két másik tagja a színpad mellett cigizik, hüvelyk- és mutatóujjal tartva a cigarettát, mint a dartsban a dárdákat. Mikor befut Vitalij, olcsó tornacipőikkel eltapossák a csikket, a Vanagonhoz szaladnak és elkezdik kirakodni a felszerelést. Vitalij átmegy a keverőpulthoz, felveszi a kontrollszemüveget és elkezdi beállítani a rendszert. A gép memóriájában már ott a felüljáró 3D-s modellje; Vitalijnak csak a szétszórt hangszórófürtök késleltetését kell úgy kalibrálnia, hogy minél több csúf interferencia keletkezzen.

15

Az előzenekar, a Blunt Force Trauma kilenc körül kezd. Az első rockos akkordtól egész rakás olcsóbb erősítő kap rövidzárlatot, a zsinórok szikrákat spriccelnek a levegőbe és kisebb pánikot keltenek az összetömörült deszkások között. A keverőpult elektronikája kiiktatja a rossz áramkört, mielőtt bárki megsérülne. A Blunt Force Trauma afféle speed reggae-t játszik, de a Fűtőelemek technológiaellenes szövegvilága is erősen hatott rájuk.

Nagyjából egy órát fognak játszani, aztán két óráig nyomja a Vitalij Csernobil és a Kiégett Fűtőelemek. Ha pedig felbukkan Sushi K, beszállhat egy körre MC-nek.

Hiro megpróbál felkészülni erre az eshetőségre. Hátrahúzódik a dühöngőből, majd keringeni kezd a tömeg szélén. Y.T. valahol itt sertepertél, de semmi értelme megkeresni. Úgyis csak szégyellné, hogy egy olyan vénséggel látják, mint Hiro.

Miután beindult a koncert, Hirónak itt nincs más teendője. Az érdekes dolgok mindig a szélen történnek – az átmeneti zónában –, nem bent, ahol minden kiszámítható. Lehet, hogy már most zajlik valami a nézősereg utóvédjeinél, ahol a reflektorfényt elnyeli a felüljáró sötétje.

A tömeg mögötti rész olyan, amit az ember egy sötét külvárosi felüljárótól várna. Lófrál ott egy kisebb nyomornegyedre való harmadik világbeli munkanélküli, és egy maroknyi skizofrén politoxikomán, akik már rég nyálkává párolták az agyukat. Sokan lakályos szemétkonténerükből vagy hűtőládájukból kúsztak elő, hogy odaosonjanak a tömeghez és lábujjhegyen állva előrepislogjanak a fénybe. Páran álmosnak és kábának tűnnek, egy kisebb csapat – megtermett latinok – nagyokat mosolyognak az egészen, cigarettát adnak körbe, és hitetlenkedve ingatják a fejüket.

Ez a Crips területe. Eredetileg ők akarták biztosítani a koncertet, de Hiro, aki alaposan áttanulmányozta Altamont történetét, a kockázatot felvállalva beintett nekik. Megkereste inkább az Enforcereket.

Ennek köszönhetően tíz méterenként egy nagydarab fickó áll a tömeg szélén merev testtartásban, savzöld dzsekiben, hátán az ENFORCER felirattal. Nagyon feltűnőek; ilyen a stílusuk. De a betűket elektropigmenttel festették, és ha bármi történik, egyetlen gombnyomással éjfeketévé változik az egész ruházat. Ha pedig felhúzzák a cipzárt is, golyóálló lesz az egész. Kellemesen langyos az idő, úgyhogy a legtöbben nyitva hagyták a dzsekit. Néhányan járkálnak, de a legtöbb áll és figyel; a tömeget nézik, nem a bandát.

Miután végignéz a zsoldosokon, Hiro keresni kezdi a parancsnokot, és hamarosan meg is találja: egy köpcös fekete fickó az, afféle súlyemelő-típus. Ugyanolyan dzsekit visel, mint a többiek, de rajta van még pluszban egy golyóálló mellény, és egy csomó kommunikációs eszköz, meg mindenféle ötletes kis szerkezet lóg róla, amivel embereket lehet bántani. A pasas ide-oda üget, forgatja a fejét, utasításokat vakkant a fejmikrofonjába, mint egy fociedző.

Hiro észrevesz egy negyven körüli, hórihorgas, kecskeszakállas embert is, aki gyönyörű sötétszürke öltönyt visel. Húsz méterről is látni lehet a nyakkendőtűben szikrázó gyémántokat. Hiro tudja, hogy ha közelebb megy, a gyémántok koszorújában el tudja majd olvasni a „Crips” szót, kék zafírokból kirakva. A fickó körül saját különítménye áll, fél tucat öltönyös. Bár nem ők védik a koncertet, csak azért is kijöttek, hogy megmutassák magukat.

Valami nem stimmel. Hiro már tíz perce ezen kattog. Van a lézerfényben valami kristályosán tiszta intenzitás, amiről rögtön felismeri az ember. A szem regisztrálja, hogy nem természetes. Főleg éjszaka, egy koszos felüljáró alatt. Hiro egy ideje állandóan lézervillanásokat érzékel, és keresi a forrást. Ő pontosan tudja, mi ez, de más mintha nem venné észre.

Valaki egy lézersugárral pásztázza az arcát.

Nagyon idegesítő. Hiro feltűnés nélkül irányt változtat és egy felgyújtott acélhordóhoz poroszkál úgy, hogy felé fújjon a szél. Beáll egy nagy, híg füstpamacsba.

Mikor a lézersugár újra tapizni kezdi az arcát, milliónyi hamuszemcséről verődik vissza, és tökéletes egyenesként feszül a levegőben, pontosan kijelölve az eredetét.

Egy moszkitó az, az egyik bódé mellett cövekel. Mintha a felszerelése nem lenne így is elég feltűnő, még öltönyt is visel, ami elég nevetségesen hat. Hiro megindul felé.

A moszkitók a Central Intelligence Corporation kevésbé szimpatikus munkatársai közé tartoznak. Nem laptopot használnak, hanem a testükön hordják a gépüket, ami több modulra van felbontva; az övükön, hátukon, fejszettjükön gubbasztanak a kis részegységek. A moszkitók élő, mozgó lehallgató- és radaregységek, akik mindent rögzítenek, ami körülöttük történik. Eszméletlenül idiótán néznek ki; a logarléces műszakis őrültek high-tech inkarnációi, akik egyszerre állnak a normális társadalom fölött és alatt. Hiro külön örül neki, hogy megerősítik a CIC-sekkel kapcsolatos legrosszabb sztereotípiákat. Mindenki velük azonosítja a stringereket. Az egésznek a haszna pedig az, hogy az önkéntes szegregációba vonuló moszkitó állandóan a Metaverzumban lehet és gyűjtheti az intelt.

A CIC tényleges irányítói rühellik a moszkitókat, mert megállás nélkül szédítő mennyiségű haszontalan információt töltenek fel, hátha egy kis részlete egyszer jó lesz valamire. Mintha valaki munkába menet felírná az összes rendszámot, hátha az egyik kocsi bűnügybe keveredik. Még a CIC is alig bír el ennyi szemetet. A megrögzött moszkitóknak általában hamar ki is teszik a szűrét.

Ezt a fickót még nem tették lapátra. És a felszereléséből ítélve (nagyon durva) jó ideje melózhat már. Tehát vélhetőleg ügyes.

De akkor mit keres itt?

– Hiro Protagonist – szólal meg a moszkitó, amikor Hiro az árnyas bodega mellé ér. – Tizenegy hónapja stringer. Szakterület infoipar. Korábban hacker, biztonsági őr, pizzafutár, koncertszervező. – Egy lélegzetre mondja végig, mintha nem akarná, hogy Hiro felesleges köröket fusson.

A taperoló lézersugarat egy perifériás eszköz bocsátotta ki, amit a fickó a homloka közepén visel, a metaszemüveg fölött. Retinaszkenner. Ha valaki nyitott szemmel belenéz, egy lézersugár áthatol az íriszén, a záróizmok legér-zékenyebbikén, és letapogatja a retináját. Az eredményt elküldi a CIC-be, ahol több tízmillió retinamintát tárolnak. Ha valaki már szerepel az adatbázisban, pár másodperc alatt kiderül, hogy kicsoda. Ha még nem szerepel benne, akkor már szerepel is.

A szkenner tulajdonosának persze megfelelő státusszal kell rendelkeznie ehhez. És ha meg is tudja a nevedet, még komolyabb státusz kell ahhoz, hogy további adatokat hívhasson le. Úgy tűnik, ennek a fickónak itt elég komoly a státusza. Sokkal komolyabb, mint Hiróé.

– Lagos – közli a moszkitó.

Szóval ő az. Hiro majdnem megkérdezi, mi a rossebet keres itt. Szívesen meghívná egy sörre, kikérdezné a Könyvtáros kódjáról. De most ideges, mert Lagos lekezelően bánik vele (a moszkitók definíció szerint lekezelőek).

– Mi szél hozott? – kérdezi Lagos. – Raven? Vagy csak az a fuzz-grunge trip, amin az elmúlt, öhmm, harminchat napban dolgoztál?

Moszkitókkal nem jó beszélgetni. Alig fejezik be a mondatokat. Lézerből szőtt világban lebegnek, retinákat szkennelnek, egy kilométeres körzetben mindenkinek ellenőrzik a hátterét, egyszerre látnak természetes fényt, infravörösét, radarképet és ultrahangot. Amikor valaki azt hinné, hozzá beszélnek, valójában egy vadidegen hitelképességét vizsgálják, vagy az elhaladó repülőgépeket pásztázzák. Lehet, hogy Lagos épp Hiro farkát centizi radarral.

– Te dolgozol Juanitával, ugye? – kérdezi Hiro.

– Inkább ő velem. Asszem.

– Juanita azt mondta, meg kéne ismerkednünk.

Lagos másodpercekig mereven áll. Adatokat zsákmányol. Hiro örülne, ha ráboríthatna egy vödör vizet.

– Nem hülyeség – mondja végül Lagos. – Ismered a Metaverzumot. Szabadúszó hacker... kiváló.

– Mihez? Senkinek sem kellenek már szabadúszó hackerek.

– A céges prolik simán megfertőződnek. Ezerszámra hullanak majd, mint Sénakhérib serege Jeruzsálem falainál – mondja Lagos.

– Mi? Sénakhérib?

– Te pedig a Valóságban is meg tudod védeni magad... Ez jól jön, ha összeakadsz Ravennel. Ne feledd, a pengéinek molekulányi vastag az éle. Úgy viszi a kevlart, mint lángvágó a bugyit.

– Raven?

– Valószínűleg még ma találkoztok. Ne baszakodj vele.

– Oké – bólint Hiro. – Majd figyelek rá.

– Nem ezt mondtam – feleli Lagos. – Azt mondtam, ne baszakodj vele.

– Miért?

– Ez egy kemény világ – közli Lagos. – Napról napra keményebb. Nem jó borogatni a rettenet mérlegét. Gondolj a hidegháborúra.

– Aha. – Hiro szeretne odébbállni, és reméli, hogy soha a büdös életben nem találkozik többet ezzel a fickóval. De nem futamodik meg.

– Hacker. Hackerként a mélystruktúrák miatt is fájhat a fejed.

– Miféle mélystruktúrák miatt?

– Az agyadban levő neurolingvisztikai pályák miatt. Emlékszel, amikor a bináris kódot tanultad?

– Persze.

– Pályákat alakítottál ki az agyadban. Mélystruktúrákat. Az idegsejtjeid között új kapcsolatok épülnek ki tanulás közben... az axonok megbomlanak és átfurakszanak a gliasejtek között... a biover átépíti magát... a szoftver a hardver része lesz. Ezért ki vagy szolgáltatva a nam-subnak. Vigyáznunk kell egymásra.

– Mi az a nam-sub? Miért vagyok kiszolgáltatva neki?

– Sose nézz bittérképbe. Próbált valaki szemcsés bittérképet mutogatni neked? A Metaverzumban?

Érdekes.

– Nekem nem, de most, hogy mondod, egyik barátomhoz odajött egy Brandy...

– Asera szent szajhája. Próbálják terjeszteni a betegséget. Ami a gonosz. Melodrámái lennék? Nem. Mezopotámiában sajátos fogalmuk volt a gonoszról. A gonosz a betegség, a nyavalya. A betegség és a gonosz szinonimák voltak. Mit mond ez számodra?

Hiro megfordul és elballag, ahogy az utcai őrültektől szokott.

– Azt jelenti, hogy a gonosz a vírus! – kiáltja Lagos. – Ne engedj nam-subot az operációs rendszeredbe!

És Juanita ennek az ufónak dolgozik?

A Blunt Force Trauma bő egy órát játszik, miközben egyetlen másodperc szünet nélkül váltanak egyik számról a másikra. Ez is a koncepció része. Mikor a zene elhallgat, a show-nak is vége. Hiro most először hallja a tömeget. Hirtelen zajlöketként csapja meg az ujjongás; belesajdul a füle.

De valami mély dübögés is hallatszik, mintha valaki egy hatalmas üstdobot püfölne. Hiro egy percig azt hiszi, egy kamion halad el a felüljárón. De ahhoz túl egyenletes a zaj, és nem halkul el.

Hátulról jön. Másoknak is feltűnt, kezdenek megfordulni, húzódnak félre az útból. Hiro is oldalra lép.

Elsőre csak egy nagy és fekete valami látszik. Egy akkora ember, aki elvileg nem is férhetne rá a motorra, még ha egy ormótlan Harley is az.

Pontosítás. Egy oldalkocsis Harley. De nem is oldalkocsi az, hanem valami áramvonalas, fekete torpedó, külön kerekekkel van. Nem ül benne senki.

Az ember azt gondolná, senki sem lehet ennyire megtermett, csak ha irtózatosan kövér. De ez a fickó egyáltalán nem kövér, feszülő pólója és nadrágja alatt – olyan, mintha bőr lenne, de nem az – csak csont és izom látszik, zsír egy gramm se.

Olyan lassan megy a Harley-val, eldőlne, ha nem lenne az oldalkocsi. Időnként rándít egyet a kuplungon, és újabb fél métert lódul előre.

Talán azért tűnik olyan nagynak – eltekintve attól, hogy tényleg olyan nagy –, mert az ember elsőre azt hiszi, nincs nyaka. A feje jó szélesen indul, aztán egyre szélesedik, míg össze nem találkozik a vállával. Hiro először azt hiszi, sajátos sisakot lát. De mikor a fickó elhalad előtte és a tömeg megmozdul, megindul a szél és kiderül, hogy sűrű, fekete, hajzuhatag az, ami majdnem a derekáig ér.

Miközben Hiro ezen ámuldozik, észreveszi, hogy a fickó őt nézi. Pontosabban abba az irányba fordította a fejét, ahol Hiro áll. Lehetetlen megmondani, hogy valójában mit néz, mert motorosszemüveg van rajta, egy sima felületű, domború, egybefüggő ellipszis, a közepén vízszintes vájattal.

Mégiscsak Hirót nézi. Ugyanazzal a kurvaanyádmosollyal, mint nem sokkal korábban, a Fekete Nap bejáratánál, ahova valami nyilvános terminálról faxolta be magát.

Ez ő. Raven. Ez az, akit Juanita keres. Akiről Lagos beszélt. És Hiro már ismeri: ott beszélgetett vele a Fekete Napnál. Ez adta Da5idnek a Snow Crash-t.

A homlokára három szó van tetoválva, csupa nagybetűvel: ÉRZELMILEG SÚLYOSAN INSTABIL.

Hiro összerázkódik és szó szerint ugrik egyet, mert felbömböl Vitalij Csernobil és a Kiégett Fűtőelemek első száma, a Likvidátor Moderátor. A nóta fülsértőén magas hangok és fehérzaj keverékéből áll; nagyjából olyan élmény hallgatni, mintha az embert fokozatosan belepréselnék egy acélkampókkal teli medencébe.

Manapság a legtöbb állam franchise vagy bürgerpark, és túl kicsi ahhoz, hogy saját börtöne vagy egyáltalán igazságszolgáltatása legyen. Ezért gyors és hatékony büntetéseket osztanak ki azokra, akik rossz fát tesznek a tűzre: ostorozás, vagyonelkobzás, nyilvános megszégyenítés, vagy a felebarátaikat különös brutalitással kezelő személyek esetében feltűnő tetoválások elhelyezése. ÉRZELMILEG SÚLYOSAN INSTABIL. Ez a fickó járt ilyen helyen, és durván begurulhatott.

Egy pillanatra vörös fényháló vetül Ravenre. A háló sebesen zsugorodni kezd és egyetlen ponttá húzódik össze, ami a jobb pupilla felé araszol. Raven a fényforrás felé fordul, de már nem látszik semmi. Lagos megszerezte a retinalenyomatot.

Szóval ezért jött Lagos. Nem Hiro vagy Vitalij Csernobil érdekli. Hanem Raven. És valahonnan tudta, hogy a hústorony itt lesz. Lagos most valahol a közelben áll és filmezi őt, turkál a zsebeiben a radarjával, rögzíti a pulzusát és légzésritmusát.

Hiro előveszi a mobilját.

– Y.T. – mondja, mire a telefon tárcsázza a lány számát.

Sokáig csörög, mire felveszik. Alig lehet hallani valamit a koncert miatt.

– Mi a csöcs? – köszön Y.T.

– Bocsi, hogy zavarlak, de van valami. Elég komoly. Egy bazi nagy motorost figyelek. Ravennek hívják.

– Ti hackerek akkor is dolgoztok, mikor nem kéne.

– Ilyen egy hacker – mondja Hiro.

– Akkor majd én is figyelek – mondja Y.T. – Ha épp dolgozom.

Azzal leteszi.

16

Raven tesz néhány lusta félkört a tömeg szélén, nagyon lassan, és gondosan szemrevételezi a terepet. Idegesítően ráérős.

Aztán otthagyja a tömeget és visszahúzódik az árnyak közé. Itt is körbenéz, ellenőrzi a bodegafalu határát. Végül fordít egyet az ormótlan Harley-n, és visszaaraszol a Crips-vezérhez. A nyakkendőtűs fickóhoz, akinek saját különítménye van.

Hiro elindul feléjük, de próbál takarásban maradni. Úgy tűnik, itt valami készül.

Amint Raven közelebb ér, a testőrök előjönnek a főnök mögül, és védőgyűrűt húznak köré. Mikor a motor odaér, mindegyikük hátrál egy lépést, mintha Ravent láthatatlan erőtér venné körül. Raven végül lefékez, és kegyesen a földre helyezi a lábát. Megpöcköl pár kapcsolót, aztán leszáll a nyeregből. Szétveti a lábát, felemeli a karját, és vár.

Két oldalról egy-egy bandatag közelíti meg. A rájuk váró feladat nem teszi őket különösebben boldoggá, és gyanakvó oldalpillantásokat vetnek a Harley-ra. A főnök biztatja őket, hogy menjenek, és integet is a kezével, mintha Raven felé terelné őket. A bandatagoknál egy-egy fémdetektor van. Minden irányból végigpásztázzák Ravent, de nem találnak semmit, egyetlen fémszilánkot sem. Még aprópénz sincs a zsebében. Lagos kamuzott; nincs is ennél semmilyen kés.

A két bandatag sietve visszavonul. Raven követi őket, de a főnök hátralép és felemeli mindkét kezét, mintha meg akarná állítani. Raven megtorpan; arcára visszatér a vigyor.

A főnök megfordul és fekete BMW-je felé int, mire kinyílik a hátsó ajtó és kiszáll egy fiatal, alacsony fekete gyerek. Fémkeretes szemüveget, farmert és széles talpú fehér edzőcipőt visel. Tipikus egyetemista.

A srác megindul Raven felé, és közben előhúz valamit a zsebéből. Számológépre hasonlít, de annál jóval nagyobb. Billentyűzet van rajta, a felső végén pedig valami ablakszerű nyílás, amit a srác Ravenre irányoz. A billentyűk fölött kijelző látható, melynél egy vörös LED villog. A szerkezet aljába fejhallgatót csatlakoztattak.

A srác először a föld felé irányítja az ablakot, aztán fel az égre, aztán Ravenre, miközben végig a villogó LEDet és a kijelzőt figyeli. Mintha valami vallási rituálé folyna: a ministráns digitális inputért folyamodik az éghez, a földhöz, aztán a pokol bőrszerkós angyalához.

Végül óvatosan lépkedni kezd Raven felé. Hiro látja, hogy a LED időnként minden rendszer nélkül felvillan.

Az egyetemista egy méterre megközelíti Ravent, aztán kétszer körbejárja. Egyszer sem fordítja el felőle a szerkezetet. Amint végzett, sietősen hátralép, és a motorra céloz. Mikor a szerkezet a motor felé fordul, a LED sokkal gyorsabban kezd villogni.

A srác visszamegy a főnökhöz, leveszi a fülhallgatót, és súg valamit. A főnök meghallgatja, de közben a tekintetét Ravenre szegezi; párszor bólint, végül vállon veregeti a srácot és visszaküldi a BMW-be.

A srácnál egy GeigerMüller számláló volt.

Raven odasétál a Crips-főnökhöz, és kezet ráznak. Régimódi euro-mancsozás, semmi kacifánt. Nem baráti a hangulat. A főnöknek eléggé nagyra nyílt a szeme, és a homloka is valahogy ráncos lett; az egész tartásáról leír, hogy szeretne elmenekülni ettől a marslakótól.

Raven visszamegy radioaktív járgányához, kienged pár gumipókot és elővesz egy fém aktatáskát. Átadja a főnöknek, még egyszer kezet ráz vele, aztán lassan és nyugodtan visszasétál a Harleyhoz. Megbrummogtatja a motort és távozik.

Hiro szívesen figyelné tovább, mi történik, de Lagos vélhetőleg már rajta van az ügyön. Neki pedig most más dolga akadt. Két limuzin nyomakodik át a tömegen, egyenesen a színpad felé.

A limuzinok megállnak és japánokat eregetnek az éjszakába. Csupa fekete ruhás anti-partiarc, akik furcsán festenek a zsibongó tömegben; mint egy maroknyi kitépett köröm a kocsonya közepén. Hiro végül összeszedi a bátorságát, odasétál hozzájuk és benéz a kocsik ablakán, hogy ellenőrizze a sejtését.

A füstüvegen át nem látszik semmi. Hiro lehajol, majdnem odanyomja az arcát, próbálja észrevetetni magát.

Semmi reakció. Végül bekopog az ablakon.

Csönd. Hiro felnéz a kísérőkre. Mind őt bámulják. De mikor felpillant, gyorsan elfordulnak, beleszívnak a cigarettájukba vagy vakarni kezdik a szemöldöküket.

A limuzin belsejében egyetlen fényforrás látszik, egy domború, vibráló négyszög: tévéképernyő.

Mi a franc. Ez Amerika. Hiro félig amerikai, és semmi oka rá, hogy betegesen udvarias legyen. Az árt az egészségnek. Kivágja az ajtót és benéz.

Szusi K ül odabent, két másik japán közé fészkelődve. Ők az imidzs-hackerei. A frizuja ki van kapcsolva, úgyhogy egyszerű narancssárga afrónak tűnik. Félig kész fellépőmaskarát visel; ezek szerint énekelni akar. Elfogadta Hiro ajánlatát.

A tévében épp az Eye Spy című ismert sorozat megy, amit a CIC készít és az egyik nagy stúdió terjeszti. Egyfajta valóságshow: a CIC kiválasztja az egyik bevetésben levő ügynökét (valami igazi behatolós-megölős témában), és rárak egy moszkitószettet, úgyhogy mindent, amit az ügynök lát és hall, vesznek Langleyben a bázison. Az anyagot aztán egyórás műsorokká szerkesztik, és hetente adják.

Hiro sose nézi. Most, hogy ő is stringer lett, kicsit idegesíti a dolog. De sokat mesélnek róla, és tudja, hogy ma egy ötrészes történet harmadik epizódját adják. A CIC felcsempészett valakit a Flottára, és próbál beszivárogni az egyik szadista kalózbandába, a Bruce Lee-klánba.

Hiro behajol a limuzinba és egy pillantást vet a képernyőre. Épp Bruce Lee látszik a botcsinálta moszkitó-James Bond szemszögéből, amint egy nyirkos folyosón közeledik a Flotta egyik szellemhajóján. Kondenzvíz csöpög a szamurájkardjáról.

– Bruce Lee emberei csapdába ejtették egy koreai tankeren a Magban – suttogja sietve Szusi K egyik embere. – Most próbálják megtalálni.

Hirtelen vakító fénykör vetül Bruce Lee-re, amitől a kalózvezér híres gyémántvigyora szikrázni kezd, mint egy spirálgalaxis karja. A képernyő közepére célkereszt lendül be és megáll Bruce Lee homlokán. A jelek szerint a kém úgy döntött, innen csak vérontással szabadulhat, és bekapcsolt valami brutális CIC-fegyverrendszert. De aztán felismerhetetlen, sötét alak kerül a látótérbe és eltakarja Bruce Lee-t. A célkereszt most már nem a kalózvezért fogja be, hanem...

Jövő héten kiderül, hogy kicsodát.

Hiro leül a tévé mellé, szemben Szusi K-val és a programozókkal.

– Hiro Protagonist vagyok. Gondolom, megkapta az üzenetemet.

– Erki! – kiáltja Szusi K. Ez egy japán rövidítés, ami az univerzális hollywoodi pozitív jelzőből, a „elképesztő”-ből származik.

– Hiro-szan – folytatja –, fogadd legmélyebb hálámat a tüneményes esélyért, hogy szerény művészetemet ilyen kiváló közönség előtt mutathatom be. – Az egészet japánul mondja, kivéve azt, hogy „tüneményes esély”.

– Fogadja őszinte bocsánatkérésemet az elkapkodott és gondatlan szervezésért – feleli Hiro.

– Lelkembe tapos, ha úgy érzi, szabadkoznia kell, hiszen a japán rapperek bármit megadnának azért a lehetőségért, hogy valódi homeboyok előtt léphessenek fel Los Angeles gettóiban.

– Szégyenkezve kell bevallanom, hogy ezek a rajongók nem igazi homeboyok, mint azt Ön ostoba nemtörődömségem miatt hitte. Ezek deszkások, akik egyaránt kedvelik a rapet és a heavy metált.

– Ó. Kitűnő – mondja Szusi K, de a hanghordozása valahogy azt sugallja, hogy egyáltalán nem az.

– Jelen vannak azonban a Crips nevű egylet képviselői – folytatja Hiro, önmagához képest is hallatlan lélekjelenléttel –, és ha fellépése elnyeri tetszésüket, amiben biztos vagyok, terjeszteni fogják a hírét közösségükben.

Szusi K letekeri az ablakot. A decibelszint megnégyszereződik. A rapper kibámul a tömegre, ötezer potenciális fogyasztóra, profi bulizókra. Sose hallottak olyan zenét, ami ne lett volna minden ízében tökéletes. Vagy stúdióban kimunkált digitális CD-minőséget kaptak, vagy vérprofin kalibrált fuzz-grunge-ot az iparág legjobbjaitól, akik direkt ezért jöttek L.A. – be, és sikerült talpon maradniuk a klubok gladiátorporondján. Szusi K arcán öröm és rettegés vegyüléke ömlik szét. Most fel kell mennie a színpadra, és énekelni. A fortyogó biomasszának.

Hiro kiszáll és utat tör neki, ami elég könnyű. Aztán megtorpan. Ő megtette a maga részét. Nincs értelme több időt pazarolni erre a nyamvadékra, mikor odakint kószál Raven, aki intel szempontból sokkal több pénzt jelent. Úgyhogy Hiro visszasodródik a tömeg széléhez.

– Yo! Kardos ember – szólítja meg valaki.

Hiro megfordul, és egy zöld dzsekis, integető Enforcert lát. A köpcös fickó az a headsettel, aki a biztonságiakat vezényli.

– Lusta Dick – nyújt kezet a fickó.

– Hiro. – Kezet ráznak, és Hiro átad egy névjegyet. Semmi értelme keménykedni ezekkel a srácokkal. – Miben segíthetek, Dick?

Dick elolvassa a névjegyet. Egy picit erőltetettem udvarias, mint a katonák. Nyugodt, magabiztos, felnőttes, akár egy gimis fociedző.

– Maga itt a főnök? – kérdezi Lusta Dick.

– Fogjuk rá.

– Mr. Protagonist, pár perce hívást kaptunk egy ismerősétől, Y.T.-től.

– Mi a gond? Történt vele valami?

– Nem, a hölgy jól van. De emlékszik a rovarra, akivel korábban beszélt?

Hiro sose hallotta még a „rovar” szót ilyen szövegkörnyezetben, de azt tippeli, hogy Lagosra vonatkozik.

– Hogyne.

– Nos, mint azt Y.T. kisasszony jelezte, történt az illetővel valami. Gondoltuk, érdekelheti.

– Mi történt?

– Hm, inkább fáradjon velem. Könnyebb megmutatni, mint elmagyarázni.

Mikor Lusta Dick megfordul, elkezdődik Szusi K első száma. A rapper hangja kemény, feszült.

Szusi K-t látjátok itt közelről

Rappelni jött a nagy büdös életről

Minden városban ő az egyes nummer, a

Topnak a topja, ezt tudja minden numera

Tolja speckó fajint szavakkal

Nem a tipikus amcsi szarral

A haja akkora mint a galaxis

Bevállal fuzz-grunge haknit is

Hiro követi Lusta Dicket a bodegáknál terjengő félhomályig. Fent, a felüljáróhoz vezető töltésen alakok keringenek: zöld dzsekis Enforecerek egy különös attraktor körül.

– Vigyázva lépjen – mondja Dick, mielőtt elkezdene mászni. – Csúszik.

Tiszta románcról megy itt a duma

Hogy az ő, meg az én, meg a nő, meg a bula

Kőkeményen tolja az arcodba

Szusi K, a rapperek ostora

Bár japán, mindenki csak les rá bután

Mer’ angolja mint a propánbután

Letiporta nyelvével Kelet-Ázsiát

Nem kímél se brahmant se páriát

A töltés laza és kavicsos, egy kis eső is járhatatlanná teszi. Zsálya, kaktusz és gyom nő rajta, de mindegyik döglődik a légszennyezéstől.

Nehéz pontosan kivenni a dolgokat, mert odalent Szusi K összevissza ugrál a színpadon, és szédítő ütemben dobálja szupernóva jellegű frizuráját, ami szemcsés fénybe borítja a gyomokat és köveket, bizarr, kontrasztos diorámákká merevítve a pillanatokat.

Sararimanok tülekednek mint a traktor

Szusi K-ért, aki egy fúziós reaktor

Godzsiro a szörnyű tűzokádó sárkány

Azt mondja: ‘szlát, a konkurens láttán

A mutáns raptól lázban ég a város

Szusi K-ba befektetni nem annyira káros

A Nikkei indexet ő tuningolja

Sosincs besszbe, csak hosszba

Ha szeretnél sok husikát

Jegyezz gyorsan Szusi K-t

Lusta Dick komótosan tör felfelé a sárgás sárban, egy széles, mély keréknyom mentén, melyet másfél méterrel odébb egy vékonyabb kísér.

A keréknyom mélyebb lesz, ahogy haladnak előre. Mélyebb és sötétebb. Egyre kevésbé hasonlít egy motor nyomára, és egyre inkább olyan, mint valami sűrű fekete löttyöt tartalmazó csatorna.

Szusi K Amcsiba jött végre

A helyi rapperek nagy rosszkedvére

Nyivákol mind, hogy: na ne már!

Annyira májer vagy, hogy fáj!

USÁs rapperek sírva bömbölnek

Protekcionista intézkedést követelnek

Összefosódnak Szusi K-tól

Mert a közönség rá őrülten csapol

Durvás nagytöke áll mögötte

USÁs rappereket fenékbe töcskölte

Szusi K egy zenei tőzsdecápa

Ellenfeleit mind gallyra vágta

Forog a gép, pörög a biznisz

Nem lesz itt ám semmi hiszti

A domb tetején egy zseblámpás Enforcer járkál. A fény tompaszögben éri a földet, és keresőreflektorként lebbenti fel a sötétséget a töltés egyes részeiről. Hiro pont látja, hogy a fénykör egy pillanatra a keréknyomra esik, ami nyomban élénkvörös, oxigéndús vérfolyóvá változik.

Angolt tanul mint baromállat

Angolt és japánt kombinálgat

Mindenben pöpec és a nyelve bátor,

Így lesz a nemzetközi rajongótábor

Hongkongban is angolul beszélnek

Ugyanúgy kell ott a rap a népnek

Anglofonok szerte a világban

Rájönnek: van vér a pucánkban

Lesz nekünk saját rapsztárunk

Minden idegenszájút leszarunk

Lagos kiterítve hever a földön, a keréknyom pont a közepén halad át. Úgy bomlott ketté, mint a filézett lazac; nyílegyenes vágással nyitották fel, ami az ánuszánál kezdődik, és a szegycsontját kettészelve egészen az áricsúcsáig ér. Nem felszíni vágás: látszik, hogy több helyen egész a gerincig ér. A számítógépes modulokat rögzítő szíjak szépen kettéváltak a test hossztengelyénél, és a szerkezetek fele szanaszét hever a sárban.

A rádiók begolyóznak totál

Hogy a toptenben Szusi hol áll

Lever mindenkit marketingben

Nem marad senki a ringben

És kíméletlenül hozza a lét

A Szusi K részvényosztalék

17

Jason Breckinridge terrakotta színű blézert visel. A terrakotta Szicília színe. Jason még sohasem járt Szicíliában. Egy nap, ha jól viselkedik, talán eljut oda. Tízezer Omerta Pontot kell összegyűjtenie, hogy kiérdemelje az olaszországi hajóutat.

Ahhoz képest, hogy most kezdte, egész jól áll. A Nova Sicilia franchise megnyitásakor automatikusan 3333 pont került az Omerta-számlájára, amit egy nagy számítógép tárol Brooklynban. Ha hozzávesszük az egyszeri 500 pontos Tagsági Bonuszt, máris egész pofás az egyenleg.

Jason Chicago nyugati szélén nőtt fel, ami az ország egyik legkiterjedtebb franchise-gettója. Az Illinois Egyetem menedzsment szakán végzett 3, 6959-es átlaggal, a szakdolgozata címe az volt, hogy „Etnográfiai, számviteli és paramilitáris aspektusok a piacszerzésben”. A Nova Sicilia és Narkolumbia közti területszerző háborúról szólt, ami Jason szülőhelyén, Aurorában zajlott. A döglődő Narkolumbia-franchise-t bizonyos Enrique Cortazar vezette; Jason többször is beszélt vele telefonon, de személyesen sosem találkoztak.

Mr. Cortazar azzal járult hozzá az államvizsgát követő ünnepi hangulathoz, hogy felgyújtotta a Breckinridge-család furgonját és tizenegy géppisztolygolyót eresztett a házukba.

Szerencsére Mr. Caruso, aki a helyi Nova Siciliákat vezette, és lassan, de biztosan döngölte földbe Enrique Cortazart, megneszelte a készülő merényletet (talán lehallgatta Mr. Cortazar embereinek igen kezdetlegesen titkosított mobiltelefonjait), és idejekorán figyelmeztette Jason családját, így mire a golyók késő éjszaka becsapódtak, a család éppen ajándék pezsgőt kortyolgatott az Old Sicilia Inn-ben a 96-os útnál, öt mérfölddel odébb.

Az év végi állásbörzén persze Jason ügyelt rá, hogy odakeveredjen a Nova Sicilia pavilonjához, és köszönetet mondjon Mr. Carusónak, amiért megmentette a családját.

– Ugyammá, Jasie boy, szomszéd a szomszédnak, igaz-e? – mondta Mr. Caruso nyájasan, megcsapkodta Jason vállát és megnyomogatta dinnye méretű tricepszét. Jason kamaszkora óta lejött a szteroidról, de még mindig remek formában volt.

Mr. Caruso New York-i volt. Az ő pavilonja lett az egyik legnépszerűbb a börzén. A termet úgy rendezték be, mintha utcarészlet lenne: két, merőlegesen kereszteződő „főút” osztotta négy részre, a cégek és franchise-államok pavilonjai pedig az út mentén sorakoztak. A bürgerparkok a „lakónegyedekben” bújtak meg, Mr. Caruso Nova Siciliája pontosan a kereszteződésében magasodott. Friss diplomások tucatjai várakoztak ott interjúra, de Mr. Caruso felfigyelt a sor közepén álló Jasonra, odajött hozzá és megfogdosta a tricepszét. A többi végzős irigykedve bámult. Jason ettől kiválasztottnak érezte magát. Ezt szerette a Siciliában: személyesség, figyelem.

– Úgy terveztem, ide jelentkezem, meg természetesen Mr. Lee Hongkongjába, mert érdekel a technológia – felelte Mr. Caruso atyai kérdésére.

Mr. Caruso nyomatékosan megszorította a vállát. Hangja arról árulkodott, hogy a hír a lelkébe mart, de ezért még nem vette le a kezét Jasonról. Egyelőre.

– Hongkong. Minek menne egy okos fehér fiú egy szaros japcsi céghez?

– Nos, a szószorosértelmében nem japánok – magyarázta Jason. – Hongkongban jórészt kantoni...

– Japcsik – vágott közbe Mr. Caruso. – Tudod, miért mondom? Nem vagyok egy kibaszott rasszista, basszameg. De ezeknek a japcsiknak mi csak idegen disznók vagyunk, így hívnak minket. Idegen disznók. Na, erre mit mondasz?

Jason egyetértően kacagott.

– Azok után, hogy kihúztuk őket a szarból – folytatta Mr. Caruso. – Persze itt Amerikában mindenki idegen disznó, nem igaz, Jasie-kém? Mindenki máshonnan jött, kivéve a kurva indiánokat. Vagy a Dakota Nemzethez is jelentkezel?

– Nem, Mr. Caruso.

– Nagggyon helyes! Jól döntöttél. De kicsit eltértünk a tárgytól. Azt akartam csak mondani, hogy mivel mindenkinek megvan a maga egyedi etnikai és kulturális identitása, olyan szervezetet kell választanod, mely tiszteli és támogatja a te sajátos identitásodat és harmonikus, hatékony egészbe illeszti, capisce?

– Igen, értem, mire gondol, Mr. Caruso.

Mr. Caruso időközben ballagni kezdett a többi pavilon felé a lehetőségek metaforikus főútján, és Jason követte.

– Na, és tudsz olyan szervezetet, mely megvalósítaná ezt az ideált, Jasie boy?

– Hát...

– Nem az a kibaszott Hongkong, erről biztosítlak. Az azoknak a fehéreknek van, akik sárgák akarnak lenni, tudtad? Te nem akarsz sárga lenni, mi?

– Hehe. Nem, Mr. Caruso.

– Tudod, mit hallottam? – Mr. Caruso elengedte Jason vállát, és egész közel állt hozzá, hogy mellkasuk majdnem összeért. Szivarja tüzes nyílként suhant el gesztikulálás közben Jason füle mellett. Ez volt a beszélgetés bizalmas része, egy kis férfias anekdotázás. – Ha Japánban elcseszel valamit, tudod, mi van? Le kell vágnod az egyik ujjadat. Sitty, annyi. Isten bizony. Nem hiszed?

– De elhiszem. De ez nem mindenhol van így, csak a jakuzáknál. A japán maffiánál.

Mr. Caruso hátradobta a fejét és felkacagott, aztán újra átkarolta Jasont.

– Tetszel nekem, te Jason, nagyon tetszel – mondta. – Szóval a maffiánál. Mondd csak, Jason, hallottál már olyasmit, hogy amit mi itt csinálgatunk, esetleg „szicíliai jakuzának” neveznék? He?

Jason felnevetett.

– Nem, uram.

– És tudod, miért? Tudod? – Mr. Caruso elérkezett mondandójának kulcspontjához.

– Miért, uram?

Mr. Caruso hátraarcot csinált. A főúton végigtekintve egyenesen ráláttak Enzo bácsi hatalmas képmására, ami szabadságszoborként magasodott a kereszteződésben.

– Mert csak egy van belőle, fiam. Csak egy. És te is a része lehetsz.

– De annyira kemény a verseny...

– Micsoda? Idehallgass! Neked majdnem négy egész az átlagod! Lenyomsz mindenkit, fiam!

Mr. Caruso a többi franchise-szervezőhöz hasonlóan hozzáfért a Védnethez, amivel a Nova Sicilia nyilvántartotta a „védelmi zónákat”. Visszavitte Jasont a pavilonhoz – közvetlenül a sorban álló szerencsétlenek mellett; Jasonnek ez különösen tetszett –, és beléptek a hálózatba....csak régiót kellett választania.

– Az egyik bácsikámnak autókereskedése van Dél-kaliforniában – töprengett. – Úgy tudom, ez feljövőben levő terület, és...

– Rengeteg potenciális védelmi zóna! – rikkantotta Mr. Caruso, miközben enyhén teátrálisan csépelte a billentyűzetet. Elfordította a monitort, hogy Jason is lássa Los Angeles térképét, amelyen hemzsegtek a gazdátlan területeket jelző vörös foltok. – Válassz, Jasie boy!

Jason Breckinridge azóta az 5328-as számú Nova Sicilia menedzsere a Los Angeles-i völgyben. Minden reggel felveszi elegáns, terrakotta színű pulóverét, beszáll az Oldsmobileba, és munkába indul. A fiatal vállalkozók többnyire BMW-vel vagy Acurával járnak, de az a szervezet, amihez Jason tartozik, ad a hagyományokra és a családi értékekre, nem dől be a csillogó-villogó importtermékeknek. „Ha Enzo bácsinak jó egy amerikai kocsi, akkor...”

Jason blézerének az elején a Maffia hímzett logója díszeleg. A logóba egy „G” betűt csempésztek, ami „Gambino”-t jelent: ez a részleg intézi a Los Angeles-i környék pénzügyeit. A logó alatt a tulajdonos neve olvasható: „Jason (Vasgyúró) Breckinridge”. A becenevet Mr. Carusóval találták ki még az illinois-i állásbörzén. Mindenki kap becenevet, ez hagyomány, amit büszkén ápolnak. A becenév elárul valamit a viselőjéről.

Jasonnek, mint franchise-menedzsernek az a feladata, hogy helyi szintű szerződéseket kössön. Minden reggel leparkolja az Oldsmobile-t az iroda előtt és gyakorlottan eliszkol a páncélozott ajtóig, nehogy a narkolumbiai orv-lövészek leszedjék. Ez persze nem akadályozza meg őket, hogy időnként rálőjenek a franchise fölé magasodó Enzo bácsi-szoborra, de ezek a monstrumok elképesztően jól bírják a terhelést.

Miután bejutott a munkahelyére, Jason felmegy a Védnetre. A gép automatikusan kilistázza az elintézésre váró feladatokat. Jasonnak annyi a teendője, hogy mindegyik feladatra találjon estig egy szakembert. Ha valamelyikre nem sikerül, akkor neki kell megcsinálnia, így vagy úgy, de a feladatokat el kell végezni. A munkák nagy része egyszerű kiszállítás, amit Kurírok kapnak. Vannak pénzbehajtási ügyek: adósok, akik késnek a részlettel, vagy franchise-ok, akik a védelmüket a Nova Siciliára bízták. Ha első figyelmeztetésről van szó, Jason szeret maga beugrani, csak hogy megmutassa, az ő szervezete közvetlen, emberközeli stílusban, a mikromenedzsment elvei alapján kezeli a tartozásos ügyleteket. Ha második vagy harmadik figyelmeztetésről van szó, általában a Paeppe-A-Ver Internationalt bízza meg, egy rendkívül hatékony pénzbehajtó céget, amiben sosem kellett csalódnia. Időnként becsúszik egy-egy H Kód is. Jason utálja a H Kódokat; ezek a társadalom végső erkölcsi rothadásának a jelei. De ezeket általában a területi központból intézik, és Jasonnak csak egy kis rendrakás, PR-kozmetika marad.

Jason ma reggel különösen jól néz ki, az Oldsmobile politúrján csúszkál a napfény. Mielőtt bemegy az irodába, felvesz a földről két elszórt hamburgerpapírt. Pokolba az orvlövészekkel; Enzo bácsi állítólag a közelben van, és sose lehet tudni, mikor fordul be limuzinflottájával és páncélozott furgonjaival, hogy kezet rázzon a személyzettel.

Jason ma késő estig benn marad, addig húzza az igát, amíg Enzo bácsi gépe hivatalosan is felszállt.

Bejelentkezik a Védnetre. Szokás szerint előugrik egy közepes méretű feladatlista. A franchise-ok közti üzletelés ma feltűnően gyér, az Enzo bácsi érkezésétől rettegő összes helyi menedzser lázasan sikálja és rendezgeti a saját kis részlegét. Az egyik feladat viszont vörössel íródik ki: prioritásos meló.

A prioritásos meló furcsa állatfaj. Tulajdonképpen a munkamorál hanyatlásának a jele. Minden munka prioritásos. De időről időre becsúszik valami, ami tényleg nem tűr halasztást, és tökéletesen kell megcsinálni. Jason helyi menedzserként nem hívhat le prioritásos munkákat, felsőbb szintről direkt ide kell kiutalniuk.

A prioritásosak többsége H Kód. De Jason megkönnyebbülten konstatálja, hogy ezúttal sima kiszállításról van szó. Dokumentumokat kell elvinni az irodájából a 4649-es Nova Siciliába, ami délen van, a város peremén.

Messze délen. Comptonban. Compton egy tűzfészek: nyüzsögnek a narkolumbiaiak és uzis rasztafárik.

Compton. Mi a francnak kell egy comptoni irodába az ő aláírt pénzügyi jelentése? Inkább azzal kéne foglalkozniuk, hogy H Kódokat eresszenek a konkurenciára.

Igaz, ami igaz, Comptonban van egy igen serény IfiMafi (Ifjú Maffia) csoport, aminek sikerült kikergetnie az összes narkolumbiait, és védelem alá helyezte a környéket. Az utcán újra feltűntek a nyugdíjasok. A gyerekek vidáman várják az iskolabuszt és ugróiskolát játszanak a vérmosta járdákon. Példamutató vállalkozás ez; ha itt sikerült, bárhol sikerülhet.

Enzo bácsi személyesen gratulál nekik körútja során.

Ma délután.

És a 4649-es lesz az állomáshelye.

Szédítő perspektívák.

Jason prioritásos megbízást kapott, hogy elvigye a pénzügyi jelentéseit abba a franchise-ba, ahol ma délután Enzo bácsi szürcsölgeti az eszpresszóját!

Enzo bácsi érdeklődik Jason iránt.

Mr. Caruso említette, hogy vannak komoly kapcsolatai, de tényleg ilyen komolyak lennének?

Jason hátradől ízlésesen barna bőrszékében és ábrándozik. Pár nap múlva talán már egy egész régiót igazgat, vagy még annál is többet.

Egy biztos: ezt a kiszállítást nem bízhatja Kurírra, valami deszkás punkra. Ő maga fog elpöfögni Comptonig, hogy leadja a paksamétát.

18

Egy órával a leadási idő előtt érkezik. Fél órával korábban akart, de amikor beért Comptonba – hallott már a helyről, de azért így élőben nagyon durva –, hajtani kezdett, mint a meszes. A csóró franchise-ok valamiért telerakják a logóikat rikító, visszataszító sárgákkal, úgyhogy az Alameda Street már messziről felismerhető, mint egy hatalmas, radioaktív vizeletcsík. Jason egyenesen középre igazítja a kocsit, fittyet hányva a sávjelzésekre meg a közlekedési lámpákra, és beletapos a gázba.

A legtöbb sárga logos franchise valami kétes hírű cég, mint az Uptown, Narkolumbia, Kajmán Onshore, Metanázia, Sitt. De több helyen Nova Sicilia konzulátusok magasodnak ki a mocsokból, mint mocsárban a sziklatömbök: diadalmasan emlékeztetnek rá, milyen komoly erőfeszítéseket tesz a Maffia, hogy eltakarítsa a nyomasztóan kemény Narkolumbiát.

Azok a profitra éhes szerencsétlenek, akiknek sikerült összekaparniuk egymillió jent egy narkolumbiai licencre, és kell nekik valamilyen – mindegy, milyen – ingatlan, amit kijelölhetnek konzulátusnak, olyan telkeket vásárolnak fel, ahová még a Sitt sem merészkedne. Ezek a helyi konzulátusok a profitjuk nagy részét Medellínbe utalják licencdíjként, és alig marad nekik valami, amiből gazdálkodhatnak.

Páran próbálnak ügyeskedni; belegyűrnek a zsebükbe néhány bankjegyet, amikor bohón azt hiszik, nem figyel a biztonsági kamera, aztán elrohannak a legközelebbi Kajmán Onshore-ba vagy Alpokba, amik úgy nyüzsögnek errefelé, mint legyek a sündisznótetemen. De ezek az ügyeskedők hamar megtanulják, hogy Narkolumbiában gyakorlatilag mindenért halálbüntetés jár, bíróságok pedig nemigen léteznek, csak helikopteres ítéletvégrehajtó kommandók, amelyek éjjel-nappal felbukkanhatnak és ott helyben átfaxolhatják a könyvelést a Medellínben gubbasztó, hírhedten kukacos számítógépnek. Kevés dolog annyira kellemetlen, mint amikor valakit kirángatnak a cége épületéből és falhoz állítják hátul, ahhoz falhoz, amit saját kezével épített.

Enzo bácsi számításai szerint a lojalitást és hagyományos családi értékeket hangsúlyozó Maffia az ilyen leendő vállalkozók nagy részét el tudja majd csábítani, mielőtt narkolumbiai állampolgárok lennének.

Ezért tűnik fel Compton felé egyre több maffiás óriásplakát. Jasont minden saroknál Enzo bácsi sugárzó mosolya fogadja. Enzo bácsi általában fiatal, jóltáplált fekete srácot karol át, feje fölött valami szlogen virít: A MAFFIA – BARÁT A CSALÁDBAN!, SZOLGÁLSZ ÉS VÉDÜNK, valamint ENZO BÁCSI FELEJT ÉS MEGBOCSÁT! Ez utóbbinál Enzo bácsi egy tinédzsert karol át, és homlokráncolva magyaráz neki, mint egy rakoncátlan unokaöccsnek. A kép arra céloz, hogy a kolumbiai és jamaikai cégeknél szinte minden kihágásért rögtön lemészárolnak. MEGÁLLJ, KOMÁM! Enzo bácsi feltartott kézzel állít meg egy Uzit markoló latinót; mögötte a legkülönfélébb etnikumokhoz tartozó gyerekek és nagymamák állnak, baseballütőkkel és serpenyőkkel felszerelkezve.

A narkolumbiaiak továbbra is rajta tartják a kezüket a kokainon, de ha a Nippon Pharmaceuticals beindítja nagy szintetizáló üzemét Mexicaliban, ez sem számít többé. A Maffia számítása szerint a vállalkozni akaró tinédzserek, ha egy kis eszük is van, az óriásplakátok hatására alaposan elgondolkodnak. Miért jó, ha a saját beledre fellógatva pusztulsz el egy TurbóKioszk mögött, amikor felvehetsz egy ropogós terrakotta blézert és egy joviális família tagja lehetsz? Főleg most, hogy vannak fekete, latino és ázsiai kapók is, akik tiszteletben tartják sajátos kulturális identitásodat? Hosszú távon Jason egyértelműen a Maffiára fogadna.

Rövid távon viszont a fekete Oldsmobile mozgó céltábla ezen a környéken. Compton a legmocskosabb hely, amit Jason valaha látott. Leprások sütögetnek kutyahúst lángoló kerozinos hordók fölött. Hajléktalanok tolják a talicskáikat, tömve a csatornából kihalászott millió- és milliárddolláros bankjegyekkel. Háztömbnyi hosszan darabos, lucskos csíkok kenődtek az útra, elütött tetemek – a méretük alapján csak emberek lehetnek. Égő úttorlaszok. Sehol egy franchise. Az Oldsmobile puffogó hangokat ad. Jason képtelen rájönni, miért, aztán látja, hogy lőnek rá. Még jó, hogy a nagybátyja rábeszélte, hogy teljes páncélozást kérjen! Mikor erre rájön, egész vidám lesz. Micsoda buli! Itt furikázik az Oldsszal, és ezek a mocskok hiába lődöznek rá!

A 4649-es franchise körüli háztömbökben minden utca páncélozott maffia-furgonokkal van lezárva. A kiégett házak tetején fekete ruhás alakok járkálnak kétméteres mesterlövész-puskákkal; a hátukon a MAFFIA felirat világít húszcentis, fluoreszkáló betűkkel.

Ez az, gyerekek. Itt a kraft.

Amikor Jason az ellenőrzőponthoz gurul és lefékez, egy másodperccel később kapcsol csak, hogy egy távirányításos repeszakna fölött áll. Ha netán kiderülne róla, hogy nem jó arc, abban a pillanatban fémgejzírt robbantanak a kocsija közepébe. De ő jó arc. Velük van. Prioritásos küldeményt hoz, ott figyel mellette az ülésen, szépen egy dossziéba rendezve.

Jason letekeri az ablakot, és egy biztonsági tiszt rögtön ráirányítja a retinaszkennert. Nem hülyéskednek itt papírokkal. Egy századmásodperc alatt kiderítik, ki vagy. Jason nekidől a fejtámlának, maga felé fordítja a belső visszapillantót, és ellenőrzi a frizuráját. Nem is rossz.

– Pajtás – szólal meg a biztonsági –, nem vagy a listán.

– Dehogynem – néz fel Jason. – Ez egy prioritásos küldemény. Itt vannak a papírok mellettem.

Átadja a Védnet-megbízás nyomtatott változatát. A biztonsági őr megnézi, morog valamit, aztán visszavonul az antennákkal teletűzdelt páncélfurgonba.

Nagyon, nagyon hosszú ideig nem történik semmi.

Aztán egy férfi közeledik a Maffia-franchise és a külső barikád közti senkiföldjén. Úgy vág át az elszenesedett téglák és elektromos vezetékek dzsumbuján, mint Krisztus a Genezáreti-tavon. Az öltönye éjfekete, makulátlan. A haja is. Nincsenek körülötte biztonságiak. Ennyire profi a barikádőrség.

Az ellenőrzőpontnál levő biztonságiak kihúzzák magukat, megigazítják a nyakkendőjüket és a kézelőjüket. Jason szeretne kiszállni golyóhorzsolta kocsijából, hogy ő is illendően üdvözölje a fickót, bárki is az, de nem tudja kinyitni az ajtót, mert egy nagydarab katona áll előtte és épp a kocsi tetejét használja tükörnek.

Aztán az öltönyös egyszer csak ott terem.

– Ez az? – kérdezi egy biztonságitól.

Az őr pár másodpercig Jasonra néz, mintha nem hinne a szemének, aztán a fekete öltönyösre pillant és bólint.

Az öltönyös biccent, megigazítja a kézelőgombjait, körbefordítja a fejét, a tetőn tanyázó mesterlövészekre pillant; Jasont viszont kerüli a tekintetével. Aztán előrelép. Az egyik szeme üvegből van, és másfele néz, mint a másik. Valójában most nem is Jasont nézi. Vagy mégis. De nem. Lehetetlen megállapítani, melyik az igazi. Jason lemerevedik, mint kiskutya a mélyhűtőben.

– Jason Breckinridge – mondja a félszemű.

– A Vasgyúró – teszi hozzá Jason.

– Kuss. Arra kérlek, hogy a beszélgetés hátralevő részében végig kussolj. Amikor elmondom, mit rontottál el, ne sajnálkozz, mert tudom, hogy sajnálod. És amikor elhúzol innen, ne hálálkodj, hogy még élsz. Ne is köszönj.

Jason bólint.

– Ne is bólogass, mert az is idegesít. Nézz mereven előre és fogd be a pofád. A következő a helyzet. Ma reggel kaptál egy prioritásos munkát. Nagyon egyszerű munka volt. Annyit kellett volna tenned, hogy elolvasod a kibaszott leírást. De nem olvastad el azt a szart. Elhatároztad, hogy majd egyedül megcsinálod. Világosan le volt írva, hogy ezt ne tedd.

Jason tekintete az anyósülésen heverő papírhalom felé rebben.

– Az a sok szar – int a férfi –, nem érdekel senkit. Senkit sem érdekelsz itt, sem a bivalybaszott mocskos kis franchise-od kint a nagy büdös semmiben. Minket egyedül a Kurír érdekelt volna. A leírásban világosan benne volt, hogy ezt a szállítmányt egy adott Kurírra kell bízni. A te területeden dolgozik és Y.T. a neve. Enzo bácsi kedveli Y.T.-t. Szeretne személyesen találkozni vele. De te elcseszted, így Enzo bácsi kívánsága nem teljesülhetett. Tudod, milyen szörnyűség ez? Micsoda szégyen? Milyen hihetetlenül elbaltáztad, Vasgyúró? A franchise-odnak annyi. De a seggedet még elhúzhatod innen, mielőtt beleköltöznek a patkányok.

19

– Ezt nem karddal csinálták – mondja Hiro. Furcsa, de nem érez döbbenetet Lagos hullája láttán. Később, amikor hazamegy és lefekszik, valószínűleg csomagban, sűrítve zúdulnak majd rá az érzelmek. De most a jelek szerint agya analitikus része lekapcsolódott a testéről, mintha valami drogot szedett volna. Ugyanolyan nyugodt, mint Lusta Dick.

– Igen? Honnan veszi? – néz rá a biztonsági főnök.

– A kard gyorsan vág. Egy suhintás, és annyi. Akit karddal ölnek meg, az nem így néz ki.

– Tényleg? Sok embert ölt már meg karddal, Mr. Protagonist?

– Igen. A Metaverzumban.

Egy ideig állnak és nézik.

– Ez nem suhintásnak tűnik. Mintha erőből csinálták volna – szólal meg Lusta Dick.

– Raven elég erős lehet.

– Eléggé.

– De nem láttam nála fegyvert. A Cripsnél megmotozták, és nem volt nála semmi.

– Akkor biztos kölcsönkért egyet – mondja Dick. – Ez a rovar összevissza járkált, maga is látta. Végig figyeltük, mert féltünk, hogy Raven nekiesik. Állandóan járkált, és valami magas helyet keresett.

– A kémszerkentyűkhöz – bólint Hiro. – Minél magasabbról néz le, annál több az adat.

– Végül itt a töltésen állt meg. Az elkövető a jelek szerint észrevette valahogy.

– A por – mondja Hiro. – Figyelje a lézert.

Odalent Szusi K megtántorodik, mert fejbe dobják egy sörösdobozzal. Lézer-fénykéve söpör végig a töltésen; a felszálló porban tisztán kivehetők a sugarak.

– A rovar, ahogy maga mondja, lézerezett. Amint feljött ide...

– Láthatóvá vált – fejezi be Dick.

– Raven pedig üldözőbe vette.

– Azt azért nem tudjuk, ő volt-e – helyesbít Dick. – Tudnom kéne, hogy ez itt – a hulla felé int – csinált-e bármit, amitől Raven fenyegetve érezhette magát.

– Mi ez, csoportterápia? Kit érdekel, mit érzett Raven?

– Engem – feleli a biztonsági főnök nagyon határozottan.

– Lagos sima moszkitó volt. Információszivacs. Nem hinném, hogy bevetésre küldték volna... vagy ha küldték is néha, aligha ilyen maskarában.

– Akkor maga szerint mitől lett Raven olyan ideges?

– Gondolom, nem szereti, ha figyelik – mondja Hiro.

– Aha – néz rá Dick. – Erre nem árt emlékezni.

Dick a fülére teszi a kezét, hogy jobban hallja a fejmikrofont.

– Y.T. látta az esetet? – kérdezi Hiro.

– Nem – mormogja Dick pár másodperccel később. – De azt látta, hogy Raven elhagyja a helyszínt. Azóta követi.

– Követi?! Minek?

– Hát mert maga utasította. Vagy valami ilyesmi.

– Azt nem gondoltam, hogy elmegy vele.

– Hát, arról mindenesetre nem tud, mit csinált Raven – jegyzi meg Dick. – Pont most telefonált, hogy a fickó a kínai negyed felé tart. – Lusta Dick nekiiramodik és felfut a töltés tetejére. Két Enforcer-kocsi parkol fent.

Hiro elindul utána. A lábizma a kardvívásnak hála fantasztikus állapotban van, be is éri Lusta Dicket még a kocsik előtt. Mikor a sofőr kinyitja a központi zárat, Hiro bevágódik a hátsó ülésre, Dick pedig az anyósülést foglalja el. Miután beült, hátrafordul és fásult pillantást vet Híróra.

– Jól fogok viselkedni – ígéri Hiro.

– Csak annyit akartam...

– ...mondani, hogy ne baszakodjak Ravennél.

– Pontosan.

Lusta Dick egy ideig még Hiróra szegezi a tekintetét, aztán megfordul és int a sofőrnek. Aztán türelmetlenül kiránt egy két és fél méteres papírcsíkot a műszerfalon levő nyomtatóból és böngészni kezdi.

A papírcsíkon Hiro több képet is megpillant a kecskeszakállas Crips-vezérről, akivel Raven korábban tárgyalt. A papíron az a név ismétlődik, hogy „T-Bone Murphy”.

Van kép Ravenről is. Valami filmkocka, nem rendőrségi fotó. Rettenetes minőségű. Valami fényerősítő optikával csinálták, ami elmossa a színeket és mindent hihetetlenül szemcséssé változtat. Mintha utólag is babráltak volna vele, hogy élesebb legyen, de ettől csak még szemcsésebb lett. Egy alak épp motorozik rajta; a rendszámtábla elmosódott kis négyszög, ami alig látszik a hátsó lámpa fénykörében. A gép élesen oldalra dől, az oldalkocsi tíz-tizenöt centire emelkedik a földtől. A vezetőnek nincs nyaka; a feje, pontosabban a fekete paca, ami feltételezhetően a feje, egyre szélesebbé válik, aztán átalakul a vállává. Tuti Raven az.

– Mit keres ott T-Bone Murphy? – kérdezi Hiro.

– Üldözi – feleli Dick.

– Kit? Ki?

– Az nem teljesen világos. A maga Y.T.-je nem egy szakkommentátor. Annyit sikerült kihámoznunk, ki akarták nyírni egymást – mondja Dick. Kicsit álmatagon beszél; valószínűleg közben folyamatosan kapja a híreket a headsetjén.

– A koncerten még sefteltek valamit – mondj a Hiro.

– Akkor nem lep meg, hogy most ölik egymást.

Kis idő elteltével, amikor beérnek a városba, a „T-Bone és Raven show” lokális változata átváltozik a „Keresd a mentőt!” című játékká. Pár utcánként felbukkan egy csapat rendőr és mentős, szirénák villognak, recsegnek a rádiók. Nem kell mást tenni, csak egyik csapattól a másikig menni.

Az első csoportosulásnál egy Crip hullája hever a járdán. Két méter széles vércsík vezet átlósan az aszfalton egy lefolyóig. A mentősök körben álldogálnak, cigarettáznak és papírpohárból szürcsölik a kávét. Várják, hogy az Enforcerek végezzenek a méricskéléssel és fotózással, ők meg elszállíthassák a testet. Nincsenek infúziós csövek, se szétszórt nejlonok vagy orvosi táskák; még próbálkozni se kellett.

Két sarokkal lejjebb jön a következő szirénakonstelláció. A mentősök épp egy felfújható sínt igazítanak egy MetaCop lába köré.

– Elütötték. Motorral – jegyzi meg Lusta Dick, és ingatja a fejét. Az Enforcerek mindig is szánakozó megvetéssel kezelték a MetaCopokat.

Lusta Dick végül átdugja a rádióját a műszerfalra, hogy mindenki hallja.

A motorosnak már se híre, se hamva, a környék zsarui leginkább a romok eltakarításával foglalkoznak. De nemrég értesítették őket, hogy egy motoros többedmagával elkezdett feltúrni egy komlóföldet.

– Három utcára innen – mondja Dick a sofőrnek.

– Komlóföld? – néz Hiro.

– Ismerem a helyet. Egy mikroültetvény – mondja Dick. – Maguknak termesztik a komlót, a gyár mellett közvetlenül. Szerződésük van valami kertészeti céggel. Kínai parasztok, akik güriznek nekik.

A rendfenntartók közül ők érnek oda először. Rögtön egyértelmű, miért pont ide csalta Raven az üldözőit: a komlóültetvényen rengeteg a fedezék. A komló sűrű, virágzó kúszónövény, ami hosszú bambuszrudakból összeállított lugasokon nő. A lugas két és fél méter magas, semmit sem lehet látni mögötte.

Hiróék kiszállnak a kocsiból.

– T-Bone! – bömböli Lusta Dick.

Valaki angolul felkiált a mező közepén:

– Erre! – De nem Dicknek válaszol.

Óvatosan belépnek a lugasok közé. Elborítja őket az erős, gyantaszerű szag. Marihuánára emlékeztet; drága söröknek van ilyen illata. Dick int Hirónak, hogy maradjon hátul.

Más körülmények között Hiro így is tenne. Elvégre félig japán, és adott körülmények között tiszteli és elismeri az autoritást.

De jelen körülmények nem tartoznak ezek közé. Ha Raven a közelébe jön, Hiro megismerteti a katanájával. És ha erre sor kerül, jobb, ha Dick nincs a környéken, mert egy óvatlanabb kardlendítésnél elveszítheti valamelyik végtagját.

– Hé, T-Bone! – üvölti Dick. – Itt vannak az Enforcerek! És kurva dühösek! Gyere elő, bazmeg! Elég ebből!

T-Bone, legalábbis Hiro rá gyanakszik, rövid géppisztolysorozattal felel. A torkolattűz hirtelen bevilágítja a fél lugast, mint valami stroboszkóp. Hiro a vállát előredobva a földre veti magát, belefúrja magát a puha földbe, és pár másodpercig úgy marad.

– Basszameg! – mondja T-Bone csalódottan. „Basszameg”-ében ugyanakkor igen erős idegesség, és nem kevés félelem érződik.

Hiro guggoló helyzetbe emelkedik és körbenéz. Dicknek és a többi Enforcernek nyoma sincs.

Átverekszi magát a lugason egy másik ösvényre, ami közelebb van az akcióhoz.

A másik Enforcer, a sofőr is itt van, tíz méterrel előrébb, Hirónak háttal. Hátrapillant Hiro felé, aztán visszafordul és ott is észrevesz valakit – Hiro nem látja, hogy kit, mert a fickó pont útban van.

– Mi a fasz – szólal meg az Enforcer.

Aztán ugrik egyet, mintha ráijesztettek volna, és valami történik a hátával.

– Mi az? – kérdezi Hiro.

Az Enforcer hallgat. Próbál megfordulni, de valamiért nem sikerül neki. Rázkódni kezdenek mellette a komlóindák.

Az Enforcer megremeg és tántorogni kezd.

– Tűnés – mondja hangosan, csak úgy magának. Nekiiramodik, távolodni kezd Hirótól. A másik fickó, akit az Enforcer meglátott, közben eltűnt. Az Enforcer furcsa, merev tartásban rohan, leszorított kézzel. Zöld széldzsekije furán áll a vállán. Hiro követi. Az Enforcer a kijárat felé galoppozik, ahol már látszik az utcalámpák fénye.

Mikor Hiro kiér, a fickó már az utca közepén jár, és falra erősített képernyő kékes fényében fürdik. Apró, tipegő lépésekkel forog körbe és körbe, és állandóan elveszti az egyensúlyát. Halkan, nyugodtan nyögdécsel, ami furcsa gurgulázással párosul, mintha tele lenne a torka slejmmel.

Miközben az alak tovább forog, Hiro észreveszi, hogy fel van szúrva egy kétméteres bambuszrúdra. A rúd fele elöl áll ki, a fele hátul. A hátsó rész vértől és ürülékfoszlányoktól sötétlik, az elülső fele tiszta, sárgászöld. Az Enforcer tétován fogdossa az elülső részt, próbál megbizonyosodni arról, mit is lát. Aztán a hátsó rész nekiütközik egy parkoló kocsinak, és vékony, csirkeaprólékra emlékeztető csíkot spriccel szét a polírozott csomagtartón. Megszólal a riasztó. Az Enforcer meghallja a sivítást és megfordul.

Az utolsó jelenet, amit Hiro lát, a fickó, amint a neonfényben pulzáló utcán rohan a kínai negyed központja felé és rettenetes, artikulátlan hangon jajgat, ami disszonáns dalban egyesül a riasztó vijjogásával. Hiro úgy érzi, valami felszakadt a világ szövetében és ő a szakadás felett lóg, egy olyan helyre bámul, aminek a létezéséről sosem akart tudni. A biomassza mélye.

Előhúzza a katanát.

– Dick! – bömböli. – A fazon lándzsákat dobál! És profin! A sofőr megsérült!

– Oké! – üvölti vissza Dick.

Hiro visszamegy a legközelebbi ösvényre. Jobbról hangot hall, és a katanával utat vág magának a szomszéd sorig. Nem kellemes hely ez, de még mindig jobb, mint az utcán ácsorogni a képernyő túlvilági fényében.

Az ösvény végén áll valaki. Hiro felismeri fura fejformájáról: egyre szélesedik, míg el nem éri a nyakát. Egy bambusznádat tart a kezében, amit a lugasról tört le.

Raven megsimogatja a bambuszt, mire leesik a vége. Valami villan a kezében, nyilván egy kés. Éles szögben levágta a nádszál végét, hogy dárda legyen belőle.

Kecsesen dobja el; könnyed és gyönyörű a mozdulat. A dárda eltűnik, mert egyenesen Hiro felé tart.

Hirónak nincs ideje felvenni a támadóállást, de ez nem gond, mert már megtette. Ha katanát érez a kezében, automatikusan beáll, mert fél, hogy elveszti az egyensúlyát és levág magáról valamit. A lábak párhuzamosak és pontosan előre mutatnak, jobb láb a bal előtt, katana az ágyéknál, mintha a fallosz folytatása lenne. Hiro megemeli a pengét és lapjával megcsapja a dárdát, leheletnyit eltérítve a pályájáról; a dárda pörögni kezd és leheletnyivel elkerüli Hiro vállát, aztán beleáll az indák szövedékébe. A vége felcsapódik, nekivágódik a levélfalnak, kitép néhány levelet, végül megállapodik. Nehéz és nagyon gyors.

Raven eltűnt.

Emlékeztető: Raven talán nem számított rá, hogy még ma egyedül elintéz egy csapat Cripet és Enforcert, de annak mindenesetre nem érezte szükségét, hogy pisztolyt hozzon magával.

Pár sorral odébb felugat egy gépfegyver.

Hiro elég sok időt töltött támadóállásban, a történteken meditálva. Átkaszabolja magát a szomszédos ösvényre és megindul a torkolattűz felé.

– Erre ne lőj, T-Bone! – bömböli. – Veled vagyok!

– Lándzsát dobott rám az a mocskos köcsög! – panaszolja T-Bone.

Ha valaki páncélt visel, egy lándzsatalálat nem olyan komoly dolog.

– Nem baj, felejtsd el – mondja Hiro. Egy csomó lugason kell átverekednie magát T-Bone-ig, de ha a fickó közben folyamatosan beszél, nem lesz nehéz.

– Egy Crip nem felejt – mondja T-Bone. – Te vagy az?

– Nem – feleli Hiro. – Még nem vagyok ott.

Elindul, majd egy pillanat alatt félbeszakad egy géppisztolysorozat. Csönd. Hiro átkaszabolja magát a következő ösvényre, és majdnem széttapossa T-Bone levágott kezét. A merev mutatóujj egy MAC-n ravaszvédőjébe kapaszkodik.

T-Bone többi része két sorral arrébb található. Hiro megáll és átkukucskál az indákon.

Raven az egyik legnagyobb ember, akit Hiro hivatásos sporteseményeket leszámítva látott. T-Bone vadul hátrál előle, Raven viszont pár magabiztos lépéssel beéri, és nagy ívben meglendíti az egyik kezét. Hirónak nem kell meresztenie a szemét, anélkül is tudja, hogy kés van nála.

Úgy tűnik, T-Bone megússza egy visszavarrt kézzel és némi rehabilitációval, mert így nem lehet leszúrni senkit, aki páncélt visel.

T-Bone üvölt.

Aztán rángatózni kezd Raven kezén. A kés áthatolt a golyóálló anyagon, és Raven most ugyanúgy akarja kibelezni T-Bone-t, mint Lagost. De a kése – vagy mi a franc az – nem viszi az anyagot; ahhoz elég éles, hogy áthatoljon rajta, ami eleve lehetetlen, de hasítani nem tud.

Raven kihúzza a fegyvert, fél térdre ereszkedik, és nagy, elnyújtott ellipszist ír le T-Bone combja között. Aztán átugorja az összecsukló testet és futásnak ered.

Hirónak valami azt súgja, hogy T-Bone-nak vége, úgyhogy követi Ravent. Nem elfogni akarja, inkább csak szeretné pontosan tudni, mikor, merre jár.

Több lugason kell átvágnia magát, és nagyon hamar szem elől téveszti a nagydarabot. Talán jobb lenne megfordulni és minél gyorsabban eliszkolni, gondolja hirtelen.

Aztán mély, elnyújtott motorberregés hallatszik. Hiro rohanni kezd a legközelebbi kijárat felé, csak hogy még utoljára lássa.

Éppen csak sikerül, de nem lát sokkal többet, mint azon a nyomtatott fotón. Raven bömbölő motorral távozik, közben megfordul és Hiróra néz. Pont egy lámpaoszlop alatt, úgyhogy Hiro meglátja az arcát. Ázsiai. Vékony, hosszú bajsza az álláig ér.

Egy másik Crip ront elő valahonnan, egy másodperccel Hiro után. Pillanatra lassít, hogy felmérje a helyzetet, aztán nekiront a motornak, mint egy bőszült hátvéd. És közben bőmből, mint valami középkori harcos.

Lusta Dick nagyjából a Crippel egy időben kerül elő, és mindkettejüket üldözőbe veszi.

Raven mintha észre sem venné a mögötte loholó Cripet, de utólag nyilvánvaló, hogy a visszapillantóból már kezdettől figyelte. Amikor a fickó a közelébe ér, Raven egy pillanatra elengedi a gázt, és hátradobja az öklét, mintha szemetet dobna el. Úgy kapja telibe a Crip arcát, mint egy ágyúból kilőtt mélyhűtött sonka. A fickó feje hátracsapódik, a teste felemelkedik az aszfaltról, félfordulatot csinál, aztán nekicsapódik az útnak. A tarkója éri először a földet, és nagyot puffan. Irányított esésnek tűnik, bár akkor is jórészt reflexnek kell lennie.

Lusta Dick lelassít, megfordul, és Ravennel mit sem törődve letérdel a Crip mellé.

Hiro csak nézi, amint a gigászi, radioaktív, dárdahajító, gyilkos drogbáró elhajt a Harley Davidsonján a kínai negyedbe. Ami nagyjából ugyanaz, mintha Kínába ment volna, már ami az üldözők esélyeit illeti.

Hiro odaszalad a szétvetett karral heverő Criphez. Az arca alsó felén nehéz azonosítani a részleteket. A szeme félig nyitva van. Viszonylag nyugodtnak tűnik; halkan beszél.

– Egy indián, bazmeg.

Érdekes gondolat. De Hiro továbbra is úgy véli, ázsiai.

– Mi a faszt csináltál, te vadbarom? – mondja Dick. Annyira dühös, hogy Hiro távolabb lép.

– Az a köcsög átvágott... Elégett a táska – motyogja a Crip péppé zúzott szájberendezésével.

– Na és? Miért nem felejtitek el, és kész? Meg vagytok húzatva, hogy Ravennel baszakodtok?

– Átvágott. Ezt senki sem úszhatja meg élve.

– Hát Ravennek sikerült – feleli Dick. Időközben megnyugodott egy kicsit. Hátradől és felnéz Hiróra.

– T-Bone és a sofőr valószínűleg halott – közli Hiro. – Ez a fickó meg jobb, ha nem mozdul. Lehet, hogy eltört a nyaka.

– Örülhet, ha én nem töröm el – jegyzi meg Dick.

A mentősök hamar odaérnek, és felfújható nyakmerevítőt raknak a Cripre, mielőtt elbízná magát és megpróbálna felállni. Pár perc alatt összepakolják és elviszik.

Hiro visszamegy a komlóültetvényre és megkeresi T-Bone-t. Már nem él; térdelve támasztja a lugast. A golyóálló mellényen áthaladó szúrás valószínűleg már önmagában is halálos lett volna, de Ravennek ez nem volt elég. Összevagdalta a comb belső részét, ami most vörösen tátong, úgyhogy belátni a csontig. Raven felnyitotta T-Bone mindkét combnyaki ütőerét, és az összes vér kifolyt a bandavezérből. Mintha egy műanyagpohárnak vágnák ki az alját.

20

Az Enforcerek rögtönzött főhadiszállást rendeznek be az utcában; rendőrautók és furgonok állnak mindenfelé, antennák meredeznek a platókról. Fehér köpenyes emberek járkálnak az ültetvényen Geiger-Müller-számlálókkal. Dick le sem veszi a fejszettjét, a semmibe bámulva járkál és láthatatlan emberekkel tárgyal. Feltűnik egy vontatókocsi, amiről T-Bone fekete BMW-je lóg.

– Yo, tesó. – Hiro megfordul. Y.T. az. A túloldalt levő gyorsbüféből jön. Egy kis fehér dobozt nyújt át Hirónak, meg két evőpálcikát. – Csípős csirke feketebab-szósszal, nátrium-glutamát nélkül. Tudsz pálcikával enni?

Hiro elengedi a füle mellett a sértést.

– Két adagot hoztam – folytatja Y.T. –, mert úgy látom, ma jó kis intelt szereztünk.

– Tudod, mi történt itt?

– Nem. Azt látom, hogy sokan megsérültek.

– De nem voltál itt.

– Nem, nem tudtam lépést tartani velük.

– Helyes – mondja Hiro.

– Miért, mi történt?

Hiro megrázza a fejét. A csípős csirke sötéten csillog az utcalámpák fényében. Hiro soha nem volt még ennyire éhes.

– Ha tudtam volna, nem keverlek bele. Azt hittem, ez sima megfigyelés.

– Mi történt?

– Hagyjuk. Figyelj. Messze kerüld el Ravent, oké?

– Persze – feleli Y.T, azon a csipogós hangon, mikor hazudni szokott és szeretné, ha ezt a másik is tudná.

Lusta Dick kivágja a BMW hátsó ajtaját és bekukkant. Hiro közelebb lép, és megcsapja az orrát a füst bűze. Bent műanyag égett.

Az alumínium aktatáska, amit Raven T-Bone-nak adott a koncerten, a hátsó ülés közepén hever. Mintha tűzbe dobták volna – a kapcsok körül fekete füstnyomok, a fogantyú félig megolvadt. A BMW üléseit borító krémszínű bőrön égésfoltok látszanak. Nem csoda, hogy T-Bone felkapta a vizet.

Squeaky gumikesztyűt húz, kiszedi a táskát és egy apró feszítővassal felpattintja.

A belseje nagyon bonyolult és színes. A felső részében vörös kupakos üvegcsék sorakoznak, amilyeneket Hiro a PakkLandban látott. Öt sor van belőlük, soronként talán húsz fiola.

A táska alsó része úgy néz ki, mint egy régimódi, miniatűr terminál. Nagy részét egy billentyűzet foglalja el. Van egy folyadékkristályos kijelző, amin négy-öt sornyi szöveg férhet el. Van egy tollszerű eszköz, amit egy kábel köt össze a táskával; a zsinórja kitekerve egy méter hosszú lehet. A billentyűzet fölött egy lencse látható, mely pont arra irányul, aki gépel. Egyes részek funkciója kevésbé világos: van egy rés, ahova talán hitelkártyát vagy igazolványt kell becsúsztatni, és egy hengeres lyuk, nagyjából akkora, mint egy fiola.

Pontosabban valahogy így nézhetett ki új korában. Most az egész szét van olvadva. A füstnyomokból ítélve, amelyek mintha a táska két fele közti résnél koncentrálódnának, a tűz odabent keletkezett.

Lusta Dick lehajol, kipattintja az egyik fiolát és feltartja az utcalámpa felé. A fiola eredetileg átlátszó volt, de a hő és a füst elhomályosította. Távolról sima üvegcsének tűnik, de mikor Hiro közelebb lép, legalább fél tucat aprócska rekeszt lát a belsejében, amiket hajszálvékony csövek kötnek össze. A végét vörös gumikupak zárja, melyen fekete, négyszögletes kivágás van, és ahogy Dick forgatja, Hiro egy mélyvörösen villanó kijelzőt pillant meg benne; mintha egy kikapcsolt számológép számlapja lenne. Alatta vékony perforáció. Nem egyszerű lyuk: a felszíne széles, de gyorsan szűkül egy szinte láthatatlan, tűhegynyi nyílásig, mint egy trombita tölcsére.

A fiola belső rekeszeiben folyadék lögybölődik. Néhol átlátszó, máshol feketésbarna. A barnák nyilván valami szerves anyagot tartalmaztak, mielőtt levest csináltak belőlük a lángok. Az átlátszó folyadék bármi lehet.

– Bement egy bárba – morogja Dick. – Micsoda seggfej.

– Ki?

– T-Bone. Ennek a csomagnak ő volt a regisztrált tulajdonosa. Amint három méternél távolabb ment, beindult az önmegsemmisítő.

– Miért?

Dick úgy néz Hiróra, mint egy idiótára.

– Hát, nem én dolgozom a CIC-nek, az biztos. De úgy tippelem, hogy aki ezt a drogot gyártja... Visszaszámlálásnak szokták hívni, néha Redcapnek vagy Snow Crash-nek... nagyon félti az ipari titkait. Ha a dealer elveszti a táskát, vagy megpróbálja továbbadni... huss.

– Maga szerint a Crips elkapja Ravent?

– Itt a kínai negyedben biztos nem. Basszameg – mondja Dick, mert úrrá lesz rajta a retrospektív idegesség. – Hogy lehet valaki ekkora barom! Legszívesebben lelőttem volna.

– Ravent?

– Nem. A Cripet, aki üldözni kezdte. Mázlija van, hogy Raven ért oda először, nem én.

– Maga a Cripet üldözte?

– Igen, a Cripet üldöztem. Miért, mit gondolt, hogy Ravent akarom elkapni?

– Hát, felmerült bennem. Végül is ő a rossz fiú, nem?

– Tény és való. Ha zsaru lennék és az lenne a feladatom, hogy elkapjam a rossz fiúkat, akkor tényleg Ravent üldöztem volna. De Enforcer vagyok és az a feladatom, hogy rendet tartsak. Mint mi mindannyian itt L.A. – ben, arra törekszem, hogy megvédjem Ravent. És ha maga azt forgatná a fejében, hogy bosszút áll a kinyírt kollégáért, azt máris kiverheti a fejéből.

– Kinyírt kolléga? Az ki? – kapcsolódik be Y.T. Még mindig nem tudja, mi történt a koncerten.

Hiro összeborzong.

– Ezért mondta mindenki, hogy ne baszakodjak Ravennel? Féltek, hogy megtámadom?

Lusta Dick lapos pillantást vet a kardokra.

– Hát fegyvere van hozzá.

– És mi a rossebbnek kell Ravent megvédeni?

Dick elmosolyodik, mintha már a poénkodásnál tartanának.

– Mert nemzetállami státusza van.

– Akkor üzenjenek hadat neki.

– Atomhatalomnak nem jó hadat üzenni.

– He?

– Jézusom – rázza a fejét Squeaky. – Ha sejtettem volna, hogy ennyire nincs képben, nem engedtem volna be a kocsimba. Azt hittem, maga valami komoly CIC-s ember. Ne vicceljen: komolyan nem tud semmit Ravenről?

– Komolyan.

– Oké. Akkor elmondom, amit tudnia kell, nehogy valami galibát csináljon. Raven egy szovjet atomtengeralattjáróról lenyúlt egy nukleáris töltetet, és azzal járkál. A töltetet eredetileg anyahajóflották megsemmisítésére tervezték. Atomrakéta. Látta azt a fura oldalkocsit a Harley-ján? Na, az egy hidrogénbomba. Egy kibiztosított hidrogénbomba. Az elsütőszerkezet a koponyájában levő EEG-elektródákra van rákötve. Ha Raven meghal, a bomba felrobban. Ha esetleg a városba jön, minden erőnkkel arra koncentrálunk, hogy jól érezze magát.

Hiro tátott szájjal áll. Y.T.-nak kell beugrania helyette.

– Oké – mondja. – A társam nevében is megígérem, hogy nem fogjuk bántani.

21

Y.T. délutánja sivárnak és magányosnak ígérkezik. A Harbor Freeway-en rendes a forgalom, de a Comptonba vezető lejárókat olyan ritkán használják, hogy méteres gyomok nőnek a kátyúkból. Lábhajtással pedig tuti nem megy oda. Valami nagy és gyors kocsira kéne rácuppannia.

Nem működik a szokásos trükk – pizzát rendel a célállomáshoz, aztán elkapja a futárt –, mert erre a környékre senki sem szállít pizzát. Meg kell állnia a kijárónál és órákig várni egy fuvarra. Micsoda megaláztatás.

Eleve el sem akarta vállalni ezt a csomagot. De a franchise erősködött, hogy muszáj. Hogy muszáj neki csinálnia. Őrületesen sok pénzt ajánlottak. A csomagban valami új szuperdrog lehet, vagy ilyesmi.

De ez messze nem olyan bizarr, mint ami most történik. Y.T. épp a sztrádán gurul az ominózus lejáró felé, egy teherautóra tapadva. Negyed mérföldre a lejárótól egy golyó lyuggatta Oldsmobile előzi meg, és jobbra indexel. A lejáróra fordul rá. Ez túl szép, hogy igaz legyen. Y.T. átcuppan rá.

Amikor a lejárón gurul a benzingőzt okádó szedán mögött, a visszapillantóban megpillantja a sofőr arcát. Maga a franchise-menedzser az, aki olyan eszméletlen összeget ajánlott a melóért.

Most már jobban fél ettől a fickótól, mint Comptontól.

Biztos pszichopata. Beleszeretett. Ez valami perverz szerelmi trükk.

De most már késő kombinálni. Kénytelen vele maradni, míg nem talál valami menekülési útvonalat ezen a kiégett pusztulaton.

Egy csúf maffiabarikád felé tartanak. A fickó beletapos a gázba – egyenesen a halálba száguld. Y.T. meglátja a távolban a célállomást, a franchise-t. Az utolsó másodpercben a szedán kifarol és megáll.

Ennél előzékenyebb nem is lehetett volna a menedzser. Y.T. lecuppan, és a búcsúzóul kapott energialökettel kellemes tempóban suhan át az ellenőrző-ponton. Az őrök az ég felé fordítják a fegyvereiket és megnézik a seggét, mikor elhalad.

A comptoni Nova Siciliánál lehangoló látvány fogadja. Az Ifjú Maffia tart itt valami dzsemborit. Ezek a gyerekek még a Mormon Sivatagi Bürgerparknál is ostobábbak. A fiúk béna fekete öltönyt viselnek, a lányok nevetséges női cuccokban virítanak. Lányok eleve nem is lehetnek Ifjú Maffiózók; csak a Hölgykommandóba kerülhetnek, makarónikészítőnek. A „lány” eleve túl finom megjelölés ezekre az organizmusokra; a valósnál előkelőbb evolúciós lépcsőfokot sugall. Még csak nem is csajok.

Y.T. túl gyors, ezért oldalra rúgja a deszkát, behajol, és hatalmas por- meg kavicsfelhőt kavarva kifarol, bepiszkolva több lézengve italozó és felnőtteskedő IfiMafi gyönyörű lakkcipőjét és a protocsajok csipkeharisnyáját. Leugrik a deszkáról, és látszólag csak az utolsó pillanatban nyeri vissza az egyensúlyát. Fél lábbal rátapos a deszkára, ami vadul pörögve felrepül a levegőbe, Y.T. pedig elegánsan a hóna alá veszi. A süngörgők visszahúzódnak, úgyhogy alig nagyobbak, mint a kerékagy, Y.T. belecsapja a MagnaCuppot egy nyílásba a lap alján. A teljes felszerelése egyetlen csinos csomaggá változik.

– Y.T. – mutatkozik be. – A futárnők gyöngye. Hol a faszban van Enzo?

A fiúk úgy döntenek, „éretten” fognak viselkedni. Ebben a korban a srácok kedvenc foglalatossága a seggrepacsi és a seggrészegség, de egy nőnemű közelében rögtön „éretté” változnak. Egészen megkapó. Az egyikük leheletnyit előbbre lép, elzárva a Y.T. és a legközelebbi protocsaj közti utat.

– Isten hozott Nova Siciliában – mondja. – Segíthetek?

Y.T. nagyot sóhajt. Ő egy jól menő magánvállalkozó, ezek meg itt ismerkedni próbálnak.

– Van itt egy bizonyos Enzo? Csomagja jött. Kicsit rá kéne tekerni, mert szeretnék elhúzni innét.

– Ez a környék most már biztonságos – mondja az IfiMafi. – Maradj egy kicsit. Hátha tanulsz egy kis udvariasságot.

– Te meg próbálj meg a Venturán szörfölni csúcsforgalomban. Hátha felismered a korlátaidat.

Az IfiMafi felkacag, mintha azt mondaná, hogy ha kegyed így akarja, ám legyen. Az ajtó felé int.

– Az ember odabent van. Hogy akar-e találkozni veled, abban kevésbé vagyok biztos.

– Ő rendelt ide, baszki – feleli Y.T.

– Azért jött, hogy közöttünk legyen – mondja a fickó –, és nagyon jól érzi magát.

A többi IfiMafi egyetértően mormog.

– Akkor miért álldogáltok kint? – kérdezi Y.T., és otthagyja őket. A franchise belsejében meglepően barátságos a hangulat. Enzo bácsi pont úgy néz ki, mint a képeken, bár nagyobb, mint Y.T. képzelte. Éppen kártyázik pár gyászhuszár-külsejű fickóval, a szájában szivar, az egyik kezével egy kávéscsészét simogat. Mindig ébernek kell lenni.

Egész kis truppja van itt neki. A szomszéd asztalra hordozható kávégépet állítottak fel, mellette minibár, benne egy zacskó Eredeti Palermói Pörkölt Frissesség, meg egy doboz kubai szivar. A szoba egyik sarkában egy moszkitó áll, a szokottnál nagyobb laptoppal, és motyog.

Y.T. felemeli a karját, a deszka pedig a kezébe pottyan. Lecsapja egy üres asztalra, és megindul Enzo bácsi felé, ledobva a válláról a küldeményt tartalmazó táskát.

– Gino, légy szíves – szólal meg Enzo bácsi, és int a csomag felé. Gino előrelép, hogy elvegye.

– Előbb alá kéne írni – mondja Y.T. Valamiért nem szólítja Enzót „haver”-nak vagy „faszikám”-nak.

Gino egy pillanatra eltereli a figyelmét. Közben Enzo bácsi ott termett mellette és elkapta Y.T. jobb kezét. A Kurírok kesztyűin van egy kis nyílás a csuklónál, pont akkora, hogy egy száj odaférjen. Enzo bácsi cuppanós puszit nyom Y.T. kezére. Meleg, nedves érzés. Nem tocsogós és undorító, de nem is száraz, csíramentes. Érdekes. Ebben a fickóban van spiritusz. Hű, de elegáns. Szép a szája. Határozott, erős szája van, nem zsíros és kocsonyaszerű, mint a kamaszoké. Enzo bácsi citromillattal keveredő, ódon és finom dohányillatot áraszt. Ha Y.T. igazán be akarná szívni, egész közel kellene állnia. Enzo fölébe magasodik, most már tisztes távolságból, és pókháló-ráncos, csillogó, öreg tekintettel nézi.

Egész jó fejnek tűnik.

– El sem tudom mondani, mennyire vártam ezt a találkozást, Y.T. – mondja Enzo.

– Hahó – feleli Y.T. A hangja csicsergősebb, mint szeretné, úgyhogy hozzáteszi: – Mi olyan kurva értékes ebben a zsákban?

– Semmi az égvilágon – feleli Enzo bácsi. A mosolya nem önelégült, inkább zavart; mintha maga is szégyellne a faramuci helyzetet. – Sajnos gondolni kellett az imidzsre is – tárja szét a kezét. – Egy magamfajta ember nem könnyen találkozhat egy fiatal lánnyal anélkül, hogy azt a média előnytelenül felhasználná. Ostobaság, tényleg. De mi figyelünk az ilyesmire.

– És miért akart velem találkozni? El kell vinni valamit?

Az egész szoba nevetni kezd.

Y.T. összerezzen, és most kap csak észbe: közönsége van. A tekintete egy pillanatra odébb rebben.

Enzo bácsi felfigyel erre. A mosolya leheletnyit elkeskenyedik. Egy pillanatra elhallgat. Abban a pillanatban mindenki feláll és elkezdenek sorjázni kifelé.

– Talán nem hisz nekem – mondja Enzo –, de köszönetet akartam mondani, amiért pár hete kivitte azt a pizzát.

– Miért ne hinnék magának? – kérdezi Y.T. Döbbenten konstatálja, milyen kedvesen és kooperatívan viselkedik.

Enzo bácsi is így van ezzel.

– Biztos rengeteg indokot tudna felsorolni.

– Látom – néz körül Y.T. –, bulizgat az IfiMafival.

Enzo bácsi úgy pillant rá, mintha azt mondaná: vigyázz a szádra, fiam. Y.T. halálra rémül, de rögtön utána felnevet: csak játék volt, Enzo ugratta. Most mosolyog, jelzi, hogy nevethet nyugodtan.

Y.T. nem is emlékszik, mikor élvezett ennyire egy beszélgetést. Miért nem olyan mindenki, mint Enzo bácsi?

– Hát lássuk. – Enzo bácsi felnéz a mennyezetre és lefuttat egy keresést az agyában. – Tudok pár dolgot magáról. Tizenöt éves, egy bürgerparkban lakik az anyjával.

– Én is tudok pár dolgot magáról – kockáztatja meg Y.T.

Enzo bácsi felnevet.

– Messze nem annyit, mint gondolja, erről biztosíthatom. Mondja csak, az anyja mit gondol a maga állásáról?

Szép tőle, hogy „állásnak” hívja.

– Nem igazán tud róla... vagy nem akarja észrevenni.

– Ebben maga valószínűleg téved – mondja Enzo joviálisán; nem kioktatni akarja. – Megdöbbenne, ha tudná, milyen jól informált az édesanyja. Nekem legalábbis úgy tűnik. Anyukája miből él?

– A Fednek dolgozik.

Enzo bácsit ez felettébb mulattatja.

– A lánya pedig pizzát szállít a Nova Siciliának. Mit csinál a Fednél?

– Nem mondta meg pontosan, mert fél, hogy elkotyognám. Állandóan hazugságteszteket végeznek rajta.

Enzo bácsi megértőén bólogat.

– Igen, a Fednél ez szokás.

Sokatmondó csönd következik.

– Kicsit kiborít – mondja Y.T.

– Az, hogy a Fednek dolgozik?

– Nem, a hazugságvizsgálat. Rátesznek a karjára egy ilyen izét, ami méri a vérnyomást.

– Pulzusmérőt – vágja rá Enzo bácsi.

– ...és zúzódás lesz tőle a karján. Valamiért nagyon kiborít.

– Nem csoda.

– És a házunk tele van poloskákkal. Bármit csinálok, szinte biztos, hogy bámulnak közben.

– Ez nekem is ismerős – mondja Enzo bácsi. Nevetnek. Utána Enzo veszi át a szót:

– Szeretnék kérdezni valamit, ami mindig is érdekelt a Kurírokkal kapcsolatban. Szoktam figyelni magukat a limuzinomból; ha rámtapad egy Kurír, mindig azt mondom Péternek, a sofőrömnek, hogy hagyja csak. A kérdésem a következő: láttam, hogy maguk tetőtől talpig védőfelszerelést viselnek. De miért nincs rajtuk sisak?

– Az overall nyakában van egy légzsák, ami felfújódik, ha valakit baleset ér. Úgyhogy a fej védve van, sisakban meg hülye érzés deszkázni. Állítólag nem rontja a hallást, de ez szerintem kamu.

– A hallás fontos a munkájában?

– Abszolút.

Enzo bácsi bólogat.

– Ezt gyanítottam. Velünk is ugyanez volt Vietnamban.

– Hallottam, hogy volt Vietnamban, de... – Y.T. elhallgat. Veszélyt érez.

– De azt gondolta, hogy csak PR. Nem, tényleg voltam ott. Elkerülhettem volna, ha akarom. De direkt jelentkeztem.

– Önként ment Vietnamba?!

Enzo bácsi felnevet.

– Igen, önként. Én voltam a családból az egyetlen.

– De miért?

– Reméltem, hogy biztonságosabb, mint Brooklyn.

Y.T. felkacag.

– Rossz vicc – mondja Enzo. – Azért jelentkeztem, mert az apám le akart beszélni róla. És szerettem volna kiborítani.

– Tényleg?

– Bizony. Évekig dolgoztam rajta, hogy minél jobban kiborítsam. Fekete csajokkal jártam. Megnövesztettem a hajam. Füveztem. De a koronát az tette fel, hogy elmentem Vietnamba; ez még a fülbevalónál is nagyobbat ütött. De így is extrém eszközökhöz kellett nyúlnom.

Y.T. tekintete ide-oda rebben Enzo bácsi ráncos, fényes fülcimpái között. A baloldaliban gyémánt gombocska látszik.

– Hogyhogy?

– Mindenki tudta, ki vagyok. Tudja, a szóbeszéd. Ha sorkatonának vesznek fel, az államhatárt se léptem volna át, hanem beültetnek valahova tintanyalónak; talán egyenesen Fort Hamiltonba, a házunktól egy utcányira. Hogy ez ne történhessen meg, a különleges erőkhöz jelentkeztem, és megtettem mindent, hogy a frontra küldjenek. – Felnevet. – Sikerült. Na, de összevissza beszélek, mint egy szenilis vén trotty. A sisakkal kapcsolatban akartam mondani valamit.

– Igen.

– Egyszer be kellett mennünk a dzsungelbe néhány gyanús fiatalemberért. Nagyon óvatos fickók voltak. A hallásunkra kellett hagyatkoznunk, pont mint maguknak. És képzelje, mi sem viseltünk sisakot.

– Tényleg?

– Bizony. Bár a sisak nem takarta el a fülünket, valahogy megváltoztatta az ember hallását. Ma is úgy vélem, annak köszönhetem az életemet, hogy csupasz fejjel járkáltam.

– Király. Nagyon érdekes.

– Az ember azt gondolná, ennyi idő alatt kiküszöbölték ezt a problémát.

– Ja – feleli Y.T., majd tűnődve hozzáteszi: – Vannak dolgok, amik nem változnak.

Enzo bácsi hátraveti a fejét és hahotázni kezd. Y.T. az ilyesmit elég bosszantónak szokta találni, de Enzo bácsi láthatólag csak vidám, nem gúnyolódni akar.

Y.T. szeretné megkérdezni, hogyan jutott el az apja kiborításától a családi aranybánya irányításáig, de nem meri. Enzo bácsi azonban érzi, hogy ez a következő logikus téma.

– Néha eltöprengek, ki jön utánam – mondja. – nem mondom, rengeteg a tehetséges ember a következő generáció soraiban. De utána... hát, nem is tudom. Biztos minden vénember úgy érzi, hogy vele kezd összeomlani a világ.

– Ott az a csomó IfiMafi – veti fel Y.T.

– És mindegyik blézerben fog papírokat tologatni valamelyik kertvárosi irodában. Maga nem sokba veszi az embereket, Y.T., mert fiatal és arrogáns. De én se, mert öreg és bölcs vagyok.

Ez elég megdöbbentő kijelentés, de Y.T. nem döbben meg. Nagyon is igaza van Enzo bácsinak, az ő éles elméjű haverjának.

– Egyikük sem menne lemészároltatni magát a dzsungelbe, csak mert ki akarja borítani az öregét – folytatja Enzo. – Valami hiányzik belőlük. Puhák. Fantáziátlanok.

– Hát ez szomorú – mondja Y.T. Jobb érzés, mint rákontrázni a szidalmakra, ami az első reakciója lett volna.

– Hát – mondja Enzo bácsi. Ez a „hát” jelzi, hogy a beszélgetés a végéhez közeledik. – Akartam küldeni egy csokor rózsát, de gondolom, az nem érdekli annyira, ugye?

– Hát, zavarni nem zavar – feleli Y.T., de ezt még ő is szánalmasan ostobának érzi.

– De van itt valami érdekesebb – mosolyog Enzo. – Ha már fegyvertársak vagyunk. – Meglazítja a gallérját, benyúl az inge alá és előhúz egy megdöbbentően igénytelen acélláncot, amin két dombornyomásos biléta fityeg. – Ezek a dögcéduláim – mondja. – Azóta magamnál hordom, csak úgy poénból. Örülne a lelkem, ha viselnéd őket.

Y.T. próbálja stabilizálni a térdeit, miközben átveszi a dögcédulát és a nyakára teszi. Rálóg az overalljára.

– Jobb lesz, ha belülre teszed őket – tanácsolja Enzo bácsi.

Y.T. bedobja őket a melle közé, a titkos zugba. Még érződik rajtuk Enzo bácsi testének melege.

– Kösz.

– Csak móka az egész – mondja Enzo –, de ha netán bajba kerülsz, és előveszed ezeket, akkor remélhetőleg gyorsan megváltoznak a dolgok.

– Köszönöm, Enzo bácsi.

– Vigyázz magadra. És légy kedves édesanyáddal. Szeret téged.

22

Mikor Y.T. kilép a Nova Sicilia franchise konzulátus épületéből, odakint egy fickó vár rá, aki elmosolyodik, nem minden irónia nélkül és finoman meghajol, hogy magára vonja a figyelmet. Elég nevetséges jelenet, de miután ennyi időt töltött Enzo bácsinál, Y.T.-nek nincs ellenére. Nem is neveti ki, csak félrenéz és int a kezével.

– Y.T. Van egy megbízásom a számodra – szólal meg a pasas.

– Dolgom van – feleli Y.T. – Csomagok várnak rám.

– Úgy hazudsz, mint a vízfolyás – feleli a pasas elismerően. – Láttad benn azt a moszkitót? Rajta van a RadiX rendszerén, úgyhogy pontosan tudjuk, mi dolgod. Semmi.

– Nem baj. Ügyféltől akkor sem fogadhatok el melót – erősködik Y.T. – A központból osztják. Előbb fel kell hívnia az 1–800-as számot.

– Úristen. Te teljesen elbaszott seggfejnek nézel? – kérdezi a fickó.

Y.T. megtorpan, megfordul, és végre szembenéz a beszélgetőpartnerével. Magas, sovány. Fekete öltöny, fekete haj. Az egyik szeme furán áll. Üvegszem.

– Mi történt a szemeddel? – kérdezi Y.T.

– Jégcsákány, Bayonne, 1985 – feleli a férfi. – Egyéb kérdés?

– Bocs, haver, csak kérdeztem.

– No, térjünk a tárgyra. Mivel a fejemet nem hordom teljes egészében a seggemben, mint azt láthatólag feltételezed, tisztában vagyok vele, hogy minden Kurírt a központból irányítanak a diszpécserek az 1–800-as hívások alapján. Namármost, a helyzet az, hogy mi nem szeretjük az 1–800 számokat és a diszpécsereket. Háklisak vagyunk, tudod. Mi a régimódi, személyes ügyintézést kedveljük. Ha teszem azt anyukámnak van szülinapja, akkor sem az 1-800-PUSZI-ANYUNAK-ot hívom, hanem átmegyek hozzá és nagy puszit nyomok az arcára, capisce? Jelen esetben pedig pont rád van szükségünk.

– Miért?

– Mert imádunk akadékoskodó kiscsajokkal bizniszelni, akik mocskosul idióta kérdéseket tesznek fel sorozatban. Úgyhogy a moszkitónk már rá is kapcsolódott a RadiX gépére, ami a Kurírokat irányítja.

Az üvegszemű elfordul, jobbra, majd balra néz, mint valami bagoly, végül biccent a moszkitónak. Egy másodperccel később megcsörren Y.T. telefonja.

– Vedd fel, baszki – mondja az üvegszemű.

– Mija? – szól bele Y.T.

Egy géphang közli, hogy a Griffth Parkban vár rá egy csomag, amit el kell vinnie a Van Nuys-i Wayne Tiszteletes Gyöngykapui franchise-ba.

– Ha el akarnak juttatni valamit A pontból B-be, miért nem rakják be egy kocsiba, és kész? – érdeklődik Y.T.

– Azért nem tesszük ezt, mert a szóban forgó tárgy nem kifejezetten a mi tulajdonunk, és az A, illetve B pontban található egyénekkel, mondjuk így, nem felhőtlen a viszonyunk.

– Szóval azt akarjátok, hogy lopjak – szögezi le Y.T.

Az üvegszemű sértett arckifejezést vág.

– Nem, nem, nem. Gyermekem, figyelj. Mi vagyunk a Maffia. Ha valamit el akarunk lopni, akkor egyszerűen ellopjuk, stimmt? A lopáshoz nem tizenöt éves lányokra van szükségünk. Ez inkább afféle titkos akció.

– Kémkedés. – Intel.

– Az. Kémkedés – vágja rá az üvegszemű, mint aki tudja, hogy hülyeséget beszél, de nem akarja bonyolítani a dolgokat. – És ezt a kémakciót csak úgy tudjuk lebonyolítani, ha egy Kurír hajlandó együttműködni velünk.

– Szóval ez az egész Enzo bácsis dolog kamu volt – ráncolja Y.T. a szemöldökét. – Csak le akartatok spannolni egy Kurírral.

– Huhú, végünk – mondja vidáman az üvegszemű. – Valóban kénytelenek voltunk ekkora cécót rendezni, hogy lenyűgözzünk egy kamaszlányt. Nézd, fiam, egymillió Kurírt fizethetnénk le, hogy megcsinálja nekünk ezt a melót. De, ismétlem, téged választottunk, mert személyes kapcsolat fűz a céghez.

– Na és mit kéne csinálnom?

– Pontosan azt, amit normális esetben csinálnál – feleli a fickó. – Menj a Griffith Parkba és vedd át a csomagot.

– Ennyi?

– Ennyi. Aztán szállítsd ki. De légy olyan jó, és az I-5-ösön menj, oké?

– De nem az a legjobb ú...

– Nem baj, akkor is arra menj.

– Oké.

– Na gyerünk, kikísérünk ebből a rettenetből.

Néha, ha jó a szél, és a Kurír be tud vágódni egy száguldó kamion mögé, még csak rá se kell cuppanni. Viszi magával a légvonat, beszippantja, mint egy hatalmas porszívó, és ott lébecolhat egész nap. De ha elcseszi, akkor hirtelen ott marad egyedül a bal sávban, háta mögött egy egész konvojjal. Még kellemetlenebb, ha nem sikerül ellentartani a léglöketnek, ami berántja a sárhányó alá, ahol hamarosan cafatokban lóg a tengelyről, de senkit sem érdekel. Ezt hívják úgy, hogy Mágikus Szivattyús Daráló. Y.T.-nek a mindennapjai jutnak eszébe róla, mióta az élete Hiro Protagonistnak hála új sebességbe kapcsolt.

Könnyed, magabiztos cuppantásokkal halad előre a San Diego-i sztrádán. Még a legvacakabb, pehelysúlyú kínai olcsótragacsokra is rá tud tapadni. Senki sem baszakodik vele itt az aszfalton. Elismerik.

Y.T.-nek mostantól rengeteg munkája lesz. Egy részét át kell majd passzolnia Roadkillnek. És időnként, hogy üzleti ügyeiket rendezzék, betérnek majd egy motelba, mint az igazi üzletemberek. Y.T. elkezdte megtanítani Roadkillt masszírozni. De Roadkill mindig csak a lapockáig jut el, mire elszáll az agya és Mr. Machóvá változik. Ami végül is aranyos. Meg hát annak örüljön az ember, ami van.

Griffith Parkba elvileg egész másfele kéne menni, de a maffia kérte, hogy a 405-ösön közelítse meg, és utána tegyen úgy, mintha a rendes irányból érkezne. Annyira paranoiások. Annyira profik.

A LAX húz el baloldalt. Jobbra látszik a PakkLand, ahol a kretén partnere lakik, és minden valószínűség szerint épp a neten rothasztja az agyát. Az egykori Hughes reptérnél, ami ma Mr. Lee Hongkong Diaszpórájának a része, Y.T. átfurakszik a bonyolult, egymást keresztező kocsisorokon, és folytatja útját a Santa Monica reptér mentén, melyet nemrég vásárolt fel Bob Admirális Globális Gárdája. Áthalad a Fedland mellett, ahová az anyja jár nap mint nap.

A Fedland helyén régebben egy kórház és néhány egyéb állami épület állt; mostanra az egész egyetlen ívelt épülettömeggé olvadt össze, ami egy fél vesére hasonlít. Fallal veszik körbe, pontosabban egy kerítésre emlékeztető valamivel, amit dróthálóból, szögesdrótból, szemétkupacokból és betonblokkokból tákoltak össze. Fedland összes épülete nagy és csúnya. Lent, az utcákon emberek nyüzsögnek, gránitszínű ruhákban. Csenevészek és sötétek a fehér, méltóságteljes épületek árnyékában.

A Fedland-kerítés távolabbi oldalán, messze jobbra, a UCLA látszik, ami egykor állami egyetem volt, de ma a japánok, Mr. Lee Hongkong Diaszpórája, meg pár nagy amerikai cég irányítják.

Azt mondják, hogy ott messze balra, a Pacific Palisadesen egy nagy épület magasodik az óceánnál: a Central Intelligence Corporation nyugati székhelye. Egyszer – talán holnap – Y.T. odamegy és megkeresi. Csak elhúz és integet nekik. Remek hírei vannak Hiro számára. Intel Enzo bácsiról. Milliókat fognak fizetni érte.

De szíve mélyén máris érzi a mardosó lelkiismeret-furdalást. Nem kotyoghatja ki a maffia titkait, mert a spanjuk lett. Nem fél tőlük, nem ez a gond. Hanem, hogy bíznak benne. Kedvesek voltak vele. És ki tudja, talán a dologból lehet is valami. Talán leesik valami jobb meló, mint amit a CIC tud nyújtani.

Kevesen fordulnak le a Fedland felé. Az anyja erre szokott járni, meg pár más fedes is. De a fedesek korán mennek munkába és későn indulnak haza. Nagyon hűséges alkalmazottak. A fedesek bálványozzák a lojalitást – mivel elég keveset keresnek, és senki sem becsüli meg a munkájukat, azt kell érezniük, hogy odaadásból dolgoznak, és lenézik a világi hívságokat.

Példa: Y.T. már a LAX óta egy taxira tapad. A taxiban egy arab ül. A burnuszát babrálja a nyitott ablakon becsapódó szél; a légkondi nem működik, a Los Angeles-i taxisoknak nincs rá pénzük, hogy freont vegyenek a feketepiacon. Tipikus: csak a fedesek képesek arra kényszeríteni a vendégüket, hogy egy koszos, hűtetlen taxiban látogassa meg őket. És bingó, a taxi lehúzódik és ráfordul az Egyesült Államok feliratú lejáróra. Y.T. lekapcsolódik és rácsapja a csáklyát egy elhaladó teherautóra.

A Szövetségi Központ hatalmas épületének a tetején hivatali dzsekit viselő, adóvevős, napszemüveges emberek sündörögnek, és hosszú messzelátókkal kémlelik a közeledő járművek szélvédőjét. Ha éjszaka lenne, valószínűleg lézerszkennerekkel pásztáznák a taxi rendszámtábláját.

Az anyja mesélt ezekről az arcokról. Ők a Végrehajtó Ügyosztály Központi Operatív Parancsnoksága, a VÜKOP. Az FBI, a csendőrség, a titkosszolgálat és a Különleges Erők mind alájuk tartoznak; maradt ugyan némi autonómiájuk, akárcsak a haditengerészetnek, a légierőnek és a hadseregnek, de ezekkel együtt ők is a VÜKOP parancsainak engedelmeskednek, mind ugyanazt csinálják és az alkalmazottaik lényegében felcserélhetőek. A bázisaikon kívül mindenki csak fedesek néven ismeri őket. A VÜKOP jogot formál rá, hogy az Amerikai Egyesült Államok eredeti területén bárhova, bármikor behatoljon, ok és engedély nélkül. De igazán csak itt érzik otthon magukat, Fedlanden ahol a teleobjektívekkel, puskamikrofonjaikkal és mesterlövész-puskáikkal szórakozhatnak. Minél hosszabb, annál jobb.

Az arabot szállító taxi fénysebesség alá lassít és szlalomozni kezd a betonblokkokból kirakott akadály-pályán, ami mellett géppuskafészkek sorakoznak. Egy közeledő VFD előtt lelassít, aztán megáll egy mélyedés fölött, amiben VÜKOPos srácok bújnak kutyákkal és reflektorszerű zseblámpákkal. Megvizsgálják, nincs-e az alvázon bomba vagy NBVI, nukleáris/biológiai/vegyi/információs szerkezet. Közben a sofőr kinyitja a csomagtartót és a motorházat, hogy a föld felett tartózkodó fedesek belenézhessenek. Egy másik fedes a hátsó ablakhoz hajol és faggatni kezdi az arabot.

Állítólag Washingtonban az összes múzeumot és emlékművet bérbe adták, hogy parkot csináljanak belőlük a turistáknak, és ebből származik a kormány bevételeinek a 10 százaléka. A fedesek maguk is irányíthatnák ezeket a cégeket, és akkor a bevétel nagyobb része az övék lenne, de nem ez számít. Itt az elvek számítanak. A megalapozás. A kormány kormányozzon. A kormány nem a szórakoztatóipar része, ugyebár? A szórakoztatást intézzék azok, akik sztepptánc szakra jártak. A fedesek mást csinálnak. A fedesek komoly emberek. Poltudból diplomáztak. Diákönkormányzati képviselők voltak. Ők vezették a vitaklubot. Annyira kemények, hogy fekete gyapjúöltönyt és állig gombolt inget viselnek akkor is, amikor az üvegházhatásnak hála negyvenhárom fok van és a páratartalom miatt belassulnak a Boeing 747-esek. Azok a fajta emberek, akik az egyirányú tükör átláthatatlan oldalán érzik igazán jól magukat.

23

Ha Y.T. generációjának hímjei meg akarják mutatni, mennyire tökösek, kimennek a hollywoodi dombok keleti végébe, Griffith Parkba, kiválasztanak egy utcát és végighajtanak rajta. Ha sértetlenül átvészelik, az komoly dicsőségnek számít: megnyugodhatnak, mert szembenéztek a halállal és igazi férfiak.

Persze ők csak a keresztutcákat látják. Ha a leendő igazi férfi meglát egy ÁTJÁRNI TILOS táblát, villámgyorsan hátramenetbe kapcsolja apu Accordját és rükvercben megy hazáig, kiakasztva a sebességmérőt.

Amint Y.T. beér a Griffith Parkba, természetesen egy megadott útvonalon, egy ÁTJÁRNI TILOS tábla fogadja.

Y.T. nem az első Kurír, akik ilyen melót kapott, úgyhogy ismer sztorikat a helyről. Griffith Park egy keskeny kanyonban van, ahová ezen az egy úton lehet bejutni. A kanyonban egy új banda telepedett meg, akiket mindenki Falabala néven emleget, mert így beszélnek egymással. Saját nyelvük van, ami kívülről halandzsának tűnik.

Most az a fontos, hogy ne gondoljon rá, mekkora őrültséget csinál. Az egészséges ítélőképesség jelenleg pont annyit számít, mint a koleszterinszintje vagy a nagymaminak szóló, meg nem írt karácsonyi köszönőlevél. Egy dolog fontos, nem hátrálhat meg.

A Falabalák területének határát géppuskafészkek jelzik. Túlzott elővigyázatosságnak tűnik, de hát Y.T. a Maffiával sem volt még rosszban soha. Nyugodtan, tempósan siklik a határsáv felé. Ha valahol, akkor most fog bepánikolni. Egy színes RadiX-faxot tart maga elé, rajta a kibernetikus radírt ábrázoló logóval. A szöveg világosan elmondja, hogy ő egy fontos csomag miatt érkezik, de tényleg, becsszó. Persze ezeknél az ilyesmi szart se ér.

Vagy mégis. Készségesen elhúzzák az útjából a nagy szögesdrótgurigát, ő pedig lassítás nélkül siklik át mellettük. Most már minden rendben lesz. Csak üzletelni akarnak, mint minden normális ember.

Nem kell begurulnia a kanyonba, hál’ istennek. Tesz pár kört, és egy fákkal körülvett, nyílt, lapos területre érkezik.

Mintha egy szabadtéri tébolyda lenne. Vagy egy szektás fesztivál.

Kéttucatnyi ember lehet ott. Mindegyikük ijesztően ápolatlan. Régebben normális ruhákat viselhettek, de ma már csak rongyok lógnak rajtuk. Öten-hatan a betonon térdelnek, összekulcsolt kézzel, és láthatatlan lényekhez motyognak. Egy lerobbant kocsi motorháztetején ósdi számítógépterminál, a sötét képernyőn pókhálós törés, mintha belevágtak volna egy poharat. A gép előtt egy kövér fickó áll, akinek a hózentrógerja kikapcsolva imbolyog a térdénél. Véletlenszerűen csapkodja a billentyűzetet, miközben értelmetlenségeket gagyog. Ketten állnak mögötte, a válla fölött meg a hóna alatt kukucskálnak a képernyőre, és időnként megpróbálnak belepiszkálni a gépelésbe, de a dagadt félresöpri a kezüket.

Odébb egy csapat tapsolva és dülöngélve énekli a „Boldog vándor”-t. Marhára élvezik. Y.T. nem látott ilyen elementáris gyermeki örömöt azóta, hogy Roadkill először levetkőztette. De ez valami másfajta öröm; valahogy nem illik egy csapat zsíros hajú harmincashoz.

Végül ott a pasas, akit Y.T. főpapnak nevez magában. Orvosi köpenyt visel, ami valaha fehér volt, és egy Los Angeles-i cég logója díszeleg rajta. A pasas a kipurcant furgon rakterében szunyókál, de mikor Y.T. megjelenik, kiugrik és nyargalni kezd felé. Y.T. önkéntelenül is megriad. De a többiekhez viszonyítva a főpap csak egy mezei, egészséges, jól táplált eszelősnek tűnik.

– Egy táskáért jöttél, ugye?

– Valami csomagért jöttem, de nem tudom, mi az – feleli Y.T.

A főpap odamegy az egyik roncshoz, kinyitja a csomagtartót és előhúz egy alumíniumból készült aktatáskát. Pontosan úgy néz ki, mint amit Lusta Dick halászott elő a kiégett BMW-ből tegnap este.

– Itt van – mondja a főpap, miközben öles léptekkel közeledik.

Y.T. ösztönösen hátrébb húzódik.

– Jól van, jól van – mondja a pasas. – Tudom, ijesztő vagyok.

Leteszi a táskát a földre, rárakja a lábát, aztán meglöki. A táska sisteregve végigcsúszik a kavicsokon Y.T.-ig.

– Nem sürgős – mondja a fickó. – Maradj egy kicsit. Nem innál valamit? Van finom szörp.

– Szeretnék – feleli Y.T. –, de sajnos kiújult a cukorbetegségem.

– Akkor csak üldögélj velünk. Csodálatos dolgokat tudunk mesélni. Örökre megváltozhat az életed.

– Bocs, pajtás, de asszem madárnak nézel – ingatja Y.T. a fejét. – Kösz a táskát. Pá.

Y.T. lökni kezdi magát, próbál mielőbb begyorsítani. Miközben kifelé megy, elhalad egy kopasz fiatal nő mellett, aki koppintott Chanel-kosztümöt visel, pontosabban annak rongyos, gyűrött maradványait. Mikor megpillantja Y.T.-t, bágyadtan elmosolyodik és integet.

– Hello – mondja. – Ba ma zu na la ami pa go lu ne me a b adu.

– Csá.

Két perccel később Y.T. már az I-5-ösön száguld a Völgybe. Kicsit megviselték a történtek, a reflexei nem olyan élesek. Próbál lazítani. Egy dallam jár végtelenítve a fejében: a „Boldog vándor”. Kezdi nagyon idegesíteni.

Fekete tömeg halad mellette. Csábító célpont lenne, olyan nagy és csupa fém, de eléggé lomha. Talál jobbat ennél a behemótnál, még a lassúak közt is.

A sofőr leengedi az alakot. A maffiás csávó az. Jason. Kidugja a fejét az ablakon és Y.T.-t bámulja, vakon vezet. Az ötven mérföld per órás ellenszél meg sem borzolja betonbiztosra zselézett frizuráját.

Jason mosolyog. De a tekintete valahogy könyörgőnek tűnik; Roadkill szokott így nézni bizonyos helyzetekben. Jelentőségteljesen mutogat a kocsi hátsó része felé.

Mi a fasz. Mikor legutóbb megcsáklyázta ezt a fickót, pontosan a célállomásra vitte. Y.T. leválik az Acuráról, akit eddig megtisztelt és átlendül Jason nagyseggű Oldsára. Jason leviszi a sztrádáról a Victory Boulevard-ra, Van Nuys felé. Tökéletes az irány.

Két mérföld után azonban az Olds lelassít és csikorogva befordul egy kihalt pláza parkolójába. Ez már messze nem tökéletes. A parkolóban rajtuk kívül csak egy kamion tartózkodik, járó motorral, oldalán a SALDUCCI ÉS TSA. SZÁLLÍTÁS & RAKTÁROZÁS felirat.

– Gyerünk – mondja Jason, miután kiszállt az Olds-ból. – Ne húzd az időt.

– Kurva anyád – feleli Y.T, behúzza a csáklyát és visszanéz a sugárút felé, hátha érkezik északról valami ígéretes jármű. Bármit is forgat a fejében ez a pasas, valószínűleg nincs benne a munkaszerződésében.

– Hölgyem – szólal meg egy másik, idősebb és tekintélyt parancsoló hang. – Megértem, ha Jason nem szimpatikus önnek. De jó barátja, Enzo bácsi, a segítségét kéri.

Y.T. hátranéz és egy öltönyös embert pillant a kamion rakterének ajtajában. A raktérben ég a villany; halogénfény játszik az öltönyös zselézett haján.

Y.T. még ellenfényben is felismeri: az üvegszemű az.

– Mit akarsz?

– Hogy mit akarok – feleli a fickó, miközben végigméri Y.T.-t –, és mi az utasítás, az két külön dolog. Mivel jelenleg szolgálatban vagyok, semmi jelentősége, hogy mit akarok. De arra kérlek, szállj be ide azzal a táskával együtt. – Majd hozzáteszi: – Sikerült felfogni?

Szónoki kérdésnek hangzik; mintha biztosra venné, hogy a válasz nemleges.

– Komolyan beszél – kotyog közbe Jason, mintha Y.T. csak az ő véleményére várna.

– Hallod – mondja az üvegszemű.

Y.T.-nek Wayne Tiszteletes Gyöngykapui felé kellene suhannia. Ha elrontja a hivatalos megbízást, akkor Istennel kell elszámolnia, aki nem biztos, hogy létezik, amúgy pedig hajlamos megbocsátani. A Maffia viszont minden kétséget kizáróan létezik, és elvárja a tökéletes engedelmességet.

Y.T. felnyújtja a deszkát és a táskát az üvegszeműnek, aztán beugrik a raktérbe, ügyet sem vetve a felkínált segítő kézre. Az üvegszemű visszarántja a kezét, aztán maga elé tartja és megnézi, mi a gond vele. Amint Y.T. lába elhagyja az aszfaltot, már indulnak is. Mire Y.T. becsukja az ajtót, a kamion már kint van az úton.

– Meg kell vizsgálnom ezt a csomagot – közli az üvegszemű.

– Eszébe jutott, hogy esetleg bemutatkozhatna? – érdeklődik Y.T.

– Ugyan – feleli a fickó. – A neveket olyan nehéz megjegyezni. Gondolj rám úgy, hogy az a fickó, oksa?

Y.T. nem figyel rá. A rakteret szemléli.

Az utánfutó belseje egyetlen hosszú és kopár helyiség. Csak hátul van kijárata. A végében két maffiózó ücsörög, tipikus laza maffiózó-stílusban.

A tér nagy részét elektromos szerkezetek foglalják el. Hatalmas dögök.

– Csak belekukkantunk, semmi gond nem lesz – mondja az üvegszemű, és átadja a bőröndöt egy programozószerű fazonnak. Y.T. onnan tudja, hogy programozó, mert copfban hordja a haját, farmert visel és szelídnek tűnik.

– Hé, ha annak valami baja lesz, nekem kampec. – Próbál kemény lenni, de jelen körülmények között ez kevéssé meggyőző.

Az üvegszemű szinte megrendül.

– Szerinted tényleg egy elbaszottan ostoba fasz vagyok? – néz rá. – Pont arra van szükségem, hogy magyarázkodnom kelljen Enzo bácsinak, miért lőtték szét a kis nyuszika térdét.

– A vizsgálat nem igényel beavatkozást – jegyzi meg békésen a programozószerű fickó. Forgatni kezdi a kezében a táskát, csak hogy ismerkedjen vele, aztán becsúsztatja egy nagy, nyitott hengerbe, ami az asztal tetején áll. A henger fala öt centi vastag, és mintha deresedne az oldala. Gázpamacsok válnak le róla, mint mikor tej csöppen a kavargó vízbe. A gáz lefolyik a földre, ahol vékony ködszőnyeget alkot és az emberek cipője körül kavarog. A programozó rögtön visszarántja a kezét, amint elhelyezte a táskát. Aztán felvesz egy metaszemüveget.

Ennyi történik, semmi több. A csávó percekig csak ül. Y.T. nem ért a számítógépekhez, de azt sejti, hogy valahol az utánfutó mélyén lázasan dolgozik egy nagy számítógép.

– Olyasmi, mint egy CAT-szkenner – mondja az üvegszemű. Úgy susog, mint a golfversenyeken a tévéközvetítők. – Csak ez mindent tud – teszi hozzá, miközben türelmetlenül forgatja egymás körül a kezeit, mintha a gép képességeit érzékeltetné.

– Mennyit ér?

– Nem tudom.

– Mi a neve?

– Még nincs neve.

– Jó, de ki gyártja?

– Mi gyártottuk – mondja az üvegszemű. – Kábé két hete.

– És minek?

– Túl sokat kérdezel. Nézd. Helyes srác vagy. Mármint nagyon dögös csaj. Tényleg, beszarás. De egyelőre ne képzeld, hogy túl fontos lennél.

Egyelőre. Hmm.

24

Hiro az ötven négyzetméteres PakkLand-rekeszben tartózkodik, és épp a Valóságot ízlelgeti, ahogyan a partnere javasolta. Az ajtó nyitva, tengeri szél és repülőgépek bűze árad be rajta. Az összes berendezési tárgy – a futón, a raklap, a kísérleti salaktéglás bútorok – az egyik falnál tömörül. Hiro egyméteres, súlyos vasrudat tart a kezében, aminek szigetelőszalaggal tekerte körbe a végét, hogy meg lehessen fogni. A rúd egy katanára hasonlít, csak sokkal nehezebb. Hiro parasztkatanának keresztelte.

Kendo-állásban áll, mezítláb. Bokáig érő bő gatyát és nehéz indigókék tunikát kellene viselnie, ez a hagyományos öltözet, de csak boxer van rajta. Az izzadságcseppek végigcsorognak csupasz és izmos, cappuccino-színű hátán, aztán felfedezőútra indulnak a seggvájatába. Bal talpán szőlőszemnyi vízhólyagok kezdenek formálódni. Hiro szíve és tüdeje nagy és teherbíró, és szokatlanul gyors reflexekkel áldotta meg a sors, de izomzata alapvetően nem olyan erős, mint az apjáé volt. De akkor is nehezen forgatná a parasztkatanát, ha erős lenne.

Zubog benne az adrenalin, az idegei kikészültek, az agyát pedig eltömíti az általános rettegésből előpárolgó idegesség.

Hiro előre-hátra csoszog a szoba hossztengelye mentén. Időnként begyorsít, felemeli a parasztkatanát, míg egyenesen hátrafelé mutat, aztán lecsap, az utolsó pillanatban megfeszítve a csuklóját, hogy a rúd megálljon a levegőben. Aztán elkiáltja magát:

– És!

Legalábbis elvileg ez a gyakorlat. Valójában a parasztkatanát nagyon nehéz megállítani, ha egyszer meglódult. De jó tréning. Hiro alkarja úgy néz ki, mint egy köteg acélkábel. Majdnem. Na, szóval nemsokára úgy fog kinézni.

A japánokat nem érdekli az a sok maszlag az elegáns mozdulatokról és lekerekített csapásokról. Ha fejbesomsz valakit egy katanával és nem próbálod azonnal megállítani a pengét, akkor a kard végigszalad a koponyán és a kulcscsontban vagy a medencében állapodik meg, te meg ott állsz a középkori harcmező közepén, vadul taposod ellenfeled hulláját és próbálod kioperálni belőle a fegyvered, miközben a hulla egykori cimborája neheztelőnek tűnő arckifejezéssel közeledik feléd. A terv tehát az, hogy az ember a becsapódás után nyomban lefékez, maximum pár centit nyes bele az agykéregbe, aztán kirántja a pengét és keresi a következő szamurájt. Innen jön a harci kiáltás: „És!”.

Hirónak nemrég eszébe jutott Raven és a komlóföldi kaland, és nem igazán tudott elaludni tőle. Ezért inkább nekilátott hajnali háromkor parasztkatanával gyakorolni a szoba közepén.

Tudja jól, hogy teljesen készületlenül érte a támadás. Egyszer csak jött az a bambuszdárda. Ő meg rácsapott a karddal. Történetesen pont a megfelelő pillanatban csapott oda, így a dárda nem ért célba. De ezt gondolkodás nélkül, szinte öntudatlanul csinálta.

Talán ez a nagy harcosok jellegzetessége. Csak odaütnek, mintegy mellékesen; nem érdeklik őket a lehetséges következmények.

Talán kicsit sokat képzel magáról.

Pár perce helikopterzaj hallatszik, és egyre erősödik. Hiro a reptér mellett lakik, de ez mégiscsak szokatlan. A LAX körül nem lenne szabad repkedniük, nem túl biztonságos.

A csattogás azonban egyre közeledik és kezd fülsértő lenni, míg a helikopter már ott lebeg egy-két méterrel a parkoló fölött, pont Hiro és Vitalij rekesze előtt. Szép gép – sötétzöld, céges helikopter, diszkrét feliratokkal. Hiro arra gyanakszik, hogy világosban egy védelmi cég, valószínűleg Jim Generális Véderőinek logóját fedezné fel rajta.

Egy sápadt, nagyon magas homlokú fehér fickó ugrik ki a helikopterből, sokkal fürgébben, mint a külseje alapján elvárható lenne, és átkocog a parkolón, egyenesen Hiro felé. Hiro gyerekkorában látott ilyen embereket, mikor az apja még katona volt – nem a mozifilmek kőkemény veteránjai, hanem normális külsejű, középkorú pasasok, bő uniformisban. Ez a fickó őrnagy. A neve – a gyakorlójára van ráhímezve – Clem.

– Hiro Protagonist?

– Személyesen.

– Juanita kért meg, hogy vigyem magammal. Azt mondta, a név alapján tudni fogja, kiről van szó.

– Tudom, kiről van szó. De nem neki dolgozom.

– Azt mondta, most már neki dolgozik.

– Hát ez kedves – mosolyog Hiro. – Gondolom, sürgős a dolog?

– Jól sejti – mondja Clem őrnagy.

– Kaphatnék pár percet? Épp edzek, és át kéne szaladnom a szomszédba.

Clem őrnagy körülnéz, hogy mi van a szomszédban. A raktár utáni épületen a MELLÉKHELYSÉG logó díszeleg.

– A szituáció statikus. Készülődjön nyugodtan.

Hirónak tagsági kártyája van a Mellékhelységnél. Ha valaki a PakkLandban lakik, ez elkerülhetetlen. Nyugodtan átsétál a recepció előtt, belöki a kártyáját a nyílásba, mire kigyullad egy képernyő és három lehetőség villan fel:

F

N

BÖLCSŐDE (UNISZEX)

Hiro rácsap az „F” betűre. A képernyő ekkor négy újabb lehetőséget kínál fel:

KÜLÖNLEGES KORLÁTOZOTT SZOLGÁLTATÁSAINK – OLCSÓ DE TISZTA

STANDARD SZOLGÁLTATÁSAINK – PONT MINT OTTHON – KICSIT TALÁN JOBB IS

ELSŐRANGÚ SZOLGÁLTATÁSOK – LUXUSKÖRÜLMÉNY AZ IGÉNYES VENDÉGEKNEK

ÜRÍTÉS GRANDE ROYALE

Hirónak vissza kell fognia magát, mert a jól bejáratott reflexek a KÜLÖNLEGES KORLÁTOZOTT SZOLGÁLTATÁSOK felé terelnék a kezét; a PakkLand többi lakójához hasonlóan mindig ezt használja. Az ember ott óhatatlanul találkozik mások testnedveivel. Nem épp szívderítő látvány. És nem luxuskörnyezet. Inkább – egye penész, végül is Juanita lesz a főnöke, nem? – rácsap a legutolsó gombra: ÜRÍTÉS GRANDE ROYALE.

Itt még sose járt. Egy luxuskaszinó legfelső szintjére hasonlít, ahová a félidiótákat rakják, miután véletlenül bezsákolták a megajackpotot. Minden van itt, amit egy csőkört agyú mániákus hazardőr a luxussal azonosít: aranyozott csaptelepek, fröccsöntött álmárvány, bársonyfüggöny és egy inas.

A PakkLand népe sohasem használja ezt a szolgáltatást. Csak azért van ilyen, mert az utca végében ott a reptér. Ha a szingapúri vezérigazgatók le akarnak zuhanyozni és szeretnének nyugodtan, békésen szarni egyet, az összes hanghatást kiélvezve, de más utazók nélkül, akiket hasonló tevékenység közben kellene hallgatniuk, akkor átugorhatnak ide és ráterhelhetik a céges számlára.

Az inas egy harminc körüli centroamerikai, akinek fura a tekintete; mintha hosszú órák óta most nyitotta volna ki először a szemét. Épp valószínűtlenül vastag törülközőket dob a karjára, mikor Hiro beviharzik.

– Öt percem van – közli Hiro.

– Borotválást kér? – kérdezi az inas. Megtapogatja a saját arcát, hogy jelezze, mire gondol; elsőre képtelen megállapítani Hiro származását.

– Kérnék én, de nincs időm.

Hiro lefejti magáról a boxert, ott hagyja a kardokat a kordbársony kanapén és belép az amfiteátrumra emlékeztető márványozott zuhanyzóba. Azon nyomban spriccelni kezd rá a melegvíz mindenfelől. A falon van egy félgömb, amivel szabályozni lehet a víz hőmérsékletét.

Zuhanyozás után szívesen trónolna egyet és ellapozgatná a high-tech vécé mellett heverő színes, telefonkönyv méretű magazinokat, de indulnia kell. Megszárítkozik egy cirkuszponyva-méretű törülközővel, magára rángat egy laza gatyát és trikót, odanyom néhány kongdolcsit az inasnak és kirohan, menet közben csatolva fel a kardokat.

A repülőút rövid, főleg azért, mert a pilóta erősen kedvez a gyorsaságnak a kényelemmel szemben. A helikopter lapos szögben emelkedik fel, alacsonyan suhan, nehogy beszippantsa valami repülőgép, de amint manőverezni lehet, a pilóta előredönti a gépet, hogy a rotor rángassa őket előre a völgy fölött a hollywoodi dombok felé, ahol szórványos fények pislákolnak.

Végül a dombok előtt szállnak le, egy kórház tetején. A kórház az Irgalmas Nővérek lánc tagja, vagyis a környéke gyakorlatilag vatikáni légtér. Ez eddig tényleg Juanitára vall.

– Neurológia – közli Clem őrnagy, mintha parancs lenne. – Ötödik emelet, keleti szárny, 564-es szoba.

Az ágyon Da5id fekszik.

Az ágy elejére és végére rendkívül vastag bőrszíjakat feszítettek, melyekhez bőrrel bélelt bilincsek csatlakoznak. A bilincsek Da5id csuklóján és bokáján lógnak. Da5id kórházi köpenyt visel, amiből már jórészt kibújt.

A két szeme nem mindig ugyanabba az irányba néz, ez a legrosszabb. Egy EKG-gép méri a szívműködését, és bár Hiro nem orvos, látja, hogy a mintázat nem normális. Da5id szíve túl gyorsan ver, aztán egyáltalán nem ver, aztán megszólal valami vészjelzés, és újra verni kezd.

Teljesen kommunikációképtelenné vált. A tekintete üres, értelem nélküli. Hiro először azt hiszi, ernyedt a teste, de amint közelebb ér, látja, hogy feszül és remeg. Csorog róla az izzadság.

– Beraktunk egy ideiglenes pacemakert – szólal meg egy női hang.

Hiro megfordul. Egy apáca az, aki a jelek szerint sebész is.

– Mikor kezdődtek a görcsök?

– Nem tudom. A volt felesége riasztott minket. Aggódott.

– Juanita.

– Igen. Amikor a mentő odaért, a földön rángatózott. Itt látszik egy zúzódás, amit a számítógépe okozhatott. Négypontos rögzítést alkalmaztunk, nehogy kárt tegyen magában. Fél órája van ilyen állapotban: az egész teste fibrillál. Ha ez tartós lesz, levesszük a rögzítéseket.

– Metaszemüveg volt rajta?

– Nem tudom. Utánanézek, ha fontos.

– Hagyja. Maga szerint a netre csatlakozott, amikor baja lett?

– Sajnos fogalmam sincs. De olyan súlyos aritmiája volt, hogy ott helyben, az irodájában be kellett ültetnünk egy ideiglenes pacemakert. Kapott görcsoldót is, de az nem használt. A nyugtató hatott egy kicsit. Megvizsgáltuk az agyát mindenféle szkennerrel, de még mindig nincs pontos eredmény.

– Azt hiszem, körül kéne néznem a lakásán – mondja Hiro.

Az orvos vállat von.

– Értesítsenek, ha magához tér.

Az orvos nem reagál. Hiróban most tudatosul, hogy Da5id állapota talán nem átmeneti.

Mikor Hiro kilép a folyosóra, Da5id beszélni kezd.

– E ne em ma ni a gi ági ni mű ma ma dám e ne em am an ki gaagiagi...

A hangja mély és nyugodt, nyoma sincs benne feszültségnek. A szótagok úgy folynak a szájából, mint a nyál. Miközben Hiro távolodik, végig hallja a litániát.

– I ge én i ge én nu ge én nu ge én usz sza túr rá lu rá ze em men...

Visszamászik a helikopterbe, és suhanni kezdenek a kanyon közepén, egyenesen a „Hollywood” felirat felé.

Da5id háza túlvilági fényben ragyog. Egy domb tetején áll, egy egyirányú utca végében, ami amúgy teljesen néptelen. Az utca alsó végét Jim Generális egyik tömzsi, békaszerű dzsipje zárja el; vibráló vörös és kék fény ömlik belőle. A ház fölött egy másik helikopter köröz egy fényoszlop tetején. A kertben katonák nyüzsögnek, kézireflektorokat lóbálva.

– Gondoltuk, biztosítjuk a területet – szólal meg Clem őrnagy. A fényözönben Hiro megpillantja a kopár domboldal organikus színeit. A katonák próbálják növelni a megvilágított területet, feloldanak mindent a ragyogásban. Hiro is hamarosan erre a sorsra jut; elmosódott pixel lesz egy helikopter ablakában. Beleolvad a biomasszába.

Da5id laptopja a padlón hever, az asztala mellett. A laptop körül orvosi csomagolóanyagok. A felfordulás közepén Hiro felfedezi Da5id metaszemüvegét. Vagy leesett róla, amikor a földre zuhant, vagy a mentősök tépték le a fejéről.

Hiro felveszi a szemüveget. Még csak az arca elé emeli, amikor megpillantja a belsejében a folyamatosan frissülő képet: a fekete-fehér hangyák háborúját. Hóhalál, snow crash.

Hiro becsukja a szemét és eldobja a szemüveget. Senkinek sem lehet baja attól, hogy belenéz egy bittérképbe, ugye? Ugye?

A ház afféle modernista kastély, a végében rendes torony is van. Da5id, Hiro meg a többi hacker rendszeresen feljárt esténként egy láda sörrel és egy hibacsival, dumáltak, rákot meg osztrigát zabáltak és sört vedeltek rá. A torony most kihalt, csak a rozsdás, hamulepte hibacsi maradt hírmondónak. Hiro leül és szürcsölni kezdi a konyhából elcsent sört. Régen ez volt a kedvenc helye. Lassan iszogatja a sörét, mint régen, és történeteket képzel a fényekbe.

A központi városnegyedek organikus ködben szoronganak odalent. Más városok ipari szennyeződést lélegeznek, Los Angeles aminosavakat. A halvány házrengeteget világító vonalak szövik át meg át, mint a kenyérpirító fűtőszálai. A kanyon kijáratánál a fény kiélesedik, és formákra – csillagokra, ívekre, világító betűkre – bomlik fel. Vörös és fehér pontocskák lüktetnek a sztrádákon az intelligens közlekedési lámpák ritmusára. Messzebb, a medencében milliónyi kis logó egyesül tespedt fénytömegekké. A franchise-gettók melletti loglória megtörik néhány alacsonyabb lakónegyeden, aztán belevész a mindent körülölelő félhomályba, amelyet csak itt-ott szakít meg a biztonsági reflektorok fénye valamelyik birtokon.

A franchise működési elve ugyanaz, mint a vírusé: ami az egyik helyen megél, megél máshol is. Csinálni kell egy megfelelően virulens üzleti tervet, gyűrűs mappává szintetizálni – ez a lény DNS-e –, befecskendezni egy forgalmas sztráda melletti táptalajba, lehetőleg kanyarodósáv közelébe. Aztán a tenyészet nőni kezd, míg neki nem ütközik a telekhatárnak.

Régen az emberek lebattyogtak Nagyi Kifőzdéjébe egy kávéra meg valami harapnivalóra, és tökéletesen otthon érezték magukat. Ha soha életükben nem hagyták el a szülővárosukat, ez kiválóan meg is felelt nekik. De ha valaki átment a szomszéd városkába, mindenki megbámulta az étteremben, és valami ismeretlen förmedvényt szolgáltak fel házi becsinált néven. Ha pedig valaki sokat utazott, sehol sem érezhette otthon magát.

Ha viszont egy New Jersey-i üzletember elmegy Dubuque-ba, a helyi McDonald’s-ban senki sem fogja megbámulni. Rá se kell pillantania az étlapra, már rendelhet is, és a kajának mindig ugyanolyan az íze. A McDonald’s az otthon íze, egy gyűrűs mappa fénymásolt lapjaiba sűrítve. „Csak semmi meglepetés” – ez a franchise-gettók mottója, a minőség védjegye; ez éltet minden logót a medencét kirajzoló fényhálóban. Az amerikaiakat, akik a világ legbizarrabb és legrémisztőbb országában élnek, megnyugtatja ez a mottó.

Ha valaki követi a burjánzó loglóriát kifelé, a völgyek és kanyonok irányába, a menekültek országába jut. Ők azok, akik megrémültek az igazi Amerikától, az atombomba, hip-hop, káoszelmélet, betoncipők, kígyóbűvölők, pszichopaták, űrséták, rodeók, autós lövöldözések, távirányítású rakéták, Sherman-hadjárat, sztrádái dugók, motorosbandák és bungee-jumping Amerikájától. Leparkolták a csajtragacsaikat a számítógéppel tervezett bürgerparkok utcáin és bezárkóztak egyforma gipszkarton lyukaikba a giccses falépcsők és fabútorok közé, a loglória-vadon hatalmas házfarmjaira, a középszerűség kultúrájába.

A városban csak az utcák népe maradt, akik a szeméten élnek; bevándorlók, akik srapnelként szóródtak szét Ázsia összeomlása után; fiatal bohémek és Mr. Lee Hongkongjának technopapjai. Olyan okos fiatalemberek, mint Da5id és Hiro, akik vállalják a város kockázatait, mert szeretik az izgalmat, és bírják a terhelést.

25

Y.T. nem tudja megállapítani, merre járnak. Annyi biztos, hogy megrekedtek egy kocsisorban. Ez az egész ügy teljesen zavaros.

– Y.T.-nek mennie kell – jelenti be.

Egy másodpercig semmi reakció, aztán a programozó-szerű srác hátradől és átbámul a metaszemüveg háromdimenziós képén, egyenesen a falra.

– Rendben – mondja.

Az üvegszemű egy mongúz gyorsaságával iszkol a kriogenikus hengerhez, kirántja a táskát és odadobja Y.T.-nek. Közben a maffiózók kinyitják a hátsó ajtót és feltárul a bulváron tolongó forgalmi dugó.

– Még valami – mondja az üvegszemű, és borítékot csúsztat Y.T. számos zsebeinek egyikébe.

– Az mi? – érdeklődik Y.T.

A fickó védekezőn feltartja a kezét.

– Csak valami apróság. Na, indulás.

Int a maffiózónak, aki a gördeszkát tartja. A pasas egész laza: egyszerűen elejti a deszkát, ami csálén leesik, de a süngörgők már rég tudják, hogy közeledik egy padló, megállapították a szögeket és beálltak, mint egy kosárlabdázó, mikor egy hatalmas zsákolás után a föld felé közeledik. A deszka a kerekein landol, jobbra dől, aztán balra, végül visszanyeri az egyensúlyát, Y.T.-hez kormányozza magát és megáll.

Y.T. feláll rá, elrúgja magát és kirepül a kamionból, egyenesen egy Pontiac motorházára. A szélvédőre szépen fel lehet futni egy száznyolcvanas fordulathoz, úgyhogy Y.T. már irányban is van, mire az aszfaltra ér. A Pontiac sofőrje felháborodottan dudál, de esélye sincs az üldözésre, mert a sor dermedten áll. Mérföldeken át Y.T. az egyetlen folyamatosan mozgó tereptárgy. Ezért hasznosak a Kurírok.

A Wayne Tiszteletes Gyöngykapuinak 1106-os egysége ormótlan egy épület; az alacsony sorszám jelzi, hogy nagy múltra visszatekintő intézmény. Akkor épült, amikor még olcsó volt a föld, a telkek pedig nagyok. A parkolója félig tele van. Wayne tiszteletesnél általában öreg kocsik állnak, a hátsó lökhárítón körömlakkal pingált idióta spanyol mondatokkal: centroamerikai hittérítők menekülnek északra normálisabb állás és enyhébb katolicizmus reményében. A 1106-osban viszont hemzsegnek a csajtragacsok mindenféle bürgerparkokból.

A forgalom hangyányival jobb a sugárútnak ezen a részén, úgyhogy Y.T. tűrhető sebességgel fordul be a parkolóba, és tesz pár kört a franchise körül, míg lelassul. Nehéz ellenállni egy félig üres parkolónak, ha épp lendületben van az ember, és amúgy sem árt akció előtt felmérni a terepet. Mint kiderül, ehhez a parkolóhoz tartozik a szomszédos RoncsKiller franchise is („Kocsiból KÉSZPÉNZ egy perc alatt!!!”), ami viszont egy üzletsorban folytatódik. Egy vállalkozó kedvű deszkás valószínűleg New Yorkig gurulhatna a parkolókon át.

Az aszfalt több helyen durrog és csörömpöl. Mikor Y.T. lenéz, látja, hogy a szemétkonténer környéke apró fiolákkal van teleszórva. Lusta Dick pont ilyeneket nézegetett előző este. Úgy hevernek ott, mint kocsma mögött a csikkek. Mikor a görgők áthaladnak rajtuk, félrecsapódnak és gurulni kezdenek.

Az ajtóban kígyózó sor. Y.T. kikerüli és egyenesen besétál.

Az előtérben a szokásos kép fogadja. Párnázott műanyagszékek, ahol a hívek pihenhetnek, amíg a hangszóróban meg nem hallják a sorszámukat. A helyiség két végében cserepes növények, egy-egy asztal ősrégi magazinokkal. Egy játéksarok, ahol a csemeték kozmikus háborúkat vívhatnak a fröccsöntött űrhajókkal. Egy műanyagpult, a mintázata ódon templomi fabútorokat idéz. A pult mögött egy pufi tinilány ül házilagosan hidrogénezett és kegyetlenül bedauerolt hajjal, metálkékre festett szemhéjjal, pirospozsgás, tésztaszerű orcával. Trikója fölött vékony lepelszerűséget visel.

Mikor Y.T. belép, épp egy ügyféllel foglalkozik. Észreveszi Y.T.-t, de nincs a világon olyan gyűrűs mappa, ami engedélyezné egy tranzakció megszakítását.

Y.T. csalódottan sóhajt és összefonja a kezét, hogy jelezze türelmetlenségét. Bárhol máshol hőbörögve tört volna be a pult mögé, mintha ő lenne a főnök. De ez egy templom, hogy basznák meg.

A pult előtt forgatható polc áll mindenféle vallásos iratokkal, amiket ingyen, pusztán jelképes adományért cserébe el lehet venni. A rekeszek jó részében Wayne tiszteletes bestsellere található: ELVIS LŐTTE LE JFK-t, avagy Hogyan menekült meg Amerika a kommunistáktól.

Y.T. előhúzza a borítékot, amit az üvegszemű rátukmált. Sajnos nem elég vastag és puha ahhoz, hogy tömve legyen pénzzel.

Hat darab fotó van benne, mindegyiken Enzo bácsi látható egy akkora ház előtt, amekkorát Y.T. soha életében nem látott. Enzo egy gördeszkán áll a kocsifelhajtón. Vagy épp leesik róla. Vagy lassan gurul, kitárt karokkal, miközben ideges biztonságiak loholnak utána.

A képek köré vékony cédulát tekertek:

„Y.T. – köszönöm a segítséget. Amint látod, megpróbáltam magamat kiképezni a küldetésre, de az eredmény némi kívánnivalót hagy maga után. Baráti üdvözlettel, Enzo bácsi.”

Y.T. visszacsomagolja a képeket, elrakja a borítékot és visszafojt egy mosolyt. Aztán újra a feladatra koncentrál.

A leples csaj még mindig az ügyféllel foglalkozik. Az ügyfél egy spanyolul beszélő, narancssárga ruhás matróna.

A lány bepötyög valamit a számítógépbe. Az ügyfél lecsapja Visa-kártyáját a fautánzatú pultra; olyan a hangja, mint a puskalövés. A lány felfejti a kártyát háromcentis körmeivel – kockázatos és bonyolult vállalkozás, Y.T.-nek kikelő rovarok jutnak róla az eszébe. Aztán kiszolgáltatja a szentséget: jól begyakorolt, drámai kézmozdulattal végighúzza a kártyát a leolvasón, mintha egy fátylat rántana le, aztán átadja a nyugtát és motyog valamit mellé az aláírásról. Akár latinul is beszélhetne, de az ügyfél ismeri a liturgiát és aláírja a fecnit, mire a pultos végigmondaná.

Most már csak a Felsőbb Szózatra kell várni. A kommunikációs hálózatok ma már annyira fejlettek, hogy a hitelkártya azonosítása legfeljebb pár másodpercig tart. A kis gép kiköp egy kódot, égi dallamok zengenek az apró hangszórókban, és a terem végében méltóságteljesen kinyílik két széles, gyöngyházfényű ajtó.

– Köszönjük az adományt – mondja a lány. Összemossa a szavakat, mintha az egész egyetlen szótag lenne.

Az ügyfél öles léptekkel megindul, hipnotikus orgonafutamok vonzzák a cél felé. A kápolnában furcsa fények játszanak, fluoreszkáló lámpák és üvegablakokat utánzó nagy fénykockák világítják be. A legnagyobb egy vaskos gótikus boltívre hasonlít, és a hátsó falra van erősítve, az oltár fölé, sugárzó fényében pompázik a szentháromság: Jézus, Elvis és Wayne tiszteletes. Jézus került a főhelyre. A hívő alig tesz öt-hat lépést a teremben, mire térdre rogy és elkezd nyelveken szólani:

– Ari a ári ár isza ve na a mir iá i sza, ve na a mir iá ária...

Az ajtó becsapódik.

– Egy pill – mondja a pultoslány, és idegesen Y.T.-re pillant. Megkerüli a pultot, átvág a játszósarkon, közben a leple figyelmetlenségében fennakad egy Bruce Lee Kalózkirályjárművön –, és bekopog a vécé ajtaján.

– Foglalt! – kiabál ki egy férfi.

– Itt a Kurír – mondja a lány.

– Mindjárt jövök – feleli a fickó halkabban.

És jön is. Se sliccfelhúzás, se kézmosás. A pasas fekete öltönyt és papi gallért visel. Könnyű fekete palástot dob magára, mikor átvág a játékok között, apró harcosokat és vadászgépeket tipor szét. Fekete, itt-ott őszes haja zselétől csillog. Fémkeretes bifokális szemüveget visel, barnás árnyalatú lencsével. A bőre nagyon pórusos, mintha lyukacsos lenne.

Mire Y.T. mindezt felfogja, a tiszteletes a közelébe ér, és a szagát is érezni lehet. Old Spice és hányás érződik rajta. Nem alkoholos hányás.

– Ide vele – mondja a tiszteletes, és kirántja Y.T. kezéből az aktatáskát.

Na, ez az, ami tilos.

– Előbb alá kell írnia – mondja Y.T. De késő. Hanem íratod időben alá, baszhatod. Nincs tárgyalási alapod. Csak egy taknyos deszkás vagy.

Ezért nem hagyja sose, hogy kivegyék a kezéből a csomagot. De ez a fickó pap, az istenit. Y.T.-t váratlanul érte a mozdulat. A pasas elmarta a táskát, és iszkol befelé az irodájába.

– Majd én aláírom – mondja a pultos. Ijedtnek tűnik. Nem is, inkább betegnek.

– A címzettnek kell aláírnia – mondja Y.T. – Dale T. Thorpe tiszteletesnek.

Most már nem döbbent, inkább ideges. Követi a papot.

– Oda nem mehetsz be – mondja a lány, de álmatagon és szomorúan, mintha már félig el is felejtette volna az egészet. Y.T. kinyitja az ajtót.

Dale T. Thorpe tiszteletes az asztalánál ül a nyitott fémtáska előtt. A táskában ugyanaz a bonyolult szerkezet van, amit Y.T. előző éjszaka Lusta Dicknél látott. Mintha a tiszteletes rácsatlakoztatta volna a nyakát.

De nem, valójában valami nyakláncfélét visel. Korábban biztos a stólája alatt volt; Y.T. is így viseli Enzo bácsi dögcéduláját. A pasas belenyomta a nyaklánc végén levő dolgot egy nyílásba a táskán. Biztosan azonosítókártya.

Egy idő után kihúzza a kártyát és visszaejti a mellkasára. Y.T. nem tudja, észrevette-e őt. A billentyűzeten pötyög, el-elrontja, újrakezdi.

A fémtáska belsejében motorok és szervók zümmögnek fel. Dale T. Thorpe kipattintja az egyik fiolát és belecsúsztatja a billentyűzet melletti lyukba. A gépezet lassan beszívja az üveget.

Aztán pattanva kiköpi. A vörös műanyagkupak piros fénnyel világít. Egy kis kijelző villog a tetején. Visszaszámol: 5, 4, 3, 2, 1.

Dale T. Thorpe a bal orrlyukához tartja a fiolát. Mikor a számláló nullára vált, a fiola felszisszen, mintha levegő szökne egy szelepből. A tiszteletes mély lélegzetet vesz, és beszívja az anyagot a tüdejébe. A végén gyakorlott mozdulattal a szemetesbe hajítja az elhasznált fiolát.

– Tiszteletes? – szólal meg hátul egy hang. Y.T. megpördül. A pultoslány libeg az iroda felé. – Csinálja meg nekem is, jó?

Dale T. Thorpe nem válaszol. Belesüppedt a bőrfotelébe és a neonkeretes képet bámulja, melyen Elvis látható, még katona korában, kezében egy karabéllyal.

26

Hiro arra ébred, hogy dél van, teljesen kiszárította a nap, és madarak köröznek a feje felett, azt latolgatva, döglött-e már. Lemászik a szeles kilátóból, visszamegy a lakásba és felhajt fél liter eredeti Los Angeles-i csapvizet. Zsákmányol a hűtőből egy kis szalonnát és bedobja a mikroba. Jim Generális emberei leléptek, csak egy kisebb egységet hagytak hátra a bekötőút végén. Hirónak eszébe jut Raven, ezért becsukja az összes ajtót, ami a domboldalra néz. Aztán leül a konyhaasztalhoz és felveszi a metaszemüveget.

A Fekete Napban ázsiaiak üldögélnek, főleg a bombayi filmiparból. Szigorú tekintettel bámulják egymást és fekete bajszukat simogatva latolgatják, miféle ölős film megy majd jövőre Perszepolisban. Ázsiában éjszaka van. Hirót leszámítva alig vannak itt amerikaiak.

A bár végéből privát helyiségek nyílnak, a kétszemélyes tárgyalóktól az óriási konferenciatermekig mindenféle, ahol az avatárok zavartalanul beszélgethetnek. Juanita az egyik kis rekeszben várja Hirót. Avatárja pont úgy néz ki, mint ő. Nagy, fekete szeme mellett tökéletesen látszanak a kezdődő szarkalábak. A hajának olyan jó a felbontása, hogy a fényes fekete tincsek minden egyes szálán látni lehet a fénytörést, a csillámlásokat.

– Da5id házában vagyok – mondja Hiro. – Te?

– Repülőn. Lehet, hogy megszakadok – feleli Juanita.

– Ide tartasz?

– Oregonba.

– Portland?

– Astoria.

– Mi a fenét csinálsz Oregonban?

Juanita mély lélegzetet vesz, aztán remegve kifújja a levegőt.

– Ha megmondanám, belekötnél.

– Mi hír Da5idről?

– Ugyanaz.

– Diagnózis van már?

Juanita sóhajt. Fáradtnak tűnik.

– Nincs, és nem is lesz – közli. – A szoftverrel van a gond, nem a hardverrel.

– Mi?

– Csinálnak vele mindent. CAT, NMR, PET, EEG. Semmi elváltozás. Az agyával, a hardverrel nincs semmi gond.

– Csak rossz program fut rajta?

– Megmérgezték a szoftverét. Snow crash volt a fejében.

– Szóval szerinted ez pszichológiai probléma?

– Nehéz hagyományos kategóriákkal leírni – mondja Juanita. – Ez valami új jelenség. Vagy inkább ősrégi.

– És ez csak úgy spontán történik?

– Azt te tudod – mondja a lány. – Te voltál vele tegnap este. Mi történt, miután leléptem?

– Elővett egy Snow Crash kártyát, amit Raventől kapott a bejáratnál.

– Basszameg. A rohadék.

– Ki a rohadék? Raven vagy Da5id?

– Da5id. Pedig én figyelmeztettem.

– Kinyitotta. – Hiro elmeséli, mi történt Brandyvel és a varázstekerccsel. – Aztán valami gáz lett a gépével, és kidobták.

– Arról hallottam – bólint Juanita. – Akkor hívtam ki a mentőket.

– Miért? Mi köze egy lefagyásnak a mentőkhöz?

– A tekercs nem véletlenszerű zajt mutatott. Egy csomó információ volt rajta, bináris kódban, ami egyenesen Da5id látóidegébe került. Ami pedig az agy része. Ha belenézel valakinek a pupillájába, az agyának a végpontját látod.

– De Da5id nem egy számítógép. Nem tud bináris kódot olvasni.

– Hacker. Abból él, hogy bináris kódokkal babrál. Ez a tudás mélyen bele van huzalozva az agyába. Érzékeny az ilyenfajta információra. És te is, bébi.

– És miféle információ ez?

– Rosszféle. Metavírus – feleli Juanita. – Az információs hadviselés atombombája. Egy vírus, amitől a rendszerek elkezdik újabb vírusokkal beoltani magukat.

– És egy ilyen csinálta ki Da5idet?

– Igen.

– Nekem miért nem lett bajom?

– Túl messze voltál. A szemed nem tudta leolvasni a bittérképet. Pont a pofád előtt kell lennie.

– Ezt átgondolom – bólint Hiro. – De van még valami, amit nem értek. Raven a Valóságban is terít egy drogot, aminek szintén Snow Crash a neve, legalábbis így is ismerik. Az mi?

– Az nem drog – mondja Juanita. – Drogra hasonlít, úgy néz ki és úgy is hat, hogy függőséget okozzon. Kokain van benne, meg még valami szer.

– De valójában micsoda?

– Kémiailag kezelt szérum, amit a metavírussal fertőzött emberek véréből készítenek – mondja a lány. – Vagyis a vírus terjesztésének egy másik módja.

– Ki terjeszti?

– L. Bob Rife egyháza. Az összes tagjuk fertőzött.

Hiro a kezébe temeti az arcát. Nem is igazán próbálja felfogni ezt a mondatot, csak hagyja, hogy ide-oda pattogjon a fejében, és megállapodjon.

– Várj, Juanita. Nem értem. Most ez a Snow Crash vírus, drog vagy vallás?

Juanita vállat von.

– Mi a különbség?

Ha Juanitának végig ilyen marad a hozzáállása, Hiro nehezen tudja majd megemészteni a hallottakat.

– Hogy mondhatsz ilyet? Hiszen te is vallásos vagy.

– Ne vedd egy kalap alá az összes vallást.

– Bocs.

– Minden népnek van vallása. Olyan, mintha vallásreceptorok lennének az agyban: bármire rákapunk, ami oda beleillik. A vallás lényegében vírusként működik: információ, mely az emberi agyban szaporítja magát, és egyik emberről a másikra terjed, így volt régen, és sajnos most is errefelé haladnak a dolgok. De rengetegen próbálták kimenteni az emberiséget a primitív, irracionális vallás karmai közül. Az első egy Enki nevű ember volt, aki négyezer évvel ezelőtt élt. A második kísérletet héber teológusok végezték a Krisztus előtti nyolcadik században, amikor a zsidókat elűzte II. Szargon hódító serege. De ez a kísérlet végül terméketlen jogászkodásba fulladt. Jézus volt a következő reformer, de a halála után ötven nappal megint vírust csináltak az egészből. A vírust aztán lenyomta a katolikus egyház, de most egy újabb hatalmas járvány közepén tartunk, ami Kansasban kezdődött 1900-ban, és azóta egyre durvább méreteket ölt.

– Most te hiszel Istenben vagy sem? – érdeklődik Hiro. Csak hogy tisztázza a dolgot.

– Természetesen.

– Hiszel Jézusban?

– Igen. De nem hiszek Jézus fizikai, testi feltámadásában.

– Hogy lehetsz így keresztény?

– Inkább az a kérdés, hogy lehet valaki másképpen keresztény? Ha rendesen tanulmányozni kezded az evangéliumot, nyilvánvaló, hogy a testi feltámadás egy mítosz, amit utólag, évekkel később biggyesztettek a valódi történethez. Tisztára mint a bulvárlapok, nem?

Juanita nem mesél többet. Azt mondja, nincs kedve belemenni a részletekbe. Nem akarja befolyásolni Hiro véleményét. „Egyelőre.”

– Ez azt jelenti, hogy később akarni fogod? Ez valami hosszabb folyamat része? – kérdezi Hiro.

– Érdekel, ki fertőzte meg Da5idet?

– Ne viccelj. Akkor is érdekelne, ha nem lenne a barátom. Én is veszélyben vagyok.

– Nézz bele a Bábel-anyagba, Hiro, aztán keress meg, ha sikerül visszajönnöm.

– Ha sikerül visszajönnöd? Miért, mire készülsz?

– Kutatóútra.

Juanita egész eddig végig tárgyilagosan adta elő a dolgokat, mintha valami üzleti mítingen lenne. De fáradt és nyugtalan, és Hirónak az az érzése támad, hogy fél.

– Sok sikert – mondja. Be akart dobni egy kis flörtölést is, a korábbi beszélgetés folytatásaként. De Juanitában azonban megváltozott valami. A flörtölés igen hátul áll most a fontossági listán.

Juanita valami veszélyes dologra készül Oregonban. Nem szeretné, ha Hiro tudna róla; nem akarja, hogy halálra izgulja magát.

– Van egy jó anyag a Bábelben Inannáról – szólal meg a lány.

– Az ki?

– Egy sumer istennő. Kicsit szerelmes vagyok bele. De nem ez a fontos. A lényeg, hogy nem fogod megérteni a tervemet, amíg meg nem ismered Inannát.

– Hát, sok sikert – mondja Hiro. – És üdvözlöm Inannát.

– Kösz. Átadom.

– Mikor visszajössz, szeretnék egy kicsit dumálni veled.

– Én is – feleli a lány. – De előbb ki kell keverednünk ebből.

– Ja, bocs. Nem tudtam, hogy benne vagyok.

– Ne légy ostoba. Mind benne vagyunk.

Elköszönnek. Hiro feláll és visszamegy a Fekete Napba.

A Hacker Kvadránsban feltűnő alak bóklászik. Az avatárja nagyon rossz minőségű, és a gazdája nem bírja irányítani. Mintha most lenne először a Metaverzumban, és nem tudna normálisan mozogni. Állandóan beleütközik az asztalokba, fordulás helyett többször megpördül a tengelye körül.

Hiro megindul felé, mert az arca ismerősnek tűnik. Mikor a figura megállapodik egy kis időre, kiderül, hogy egy Clint az. Brandy hűséges társa.

A Clint felismeri Hirót, és egy pillanatra felrebben az arcára a meglepetés, aztán visszavált a szokásos szigorú, macsós grimaszra. Előrenyújtja a kezét. Egy tekercs van benne, mint korábban Brandynél.

Hiro előhúzza a katanát, de a Clint máris odatolta a tekercset az arcába, és nyitja szét, odabent kéken dereng a bittérkép. Hiro oldalra lép, befarol a Clint mellé, felemeli a katanát, aztán egyetlen suhintással levágja a Clint két karját.

A tekercs a földre zuhan, de közben tovább nyílik. Hiro rá sem mer pillantani. A Clint megfordul és próbál kifelé evickélni, egyik asztaltól a másikhoz pattanva, mint egy flippergolyó.

Ha Hiro meg tudná ölni – ha levágná a fejét –, akkor az avatár itt maradna a Fekete Napban, és elvinnék a Sírhantdémonok. Hiro hackelgetné egy kicsit, és talán kiderülne, kicsoda, honnan jött.

De a bárban több tucat ember lézeng, és figyeli a jelenetet. Ha közelebb jönnek és megnézik a tekercset, úgy végzik, mint Da5id.

Hiro félrefordulva leguggol a tekercs mellé, és kinyitja az egyik rejtekajtót, ami a katakombákba vezet. Ezeket anno ő írta bele a Fekete Napba, és a jelenlevők közül csak ő tudja használni őket. Fél kézzel besöpri a tekercset az alagútba, aztán rácsapja az ajtót.

A Clint már majdnem a kijáratnál van, próbálja megcélozni az ajtónyílást. Hiro utánaszalad. Ha a fickó kijut az Utcára, vége: szellemalakká változik és nyoma vész. Ekkora előnnyel képtelenség lesz megtalálni a kísértetek milliói között.

A Fekete Nap előtt szokás szerint rajongók és önjelölt sztárok tolonganak. Hiro a távolból az ismert felhozatalt látja, köztük pár monokrómot.

Az egyik monokróm Y.T. Kint lődörög, Hirót várja.

– Y.T.! – kiált oda neki Hiro. – Kövesd a kar nélküli fickót!

Hiro pár másodperccel a Clint után lódul ki az épület elé. A Clintnek és Y.T.-nek már nyoma sincs.

Visszafordul a Fekete Napba, kinyit egy rejtekajtót és leugrik a katakombákba, a Sírhantdémonok birodalmába. Egyikük már fel is kapta a tekercset, és az alagútrendszer közepe felé totyog, hogy máglyára vesse.

– Hé, Vidor – mondja Hiro. – A következő sarkon fordulj be és rakd le azt a cuccot a lakásomban, oké? De előtte tekerd össze, légyszíves.

Hiro követi a Sírhantdémont az Utca alatti alagútban, míg el nem érnek a hackernegyedig. Utasítja a démont, hogy vigye a tekercset az alagsori műhelybe, ahol hackelni szokott. Aztán elválnak, és Hiro felballag az irodájába.

27

Csöng a mobilja. Felveszi.

– Csöcs – mondja Y.T. – Már kezdtem azt hinni, sose jössz elő.

– Hol vagy? – kérdezi Hiro.

– A Valóságban vagy a Metaverzumban?

– Melyikben hol?

– A Metaverzumban az egysínűn megyek, pozitív irányba. Most hagytuk el a 35-ös portot.

– Máris? Ez valami expresszjárat?

– Ja. A kar nélküli Clint két kocsival előttem van. Asszem, nem tudja, hogy követem.

– Hol vagy a Valóságban?

– Nyilvános terminálnál egy Gyöngykapuval szemben.

– Érdekes.

– Most hoztam nekik egy csomagot – jegyzi meg Y.T.

– Milyen csomagot?

– Egy alumíniumtáskát.

Hiro kiszedi belőle, pontosan mi történt. Vagy legalábbis, amennyit hajlandó elmondani.

– Biztos, hogy a parkban ugyanúgy gügyögtek, mint az a nő a Gyöngykapuban?

– Aha – mondja Y.T. – Csomó ismerősöm oda jár. Vagy legalábbis a szüleik.

– Wayne Tiszteletes Gyöngykapuiba?

– Aha. És mindegyikük így halandzsázik. Már máskor is hallottam.

– Akkor addig is – köszön el Hiro. – Most kutatnom kell.

– Csá.

A Bábel/Infokalopszis csomag az asztalon pihen. Hiro felveszi. Azon nyomban belép a Könyvtáros.

Hiro hirtelen azt akarja kérdezni, hallotta-e, hogy Lagost megölték. De semmi értelme. A Könyvtáros tudja, mégsem tudja. Ha kellene neki az adat, pillanatok alatt megtalálná a Könyvtárban. De nem maradna meg benne az információ. Nincs saját memóriája. A Könyvtár a memóriája, és mindig csak egy kis részét használja.

– Mit tudunk a nyelveken szólásról? – kérdezi Hiro.

– Szaknyelven „glosszolália” a neve – feleli a Könyvtáros.

– Szaknyelv? Minek szaknyelv egy vallási rituáléhoz?

A Könyvtáros felhúzza a szemöldökét.

– A témáról tekintélyes mennyiségű tudományos irodalom létezik. Egy neurológiai jelenségről van szó, amit a vallásos rítusok csak felhasználnak.

– Ez valami keresztény dolog, nem?

– A pünkösdisták szerint az, de tévednek. A pogány görögöknél is előfordult; Platón theomaniának hívja. A római kor keleti kultuszaiban is megtaláljuk. Gyakorolták a Hudson-öböl eszkimói, csukcs sámánok, lappok, jakutok, semangi pigmeusok, észak-borneói kultuszok, trhi nyelvet beszélő ghánai papok. A zulu Amandiki-kultusz és a kínai Sang-ti-hui szekta. A tongai médiumok és a brazíliai Um-banda-hívők. A szibériai tungu törzsben úgy tartják, hogy ha a sámán transzba esik és értelmetlen szótagokat hadar, magának a Természetnek a nyelvét tanulja.

– A Természet nyelvét.

– Igen, uram. Az afrikai szukuma törzs szerint ez a nyelv a kinaturu, a mágusok őseinek anyanyelve. A mágusok állítólag ugyanabból a törzsből származnak.

– Mi okozza?

– Ha a természetfölötti magyarázatokat kizárjuk, akkor úgy tűnik, a glosszoláliának egyes agyi mélystruktúrákhoz van köze, melyek mindenkiben megtalálhatók.

– Hogy viselkednek ilyenkor az emberek?

– C. W. Shumway az 1906-os Los Angeles-i vallásos újjáéledésnél hat alapjellegzetességet jegyzett fel: a racionális önkontroll hiánya, érzelmi túlfűtöttség, mely gyakran a hisztériáig fokozódik, a gondolkodás és akarat hiánya, a beszédszervek automatikus működése, emlékezetvesztés; ritkábban különféle fizikai tünetek, például rángatózás. Euszébiosz hasonló megfigyeléseket tett i.sz. 300 körül. Azt írja, a hamis próféták először a gondolkodást szüntetik meg, és olyan delíriumot keltenek, hogy az áldozatok elvesztik maguk felett az uralmat.

– A keresztényeknél ez honnan kerül elő? Van valami köze hozzá a Bibliának?

– A pünkösd.

– Ezt a szót már használta. Mit jelent?

– A „pünkösd” a görög pentekostos szóból ered, mely azt jelenti, hogy ötvenedik. A passió utáni ötvenedik napot nevezik így.

– Juanita pont az előbb mondta, hogy a kereszténységet Krisztus halála után ötven nappal valaki vírussá változtatta. Biztos erre gondolt. Mi történt?

– „És megtelének mindnyájan Szent Lélekkel, és kezdenek szólni más nyelveken, a mint a Lélek adta nékik szólniok. Lakoznak vala pedig Jeruzsálemben zsidók, istenfélő férfiak, minden nép közül, melyek az ég alatt vannak. Minekutána pedig ez a zúgás lön, egybegyűle a sokaság és megzavarodék, mivelhogy mindegyik a maga nyelvén hallá őket szólni. Álmélkodnak pedig mindnyájan és csodálkoznak vala, mondván egymásnak: Nemde nem Galileusok-é ezek mindnyájan, a kik szólnak? Mimódon halljuk hát őket, kiki közülünk a saját nyelvén, a melyben születtünk? Párthusok és médek és elámiták, és kik lakozunk Mesopotámiában, Júdeában és Kappadócziában, Pontusban és Ázsiában, Frigiában és Pamfiliában, Egyiptomban és Líbiának tartományiban, mely Cziréne mellett van, és a római jövevények, mind zsidók, mind prozelirusok, krétaiak és arabok, halljuk a mint szólják a mi nyelvünkön az Istennek nagyságos dolgait. Álmélkodnak vala pedig mindnyájan és zavarban valának, egymásnak ezt mondván: Vajjon mi akar ez lenni?” Apostolok cselekedetei 2: 4–12.

– Rohadjak meg, ha tudom – feleli Hiro. – Úgy hangzik, mint a Bábel-sztori megfordítva.

– Pontosan. Sok pünkösdista úgy véli, azért kapták az Úrtól a nyelvek ajándékát, mert így a vallásukat átadhatják más népeknek anélkül, hogy nem kellenne tanulniuk a beszédüket. Ezt szakszóval „xenoglossziának” hívják.

– Pont erről beszélt Rife azon a videofelvételen, a hajón. Azt mondta, érti, mit mondanak a bangladesiek.

– Így igaz.

– Ilyesmi tényleg létezik?

– A tizenhatodik században Bertrand Szent Lajos állítólag a nyelvek ajándékával térített meg dél-amerikai indiánokat. Hogy hányat, arról ellentmondóak az adatok, de harmincezer és háromszázezer között.

– Hű. Gyorsabban terjedt, mint a himlő.

– És mit gondoltak a zsidók erről a pünkösd-témáról? – kérdezi Hiro. – Akkor még ők voltak a főnökök, nem?

– A rómaiak voltak a főnökök – javítja ki a Könyvtáros. – De sok zsidó vallásos vezető volt. Ebben a korban három nagy zsidó csoportot ismerünk: a farizeusokat, a szadduceusokat és az esszénusokat.

– A farizeusokra emlékszem a Jézus Krisztus Szupersztárból. Ók azok a mély hangú csávók, akik állandóan szívatják Jézust.

– Azért szívatták – folytatja a Könyvtáros –, mert a vallási elveik rendkívül szigorúak voltak. A zsidó vallást törvényadásként értelmezték, és számukra a Törvény volt a legfontosabb dolog a világon. Jézus azért jelentett számukra fenyegetést, mert lényegében arra buzdította az embereket, hogy dobják félre a törvényeket.

– Jézus újra akarta tárgyalni szerződést az Úrral.

– Ez analógiának hangzik. Sajnos az analógiákat nem tudom értelmezni... de ha szó szerint veszem, tulajdonképpen igaz.

– Ki a másik két banda?

– A szadduceusok materialisták voltak.

– Az mit jelent? BMW-vel jártak?

– Nem. Filozófiai értelemben voltak materialisták. Minden filozófia vagy monista, vagy dualista alapokra épül. A monisták szerint a létezést egyetlen elvre lehet visszavezetni; a materialisták esetében ez azt jelenti, hogy az anyagi világ az egyetlen létező dolog. A dualisták a bináris univerzumban hisznek, vagyis az anyagi világ mellett létezik egy spirituális világ is.

– Hát, hackerként ez utóbbira kell szavaznom.

A Könyvtáros felhúzza a szemöldökét.

– Ez hogy kapcsolódik ide?

– Bocs, csak poén volt. Szóvicc. Tudja, a számítógépek binárisan kódolják az információt. A vicc arra vonatkozott, hogy emiatt nekem is dualistának kell lennem.

– Ó értem. Aranyos – mondja a Könyvtáros, bár nem túl vidáman. – De bizonyos szempontból nagyon is találó.

– Tényleg? Pedig tényleg csak poén volt.

– A számítógépek minden adatot nullákkal és egyesekkel reprezentálnak. Ez a különbség, a valami és semmi, a lét és nemlét fundamentális különbsége sok teremtésmítoszban központi elem.

Hiro érzi, hogy az arca átforrósodik. Lehet, hogy a Könyvtáros szórakozik vele? De csak egy program; bármilyen meggyőző a kezelőfelülete, nem tud gúnyolódni.

– Ami a dualizmust illeti – folytatja a Könyvtáros –, még az angol science, „tudomány” szó is egy olyan indoeurópai gyökből származik, mely azt jelenti, hogy „vágni”, „elválasztani”. Ugyanebből a gyökből keletkezett a shit, ami az élettelen salakanyagnak az élő hústól való elválasztására utal. Szintén ebből a gyökből lett a scythe, „kasza”, a sciccors, „olló”, és a schism, „skizma” vagy „szakadás”, melyek egyértelműen kapcsolódnak az elválasztás fogalmához.

– Mi a helyzet a sworddal?

– Ez egy többjelentésű gyökből származik. A gyök egyik jelentése „vágni” vagy „átszúrni”. A másik „pózna” vagy „rúd”. A harmadik pedig az, hogy „beszélni”.

– Maradjunk a témánál.

– Rendben. Ehhez a leágazáshoz bármikor visszatérhetünk, ha kívánja.

– Egyelőre egy dologhoz térjünk vissza. Mi van az esszénusokkal?

– Az esszénusok kommunában éltek és úgy vélték, a spirituális és fizikai tisztaság szorosan összefügg. Ezért állandóan fürödtek, meztelenül napoztak, beöntést adtak maguknak és aprólékos óvintézkedéseket tettek, hogy tiszta, fertőzésektől mentes életet éljenek. Külön verzióik voltak az evangéliumokról, ahol Jézus nem csodákkal gyógyította a megszálltakat, hanem azzal, hogy kiűzte belőlük a parazitákat, például a bélférget. Ezeket a parazitákat „démonoknak” is nevezték.

– Szóval lényegében hippik voltak?

– A hasonlóságra többen is felhívták a figyelmet, de a gondolat több szempontból félrevezető. Az esszénusok szigorúan vallásosak voltak, és sosem fogyasztottak volna drogot.

– Szóval szerintük a megszállottság azt jelentette, hogy valakiben parazita lakik?

– Pontosan.

– Érdekes. Mit szóltak volna a számítógépes vírusokhoz?

– A spekuláció sajnos meghaladja a képességeimet.

– Erről jut eszembe, Lagos hadovált valamit egy nam-sub nevű vírusról vagy fertőzésről. Az micsoda?

– A nam-sub sumer szó.

– Sumer?

– Igen, uram. Ezt a nyelvet nagyjából i.e. 2000-ig beszélték Mezopotámiában. A legrégebbi írott nyelv.

– Tyű. Az összes többi nyelv abból származik?

A Könyvtáros egy pillanatra a mennyezetre néz, mintha elrévedne. Ez azt jelezi, hogy épp a Könyvtárat túrja.

– Nem – közli végül. – A sumer nyelvnek egyetlen leszármazottja sincs az ismert nyelvek között. Agglutináló, toldalékoló nyelv, vagyis morfémákat olvaszt össze szavakká. Ez nagyon különös jelenség.

– De a hangzása hasonló volt a glosszoláliához?

– Erről kérdezzen meg egy élő személyt – mondja a Könyvtáros.

– Hasonlít a hangzása bármelyik élő nyelvhez?

– Nincs bizonyítható nyelvtani és lexikai összefüggés a sumer és bármely későbbi nyelv között.

– Ez fura – jegyzi meg Hiro. – Nem vagyok annyira képben mezopotámiai történelemből. Mi történt a sumerokkal? Kiirtották őket?

– Nem, uram. Meghódították az országukat, de népirtásra nem utalnak a források.

– Mindenkit meghódítanak előbb-utóbb. De a nyelv attól még nem hal ki. Miért tűnt el a sumer?

– Mivel csak egy számítógépes kód vagyok, nehezemre esik a spekuláció – mondja a Könyvtáros.

– Rendben. Ért ma valaki sumerul?

– Hogyne. A mi korunkban átlagosan tíz ember él a földön, aki sumer szövegeket tud olvasni.

– Hol dolgoznak?

– Az egyikük Izraelben. Egy a British Múzeumban. Egy Irakban. Egy a Chicagói Egyetemen. Egy a Pennsylvaniai Egyetemen. Öten L. Bob Rife Hittani akadémiáján a texasi Houstonban.

– Szép eloszlás. És ezek közül tudja valaki, hogy mit jelent a „nam-sub”?

– Igen. Ez nyilvános információ. A nam-sub mágikus erejű beszédet jelent. A legközelebbi szinonima a nyelvünkben a „ráolvasás”, de ennek mások a konnotációi.

– A sumerok hittek a mágiában?

A Könyvtáros alig észrevehetően megrázza a fejét.

– Ez az egyszerűnek tűnő kérdés valójában egy igen komplex problémát takar, melynek megfejtésében a magamfajta szoftverek hírhedten inkompetensek. Engedje meg, hogy idézzem Samuel Noah Kramer és John R. Maier Myths of Enki, the Crafty God – New York, Oxford: Oxford University Press, 1989 – című könyvét: „A mezopotámiai kultúrában olyan szorosan összefonódik a vallás, mágia és gyógyítás, hogy szétválasztásuk rendkívül nehéz, ha nem megoldhatatlan feladat. [...] [A sumer ráolvasásokban] szervesen egyesülnek a vallásos, mágikus és művészi elemek, és bármelyikük mesterséges leválasztása eltorzítaná az egész jelentését.” További anyagok is kapcsolódnak a témához.

– Hol?

– A szomszéd szobában – mondja a Könyvtáros, és oldalra int. A papírfalhoz lép és félretolja.

Mágikus erejű beszéd. Ki hisz ma már ilyesmiben? Csak a Metaverzumban lehetséges a mágia. A Metaverzum viszont egy fiktív képződmény, mely számítógépes kódból áll. De a kód a nyelv egyik formája; amit a számítógépek beszélnek. A Metaverzum egyetlen hatalmas nam-subnak is tekinthető, ami L. Bob Rife száloptikás hálózatán manifesztálódik.

Felcsörren a mobil.

– Egy pillanat – mondja Hiro.

– Csak nyugodtan – feleli a Könyvtáros, és nem említi meg a nyilvánvaló tényt, hogy ő akármeddig tud várni.

– Én megint – mondja Y.T. – Még mindig a vonaton vagyok. Csonki leszállt a 127-es expresszportnál.

– Hmm. Az pont a Belváros antipólusa. Úgy értem, a legtávolabbi pont a Belvárostól.

– Tényleg?

– Aha. Százhuszonhét egyenlő kettő a hetediken mínusz egy...

– Ne fárassz, elhiszem. Az biztos, hogy kinn van a nagy szaros semmiben. Nincs itt semmi.

– Nem szálltál le utána?

– Viccelsz? Ott kint? Tízezer mérföldre van a legközelebbi épülettől, Hiro.

Ez igaz. A Metaverzumot jó nagyra építették, hogy lehessen terjeszkedni. Eddig a fejlesztések túlnyomó része a Belvárostól maximum két vagy három expresszport – ötszáz kilométer – távolságban található. A 127-es húszezer mérföldre van.

– Mi van ott?

– Egy fekete kocka. Pont húsz mérföld széles.

– Teljesen fekete?

– Aha.

– Hogy tudtad megmérni?

– Mentem a vonaton, és néztem a csillagokat. Aztán hirtelen jobboldalról eltűnt az összes. Elkezdtem számolni a lokális portokat. Tizenhatot számoltam meg, mire a 127-eshez értünk. Ott Csonki leszállt és megindult a fekete cucc felé. Utána még tizenhat lokális portot számoltam, aztán megjelentek a csillagok. Harminckettő egy egész hattal szorozva pont húsz, Mr. Seggfej.

– Ez jó – mondja Hiro. – Fasza intel.

– Szerinted kié az a kocka?

– Irracionális megérzéseimre hagyatkozva azt tippelem, L. Bob Rife-é. Állítólag hatalmas ingatlanjai vannak kint a semmiben, és ott tárolja a Metaverzum belsőségeit. Némelyiknek neki is mentünk, amikor odakint motoroztunk.

– Na, én húzok, tesó.

28

Hiro leteszi a telefont és besétál a szobába. A Könyvtáros követi.

A helyiség tizenöt méter széles és ugyanolyan hosszú. A közepét három nagy lelet foglalja el, pontosabban háromdimenziós, szkennelt képük. Középen egy nagy, égetett agyaglap lóg a levegőben. Húsz-harminc centi vastag lehet, a felülete akkora, mint egy dohányzóasztal lapja, és szálkás írásjelek borítják. Hiro felismeri, hogy ékírás. A szélén kerek, párhuzamos kis benyomódások látszanak: a készítője lenyomogatta az agyagot az ujjával.

A táblától jobbra egy farúd látható, tetején ágakkal, mintha fát szimbolizálna. A táblától balra két és fél méter magas obeliszk áll, szintén ékírásos. A tetejére egy képet véstek.

A szobát amúgy hiperkártyákból álló felhő tölti meg. Akár a tornádó egy természetfotón. A kártyák néhol precíz mintákba rendeződnek, mint kristályban az atomok, máshol rendszertelenül tömörülnek. A sarkokban pormacskákra emlékeztető kupacok gyűltek össze, mintha Lagos felhasználás után oda dobálta volna a kártyákat. Mint kiderül, Hiro avatárja gond nélkül át tud sétálni a felhőn, nem bontja meg az elrendezést. Tulajdonképpen ez egy rendetlen dolgozóasztal 3D-s megfelelője, ahol minden úgy maradt, ahogy Lagos annak idején hagyta. A hiperkártyafelhők eloszlanak az egész helyiségben, két és fél méter magasságig, ameddig Lagos avatárja elért.

– Hány hiperkártya van itt?

– Tízezer-négyszázhatvanhárom.

– Sajnos nincs időm végignézni őket – néz körül Hiro. – Fel tudná vázolni, min ügyködött itt Lagos?

– Hát, felsorolhatom a kártyák címét, ha gondolja. Lagos négy nagy csoportba osztotta őket: bibliai kutatások, sumer kutatások, neurolingvisztikai kutatások és L. Bob Rife.

– Nem akarok beleveszni a részletekbe, de... mit forgatott Lagos a fejében? Mit akart?

– Nem vagyok pszichológus – jegyzi meg a Könyvtáros. – Ilyen kérdésekre nem tudok válaszolni.

– Akkor átfogalmazom. Hogyan kapcsolódik ez az egész, ha egyáltalán kapcsolódik, a vírusokhoz?

– A kapcsolódások igen komplexek. Összefoglalásukhoz kreativitásra és ítélőképességre lenne szükség. Mechanikus képződmény lévén egyikkel sem rendelkezem.

– Ezek mikoriak? – int Hiro a leletek felé.

– Az agyagdoboz sumer eredetű. Az időszámításunk előtti harmadik évezredből származik. Eridu városából került elő, Irak déli részén. A fekete sztélé vagy obeliszk Hammurabi Törvényoszlopa, mely i.e. 1750 körül keletkezett. A fára emlékeztető tárgy egy jahveista totem Palesztinából. A neve asera. Ie. 900 körül készült.

– Jól hallottam, hogy ezt a táblát doboznak nevezte?

– Igen. A belsejében egy kisebb agyagtábla van. A sumeroknál ilyenek voltak a titkosított dokumentumok.

– Gondolom, az eredetijük valami múzeumban van.

– Az asera és Hammurabi Törvényoszlopa múzeumban található. Az agyagboríték L. Bob Rife magángyűjteményének a része.

– Rife láthatólag ráizgult erre a témára.

– A Rife Hittani Akadémián található a világ leggazdagabb régészeti tanszéke. Önálló ásatásokat végeztek Eriduban, ami valaha Enki kultuszának a központja volt.

– Mi köze a tárgyaknak egymáshoz?

A Könyvtáros felhúzza a szemöldökét.

– Megbocsát?

– Na, próbálkozzunk a kizárásos módszerrel. Miért érdekelték Lagost a sumer emlékek, szemben mondjuk a görögökkel vagy egyiptomiakkal?

– Az egyiptomi civilizáció kőre épült. Az épületeiket és műalkotásaikat kőből készítették, hogy örökké fennmaradjanak. Kőre azonban nem lehet írni. Ezért találták fel a papiruszt. A papirusz azonban könnyen pusztul, így a műalkotásaik és épületeik fennmaradtak, de a feljegyzéseik, az adatállományuk jórészt elveszett.

– És a hieroglifák?

– Lagos politikai plakátoknak hívta őket. Propaganda. Nemegyszer már azelőtt ódákat írták a diadalmas győzelemről, hogy a csatákra sor került volna.

– És a sumeroknál más volt a helyzet?

– A sumer civilizáció agyagra épült. Agyagból építkeztek és arra írtak. A szobraikat gipszből készítették, ami vízben oldódik. Ezért az épületek és szobrok elpusztultak. De az agyagtáblákat vagy kiégették, vagy köcsögökben eltemették őket, így a sumerok összes adata fennmaradt. Egyiptom művészeti és építészeti emlékeket hagyott hátra; a sumerok megabájtokat.

– Hány megabájtot?

– Amennyit a régészek hajlandóak kiásni. A sumerok mindent teleírtak. Ha építettek egy házat, minden téglára ráírtak valamit. Mikor az épületek összeomlottak, a téglák ott maradtak a sivatagban. A Koránban a Szodoma és Gomorra elpusztítására küldött angyalok ezt mondják: „Bizony, mi küldetésben vagyunk egy néphez, amely bűnös, hogy agyagból való köveket küldjünk rájuk, amelyek a te Uradnál jelöltettek meg azoknak, akik elvesztik a mértéket.” Lagos ezt igen érdekesnek találta: információterjesztés egy örökkévaló médiumon. A szélben sodródó virágport említette: ha jól sejtem, ez valamiféle analógia.

– Az. Az agyagdoboz feliratát lefordította már valaki?

– Igen. Egy figyelmeztetés van rajta: „Ez a boríték Enki nam-subját tartalmazza”.

– Most már tudom, mi az a nam-sub. De mi Enki nam-subja?

A Könyvtáros a távolba réved, aztán megköszörüli a torkát.

„Egykoron nem volt kígyó, nem volt skorpió,

Nem volt hiéna, nem volt oroszlán,

Nem volt vadkutya, nem volt farkas,

Nem volt félelem, nem volt rettegés,

Az embernek ellenfele nem akadt.

Abban az időben, Subur-Hamazi földjén,

Zengzetes nyelvű Sumerban, a hercegi me fenséges földjén,

Uri földje mindennel el volt látva,

Martu földje biztonságban élt,

Az egész mindenség, az emberek gond nélkül éltek,

Enlil ajkára egy nyelv adott szót.

Aztán a lázadó úr, a lázadó herceg, a lázadó király,

Enki, a bőség ura, akinek parancsa megbízható,

A bölcsesség ura, aki kémleli a földet,

Az istenek vezetője, Eridu ura, bölcsességgel élő,

Megváltoztatta szájukban a szót, zavart tett belé,

Az ember beszédébe, mely korábban egy volt.”

– Kramer fordítása – teszi hozzá.

– Ez egy történet – mondja Hiro. – Azt hittem, a nam-sub valami ráolvasás.

– Enki nam-subja egyszerre történet és ráolvasás – feleli a Könyvtáros. – Önbeteljesítő fikció. Lagos úgy gondolta, hogy eredeti formájában, melyre a fordítás csupán utal, valóban el is érte azt a hatást, amiről mesél.

– Mármint megváltoztatta a szájukban a szót?

– Igen.

– Ez is egy Bábel-sztori, nem? Ugyanazon a nyelven beszéltek az emberek, aztán Enki megváltoztatta a szavukat, hogy ne értsék egymást. Gondolom, ezen alapul a bibliai változat.

– Van több kártya, amik ezt az összefüggést követik nyomon – jegyzi meg a Könyvtáros.

– Korábban említette, hogy volt egy időszak, amikor mindenki sumerul beszélt, aztán meg hirtelen senki. A nyelv eltűnt, mint a dinoszauruszok. És nincs nyoma népirtásnak, ami megmagyarázná. Ez pedig egybevág a Bábeltörténettel, és Enki nam-subjával. Lagos úgy gondolta, Bábel tényleg megtörtént?

– Igen, biztos volt benne. Meglehetősen aggasztotta az emberi nyelvek nagy száma. Úgy vélte, egyszerűen túl sok van belőlük.

– Miért, hány van?

– Több tízezer. Előfordul, hogy azonos etnikumba tartozó csoportok pár mérföldre laknak egymástól, hasonló falvakban, hasonló életkörülmények között, a nyelvüknek viszont köze sincs egymáshoz. És ez nem afféle kuriózum; rengeteg hasonló esetet ismerünk. Sok nyelvész töprengett a Bábel-jelenségen, vagyis azon, miért fragmentálódnak az emberi nyelvek ahelyett, hogy egyetlen nyelvbe olvadnának össze.

– És talált valaki választ?

– Ez rendkívül mély probléma – mondja a Könyvtáros. – De Lagosnak volt egy elmélete.

– És pedig?

– Lagos úgy vélte, Bábel egy tényleges, történelmi esemény volt. Egy adott helyen és időpontban történt, és egybeesett a sumer nyelv eltűnésével. A Bábel/Infokalipszis előtt az emberi nyelvek hajlamosak voltak hasonulni egymáshoz. Utána viszont automatikusan távolodni kezdtek és kölcsönösen érthetetlenné váltak. Ahogy Lagos fogalmazott, ez a folyamat kígyóként tekeredett rá az emberi agytörzsre.

– És csak egy dolog lehet rá a magyarázat...

Hiro elhallgat. Nem akarja kimondani.

– Igen? – néz a Könyvtáros.

– Valami végigment az egész populáción, és úgy alakította az emberek agyát, hogy nem értették többé a sumer nyelvet. Mint amikor egy vírus terjed számítógépről számítógépre, és mindegyikben ugyanolyan sérülést okoz. Rátekeredik az agytörzsre.

– Lagos sok időt és energiát áldozott erre a hipotézisre – mondja a Könyvtáros. – Úgy vélte, Enki nam-subja egy neurolingvisztikai vírus.

– Enki pedig történelmi személy volt?

– Nem kizárt.

– Enki feltalálta ezt a vírust, aztán széterjesztette egész Sumerban, ilyen táblácskák segítségével?

– Igen. Régészek találtak egy Enkinek szóló levelet, melynek a szerzője pont ilyesmiről panaszkodik.

– Valaki levelet írt egy istennek?

– Igen. A szerzője Sin-samuh, az írnok. A levelét Enki dicséretével kezdi, és hangsúlyozza, hogy az isten odaadó szolgája. Aztán így folytatja:

„Mint egy fiatal [...] (csonka sor),

Csuklóm béna lett.

Mint egy kocsi az út szélén, széttört járommal,

Mozdulatlanul állok.

Ágyon fekszem, és kiáltok: „Jaj! És jaj ne!”

Üvöltést hallatok.

Kecses testem a földön kiterítve,

Lábam béna lett.

A [...]-mat elnyelte a föld.

Alakom megváltozott.

Éjszaka nem alszom, erőm eltávozott,
elfogy belőlem az élet.

A fényes nappal sötét nekem,

Síromban heverek.

Én, a tudós írnok, bolonddá változom.

A kezem nem ír többé,

Hiányzik a számból a szó.”

– Tovább ecseteli a szenvedéseit, majd így fejezi be:

„Istenem, téged féllek.

Levelet írtam neked.

Könyörülj meg rajtam.

Istenemnek szíve: add, hogy visszanyerjem.”

29

Y.T. a 405-ös útnál ücsörög Mami Kamionstopjában, és sofőrre vár. Záros határidőn belül akkor is távozik innen, ha az életébe kerül. Ha elütné egy kamion és mind a tizennyolc kerekével átmenne rajta, Y.T. szemhéjmozgató izmainak utolsó rándulásaival elvonszolná magát a szomszédos Szundi Kingig, ami tele van kanos hajléktalanokkal, de akkor sem maradna Mami Kamionstopjában. De a profik néha undorító melókat is kapnak, és szemrebbenés nélkül tűrniük kell.

Ami a legújabb melót illeti, az üvegszemű elvileg biztosítja a „sofőrt és testőrt”. A testőrök száma ismeretlen. Y.T. nem örül az ismeretlen társnak. Valamiért úgy képzeli, a gimis birkózóedzőjére hasonlít majd, ami rettenetes lenne. Na mindegy, akármi lesz, itt kell találkozniuk.

Y.T. vesz egy kávét meg egy cseresznyés pitét ŕ la mode, aztán odaviszi a sarokban levő Metaverzum-terminálhoz, ami egyfajta bebújós acélkabin. Mellette az egyik oldalon egy telefonfülke áll, melyet egy honvágytól gyötört, zsíros kamionos tölt meg, a másikon pedig egy flipper, rajta egy nagycsöcsű csajjal, akinek a keblei vidáman kigyulladnak, ha sikerül betalálni a Mágikus Petevezetékbe.

Y.T. nem profi netező, de tud közlekedni és meg kell találnia egy címet. A Metaverzumban se lehet nehezebb, mint a Valóságban, főleg ha az ember nem egy retardált gyalogkakukk.

Amint kilép az Utcára, megbámulják. Ugyanúgy bámulják, mint mikor az ipari parkok halszálkamintás poklain szambázik végig dinamikus narancs-kék Kurír-öltözetében. Tudja, hogy az Utcán azért lesik, mert nyilvános terminálról csatlakozik, és csak egy szaros, vibráló monokróm.

Az Utca sűrűn beépített része, a Zéró Port és környéke fluoreszkáló fényfelhőként látszik lent, jobbfelé. Y.T. hátat fordít neki és felszáll az egysínűre. Jó lenne bemenni a városba, de azt a részt elég drága látogatni, és már így is ezredmásodpercenként dobálja be az érméket.

A fickó neve Ng. A Valóságban valahol Dél-kaliforniában tartózkodik. Y.T. nem igazán tudja, milyen a kocsija, de az üvegszemű azt mondta, valami furgonnal közlekedik, megpakolva „olyan kütyükkel, amikről jobb, ha nem is tudsz”. A Metaverzumban Ng a város szélén lakik, a 2-es portnál, ahol már ritkulnak a házak.

Ng lakása egy francia kolóniai villa a My Tho nevű falu mellett a Mekong deltájában, még a háború előtt. Olyan érzés, mintha az ember Vietnamba utazna 1955-ben, csak nem kell izzadni. Ng az Utcától távolabb szerzett magának egy nagyobb metatelket, mert ott olcsó a hely. Nem is jár erre az egysínű, úgyhogy Y.T. avatárjának végig gyalogolnia kell.

A tágas, erkélyes iroda franciaablakai végtelen rizsföldekre néznek, ahol apró vietnamiak dolgoznak. Ng hardcore technobuzi lehet, mert Y.T. több száz robotoló parasztot lát, plusz a falu környékén is rohangál pár tucat. Mindegyik nagyon élethű, és mind mást csinál. Y.T. nem hacker, de így is tudja, hogy ilyen valósághű panorámához nagyon komoly gépidő kell. Az pedig, hogy az egész Vietnamban játszódik, valamiért ijesztő – bizarr és gonosz. Y.T. legszívesebben azonnal elmesélné Roadkillnek. Vajon repülők és helikopterek is feltűnnek néha, napalmbombákkal? Az lenne az igazi.

Ng maga, vagy legalábbis az avatárja, apró, nagyon jólfésült, ötven körüli vietnami férfi zselézett hajjal, katonai gyakorlóban. Mikor Y.T. belép, épp a székében ül és egy gésával masszíroztatja a vállát.

Gésa Vietnamban?

Y.T. nagyapja járt Vietnamban és azt mesélte, a japánok a második világháborúban elképesztő dolgokat csináltak ott a megszállás alatt, mint mindenhol, mielőtt bekapták az atomot és hirtelen ráébredtek, mekkora pacifisták. A vietnamiak a legtöbb ázsiaihoz hasonlóan gyűlölik a japánokat. Ng-nek nyilván külön öröm, hogy egy japán gésával masszíroztatja magát.

De akkor is nagyon fura. A gésa csak egy kép a méta-szemüvegen. Egy kép pedig nem tud masszírozni. Akkor minek a felhajtás?

Y.T. érkezésekor Ng feláll és meghajol, így köszöntik egymást a hardcore netlakók. Nem fognak kezet, mert az érintést nem tudja közvetíteni a gép és ebből kiderül, hogy valójában nem is létezik az egész.

– Hahó – köszön Y.T.

Ng visszaül, a gésa pedig újra munkához lát. Ng asztala antik francia bútor, melyen tévéképernyők sorakoznak. Ng többnyire ezeket nézi, még beszéd közben is.

– Meséltek magáról – szólal meg.

– Ne hallgasson a pletykákra – feleli Y.T.

Ng felemel egy poharat, és belekortyol. Mentolos puncsra emlékeztet. A pohár oldala deresedik a hidegtől és kövér cseppek ülnek rajta. Olyan tökéletes a megjelenítés, hogy Y.T. még az ablakok miniatűr tükörképét is felfedezi a cseppeken. Elképesztően hivalkodó. Totál technobuzi.

Házigazdája érzelemmentes arcot vág, de Y.T. úgy érzi, gyűlölet és undor árad belőle. Valaki beleöl egy rakat pénzt a Metaverzum legmenőbb házába, erre besétál hozzá egy szemcsés, monokróm deszkás. Mint egy virtuális arconköpés.

Valahol a házban rádió szól; melankolikus vietnami könnyűzene és jenki rock váltakozik.

– Maga Nova Sicilia polgára? – kérdezi Ng.

– Nem. Csak néha lógni szoktam Enzo bácsival meg a fiúkkal.

– Ó. Érdekes.

Ng nem sietős ember. Átjárja a Mekong-delta bágyadtsága. Neki tökéletesen megfelel, hogy csak üldögél, nézi a tévét, és pár percenként megereszt egy mondatot.

A jelek szerint viszont Tourette-szindrómában vagy valami hasonló agybajban szenved, mert időről időre furcsa vakkantásokat hallat, minden ok nélkül. Valószínűleg szavakat mond, ugyanazon a csettegős hangon, amit vietnami boltok és vendéglők hátsó traktusából lehet néha hallani, de Y.T. számára ezek inkább hangeffektek.

– Maga sokat dolgozik nekik? – kérdezi Y.T.

– Néha kapok kisebb megbízásokat. A nagyvállalatokkal ellentétben a maffia maga intézi a védelmét. De ha kifejezetten technológiai jellegű megoldásra van szükség...

A mondat közepén elhallgat és valami elképesztő, búgó orrhangot ad ki magából.

– Ez a maga szakterülete? Védelem? – próbálja folytatni Y.T.

Ng végignéz a képernyőkön, aztán csettint egyet, mire a gésa kiiramodik. Ng rátámaszkodik az asztalra, előrehajol és Y.T. szemébe bámul.

– Igen.

Y.T. egy ideig néz, és várja a folytatást. Pár másodperc múlva a fickó tekintete visszavándorol a monitorokra.

– A legfontosabb ügyfelem Mr. Lee – közli Ng.

Y.T. megint vár a folytatásra: nem „Mr. Lee”, hanem „Mr. Lee Hongkong Diaszpórája”.

De hát miért ne. Ha ő dobálózhat Enzo bácsi nevével, Ng miért ne tehetné ugyanezt Mr. Lee-vel.

– Egy nemzetállam társadalmi struktúráját alapvetően meghatározza a biztonsági rendszere – mondja Ng. – Mr. Lee tisztában van ezzel.

Na, most jön a bölcselkedés. Ng kezd úgy beszélni, mint a nagy fehér szakértők az okoskodó tévéműsorokban, amiket Y.T. anyja néz állandóan.

– Mr. Lee nem foglalkoztat nagyméretű véderőt, ami kihatással lenne a társadalmi környezetre... tudja, minimálbérből élő fiatalok flangálnak géppisztolyokkal... hanem nonhumán rendszereket alkalmaz.

Nonhumán rendszereket. Y.T. majdnem megkérdezi, mi a helyzet a Patkánytorpedóval. De nincs értelme, Ng úgyse mondana semmit. Rosszízű dolog volna, ha már az elején intelt próbálna kiszedni belőle. Ráadásul olyasmit, amit soha senkinek nem árul el. Ez csak bizarrabbá tenné a helyzetet, pedig már eddig is meglehetősen bizarr.

Ng-ből csettegő, kattanó zaj és kelepelő hangok hosszú sora tör elő.

– Hülye kurva – teszi hozzá.

– Pardon?

– Semmi – mondja Ng –, csak bevágott elém egy csajtragacs. Ezek az emberek nem értik, hogy bármikor széttrancsírozhatnám őket, mint vemhes disznót a tank.

– Egy csajtragacs? Miért, kocsiban van?

– Igen. Épp magáért megyek, tudja?

– Nem gond?

– Nem – mondja Ng sóhajtva, mintha épp az ellenkezője lenne igaz.

Y.T. feláll az avatárjával és odasétál, hogy megnézze.

A képernyőkön egy furgon látszik más-más kameraállásból: első szélvédő, bal ablak jobb ablak, hátsó szélvédő. Az egyik monitoron elektronikus térkép van, mely a pozíciót mutatja: Ng egész közel van, a San Bernardinón.

– Hangvezérlésű – magyarázza Ng. – Kiszedettem az eredeti interface-t a kormányokkal meg pedálokkal együtt, mert a verbális vezérlés kényelmesebb. Ezért adok ki furcsa hangokat. A kocsi rendszereinek adok parancsokat.

Y.T. kilép a Metaverzumból, hogy kiszellőztesse a fejét és pisiljen. Amikor leveszi a metaszemüveget, egész kis tömeg veszi körbe: kamionosok és szerelők, akik félkörben állva hallgatták, ahogy Ng-vel csevegett. Mikor Y.T. feláll, a tekintetük természetesen a seggére irányul.

Elvonul a vécére, megeszi a pite maradékát, aztán kimegy a naplemente ultraibolya fényözönébe, és várja Ng-t.

A furgont könnyű felismerni. Elképesztően nagy. Két és fél méter magas, és annál is szélesebb. Régen, amikor még voltak törvények, ki se mehetett volna a forgalomba. A felépítése dobozszerű, szögletes; abból a fajta vastag, dudoros acéllemezből rakták össze, amiből a csatornafedők és fémlépcsők készülnek. A gumik is hatalmasak, akkorák, mint a traktoroké, csak finomabb a mintázatuk és hat van belőlük: két pár hátul, egy elöl. A motor a filmek gonosz űrhajóira hasonlít, és Y.T. már a bordái között érzi a morgását, mielőtt meglátná. Két tömzsi, függőleges kéményből okádja a dízelfüstöt. A szélvédő három méteres, tökéletesen lapos üveglap, és annyira sötét, hogy Y.T. még körvonalakat sem látja mögötte. Az orrán a mérnöki tudományokban ismert összes nagyenergiájú fényforrás megtalálható, mintha valaki lecsupaszította volna egy Új-Dél-Afrika franchise valamennyi terepjáróját. A furgon legelején pedig egy sínekből összehegesztett rács díszeleg, ami valószínűleg önmagában nehezebb, mint egy rendes kocsi.

Kicsapódik a baloldali ajtó, és Y.T bemászik az anyósülésbe.

– Hahó – köszön. – Ki akar menni vécére?

Ng nincs ott.

Vagy mégis.

Azon a helyen, ahol normális esetben a vezetőülés lenne, egy neoprén tasak látható. Akkora, mint egy kisebb szemeteszsák. Szíjakon lóg a mennyezetről, és rázkódást elnyelő szalagok, csövek, drótok, száloptikás kábelek és hidraulikus karok csatlakoznak rá. Alig lehet látni tőlük a zsákot.

A tasak tetején Y.T. bőrfoltot pillant meg, fekete hajpa-macsokkal: mint egy kopasz ember feje búbja. A többi részt, halántéktól lefelé, elnyeli egy ormótlan maszk/fejhallgató/ etetőcső-komplexum, amit dinamikusan feszülő és lazuló pántok tartanak egy helyben, hogy kényelmesen illeszkedjen gazdájára.

Lejjebb, ahol elvileg a váll következne, drót-, száloptika- és csőtömeg bújik elő, mely a padló felé burjánzik. Ugyanez a helyzet a láb és a törzs találkozásánál. Mindezt pedig egy tasakszerű overall tartja össze, ami folyamatosan felfúvódik és lelappad, mintha élne.

– Köszönöm, de minden igényem ki van elégítve – mondja Ng.

Becsapódik az ajtó. Ng ugató hangot hallat, mire a furgon kigurul az útra, és visszafordul a 405-ös felé.

– Elnézést a külsőm miatt – szólal meg Ng pár kínos perc után. – A helikopterem 1974-ben, Szaigon evakuálása során kigyulladt... véletlenül eltalálta egy jelzőrakéta.

– Hát... az szívás.

– Sikerült elérnem egy amerikai anyahajóig, de, tudja, miközben a helikopter égett, eléggé fröcskölt az üzemanyag.

– Tényleg?

– Egy ideig kísérleteztem művégtagokkal. Némelyik nagyon jó, de semmi sem hasonlítható egy motorizált kerekesszékhez. És amikor belegondoltam, felötlött bennem, hogy miért mindig olyan szánalmas kis vacakok a motoros székek? Megvettem ezt a furgont, ami eredetileg német reptéri tűzoltókocsi volt, és átalakítottam kerekesszékké.

– Nagyon klafa.

– Az a csodálatos Amerikában, hogy az ember kocsival mindent beszerezhet. Olajcsere, alkohol, bank, kocsimosás, temetés, bármit. Csak begurul, és leadja a rendelést! Úgyhogy ez még a kerekesszéknél is sokkal jobb. Kiterjeszti a testem.

– Mit csinál a gésa?

Ng mormog valamit, mire a tasak elkezd lüktetni és hullámzani.

– Egy démon az, természetesen. Ami a masszázst illeti: a testem elektromos gélben függ, ami megmasszíroz, ha szükségem van rá. Van egy svéd és egy afrikai lány is, de azok nem olyan élethűek.

– És a mentolos puncs?

– Az etetőcsövön jön. Alkoholmentes, ha-ha.

– Szóval... – mondja Y.T. kis idő elteltével, miután elhagyták a LAX-et, és úgy tűnik, késő visszakozni. – Mi a terv? Van terv?

– Elmegyünk Long Beachre – feleli Ng. – A Terminál-szigeti Selejtzónába. Veszünk drogot. Pontosabban maga vesz, mivel az én állapotom ezt nehezen teszi lehetővé.

– Ez a feladatom? Drogot venni?

– Drogot venni, és feldobni a levegőbe.

– A Selejtzónában?

– Igen. A többit mi elintézzük.

– Ki az a mi?

– Számos, hmm, entitás lesz a segítségünkre.

– Miért, a furgon végében még van pár olyan, mint maga?

– Majdnem – mondja Ng. – Egész jó elképzelés.

– Talán, hogy is hívják, nonhumán rendszerekről van szó?

– Igen, ez kellően átfogó megnevezés.

Y.T. ezt elkönyveli „igen”-nek.

– Fáradt? – kérdezi. – Nem akarja, hogy vezessek?

Ng élesen felnevet; mintha távoli kattogás lenne. A furgon majdnem leszédül az útról. Y.T. úgy sejti, Ng nem a viccen nevet, hanem azon, hogy ő mekkora barom.

30

– Oké, múlt alkalommal az agyagborítékról beszéltünk. Ez itt mi? Ez a faizé? – Hiro a második leletre mutat.

– Asera istennő totemje – közli a Könyvtáros.

– Na, végre valami. Lagos azt mondta a Brandyre, aki bement a Fekete Napba, hogy Asera szent szajhája. Kicsoda Asera?

– El hitvese. El „Jahve” néven is ismert – mondja a Könyvtáros. – Aserának is volt több más neve, a leggyakoribb az Elat. A görögök Dióné vagy Rheia néven ismerték. A kánaánitáknál Tannit vagy Hawá volt a neve, ami ugyanaz, mint az Éva.

– Éva?

– A „Tannit” etimológiája Cross szerint: a „tannin” nőnemű alakja, jelentése „a kígyótól való”. Aserának a bronzkorban egy másik jelzője is volt, „dat batni”, mely szintén azt jelenti, hogy „a kígyótól való”. A sumeroknál Nintu vagy Ninhurszag a megfelelője. Szimbóluma a bot vagy fa köré tekeredő kígyó, a kaduceus.

– Kik hittek benne? Biztos sokan.

– Mindenki, aki az időszámításunk előtti második évezredtől a keresztény kor kezdetéig az India és Spanyolország által határolt területen élt. A héberek kivételével, akik csak Ezékiás, majd Ézsaiás vallási reformjait követően imádták.

– Azt hittem, a héberek monoteisták voltak. Hogy imádhatták Aserát?

– Monolatristák. Nem tagadták más istenek létezését, de nekik egyedül Jahvét volt szabad imádniuk. Aserát mint Jahve hitvesét tisztelték.

– Nem emlékszem a Biblából olyasmire, hogy Istennek lett volna felesége.

– A Biblia ekkor még nem létezett. A judaizmus különféle jahveista kultuszok laza összessége volt, mindegyik a maga külön szentélyeivel és rituáléival. Az egyiptomi kivonulásról még nem is született szent irat. A Biblia későbbi részei meg sem történtek.

– Ki döntött úgy, hogy Aserát kiirtják a judaizmusból?

– A deuteronomista iskola. Ez alatt hagyományosan azokat értik, akik a Deuteronomiumot, vagyis Mózes V. könyvét, valamint Józsué, Sámuel és a Királyok könyveit írták.

– És ők miféle alakok voltak?

– Nacionalisták. Monarchisták. Centralisták. A farizeusok előfutárai. II. Szargon asszír király nemrég hódította meg a Szamna nevű területet, Izrael északi részét, és a héberek dél felé, Jeruzsálembe vándoroltak. Jeruzsálem népessége felduzzadt, úgyhogy a héberek elkezdtek nyugatra, keletre és délre terjeszkedni. Az erős nacionalizmus és patriotizmus ideje volt ez. A deuteronomista iskola ezeket a gondolatokat foglalta bele a szent iratokba, miközben újraírta és átrendezte a régi történeteket.

– Hogy írták át őket?

– Mózes és a többiek úgy gondolták, Izraelt a Jordán folyó határolja, de a deuteronomisták szerint Izraelhez tartozott a Jordánon túli terület is, ami feljogosította őket a keleti agresszióra. Vannak egyéb eltérések is: a predeu-teronomista törvény például nem mondott semmit az uralkodóról. A deuteronomisták által lefektetett törvény a monarchia rendjét tükrözte. A predeuteronomistákat inkább a szent dolgok érdekelték, míg a deuteronomista törvényadás fő célja a király és népének kiművelése, más szóval szekuláris, világi útmutatás. A deuteronomisták kényszerítették ki, hogy a vallásos élet a jeruzsálemi Templomban összpontosuljon, és a külső központokat elpusztították. Ez Lagos szerint szintén lényeges elem.

– Mert?

– A Deuteronomium az egyetlen Mózes öt könyvéből, mely az isteni akaratot hordozó, írott Tórára utal: „És mikor az ő országának királyi székére ül, írja le magának könyvbe e törvénynek mását a Levita-papokéból. És legyen az ő nála, és olvassa azt életének minden idejében, hogy tanulja félni az Urat, a te Istenedet, hogy megtartsa e törvénynek minden igéjét, és e rendeléseket, hogy azokat cselekedje. Fel ne fuvalkodjék az ő szíve az ő atyjafiai ellen, se el ne hajoljon a parancsolattól jobbra vagy balra, hogy hosszú ideig éljen az ő országában ő és az ő fiai Izraelben.” Mózes V. könyve 17: 18–20.

– Szóval a deuteronomisták kodifikálták a vallást. Szervezett, önfenntartó képződményt csináltak belőle – mondja Hiro. – Nem akartam azt mondani, hogy vírust. De az alapján, amit maga most idézett, a Tóra vírusra hasonlít. Az emberi elmét használja gazdaállatnak. A gazdaállat, az ember, másolatokat készít róla. Ettől még többen jönnek a zsinagógába, és elolvassák.

– Analógiákat nem tudok feldolgozni. De van igazság abban, amit mond, mégpedig a következő: miután a deute-ronomisták megreformálták a judaizmust, a zsidók áldozatok bemutatása helyett a zsinagógába jártak és a Könyvet olvasták. Ha a deuteronomisták nincsenek, a világ monoteistái ma is állatokat áldoznának fel és szájhagyomány útján adnák tovább a hitüket.

– Közös tűvel drogoznának – mondja Hiro. – Lagos a kutatások során mondott bármit is arról, hogy a Biblia egy vírus lenne?

– Azt mondta, több szempontból hasonlít a vírusokra, de más a lényege. Határozottan állította, hogy jótékony vírus. Mint a védőoltások. Lagos úgy vélte, az Asera-vírus veszedelmesebb volt, és cseppfertőzéssel terjedt.

– Szóval a szigorú, írott vallás beoltotta a hébereket az Asera-vírus ellen.

– Igen, a szigorú monogámiával és más kóser gyakorlatokkal kombinálva – feleli a Könyvtáros. – A korábbi vallásokat, a sumeroktól kezdve Mózes V. könyvéig preracionálisnak szokták hívni. A judaizmus volt az első racionális vallás. Lagos szerint jóval kevésbé volt érzékeny a fertőzésekre, mert rögzített, írott anyagon alapult. Ezért tisztelték annyira a Tórát és ügyeltek nagyon, amikor másolatokat készítettek róla. Információs higiénia.

– És a mai kor milyen? Posztracionális?

– Juanita tett erre vonatkozó megjegyzéseket.

– Gondolom. De most már kezdem kapisgálni, miért.

– Csak nem.

– Korábban egy hangot sem értettem abból, amit mond.

– Valóban?

– Ha elég időt töltök magával, rá fogok jönni, mit forgat a fejében Juanita. Annak pedig... nos, annak csodálatos következményei lehetnek.

– Én megteszem, ami tőlem telik.

– No, vissza a munkához, nincs időnk fecserészni. Úgy tűnik tehát, hogy Asera vírushordozó volt. A deuternomisták valahogy rájöttek erre, és kiirtották azzal, hogy blokkolták a fertőzésre alkalmas összes médiumot.

– Ha már vírusos fertőzésekről van szó, és beszúrhatok egy spontán hivatkozást, mert úgy programoztak, hogy bizonyos pillanatokban ezt tegyem. Hadd utaljak a herpes simplex vírusra, mely az idegrendszerben telepszik meg és soha nem is tűnik el onnan. Képes genetikailag újraprogramozni a sejteket; a modern génterápiában pont erre használják. Lagos úgy vélte, a herpes simplex az Asera egyik ártalmatlan leszármazottja.

– Nem mindig ártalmatlan – jegyzi meg Hiro, és eszébe jut egy AIDS-es barátja, akinek a halála előtti napokban herpeszhólyagok borították az egész szájüregét, egészen a torkáig. – Csak azért ártalmatlan, mert megfelelő az immunrendszerünk.

– Így igaz.

– Szóval Lagos szerint az Asera-vírus ténylegesen átalakította az agysejtek DNS-ét?

– Igen. Ez volt a hipotézisének a lényege: a vírus képes átváltozni DNS-láncból pszichikai jelenségekké.

– De hogyan? Milyen volt az Asera-hit? Áldozatokat mutattak be?

– Nem. Viszont egyes jelek arra utalnak, hogy a szent prostitúció elterjedt gyakorlat volt, férfiak és nők közt egyaránt.

– Ez azt jelenti, amire gondolok? Szerzetesek és apácák lófráltak a templomban és kúrni lehetett őket?

– Nagyjából igen.

– Bingó. Kiváló módszer vírus terjesztésére. Szeretnék most visszaugrani a beszélgetés egy korábbi pontjára.

– Ahogy kívánja. Gyakorlatilag végtelen számú tematikus leágazást tudok kezelni.

– Korábban párhuzamot vont Asera és Éva között.

– Éva, akinek a bibliai neve Hawwa, egyértelműen egy régebbi héber mítosz újraértelmezése. Hawwa ofidikus anyaistennő volt.

– Mi az, hogy ofidikus?

– Kígyókhoz kötődő. Asera is ofidikus anyaistennő. És mindkettőt kapcsolatba hozzák a fákkal.

– Ha jól emlékszem, Éva miatt evett Ádám a tiltott gyümölcsből, a jó és rossz tudásának a fájáról. Vagyis az alma nem egyszerű gyümölcs: adat.

– Ha ön mondja.

– Kíváncsi vagyok, a vírusok mindig is velünk voltak-e. Mintha mindenki természetesnek venné, hogy igen. De talán épp ellenkezőleg. Esetleg volt a történelemnek egy olyan korszaka, amikor nem léteztek, vagy legalábbis szokatlannak számítottak. Aztán egyszer csak feltűnt egy metavírus, és az egyes vírusok robbanásszerűen elterjedtek, megfertőztek rengeteg embert. Ez megmagyarázná, miért szerepel minden nép mítoszaiban a paradicsom és a kiűzetés.

– Elképzelhető, hogy így történt.

– Említette, hogy az esszénusok démonnak tartották a bélférgeket. Feltehetőleg a vírust is annak tartották volna, ha tudják, hogy micsoda. Lagos pedig nemrég azt mondta, a sumerok nem ismerték a jó és rossz fogalmát.

– Így van. Kramer és Maier szerint léteztek jó és rossz démonok. „A jó démonok lelki és testi egészséget hoztak. A gonosz démonok elmezavart és különféle testi és lelki betegségeket okoztak. [...] De ezeket a démonokat szinte lehetetlen megkülönböztetni maguktól a betegségektől, melyeket szimbolizálnak. [...] A legtöbb említett betegség pedig a modern olvasó számára inkább pszichoszomatikus jelenségnek tűnik.”

– Ezt mondták Da5idról is. Hogy az állapota pszichoszomatikus eredetű.

– Da5idról sajnos semmit sem tudok, néhány érdektelen adatot leszámítva.

– Mintha a „jó” és „rossz” fogalmát az Ádám-Éva-mítosz írója találta volna ki, hogy megmagyarázza, miért betegszenek meg az emberek, miért kapnak el biológiai és szellemi vírusokat – töpreng Hiro. – Mikor Éva... vagy Asera... rávette Ádámot, hogy egyen a tudás fájából, a jó és rossz fogalmát vezette be: a vírusokat létrehozó metavírus gondolatát.

– Elképzelhető.

– A következő kérdés: ki írta az Ádám-Éva mítoszt?

– Ezzel kapcsolatban igen heves viták dúlnak.

– Mit gondolt Lagos? Vagy inkább, mit gondolt Juanita?

– Nicolas Wyatt radikális értelmezése szerint az Ádám-Éva történet a deuteronomistáktól származik, és valójában politikai allegória.

– Azt hittem, ők a későbbi könyveket írták, nem a Teremtést.

– Így van. De részt vettek a korábbi könyvek összeállításában és szerkesztésében. A tudósok sokáig úgy gondolták, a Teremtés könyve i.e. 900 körül vagy még korábban íródott, jóval a deuteronomisták színre lépése előtt. De a szókincs és a tartalom újabb elemzései arra utalnak, hogy a babiloni fogság alatt, amikor nagy volt a deuteronomisták befolyása, erősen átfogalmazták a szöveget, talán még bele is írtak.

– Tehát lehetséges, hogy átdolgoztak egy korábbi mítoszt.

– Erre sok lehetőség adódhatott. Hvidberg, majd később Wyatt értelmezése szerint az Édenkertben időző Ádám a szentélyben időző király allegóriája, egész pontosan Hóseás királyé, aki északon uralkodott i.e. 722-ig, amikor II. Szargon leigázta őket.

– Ez ugyanaz a hódítás, amit korábban említett? Aki miatt a deuteronomisták délre vándoroltak Jeruzsálembe?

– Pontosan. Mármost az „éden” szó, mely héberül egyszerűen csak „gyönyört” jelent, azt a boldog állapotot jelzi, melyben a király a hódítás előtt élt. Az édenből való kiűzetés a zord keleti vándorlást szimbolizálja, valamint az izrealiták masszív deportálását Asszíriába, amire II. Szargon győzelme után került sor. Az értelmezés szerint a királyt megrontotta El kultusza, melyet az Asera-hittel szoktak összefüggésbe hozni, és gyakran emlegetik együtt a kígyóval, ami a fa szimbóluma.

– És annak, hogy vesztett, valami köze volt Aserához... úgyhogy amikor a deuteronomisták Jeruzsálembe értek, újraírták az Ádám-Éva sztorit, a déli uralkodónak szóló figyelmeztetésként.

– Így van.

– És mivel senki sem hallgatott rájuk, feltalálták közben a jó és rossz fogalmát is, mint valami szlogent.

– Szlogent?

– Csak egy hasonlat volt. Mi történt utána? Nem próbálta II. Szargon a déli királyságot is leigázni?

– Utódja, Sénakhérib megpróbálta. Ezékiás király, aki a déli birodalom uralkodója volt, lázasan készülődött az ostromra, megerősítette a jeruzsálemi erődítményeket, megjavította az ivóvíz-ellátást. Egy sor nagyon jelentős vallási reform is fűződik a nevéhez, melyeket a deutero-nomisták tanácsai alapján kivitelezett.

– És, mi történt?

– Sénakhérib serege körbevette Jeruzsálemet. „És azon az éjszakán kijött az Úr angyala, és levágott az Assiriabeli táborban száznyolczvanötezeret, és mikor jó reggel felkeltek, íme mindenütt holttestek hevertek. És elindult, és elment, és visszafordult Sénakhérib, Assiria királya.” 2Királyok 19: 35–36.

– Azt elhiszem. Na, hadd próbáljam összefoglalni: a deutronomisták, Ezekiáson keresztül, információs higiénét kényszerítenek Jeruzsálemre és valami infrastrukturális reformot is csináltak... hogy mondta, megjavították az ivóvíz-ellátást?

– „Mert összegyűlvén a sokaság, bedugának minden forrást és az ország közepén folyó patakot, mondván: Miért találjanak az assiriai királyok elegendő vizet, ha eljőnek?!” 2Krónika 32:4. Aztán a héberek vájtak egy ötszáz méteres alagutat a kősziklába, hogy a vizet bevezessék a városba.

– És mihelyt megjelentek Sénakhérib katonái, elpusztultak egy rendkívül fertőző vírusos betegségnek tűnő istencsapástól, amire Jeruzsálem népe a jelek szerint immúnis volt. Hmm, érdekes... kíváncsi vagyok, mi volt az ivóvízben.

31

Y.T. nem sokat jár Long Beach-re, de ha mégis ide sodorja a sors, egyvalamire mindig ügyel: hogy elkerülje a Pusztulatot. A Pusztulat egy elhagyatott hajójavító műhely, és akkora, mint egy kisebb település. Belóg a San Pedro-öbölbe, ahol a Los Angeles-i medence legrégebbi, legmocskosabb bürgerparkjait nyaldossák a habok – azbeszttetejű viskókból álló rögtönzött településeket, melyeket morózus kambodzsaiak őriznek sörétes puskákkal. A legtöbb ilyen település a Terminál-szigeten van, és mivel Y.T. deszkája nem gurul a vízen, csak egy bekötőúton tud majd odajutni.

Mint minden Pusztulatot, ezt is kerítés övezi, melyen pár méterenként sárga fémtábla függ:

PUSZTULAT

FIGYELMEZTETÉS: A Nemzeti Parkok Szövetsége ezt a területet Nemzeti Pusztulatnak nyilvánította.

A Pusztulat Program célja olyan ingatlanok hasznosítása, melyek renoválási költsége meghaladja várható értéküket.

A kerítésen szokás szerint hatalmas lyukak tátonganak és pár helyen ki is dőlt. A férfihormonoktól zubogó agyú fiatalembereknek szükségük van olyan helyekre, ahol komoly beavatási szertartásaikat elvégezhetik. Idejönnek a környező bürgerparkokból apa terepjáróján és teperni kezdenek a síkságon, férfias barázdákat vájva az ipari agyagba, amit a különösen csúf részeken terítettek szét az állami szervek, nehogy az azbeszthulladék levándoroljon Disneylandbe.

Y.T. furcsa elégedettséget érez. Ezek a srácok még álmukban sem láthatnak olyan igazi terepjárót, mint Ng motorizált tolószéke.

A sebességet tartva térnek le a főútról – a terepjáró kicsit döcögni kezd –, aztán úgy haladnak át a kerítésen, mintha ott se lenne; harminc méteres szakaszon kiszakítják a földből.

Tiszta az ég, a Pusztulat pedig – üvegcserepek és azbesztcafatok hatalmas szőnyege – halványan csillog a holdfényben. Néhány sirály egy döglött németjuhászt marcangol. Lapos hullámok vonulnak végig a sötétben az irizáló üvegcserepek között: vándorló óriáspatkányok hordái. A kertvárosi srácok gumijai ormótlan rúnákat véstek az agyagba; azokra a titokzatos perui ábrákra emlékeztetetnek, melyekről Y.T. anyukájának szoktak mesélni a Új Vízöntő Egyházban. Y.T. vöröses villanásokat is lát az ablak mögül: tűzijáték, vagy torkolattűz.

Ng új, az eddiginél is furcsább hangokat ad ki.

A furgonban van hifi-berendezés, bár aligha zenehallgatáshoz. Y.T. észreveszi, hogy a szerkezet bekapcsol; érzékelni lehet a hangszórók finom sziszegését.

A furgon előreóvakodik.

A sziszegés elektromos zúgássá erősödik. Nem egyenletes; néha felerősödik, néha lecsitul, és végig nagyon halk, mint mikor Roadkill játszik a basszusgitárján. Ng állandóan irányt változtat, mintha keresne valamit. Y.T.-nek az a benyomása, hogy a zúgás egyre élesebb.

És tényleg. Kezd sipítássá válni.

Ng vakkant valamit, mire a hangerő visszaesik. Nagyon lassan mennek.

– Lehet, hogy nem is kell Snow Crasht vennie – mormogja Ng. – Próbálunk keresni egy elhagyott adagot.

– Mi ez a kibaszott idegesítő hang?

– Bioelektromos szenzor. Emberi sejtmembránból, ín vitro készültek, vagyis üvegben, pontosabban kémcsőben. Egyik oldaluk a levegővel érintkezik, a másik védve van. Ha idegen anyag jut át a védett oldalra, riasztanak. Minél több idegen molekula jut át, annál magasabb a zúgás.

– Mint egy Geiger-Müller-számláló?

– Pontosan. Mint egy sejtbe hatoló vegyületekhez való Geiger-Müller-számláló – helyesel Ng.

Mint egy mi? – gondolja Y.T. De nem mondja ki.

Megállnak. Ng bekapcsol néhány halvány reflektort.

Ez a fickó teljesen kész van. Direkt szerzett magának halvány reflektorokat a fényesek mellé.

A terepjáró előtt tágas bemélyedés látszik, közvetlenül utána pedig egy hordóhalom, teledobálva szeméttel, főleg sörösdobozokkal. A mélyedés közepén tűzrakóhely van; a keréknyomok jó része itt ér véget.

– Aha – mondja diadalmasan Ng. – Szóval ide járnak a fiatalok kábítószert fogyasztani.

Y.T. grimaszol egyet. Micsoda csőlátás. Neki kéne írnia azokat a drogellenes pamfleteket, amiket az iskolában osztogatnak. Mintha ő nem egymillió gallon drogot kapna másodpercenként azokon az undorító csöveken át.

– Nem látok aknát és egyéb csapdákat – jelenti Ng. – Ugorjon már ki, és nézze meg, miféle drogos kellékek vannak ott.

Y.T. ránéz: Hogy tessék?

– Az ülés mögött van egy vegyvédelmi maszk – teszi hozzá.

– Miért, milyen veszélyes anyag van ott?

– Hajógyártásból hátramaradt azbeszt. Nehézfémekkel teli hajófesték. Sok PCB.

– Remek.

– Úgy érzem, neheztel. De a helyzet az, ha sikerül mintát vennünk a Snow Crashből már itt, a drogot fogyasztó fiatalok búvóhelyén, megússzuk a küldetés többi részét.

– Hát, ha már ilyen kedvesen kéri – mondja Y.T., és megragadja a maszkot. Egy nagy gumi-vászon alkalmatosság, egész fejét és nyakát beborítja. Először súlyosnak és kényelmetlennek tűnik, de egész ügyesen tervezték meg, és a súly viszonylag kényelmesen oszlik el. Van hozzá két nehéz kesztyű is. Nevetségesen nagyok. Mintha a tervezők álmukban sem gondolták volna, hogy egy nő is viselheti őket.

Y.T. kikászálódik az üveg-azbeszt világba, és reméli, hogy Ng nem fog vihorászva elhajtani.

Vagyis pont reméli, hogy ezt teszi. Jó kis kaland lenne.

Odabattyog a „drogfogyasztó búvóhely” közepére, ahol, megjósolható módon, kisebb kupac használt tűt talál. Meg néhány apró, üres fiolát. Felszed kettőt, és elolvassa a feliratukat.

– Mit talált? – kérdezi Ng, miután Y.T. visszamászott a furgonba, és lefejtette a maszkot.

– Tűket. Főleg Hyponarxot. De volt pár Laminar ultra és néhány huszonötös DöfiMax.

– Ez mit jelent?

– Hyponarxot minden TurbóKioszkban lehet kapni, rozsdás körömnek is hívják. Olcsó és vacak. Állítólag csak a csóró fekete cukorbetegek és a dzsankik használják. A Laminar ultrát és a DöfiMaxot proccos bürgerparkokban árulják, nem fáj a szúrás és szebb a dizájnjuk. Tudja, ergonomikus tolókar, frankó színösszeállítás.

– Milyen drogot fecskendeztek vele?

– Nézze meg – mondja Y.T., és Ng felé nyújtja a fiolákat.

Aztán eszébe jut, hogy Ng nehezen tud odafordulni.

– Hova tartsam? – kérdezi.

Ng halk dalocskát dúdol, mire a mennyezetből előbújik egy robotkar, precízen elcsippenti Y.T. kezéből a fiolát, körbefordul, és egy videokamera elé tartja a zsákmányt.

A ráragasztott kis címkén az olvasható, hogy „Tesztoszteron”.

– Haha, téves riasztás – mondja Ng. A furgon meglódul, és folytatja útját a Pusztulat belsejébe.

– Elmondaná, mi történik? – kérdezi Y.T. – Ha már nekem kell kint bohóckodnom ebben a maskarában?

– A sejtfal – feleli Ng. – A detektor minden anyagra érzékeny, ami áthatol a sejtfalon. Természetes, hogy egy tesztoszteronforrás is vonzott minket. Zsákutca. Vicces. Tudja, a biokémikusaink a világtól elzártan dolgoznak, így nem is gondolták, hogy bárki annyira bomlott elméjű lehet, hogy hormont szedjen drognak. Rendkívül bizarr.

Y.T. mosolyog magában. Jó érzés egy olyan világban élni, ahol Ng rámondhatja valamire, hogy bizarr.

– Mit keresünk? – kérdezi.

– Snow Crasht – mondja Ng. – De a Szteránvázat találtuk meg helyette.

– A Snow Crash az a drog, amit kis üvegekben osztogatnak, nem? – mondja Y.T. – Ismerem. De mi az a Szteránváz? Valami új metálegyüttes?

– A Snow Crash behatol az agysejtek magjába, ahol a DNS található. A mostani küldetéshez kifejlesztettünk egy detektort, ami érzékeli a levegőben a sejtfalon áthatoló vegyületeket. De nem számítottunk rá, hogy a terep tele lesz tesztoszteronos fiolákkal. Minden szteroidnak, mesterséges hormonnak ugyanaz az alapszerkezete, tizenhét atom található bennük gyűrű alakban: ez a szteránváz; egyfajta varázskulcs a sejtfalhoz. Ezért olyan hatékony a szteroid, ha beszabadul az emberi testbe. Elér a sejt legmélyére, a sejtmagba, és meg tudja változtatni a működését. De hogy rövidre zárjam: a detektor használhatatlan. Az óvatos stratégia befuccsolt. Úgyhogy visszatérünk az eredeti tervhez: maga vesz egy kis Snow Crash-t és feldobja a levegőbe.

Y.T. ez utóbbit még nem teljesen érti. De befogja a száját, mert úgy látja, Ng-nek a vezetésre kéne koncentrálnia.

Mikor kiérnek az azbeszttemetőből, a Pusztulat barna gyomokkal, szétdobált fémdarabokkal tarkított síksággá változik. Itt-ott hatalmas buckák tűnnek fel: szén, salak, fémolvadék vagy ki tudja, még mi minden.

Valahányszor fordulnak egyet, kis zöldségültetvényeket pillantanak meg, melyet ázsiaiak vagy dél-amerikaiak gondoznak. Y.T.-nek mindig az a benyomása, hogy Ng szeretne keresztülhajtani rajtuk, de az utolsó pillanatban meggondolja magát és megkerüli őket.

Egy széles, lapos részen pár fekete baseballozik, hordótetőket használnak bázisként. A pálya körül régi tragacsokat parkoltak le, a fényszórók világítanak. Nem messze bár üzemel egy lerobbant lakókocsiban, melynek oldalára festékszóróval felírták, hogy PUSZTULAT BISZTRÓ. Tehervagonok állnak egy rozsdaette vasúti holtvágányon, ahol bíborkaktusz nő a talpfák közt. Az egyik vagon Wayne Tiszteletes Gyöngykapui franchise-ként üzemel, és centroamerikai hívők állnak sorban előtte, hogy penitenciára járuljanak vagy nyelveken szóljanak a neon Elvis alatt. Az Új Vízöntő Egyház nem képviselteti magát a Pusztulaton.

– A raktárak környéke nem olyan mocskos, mint a korábbi rész – jegyzi meg Ng biztatólag. – A vegyvédelmi maszkra nem is lesz szükség. Előfordulhat, hogy érez majd egy kis Chilit.

Y.T. szóhoz sem jut: Ng az utcai nevén emlegetett egy vegyi anyagot.

– Freonra gondol?

– Igen. A célszemély diverzifikálja a tevékenységét. Vagyis többféle anyaggal kereskedik. Freonnal indult. Ő a nyugati part legnagyobb Chili-kereskedője.

Y.T. felfogja végre. Ng furgonja légkondicionált. És nem valami ózonkímélő szar van benne, hanem egy rendes, nagyteljesítményű, csontdermesztő Frigidaire. Ami nyilván hihetetlen mennyiségű freont zabál.

Ebből pedig következik, hogy a légkondi gyakorlatilag Ng része. Y.T. kifogta a világ egyetlen freonfüggőjét.

– Tőle szerzi a Chilit?

– Eddig tőle szereztem. De nemrég átszerződtem egy másik szállítóhoz.

Egy másik szállító. A maffia.

Közelednek a tengerparthoz. Hosszúkás, ványadt, földszintes raktárépületek sorakoznak a part mentén. Egyetlen mellékút vezet oda. A házak közül kisebb ösvények bukkannak elő, az öböl és az egykori mólók felé tartanak. Elhagyott utánfutók árválkodnak mindenfelé.

Ng lekanyarodik egy beugróba, egy régi vöröstéglás kapcsolóház és egy rozsdásodó konténerhalom közé. Megfordul, hogy a kocsi orra kifelé nézzen, mintha gyors távozásra készülne.

– Van maga előtt egy nyitható rekesz, benne pénzzel – mondja Ng.

Y.T. kinyitja a kesztyűtartót, ahogy azt normális emberek hívják. Egy nagy köteg gyűrött, koszos billió dolláros bankjegyet talál.

– Jesszus, gipper nem volt? Ez kicsit vastag.

– Jobban illik egy Kurírhoz.

– Mert mi csóró kis gecik vagyunk?

– Khm.

– Mennyi ez, egybilliárd?

– Másfél billiard. Tudja, az infláció.

– Mit csináljak vele?

– A cél balról a negyedik raktár – közli Ng. – Ha megkapta a fiolát, dobja fel a levegőbe.

– És aztán?

– Minden másról mi gondoskodunk.

Y.T. ebben kételkedik. De ha gáz lesz, ott a dögcédula.

Miközben kimászik a deszkájával, Ng újfajta hangot ad ki. Csúszó, csattogó zaj hallatszik, melybe enyhén beleremeg a karosszéria; valami gépezet éledezik a kocsi mélyén. Mikor Y.T. hátrafordul, látja, hogy a tetőn kinyílt egy acélgubó. Miniatűr helikopter gubbaszt alatta, összecsomagolva. Most kibomlik: a rotorlapátok szétnyílnak, mint amikor egy lepke bújik elő a bábból. SZÉLAPRÍTÓ – hirdeti oldalán a felirat.

32

Elég egyértelmű, melyik raktárépületről van szó. Az odavezető ösvényt egy csomó hosszúkás, zárt acélkonténer torlaszolja el. Halszálkamintában helyezték el Őket, egy keskeny, labirintus-szerű átjárón kell végigmenni az acélfalak között, mire az ember a bejárathoz ér. A konténerek tetején fegyveresek kuksolnak, és figyelik Y.T.-t, aki a deszkájával szlalomozik. Mire kiér a raktárhoz, már többen is ellenőrizték.

A bejáratnál csupasz villanykörték lógnak, meg egy csomó vibráló karácsonyi égő, hogy barátságos legyen a hangulat. Y.T. nem lát semmit, csak a színes fényaurát és a szállingózó port. A partra vezető utat egy újabb konténerlabirintus zárja le. Az egyik konténeren grafitti: CHIZAK ASZONGYA: NYOMASS COUNTDOWNT!!

– Ki az a CHIZAK...? – szólal meg Y.T., csak hogy oldja a feszültséget.

– A Chillzabálók Királya – feleli egy férfihang. A gazdája épp most ugrik le a baloldali épület feljárójáról. Odabent Y.T. elektromos fényt és égő cigarettákat lát. – Így hívjuk Emiliót.

– Vagy úgy – felei Y.T. – A freonos. De én nem Chiliért jöttem.

– Tényleg? – mondja a negyven körüli, nyakigláb fickó, aki a kora ellenére feltűnően girhes. Kirántja a szájából a csikket, és elhajítja, mint egy dárdát. – Akkor mi kell?

– Mennyi a Snow Crash?

– Egy-hét gipper – feleli a fickó.

– Azt hittem, egy-öt – mondja Y.T.

A fickó megrázza a fejét.

– Tudod, az infláció. De így is olcsó. A deszkád úgyis megér vagy száz gippert.

– Ilyet nem kapsz dollárért – mondja Y.T., és kihúzza magát. – Figyu, nálam csak másfél billiard van.

Kihúzza a zsebéből a pénzköteget. A fickó felnevet, megrázza a fejét, és beüvölt a haverjainak a raktárba.

– Hé, itt egy csaj, aki meesessel akar fizetni.

– Azokat jobb, ha kidobod, tündérbogár – mondja egy élesebb, gonoszabb hang. – Vagy szerezz egy talicskát.

Egy még öregebb, kopaszodó fickó az, göndör hajmaradékkal és pocakkal. A feljárónál áll.

– Kell vagy nem kell? – néz rá Y.T. Ennek a hülyeségnek semmi köze a bizniszhez.

– Ritkán jönnek ide csajok – jegyzi meg a kopasz, öreg fickó. Y.T. sejti, hogy ő CHIZAK. – Kapsz egy kis árengedményt, amiért ilyen tökös vagy. Fordulj meg.

– Kapd be – feleli Y.T. Nem fordul meg ennek a seggfejnek.

A környéken mindenki röhög.

– Oké, adj neki – mondja CHIZAK.

Az ösztövér fickó odamegy a feljáróhoz, előszed egy alumínium aktatáskát, és lerakja egy acélhordó tetejére, nagyjából derékmagasságban.

– Előbb a zsét – mondja.

Y.T. átadja a meeseseket. A fickó megnézi a köteget, csúnyán vigyorog egyet, aztán váratlan mozdulattal bedobja a raktárba. A bentiek megint felröhögnek.

Aztán kinyitja a bőröndöt, és előtűnik a billentyűzet. Belelöki az azonosító-kártyáját a nyílásba, és pár másodpercig gépel valamit. A végén lepattint egy fiolát és belehelyezi az alján levő lyukba. A gép beszívja, csinál valamit, aztán kiköpi.

A fickó átadja. A fiola tetején levő kijelző elkezdett 10-től visszaszámolni.

– Mikor egyhez ér, tartsd az orrdohoz, és vegyél mély levegőt.

Y.T. máris elkezd hátrálni.

– Valami gond van, kislány? – érdeklődik a girhes.

– Még nincs – feleli Y.T. Aztán teljes erőből feldobja a fiolát a levegőbe.

A rotorberregés a semmiből hangzik fel. A Szélaprító alig követhetően húz el a fejük fölött; egy pillanatra mindenki lekuporodik, a meglepetéstől megroggyan a térdük. A fiola nem esik vissza.

– Te mocskos ribanc – mondja a girhes.

– Csodás terv – teszi hozzá CHIZAK. – Csak azt nem értem, miért vesz részt egy okos kiscsaj öngyilkos küldetésben?

Felkel a nap. Pontosabban fél tucat nap, félkörben, úgyhogy eltűnnek az árnyékok. A girhes fickó és CHIZAK arca laposnak és kifejezéstelennek tűnik a fényözönben. Y.T. az egyetlen, aki bármit is lát, mert a Knight Vision kompenzálja a fényerősséget; a férfiak hunyorognak és összegörnyednek.

Y.T. hátranéz. Az egyik miniatűr nap a konténerlabirintus fölött lebeg, és elvakítja az ott kuksoló lövészeket. A kép először túl fényes, aztán túl sötét, a szemüveg elektronikája nem tud dönteni. De az egész zűrzavar közepén tökéletesen látszik egy feledhetetlen jelenet: a lövészek úgy dőlnek ki sorban, mint fák a hurrikánban, és a tetőkön sötét, szögletes alakok sziluettje söpör végig, mint egy kibernetikus cunami. Patkánytorpedók.

Kikerülték az egész labirintust, mert egyszerűen átugráltak rajta. Útközben keresztülrohantak a fegyvereseken, mint rögbijátékosok az oldalvonalnál sertepertélő fotósokon, aztán a földön landolnak a raktár előtt. Porfelhő csap fel, fehér szikrák táncolnak a mélyén, Y.T. pedig nem is hallja, hanem érzi, hogy az egyik Patkánytorpedó nekicsapódik a girhes, csontos fickónak, hogy bordák ropognak, mint egy celofánlabda. A raktárban kitört a pokol, és Y.T. csak néz, amint újabb Patkánytorpedók húznak el szikrázva, porfelhőt kavarva, aztán szökkennek a levegőbe a tetők felé.

Három másodperc telt el azóta, hogy a fiola a levegőbe repült. Y.T. visszafordul a raktárépület felé. Valaki áll a raktár tetején, és egy pillanatra összenéznek. Egy újabb orvlövész az; a légkondicionáló mögül lépett ki, most kezdi szokni a fényt, a fegyver a vállánál van. Y.T. hunyorog, mert lézersugár rebben el a szeme előtt egyszer, kétszer, aztán a piros pont megállapodik a homlokán. Ekkor tűnik fel a lövész mögött a Szélaprító, a rotorja széles korong, mely ellipszissé soványodik, aztán egyetlen ezüst vonallá. Aztán áthalad a lövészen.

A kopter éles szögben fordul egyet és újabb áldozatot keres, miközben lepottyant valamit kis csomagot. Y.T. először azt hiszi, egy bomba. De valójában az orvlövész feje az, ami pörögve zuhan lefelé és finom rózsaszín permetet spriccel magából. Úgy tűnik, a rotor pont a tarkójánál kapta el a fickót. Y.T. egyik fele higgadtan és tárgyilagosan figyeli a porban pattogó fejet, a másik fele pedig torkaszakadtából üvölt.

Reccsenés hallatszik; ez az első élesebb hang a kavarodás kezdete óta. Y.T. megfordul és a konténerek fölé magasodó víztoronyra néz, ami szintén kiváló búvóhely egy orvlövész számára.

De rögtön eltereli a figyelmét egy vékony, kék-fehér kerozincsík, melyet az Ng furgonjából kiröppenő apró rakéta hagy maga után. A rakéta nem csinál semmit, csak felemelkedik és gubbaszt a kerozinfelhő tetején. Y.T. nem foglalkozik vele, hajtani kezdi magát a deszkán, hogy kikerüljön a víztorony látóteréből.

Újabb reccsenés hallatszik, de mielőtt a hang a füléig érne, a rakéta vízszintesbe fordul és meglódul, mint egy fürge hal, egy-két apró iránymódosítást végez, aztán ráközelít az orvlövész búvóhelyére. Láng és villanás nélküli, fülsértő robbanás következik, mint amilyen a tűzijátékokon történik néha. A szétfröccsenő repeszek kongó hangot adnak a hatalmas fémszerkezet belsejében.

Mielőtt Y.T. begurulna a konténerek közé, elhúz mellette egy porfelhő, kavicsot és üvegszilánkot spriccelve az arcába. Y.T. hallja, ahogy végigpattog a labirintuson, mint egy pingponglabda, az acélfalakról rúgva el magát irányváltoztatáskor. Egy Patkánytorpedó az: megtisztítja előtte a terepet.

De drága!

– Vazz, maga mekkora – mondja, amikor visszamászik a furgonba. Mintha bedagadt volna a torka. Talán az üvöltéstől, a veszélyes hulladéktól, vagy a készülődő hányástól. – Honnan tudott az orvlövészekről? – Ha sikerül csevegnie az akció részleteiről, talán sikerül elfojtania a Szélaprító emlékét.

– A víztoronyról nem tudtam – feleli Ng. – De mikor lőtt, milliméteres radaron visszakövettük a golyók röppályáját. – Beszélni kezd a járművéhez. A terepjáró kigurul a rejtekhelyről és megindul az I-405-ös felé.

– Pedig elég egyértelmű búvóhelynek tűnik.

– Fedezetlen pozíció, amit minden oldalról támadni lehet – mondja Ng. – Kész öngyilkosság. Ez nem jellemző a drogkereskedőkre. Pragmatikusabbak szoktak lenni. Van egyéb kritikája a stratégiámmal kapcsolatban?

– Hát... bejött?

– Igen. A fiola egy lezárt kamrába került a helikopterben, még azelőtt, hogy a tartalma kilökődött volna. Utána folyékony héliumba helyezve lefagyasztottuk, mielőtt beindult volna a kémiai önmegsemmisítés. Birtokunkban van egy minta a Snow Crashből. Ez eddig senkinek sem sikerült. Az ilyen sikereknek köszönhetem kivételes hírnevemet.

– És a Patkánytorpedóok?

– Mi van velük?

– Visszajöttek a furgonba? Itt vannak hátul? – Y.T. hátrafelé int.

Ng egy pillanatra elhallgat. Y.T. emlékezteti magát, hogy házigazdája közben a vietnami irodájában ül és tévéképernyőket nézeget.

– Három visszajött – mondja Ng. – Három úton van. Hármat hátrahagytam utólagos pacifikációra.

– Otthagyja őket?

– Majd utolérnek – nyugtatja meg Ng. – Nyílt terepen hétszáz mérföld per órával futnak.

– Igaz, hogy atom van bennük?

– Radioaktív izotópok.

– Mi történik, ha valamelyik széttörik? Mindenki mutáns lesz?

– Ha maga valaha olyan pusztítóeszköz közelébe kerül, ami képes előrobbantani az izotópokat – mondja Ng –, akkor a sugárfertőzés lesz a legkisebb problémája.

– És hogy fognak visszatalálni?

– Nem látta kiskorában a Lassie hazatért? – kérdezi Ng. – Úgy értem, kisebb korában.

Aha. Szóval igaz. A Patkánytorpedót kutyákból csinálják.

– Ez kegyetlenség – mondja Y.T..

– Olcsó szentimentalizmus.

– Kiszed egy kutyát a testéből, és egy lyukban tartja egész életében.

– Tudja, mit csinál a Patkánytorpedó, ahogy maga nevezi, amikor a házában van?

– A virtuális tökét nyalogatja?

– Frizbiket üldöz a tengerparton. Mindörökké. Hatalmas cubákokat eszik, amik a fákon nőnek. A tűz mellett heverészik egy vadászkunyhóban. Herenyalogató szimulációt még nem installáltam, de most, hogy említette, megfontolom.

– És amikor kinn van, és a maga utasításai szerint rohangál?

– El tudja képzelni, micsoda élmény lehet egy pitbull számára, hogy óránként hétszáz mérföldes sebességgel rohan?

Y.T. nem felel. Igyekszik befogadni az információt.

– Az a maga hibája – folytatja Ng –, hogy azt képzeli, a hozzám hasonló mechanikus organizmusok szánalmas roncsok. Valójában sokkal jobbak vagyunk, mint előtte.

– Honnan szerzi a pitbullokat?

– Megdöbbentően sok válik gazdátlanná nap mint nap, szerte a városokban.

– Maga kóbor kutyákat mészárol le?

– Megmentjük őket a biztos haláltól. Ráadásul a kutyamennyországba juttatjuk őket.

– A barátommal, Roadkillel volt egy pitbullunk. Fifi. Egy sikátorban találtuk. Valami seggfej lábon lőtte. Elvittük állatorvoshoz. Pár hónapig egy üres lakásban tartottuk Roadkillék bérházában, minden nap játszottunk vele, vittünk neki kaját. Aztán egy nap, mikor megjöttünk, Fifi nem volt sehol. Valaki betört és elvitte. Biztos eladta egy laboratóriumnak.

– Valószínűleg – feleli Ng. – De így nem lehet kutyát tartani.

– Még ez is jobb, mint ami korábban történt vele.

A beszélgetés itt megszakad, mert Ng mindenféle utasításokat ad a furgonnak. Felgurulnak a Long Beach-i sztrádára, és visszaindulnak a városba.

– És emlékeznek? – kérdezi Y.T.

– Amennyiben a kutyák emlékezni tudnak – mondja Ng. – Az emlékek kitörlésére nincs technológiánk.

– Akkor lehet, hogy Fifi valahol Patkánytorpedóként él?

– Remélem. Az ő érdekében.

Az arizonai Phoenixben, Mr. Lee Hongkong Diaszpórájának egyik franchise-ában életre kel az Ng Security Industries Félautonóm egyik Őrző-Védő Egysége.

A gyárban, ahol készült, robotnak tartották őt, és a B-782 nevet kapta. De ő csak úgy gondol magára, mint Fifi, a pitbull.

Régen Fifi rossz kutya volt. De most egy kedves házban él, egy kedves kis kertben. Kedves és rendes kutyus lett belőle. Szeret a házában ücsörögni, és hallgatja a többi kutyust. Fifi egy nagy falka része.

Ma éjjel sokat ugatnak egy messzi helyen. Fifi megtudja, hogy egy csomó kutyus nagyon izgatott lett valamitől. Rossz emberek bántani próbáltak egy rendes kislányt. A kutyusok felmérgesedtek, és bántani kezdték a rossz embereket.

Így is van rendjén.

Fifi nem jön ki a házából. Mikor meghallotta az ugatást, izgatott lett. Szereti a rendes kislányokat, és borzasztó mérges lesz, ha rossz emberek bántani akarják őket. Valaha ismert egy nagyon rendes kislányt, aki szerette őt. Akkoriban egy ijesztő helyen lakott, ahol állandóan éhes volt, mindenki gonoszul bánt vele. De a kislány szerette, és jó volt hozzá. Fifi nagyon szereti őt.

De a többi kutyus ugatásából kiderül, hogy a kislány már biztonságban is van. Úgyhogy Fifi alussza tovább az igazak álmát.

33

– Bocs, tesó – mondja Y.T., mikor belép a Bábel/Infokalipszos szobába. – Azta! Ez olyan, mint azok az izék, amiket föl lehet rázni, és havazik a belsejükben.

– Szia, Y.T.

– Hoztam neked intelt, tesó.

– Na halljam.

– A Snow Crash egy ‘roid. Pontosabban ‘roidhoz hasonlít. Igen, ez a pontos. Átmegy a sejtfaladon, mint egy ‘roid. Aztán csinál valamit a sejtmaggal.

– Igaza volt – néz Hiro a Könyvárosra. – Mint a herpesz.

– Állítólag szarakodni kezd magával a DNS-sel – folytatja Y.T. – Fingom sincs, hogy ez mit jelent, de ezt mondták.

– Kicsoda?

– Ng. Az Ng Security Industries vezetője. Ne is próbálj beszélni vele, úgyse árul el semmit – teszi hozzá Y.T. fensőbbségesen.

– Hol a fenében találkoztál vele?

– Egy maffiás melóban. A maffiának sikerült mintát szereznie a Snow Crashből, hála nekem és Ng haveromnak. A cucc eddig örökké megsemmisítette magát, mielőtt megnézhették volna. Úgyhogy most elemzik, vagy mi. Biztos ellenszert keresnek.

– Vagy rá akarnak jönni, hogyan kell gyártani.

– A maffia nem csinál ilyet.

– Ne legyél kretén – mondja Hiro. – Nyilván csinál.

Y.T. durcásan elhallgat.

– Figyelj – mondja Hiro –, bocs, ha ez érzékenyen érint, de ha lennének törvények, akkor a maffia bűnszövetkezetnek számítana.

– De nincsenek – feleli Y.T. – Úgyhogy ugyanolyan cég, mint a többi.

– Jó, én csak annyit mondtam, hogy esetleg nem az emberiség érdekében cselekednek.

– Na és te miért gubbasztasz itt ezzel az okostojás démonnal? – fakad ki Y.T., és a Könyvtárosra mutat. – Az emberiség érdekében? Vagy mert be akarsz cserkészni valami jó kis bőrt? Hogy is hívják?

– Oké, oké, hagyjuk ezt a maffiás dolgot – mondja Hiro. – Dolgoznom kell.

– Nekem is. – Y.T. távozás nélkül kijelentkezik, üres lyukat hagyva a Metaverzumban, amit gyorsan betöm Hiro gépe.

– Asszem, szerelmes belém – jegyzi meg Hiro.

– Érzelmileg túlfűtöttnek tűnt – feleli a Könyvtáros.

– Nu – mondja Hiro-, vissza a munkához. Hogy jön a képbe Asera?

– Asera eredetileg a sumer mitológia egyik alakja. Fontos szerepet játszik a babiloni, asszír, kánaánita, héber és ugariti mítoszokban is, melyek a sumerból származnak.

– Érdekes. Szóval a sumer nyelv kihalt, de a mítoszok valahogy átkerültek az új nyelvekbe.

– Így van. A sumer nyelvet az utána következő civilizációk vallási és tudományos célokra használták, mint a középkori Európa a latint. Senki sem beszélte anyanyelveként, de minden művelt ember tudott sumerul írni-olvasni. Emiatt pedig a sumer vallás is továbböröklődött.

– És mit csinált Asera a sumer mitológiában?

– A beszámolók töredékesek. A régészek kevés táblát találtak, és azok sem összefüggőek. Többek szerint L. Bob Rife számos ép táblát talált, de nem hajlandó közkinccsé tenni őket. A sumer mítoszok töredékekben maradtak fent és eléggé különösek. Lagos szerint egy hagymázas kisgyerek képzelődéseire emlékeztetnek. Hosszú részek egyszerűen lefordíthatatlanok: az írásjelek felismerhetőek, a jelentésük is ismert, de ha egymás mellé teszik a szavakat, semmi értelmesnek tűnő dolog nem jön ki.

– Mint egy videó használati utasítása.

– Rengeteg a monoton ismétlés, és gyakran előfordul az a jelenség, melyet Lagos „Rotary Klub Szindrómának” hívott: az írnokok hosszan áradoznak, hogy az ő városuk mennyivel nagyszerűbb, mint másoké.

– Mitől lesz egyik sumer város jobb, mint egy másik? Nagyobb a zikkurat? Jobb a focicsapat?

– Jobb a me.

– Ami?

– A me a város működését irányító szabályok összessége, mint a jogrend, de ennél általánosabb szinten.

– Nem értem.

– Erről van szó. A sumer mítoszok nem „olvashatók” vagy „élvezhetők” olyan módon, mint a görög és héber mítoszok. A miénktől alapjaiban eltérő tudatműködést tükröznek.

– Gondolom, ha sumer gyökerű lenne a kultúránk, érdekesebbnek találnánk őket – jegyzi meg Hiro.

– Az akkád kultúra közvetlenül a sumer után jött, és mitológiája egyértelműen az utóbbira épül. Nyilvánvaló, hogy az akkád szerkesztők végigmentek a sumer mítoszokon, kiszedték a – számunkra – bizarr és érthetetlen részeket, és nagyobb lélegzetű műveket csináltak belőlük, mint amilyen a Gilgames-eposz. Az akkádok sémiták voltak, a héberek rokonai.

– És mit mondtak az öreglányról az akkádok?

– Asera náluk az erotika és a termékenység istennője. Van pusztító, bosszúálló oldala is. Az egyik mítoszban Kirta, egy ember-király halálosan megbetegszik Asera miatt. Csak Él, az istenek királya tudja meggyógyítani. Él bizonyos embereknek megadja azt a kiváltságot, hogy Asera mellét szophassák. Él és Asera gyakran fogadnak örökbe emberi csecsemőket, akiket Asera táplál. Az egyik szövegben hetven isteni sarjnak a szoptatódajkája.

– Terjeszti a vírust – mondja Hiro. – Az AIDS-es anyák is gyakran megfertőzik a csecsemőiket a szoptatásnál. De ez az akkád verzió, ugye?

– Igen.

– Szeretnék hallani valami sumer cuccot, nem baj, ha lefordíthatatlan.

– Szeretné hallani, hogyan betegítette meg Asera Enkit?

– Naná.

– A történet pontos értelmezése a fordításon múlik. Egyesek az édenkertből való kiűzetésként olvassák, mások szerint termékenységi allegória. A következő olvasat Bendt Aistertől származik.

– Halljuk.

– Összefoglalva: Enki és Ninhurszag... aki valójában Asera, bár ebben a történetben más neveken is felbukkan... egy Dilmun nevű helyen élnek. Dilmun tiszta, makulátlan és ragyogó hely, nincsenek betegségek, az emberek nem öregednek, a ragadozók békésen legelésznek. Csakhogy nincsen víz. Ezért Ninhurszag megkéri Enkit, aki a vizek istene, hogy adjon vizet Dilmunnak. Enki ezt úgy oldja meg, hogy maszturbálni kezd a parti nádasban, kiengedi életadó nedvét, vagyis spermáját, „szívének vizét”, ahogy a szöveg mondja. Ezzel egyidőben pedig mond egy nam-subot, ami megtiltja, hogy bárki belépjen a területre, mert nem akarja, hogy a spermája közelébe menjenek.

– Miért?

– Ez nem derül ki a mítoszból.

– Biztos azt gondolta, hogy értékes, vagy veszélyes. Vagy mindkettő.

– Dilmun ezután még csodálatosabb hellyé válik. A föld bőséges termést hoz, a lakói gazdagok, satöbbi.

– Bocs, de hogy működött a sumer mezőgazdaság? Öntözéssel?

– Teljes egészében az öntözésre épült.

– Tehát e szerint a mítosz szerint Enki érdeme, mert megöntözte a mezőt „szívének vizével”.

– Igen, Enki volt a víz istene.

– Rendben, folytassa.

– Ninhurszag, azaz Asera azonban megsérti Enki rendelkezését, vesz a spermájából és megtermékenyíti magát. Kilenc napnyi terhesség után fájdalom nélkül életet ad egy lánynak, Ninmunak. Ninmu a folyóparton sétál. Enki meglátja, haragra gerjed, átkel a folyón, és szeretkezik vele.

– A saját lányával.

– Igen. Kilenc nappal később újabb lánya születik, akinek Ninkurra a neve, a szituáció pedig megismétlődik.

– Enki Ninkurrát is megdugja?

– Igen, neki pedig lesz egy Uttu nevű lánya. Eddigre Ninhurszag megsejti Enki stratégiáját, ezért azt tanácsolja Uttunak, maradjon otthon. Azt jósolja, Enki ajándékokkal fogja meglátogatni, hogy megkörnyékezze.

– És?

– Enki még egyszer megtölti a csatornákat „szívének vizével”, amitől burjánzik a vegetáció. A kertész ujjong, és átöleli Enkit.

– Ki a kertész?

– Csak egy szereplő – feleli a Könyvtáros. – Ő látja el Enkit szőlővel és más ajándékokkal. Enki úgy tesz, mintha ő lenne a kertész, elmegy Uttuhoz és elcsábítja. De ezúttal Ninhurszagnak sikerül mintát vennie Enki spermájából, Uttu combjáról.

– Jézusom. Mire képesek az anyósok.

– Ninhurszag szétkeni a spermát a földön, és nyolc növény sarjad elő.

– És Enki azokkal is szexei?

– Nem, megeszi őket, és ezáltal lényegében megismeri a titkaikat.

– Itt az Ádám-Éva-motívum.

– Ninhurszag megátkozza Enkit, mondván: „Míg meg nem halsz, nem nézek rád » az élet szemével«.” Azzal eltűnik, Enki pedig nagyon beteg lesz. Nyolc szerve betegszik meg, mindegyik növény után egy. Végül Ninhurszagot sikerül meggyőzni, hogy jöjjön vissza. Nyolc istenségnek ad életet, Enki nyolc beteg testrészének megfelelően, mire Enki meggyógyul. Ezek az istenségek alkotják Tilmun pantheonját. A tett megtöri a vérfertőzési sorozatot és új istenfaj jön létre, férfi és női istenekkel, akik normálisan szaporodnak.

– Kezdem érteni, mire gondolt Lagos a hagymázas kisgyerekkel kapcsolatban.

– Alster értelmezése szerint a mítosz „egy logikai problémát vezet elő: Feltéve, hogy kezdetben nem volt semmi, csak egyetlen teremtő, hogyan magyarázhatóak meg a köznapi, bináris szexuális viszonyok?”

– Na, megint ez a „bináris”.

– Bizonyára emlékszik beszélgetésünk egy korábbi, parlagon hagyott leágazására, mely ugyanide vezetett volna. A fenti történetet a sumer teremtésmítoszhoz hasonlíthatjuk, ahol a föld és az ég kezdetben egyek, de a világ csak akkor jön létre, amikor a kettő elválik. A legtöbb teremtéstörténet „a mindenség paradox egységével indul, melyet vagy káoszként, vagy Paradicsomként értelmeznek”, és az általunk ismert világ csak akkor jelenik meg, mikor ez az egység felbomlik. Hadd mutassak rá ezzel kapcsolatban arra, hogy Enki eredeti neve En-kur, vagy Kur Ura. Kur egy ősrégi óceán, a Káosz, amit Enki hódított meg.

– Ez minden hacker álma.

– De Aserához is kapcsolódnak hasonló elemek. A neve ugariti nyelven „atiratu jammi”, vagyis „a nő, aki a tenger(sárkány)t tapossa”.

– Oké, szóval Enki és Asera is a káosz legyőzője bizonyos értelemben. A káosz legyőzése, a statikus, egységes világ megbontása pedig bináris rendszert hoz létre, és ez a teremtés.

– Pontosan.

– Mit tudunk még Enkiről?

– Ő volt Eridu városának énje.

– Mi az az en? Olyasmi, mint a király?

– Afféle papkirály. Az en volt a helyi templom őrzője. A templomban volt a me, a társadalom szabályzata, agyagtáblákon.

– Oké. Hol van Eridu?

– Dél-irakban. Csak nemrég tárták fel.

– Rife emberei?

– Igen. Ami Enkit illeti, Kramer szerint ő a bölcsesség istene, de ez pontatlan fordítás. Enki bölcsessége nem az öreg emberek bölcsessége, inkább konkrét, főleg okkult praktikákra vonatkozik: „Még a többi istent is megdöbbenti, mert lehetetlen feladatokat old meg ötletességével”. Általában jó szándékú és segít az embereknek.

– Tényleg?

– Igen. A legfontosabb sumer mítoszoknak kivétel nélkül ő áll a középpontjában. Mint említettem, a vízzel szokták összefüggésbe hozni. Ő tölti fel a folyókat és a nagy sumer csatornarendszereket az életadó spermájával. Állítólag ő teremtette a Tigrist egyetlen gigantikus maszturbációban. Önmagáról a következőképpen beszél: „Én vagyok az úr. Én vagyok, akinek szava maradó. Örök vagyok.” Mások így írják le: „egyet szólsz – és halmok teremnek gabonából”. „Lehozod az ég csillagait, és kiszámítottad számukat”. Ő mondja ki a teremtett dolgok nevét...

– A teremtett dolgok nevét?

– Sok teremtésmítoszban szerepel, hogy a dolgokat a nevük kimondásával hozzák létre. Enkit különféle helyeken úgy nevezik, mint „a ráolvasások értője és bevezetője”, „szóban gazdag”, „Enki, a helyes parancsok mestere”. Ahogy Kramer és Maier írja, „Az ő szava rendet visz a káosz helyére, és rendetlenséget a harmóniába”. Sok energiát fordít rá, hogy átadja a tudását a fiának, Marduk istennek, aki a babilóniaiak főistene volt.

– Szóval a sumerok Enkit imádták, a babilóniaiak pedig, akik a sumerok után következtek, a fiát.

– Így van, uram. És valahányszor Marduknak valami gondja akadt, az apjától, Enkitől kért segítséget. Itt látható egy ábrázolás Mardukról. Ez a sztélé Hammurápi törvényoszlopa; Hammurápi szerint a törvényeket személyesen Marduk adta át neki.

Hiro odasétál a törvényoszlophoz és megnézi.

Az ékírásból semmit nem ért, de a tetején levő illusztráció elég egyértelmű. Különösen a középső része:

– Miért ad Marduk egy egyest meg egy nullát Hammurápinak?

– Ezek a királyi hatalom jelképei – feleli a Könyvtáros. – Az eredetük bizonytalan.

– Nyilván Enki a ludas.

– Enki legfontosabb funkciója, hogy a me és a gisz-hur, az univerzumot uraló „kulcsszavak” és „mintázatok” megteremtője és őrzője.

– Meséljen még a me-ről.

– Ismét Kramert és Maiért idézem: a sumerok szerint „ősidőktől fogva léteznek a kozmoszra és annak részeire, az istenekre és emberekre, a városokra és országokra, és a civilizáció különféle aspektusaira vonatkozó alapvető, megmásíthatatlan, mindent átfogó erők, kötelességek, normák, szabályok és előírások, melyek összefoglaló neve me”.

– Vagyis olyasmi, mint a Tóra.

– Igen, de a meknek van egyfajta misztikus, mágikus erejük. És gyakran egészen banális témákkal foglalkoznak, nemcsak a vallással.

– Például?

– Az egyik mítoszban Inanna istennő elmegy Eriduba, és csellel ráveszi Enkit, hogy adjon neki kilencvennégy met, melyeket visszavisz saját otthonába, Urukba, ahol nagy ünneplés fogadja.

– Inannáért van oda Juanita.

– Igen. Azért ünneplik megváltóként, „mert elhozta a me tökéletes futtatását”.

– „Futtatását”? Mint egy programnál?

– Igen. A jelek szerint afféle algoritmusok voltak a társadalom számára létfontosságú tevékenységekhez. Némelyik a papság és a király ténykedésével kapcsolatos. Mások vallásos ceremóniák elvégzéséről szólnak. Megint mások a háború és diplomácia művészetére vonatkoznak. Sok pedig a mesterségekhez és művészetekhez kapcsolódik: zenéhez, ácsmesterséghez, kovácsoláshoz, cserzéshez, házépítéshez, földműveléshez, akár olyan egyszerű dolgokhoz is, mint a tűzrakás.

– A társadalom operációs rendszere.

– Pardon?

– Egy számítógép alapvetően áramkörök ostoba halmaza, ami magától nem képes semmire. Ahhoz, hogy bekapcsoláskor el is induljon, fel kell tölteni az áramköreit egy utasításkészlettel, melyek megmondják, mit csináljon. Hogyan kell számítógépnek lenni. Úgy tűnik, mintha ez a sok me a társadalom operációs rendszere lett volna, ami az emberek ostoba tömegét működő rendszerré szervezte.

– Ahogy gondolja. Mindenesetre Enki volt a me őrzője.

– Tehát jó srác volt.

– Ő volt a legkedveltebb isten.

– Afféle hackernek tűnik, így pedig elég nehéz megérteni a nam-subját. Ha jó srác volt, miért csinálta Bábelt?

– Ez Enki egyik megfejthetetlen cselekedete. Ahogy ön is említette, a viselkedése nem mindig vág egybe mai normáinkkal.

– Á, ezt nem hiszem. Szerintem valójában nem kurta meg a húgát, a lányát meg a többieket. Az a sztori biztos csak egy metafora. Valami rekurzív információs folyamatra vonatkozik. Erről az egész mítoszról üvölt, hogy valami ilyesmiről szól. A sumeroknál a víz a spermával egyenlő. Ami logikus, mert ők valószínűleg nem tudták, milyen a tiszta víz: a víz náluk barna volt, zavaros, és hemzsegett a vírusoktól. De modern szemszögből az ondó lényegében csak egy információhordozó: van benne jótékony spermium és gonosz vírusok. Enki vize, vagyis az ondója, az adatai, a meje végigfolynak Mezopotámián és felvirágoztatják.

– Mint azt ön is tudja, Mezopotámia két nagy folyó, a Tigris és az Eufrátesz között épült, az ártérben. Onnan szedték az agyagot is: egyenesen a folyómederből.

– Szóval még az információhordozóval, az agyaggal is Enki látta el őket. Nedves agyagra írtak, aztán megszárították, vagyis eltüntették belőle a vizet. Ha később víz jutott rá, az információ elveszett. De ha kiégették, vagyis hevítéssel sterilizálták Enki ondóját, a tábla örökkévaló lett, változatlan, mint a Tóra. Ez baromság?

– Nem tudom – feleli a Könyvtáros –, de az biztos, hogy Lagos monológjaira emlékeztet.

– Micsoda megtiszteltetés. Kis idő, és belőlem is moszkitó lesz.

34

Griffith Parkba még egy gyalogos is belóghat észrevétlenül. És az úttorlaszoktól függetlenül a Falabalák tábora valószínűleg igen könnyen megközelíthető, ha valaki nem feltétlenül az aszfalton közlekedik. Egy deszkás nindzsának pedig, aki vadiúj deszkával és vadiúj Knight Visionnel nyomul (a siker titka a felelősségteljes befektetés!), gyerekjáték. Csak találni kell egy domboldalt, ami levisz a kanyonba, és gurulni kell a tábortüzekig. Aztán enyhén be kell dőlni, és uccu neki lefelé. A gravitáció a barátunk.

Félúton jut Y.T. eszébe, hogy bármennyire menő a kék-narancs overall, elég feltűnő lesz így késő éjszaka Falabaláéknál. A gallérjához nyúl, kitapogatja az anyagba belevarrt kis korongot, és addig nyomja, míg kattan. Az overall elsötétül, az elektropigmenten végigvibrálnak a színek, mint egy olajfolt felületén, aztán az egész ruha elfeketedik.

Első alkalommal Y.T. nem igazán figyelt a környezetre, mert abban reménykedett, hogy soha életében nem jön ide többet. A domboldal ezért némileg magasabb és meredekebb, mint Y.T. emlékezetében élt. Talán pontosabb lenne sziklaszirtnek vagy szakadéknak nevezni. Mintha az út jelentős részét szabadesésben tenné meg. Száguldás a mélybe. Ballisztikus akrobatika. Nincs ezzel semmi gond, a munka része. A specgörgők bírják.

A fatörzsek kékesfeketék, és szépen kirajzolódnak a feketéskék háttér előtt. Y.T. egyetlen egy dolgot lát, a sebességmérő vörös kijelzőjét a deszka orrában, de még ez se mutat igazi információt: elmosódott fényvibrálássá olvad össze, mert a radar nem tud rendes támpontot találni.

Y.T. ki is kapcsolja. Teljes sötétségben suhan. Repül a szurdok mélyén várakozó édes beton felé, mint egy fekete angyal, akinek égi ejtőernyőjét nemrég lyukasztotta ki a Mindenható. Mikor a kerekek végre betont érnek, Y.T. térde az állkapcsán keresztül kis híján az agyában köt ki. A gravitációs csereügyletből végül összekuporodva és ördögi gyorsasággal jön ki.

Emlékeztető: legközelebb egyszerűbb lenne simán leugrani egy hídról. Akkor nem áll bele az orrába egy láthatatlan kaktusz.

Y.T. bevesz egy kanyart. Olyan mélyen kihajol, hogy rányalhatná a betonra a záróvonalat, és a Knight Visionben színes lobbanással életre kel a világ. Az infravörös képen a Falabalák tábora turbulens, rózsaszín sarki fényben úszik, amit fehéren izzó tábortüzek pettyeznek. A hamis színekkel festett képen halványkék a beton, ami annyit jelent, hogy hideg. A horizontot a hevenyészett úttorlasz teszi cakkossá. A torlasz, amit Y.T. átvert és megalázott, miközben ambiciózus lopakodó vadászgép-fiókaként bukkant elő a semmiből a tábor közepén.

Ha valaki már bejutott, a táborlakók nem igazán törődnek vele. Páran figyelik az elsuhanó Y.T.-t, de nem izgatják magukat. Biztosan sok futár szaladgál errefelé. Sok ostoba, hiszékeny, hűsítőt vedelő futár. Ezek itt meg nem olyan profik, hogy észrevennék a különbséget. De semmi gond, Y.T. mezei futárnak tetteti magát, csak ne jusson senkinek az eszébe megnézni az új deszkáját.

Még látható fénynél, a tábortüzek pislákolásánál is pontosan érzékelhető, mi ez itt: túlkoros, agyament kiscserkészek dzsemborija, jelvények és higiénia nélkül. Az infravörös képen láthatóak a kísérteties, elmosódott vörös arcok is a homályban. Az új Knight Visionre a maffiától kapott pénz jó része elment. Anyu is biztosan erre gondolt, amikor azt mondta, Y.T. igazán kereshetne már valami rendes részidős állást.

A múltkori figurák egy része hiányzik, van viszont pár új arc. Ketten igazi, szigszalaggal megerősített kényszerzubbonyt viselnek. Ez az előkelő viselet csak a reménytelenek eseteknek jár, akik már a koszban fetrengenek. Néhányan merev őrültek, sokan pedig egyszerűen csak lerobbant félhülyék, mint a Szundi Kingek klasszikus alkeszei.

– Odass! – szólal meg valaki. – Ott a Kurír barátunk! Isten hozott, barátom!

Y.T. kezén ott a Spriccboxer, felrázva és kibiztosítva. Van továbbá egy divatos, nagyfeszültségű karperece, ha netán csuklón akarnák ragadni. Plusz egy sokkoló az overall ujjában. Csak a bunkók hordanak pisztolyt. A pisztoly nagyon lassú (mozgásképtelenné kell lőni a tagot), ennek ellenére, paradox módon, rendkívül gyakran okoz halált. Az viszont senkinek sem árt, ha kap egyet egy sokkolóval. Legalábbis a reklámok szerint.

Y.T. nem igazán félti a testi épségét, de azért ügyesen akar célszemélyt választani. Megtartja a szökési sebességet, míg meg nem találja a nőt, aki a múltkor olyan kedvesnek tűnt: a kopasz csajt a rongyos Chanel-utánzatban.

– Húzzunk az erdőbe, tesó – mondja, miután rátalált. – Kíváncsi vagyok, mi történt az agyaddal, már ami megmaradt belőle.

A nő elmosolyodik, és egyjóindulatú értelmi fogyatékos esetlenségével feltápászkodik.

– Arról szívesen mesélek – feleli. – Hiszek benne.

Y.T. nem áll le cseverészni, hanem kézen fogja a nőt és maga után vonszolja fel a dombra, a csenevész fák felé. Nem lát a homályban egyetlen infravörös arcot sem, úgyhogy remélhetőleg biztonságos a terep. Mögöttük viszont sétálnak ketten, bár nem néznek ide; mintha csak eszükbe ötlött volna, milyen jó is andalogni egyet így késő éjjel az erdőben. Az egyikük a főpap.

A nő huszonöt körüli, magas, lapos mellű; helyes, de nem kifejezetten szép. Agresszív, de nem túl eredményes támadó lehetett a gimis kosárcsapatban. Y.T. leülteti egy kőre.

– Tudod, hol vagy?

– A parkban – feleli a nő. – A barátaimmal. Terjesztjük az Igét.

– Hogy kerültél ide?

– Az Enrerprise-ról jöttem. Ott tanulunk.

– Mármint a Flottán? Rife Flottáján? Mind onnan jöttetek?

– Nem tudom – mondja a nő. – Nem emlékszem pontosan. De ez nem is számít.

– Hol voltál korábban? Nem a Flottán nőttél fel, ugye?

– A 3verse nevű kaliforniai cégnél programoztam – közli a nő meglepően precízen és összefüggően.

– Akkor hogy kerültél a Flottára?

– Nem tudom. A régi életem véget ért. Újjászülettem. Most itt vagyok. – Vissza az óvodás beszédhez.

– Mi az utolsó dolog, amire a régi életedből emlékszel?

– Benn maradtam késő estig. A gépemmel történt valami.

– Ennyi? Ez az utolsó dolog, ami a normális életedben történt?

– Összeomlott az operációs rendszer – mondja a nő. – Szemcsés képernyőt láttam. Aztán nagyon rosszul lettem. Kórházba mentem. A kórházban egy ember mindent elmagyarázott. Elmagyarázta, hogy megmosdattak a vérben. Hogy most már az Igéhez tartozom. És hirtelen mindent értettem. Akkor döntöttem el, hogy elmegyek a Flottára.

– Eldöntötted, vagy eldöntötték helyetted?

– Én döntöttem. Mind oda megyünk.

– Kik voltak veled a Flottán?

– Hozzám hasonlóak.

– Milyen szempontból?

– Programozók. Akik látták az Igét.

– A képernyőn?

– Igen. Volt, aki a tévében.

– Mit csináltatok a Flottán?

A nő feltűri rongyos pulóverének az ujját. Alkarja tele van tűnyomokkal.

– Drogoztatok?

– Nem. Vért adtunk.

– Kiszívták a véreteket?

– Igen. Néha programoztunk is egy kicsit. De csak néhányan.

– Mennyi ideig voltál ott?

– Nem tudom. Mikor a vénáink kikészülnek, idehoznak minket. Dolgozunk az Igéért. Pakolunk, barikádokat építünk. De nem csinálunk sok mindent. Legtöbbször énekelünk, imádkozunk, és másoknak mesélünk az Igéről.

– Nem akarsz elmenni? Ki tudlak vinni innen.

– Nem – feleli a nő. – Sose voltam ennyire boldog.

– Hogy mondhatsz ilyet? Menő programozó voltál. Most meg, bocsi, de egy szánalmas idióta vagy.

– Semmi gond, nem sértődöm meg. Nem igazán voltam boldog programozóként. Sose gondolkodtam a fontos dolgokról, Istenről, a mennyországról. A szellemi dolgokról. Nehéz ezekre odafigyelni Amerikában. Az ember félreteszi őket. Pedig ezek a fontos dolgok, nem a pénz, amit a programozásért kaptam. Most folyton ezekre gondolok.

Y.T. közben folyamatosan figyeli a főpapot és cimboráját. Lassan, de biztosan közelítenek. Már olyan közel vannak, hogy Y.T. érzi a vacsorájuk szagát.

A nő Y.T. vállára teszi a kezét.

– Szeretném, ha itt maradnál velem. Nem iszol lent valamit? Biztos megszomjaztál.

– Rohannom kell – közli Y.T., és feláll.

– Ne olyan sietősen, leányom – lép előre a főpap. Nem mérges. Úgy próbál viselkedni, mintha Y.T. apukája lenne. – Ez rossz döntés lenne.

– Mi maga, karrier-tanácsadó?

– Oké. Nem kell egyetértened. Csak gyere üljünk le a tűzhöz beszélgetni.

– Kurva gyorsan vigye innen a kezét, mielőtt Y.T. ideges lesz.

Mindhárom falabala hátralép. Rendkívül megértők. A főpap feltartja a kezét.

– Bocsáss meg, ha fenyegetőnek tűntem – mondja békítőleg.

– Lökött egy népség vagytok – jegyzi meg Y.T., és visszakapcsolja a Knight Visiont infravörösre. Kiderül, hogy a harmadik falabala, a főpap cimborája, valami kis, forró tárgyat szorongat.

Y.T. bekapcsolja a ceruza-reflektort, mire keskeny sárga fénysugár világítja be a fickó felsőtestét. A teste koszos, sötétbarna, és alig veri vissza a fényt. De látszik előtte valami fényes, csillogó, rubinvörös henger.

Egy fecskendő. Tele vörös folyadékkal. Az infravörös melegnek mutatja.

Friss vér.

Y.T. nem pontosan érti, minek flangálnak ezek vérrel teli fecskendőkkel. De eleget látott.

A Spriccboxer hosszú, keskeny neonzöld löketet ereszt a fecskendős fickó arcába, aki úgy csinál, mintha baltával orron találták volna, és hang nélkül elterül. Kap egyet a főpap is, a biztonság kedvéért. A nő csak áll, döbbenten és értetlenül.

Y.T. felpörgeti magát és sietősen távozik a kanyonból. Mikor besorol a forgalomba, majdnem olyan gyors, mint a kocsik. Amint sikerül rácuppannia egy éjszakai teherkocsira, felhívja anyut.

– Anyu, figyelj. Anyu, hagyd most a zajt. Igen, a forgalomban deszkázom. Hallgass meg már egy másodpercre...

Dühösen leteszi. Hihetetlen ez a nő. Megpróbálja felvenni a kapcsolatot Hiróval. Ez eltart pár percig.

– Halló! Halló! Halló! – kiabálja. Aztán dudálást hall. A vonal túlsó végéről.

– Halló?

– Y.T.

– Hogy vagy? – Hiro mindig annyira laza a telefonban. Y.T. nem arról akar beszélni, hogy van. Újra dudálást hall a háttérből.

– Hol a faszban vagy?

– Az utcán, L.A. – ben.

– Hogy lehetsz becsatlakozva az utcán? – Aztán szörnyű megérzése támad. – Jézusmária, ugye nem lettél moszkitó?!

– Hát – feleli Hiro tétován, kissé szégyenkezve, mintha eddig nem tudatosult volna benne, hogy tulajdonképpen ez történt. – Azt nem mondanám. Emlékszel, mikor basztattál, hogy minden pénzemet a számítógépre költöm?

– Aha.

– Rájöttem, hogy nem költők a gépemre eleget. Vettem egy újat, olyan övre csatolhatósat. A legkisebb gép a világon. Sétálok az utcán, és itt lóg a hasamon. Nagyon király.

– Moszkitó vagy.

– Jó, de rólam nem lóg mindenféle szar...

– Moszkitó vagy, és kész. Figyelj, beszéltem az egyik terjesztővel.

– Tényleg?

– Aha. Egy nő volt az. Azt mondta, hogy régebben hacker volt. Látott valami furcsát a gépén. Rosszul lett, aztán csatlakozott egy szektához és a Flottára került.

– A Flottára. Csak nem.

– Az Enterprise-ra. Vért vesznek tőlük, Hiro. Kiszívják a vérüket. Beteg hackerek vérével terjesztik a fertőzést. Aztán ha valakinek szétmentek a vénái, mint valami dzsankinak, kirakják egy szárazföldi központba melózni.

– Ez jó – mondja Hiro. – Ez jó cucc.

– A nő azt mesélte, valamit látott a képernyőjén, és attól lett rosszul. Te hallottál ilyesmiről?

– Aha. A képernyő terjeszti.

– Ez igaz?

– Aha. De ne aggódj. Csak hackerekre hat.

Y.T. egy percig meg se bír szólalni a dühtől.

– Az anyám a Fednél programozó, te barom. Miért nem figyelmeztettél?

Fél órával később otthon van. Ezúttal nem vacakol az átöltözéssel, nem próbál visszaváltozni kertvárosi kis-tündérré, egyszerűen beviharzik a könyörtelen éjfekete overallban. Útközben eldobja a deszkát, felkapja a nappaliban anyu egyik kincsét – egy nehéz kristálytrófeát (valójában átlátszó műanyag), amit két éve kapott, mert benyalt a főnöknek és átment az összes hazugságvizsgálaton –, és belép a kuckóba.

Anyu szokás szerint dolgozik. De épp nem a képernyőt nézi, hanem az ölébe bámul, valami jegyzetre...

Mikor felnéz, Y.T. nagyot lendít és elhajítja a kristálycsodát. Atrófea elrepül anyu válla fölött, nekisúrlódik az íróasztalnak, aztán belecsapódik a képcsőbe. Fantasztikus találat. Y.T. mindig is szerette volna kipróbálni ezt. Pár másodpercig mozdulatlanul csodálja a művét, miközben anyu bizarr érzelmi kitöréseket produkál. Mi ez a maskara? Nem megmondtam, hogy az utcán ne deszkázz? A házban nem dobálózunk. Ez az egyik kedvencem. Miért tetted tönkre a számítógépet? Állami tulajdon. Mi van veled?

Y.T. érzi, hogy ez pár percig el fog tartani, úgyhogy bemegy a konyhába, vizet spriccel az arcára, önt magának gyümölcslevet. Anyu követi és dühösen fújtat a vállvédő fölött.

Végül lenyugszik. Lefegyverzi Y.T. bölcs hallgatása.

– Megmentettem a kibaszott életed, anya – mondja Y.T. – Egy csokit legalább megérdemelnék.

– Mi a csudáról beszélsz?

– Ha ti, felnőttek csak egy kicsit is megpróbálnátok kapcsolatot tartani a valósággal, a gyerekeiteknek nem kéne ilyen drasztikus eszközökhöz nyúlniuk.

35

Megjelenik a Föld és méltóságteljesen forog. Hiro előrenyúl és elforgatja. Oregon kerül előre. Utasítja a programot, hogy tüntesse el a felhőket, mire kristálytiszta kép tárul fel a hegyekről és a partról.

Pár száz mérföldre Oregon partjaitól darabos kelés látszik a tenger felszínén. A kelés nem túlzás. Astoriától kétszáz mérföldre délre található, és dél felé halad. Nyilván ezért ment Juanita Astoriába: a Flotta közelébe akart kerülni. Hogy pontosan minek, az más kérdés.

Hiro a képre fókuszál, jobban körül akar nézni. Amikor közelebb kerül a Fölhöz, a kép átvált a geostacionárius műholdakról a CIC alacsonyan szálló kémmadarainak az outputjára. Hiro pár órás felvételekből álló mozaikot lát.

A Flotta több mérföld széles. Az alakja folyamatosan változik, de mikor a képek készültek, éppen amorf V alakot öltött, melynek csúcsa dél felé irányul, mint egy csapat vadliba. De annyira rendezetlen, hogy inkább egy dagadt vesére emlékeztet.

A közepén két behemót trónol: az Enterprise és egy tanker, egymáshoz tapadva. A két behemótot rengeteg nagyobb teherhajó veszi körbe. Ez a Mag.

Minden más aprónak tűnik mellette. Látszik egy-egy eltérített jacht, kiszuperált halászhajó, de a Flotta legnagyobb része apró dereglyékből áll. Vitorlásokból, szam-panokból, dzsunkákból, dhaukból, dingikből, mentőcsónakokból, lakóhajókból, olajoshordókból és polisztirol lapokból összetákolt förmedvényekből. A fele nem is hajóalkatrészekből áll, hanem kötélből, kábelből, deszkából, hálókból és egyéb összedobált szemétből, ami a készítők keze ügyébe esett.

És a közepén ott trónol L. Bob Rife. Hiro nem tudja, mit csinál. Azt sem, hogyan kapcsolódik az egészhez Juanita. De ideje utánanézni.

Scott Lagerquist épp a Mark Norman 24/7 Motoros Pláza előtt ácsorog, mikor a kardos férfi befordul a sarkon. L.A. – ben ritka látvány egy gyalogos, még a kardos embereknél is ritkább. De örvendetes dolog. Aki kocsival jön egy motorkereskedéshez, azzal érthető okokból nehéz nagy üzletet csinálni. Egy gyalogosnál sima ügy.

– Scott Wilson Lagerquist! – kiáltja a kardos tizenöt méterről. – Hogy vagy?

– Remekül! – feleli Scott, kicsit bizonytalanul. Nem emlékszik a fickó nevére. Ez baj. Hol is találkoztak?

– De jó, hogy összefutottunk! – Odarohan a fickóhoz és lelkesen kezet ráz vele. – Nem is láttalak már, huhh, mióta... Pinky itt van?

– Pinky?

– Aha. Mark. Mark Norman. Az egyetemen Pinky volt a beceneve. Gondolom most már nem szereti, ha Pinkynek hívják, mert van neki, mi is, vagy fél tucat üzlete, három McDonald’s-a, meg egy Holiday Innje, hm?

– Mr. Normannek gyorséttermei is vannak? – ámuldozik Scott.

– Aha. Három franchise lent Long Beach-ben. Egy kft-n keresztül tulajdonolja őket. Itt van most?

– Nem, szabadságra ment.

– Ja igen. Korzika. Ajaccio Hyatt Hotel. 543-as szoba. Ezt elnéztem.

– És, csak úgy beköszöntél, vagy...

– Nem. Motort akarok venni.

– Ó. És milyen motorra gondoltál?

– Az új Yamahára. Az új generációs süngörgőkkel.

Scott férfiasan elmosolyodik, próbál jó képet vágni a szörnyű hírhez, melyet közölnie kell.

– Ismerem. De sajnos abból nincs raktáron. – Nincs?

– Nincs. Vadiúj modell. Senkinek sincs még.

– Biztos? Pedig rendeltetek egyet.

– Tényleg?

– Aha. Egy hónapja. – A fickó nyújtogatni kezdi a nyakát, és elnéz Scott mellett. – No, csak nem. Pont itt jön.

Egy Yamaha kamion fordul be a sarkon, utánfutóján egy rahedli motorral.

– Ott hozzák – int a fickó. – Ha adsz egy papírt, leírom az alvázszámát, hogy gyorsan lekérhesd a kamionról.

– Mr. Norman külön rendelést adott le rá?

– Azt mondta, csak a kirakatba kell. De igazából az én nevemre jött, ha érted, mire gondolok.

– Hogyne. Pontosan értem.

És bingó, a kamion tényleg meghozza a motort, ahogy a fickó mondta, pont a megfelelő szín (fekete) és stimmel az alvázszám is. Csodálatos gép. Mindenki odasereglik a környékről: az eladók leteszik a kávét, leveszik a lábukat a pultról, és odagyűlnek. Olyan, mint egy fekete torpedó. Még hogy kétkerék-meghajtás. Ezek a fejlett futóművek szinte nem is hasonlítanak kerekekre: a profi deszkások süngörgőinek gigászi, nagyteljesítményű változatai, intelligens, tapadókorongos nyúlványokkal. Legelöl cápaorr nyúlik ki az út fölé, tele szenzorokkal, amelyek az útviszonyokat figyelve eldöntik, melyik nyúlványt hova kell helyezni és mennyire kell kinyújtani a legjobb útfogáshoz. Az egészet egy BIOS – beépített operációs rendszer – vezérli, egy lapképernyős fedélzeti számítógép, ami az üzemanyagtartályon kapott helyet.

Ez a bébi állítólag százhúsz mérföld per órát fut sziklazúzalékon. A BIOS bejelentkezik a CIC időjárási csatornájára, és előre tudja, mikor lesz csapadék. Az áramvonalas burkolat teljesen flexibilis, az aktuális sebesség és a szélviszonyok alapján kiszámítja az optimális alakot, megváltoztatja az íveit és körülöleli a motorost, mint egy nimfomán acélkanca.

A kardos fickó feltehetőleg átutalással fog fizetni, mivel Mr. Norman barátja és bizalmasa. De egy profi eladó nehéz szívvel ír átutalásos számlát egy ilyen szexi szörnyetegre. Scott egy percig habozik. Eszébe villan, mi történik, ha ez az egész valami átverés.

A kardos érzi a feszültséget, mintha hallaná Scott szívverését. Az utolsó pillanatban megenyhül és gavallérrá változik – Scott imádja az ilyeneket. Bedob pár száz kongdolcsit a számla mellé: Scottnak maradjon egy kis zsebpénz. Legyen mondjuk borravaló.

Még ennél is örvendetesebb, hogy utána teljesen elveszti az eszét a boltban. Teljes felszerelést vesz magának. Mindent, ami csak elképzelhető. És mindenből a legjobbat. Egy fekete overallt, ami nyaktól lábujjig mindent befed, légáteresztő és golyóálló, tele van zselépáncél párnákkal, a nyakába pedig légzsákot építettek. Még a legparanoiásabb motorosok sem vesznek sisakot, ha egy ilyen csodát is viselhetnek.

Miután sikerült ráerősítenie a kardjait az overallra, már indul is.

– Már megbocsáss – fecseg Scott, miközben a pasas felül az új motorjára, megigazítja a kardjait, és valami kifejezetten ellenjavallott dolgot csinál a BlOS-szal –, de azt kell mondjam, kurva nagy gengszternek látszol így.

– Kösz, haver. – A kardos megtekeri a gázt. Érezni lehet a motort, ha hallani nem is. Ez a bébi nem pazarolja az energiát a hangra. – Üdvözlöm az újszülött unokaöcsédet – teszi hozzá a fickó, aztán kiengedi a kuplungot. A nyúlványok összehúzódnak és a motor nekilódul, mintha elektromos mancsokkal ugrana előre. Átvág a szomszédos Új Vízöntő Egyház parkolóján, aztán kikanyarodik az aszfaltra. Fél másodperc múlva már csak egy pötty a láthatáron. Majd annyi sem. Eltűnt észak felé.

36

Huszonöt éves koráig minden fickó azt hiszi, hogy adott körülmények között kurva nagy gengszter lenne belőle. Ha elmenne egy kínai kung-fu-kolostorba tíz évre. Ha kolumbiai drogbárók kiirtanák a családját és bosszút esküdne ellenük. Ha halálosan megbetegedne, egy éve lenne hátra az életből, és azt arra fordítaná, hogy megtisztítsa az utcát a bűnözőktől. Ha otthagyta volna a gimit és arra tette volna fel az életét, hogy kőkemény legyen.

Régebben Hiro is ezt gondolta. Aztán megismerte Ravent. Ez sok szempontból felszabadító élmény volt. Most már nem kell próbálkoznia azzal, hogy világraszólóan nagy gengszter legyen. A főgengszteri pozíció ugyanis foglalt. A hidrogénbomba mindörökre elérhetetlenné teszi. Ha nincs a hidrogénbomba, az ember még reménykedhetne, hogy valahogy legyűri Ravent, megtalálja az Achilles-sarkát. Közelébe kerül, kilesi, elkapja, kicsinálja. De egy atomhatalommal nem lehet versenyezni.

De nem baj. Néha jó, ha az ember csak kisebbfajta gengszter. Ha ismeri a saját korlátait. Megelégszik azzal, amije van.

Miután Hiro feljut a sztrádára és becélozza a hegyeket, bejelentkezik az irodájába. A Föld még mindig a Flottát mutatja. Hiro nézi egy ideig. A kép kísértetiesen lebeg a suhanó sztráda előtt, miközben Oregon felé robognak óránként száznegyven kilométeres sebességgel.

A Flotta távolról nagyobbnak tűnik, mint amekkora. Amikor Hiro ráközelít, látja, hogy ennek a Flottát körülvevő olaj-, szennyvíz- és füstfelhő az oka, ami fokozatosan belevész a légkörbe és az óceánba.

A Flotta az óramutató járásával megegyező irányban kering a Csendes-óceánon. Ha begyújtják az Enterprise kazánjait, picit módosítani tudja az irányát, de igazából lehetetlen navigálni a rátapadt hajók ezrei miatt. Arra megy, amerre a szél és a Coriolis-erő viszi. Két éve a Fülöp-szigetek, Vietnam, Kína és Szibéria mellett haladt el, ott szedte fel a menekülteket. Aztán végigsiklott az Aleut-szigetcsoport, majd az Alaszkai-félsziget mentén, és most a Port Sherman nevű kisvárosnál van, Oregon mellett, nem messze a kaliforniai határtól.

Miközben a Csendes-óceánon úszik, nagyjából az áramlatok hátán, időnként óriási darabok válnak le róla. Ezek végül kisebb településeken partot érnek, például Santa Barbarában, nagy rakat csontvázzal és lerágott csonttal.

Ha a Flotta Kaliforniába ér, új szakasz kezdődik majd az életciklusában. Ledobja magáról a burjánzó tömeg nagy részét, amikor menekültek százezrei választják majd le magukat és eveznek a part felé. Csak azok fognak megérkezni, akik addig voltak olyan ügyesek, hogy először kijutottak a Flottához, aztán túlélték a sarkkör menti borzalmas utat és közben megvédtek magukat a többi menekülttől. Kedves fickók, egytől egyig. Pont azok a fajta emberek, akiket az ember ezerszámra szeretne vendégül látni a tengerparti vityillójában.

Ezek után a pár nagyobb hajóra soványodott Flotta megindul majd délre, Indonézia felé, ahonnan újra északra fordul, és elkezdődik a következő migrációs kör.

A vándorhangyák úgy kelnek át a folyón, hogy kis labdává tömörülnek, ami lebeg a vizén. Sokan leesnek, az alul levők pedig értelemszerűen megfulladnak. Csak azok maradnak életben, akik elég fürgék és agresszívek, hogy felverekedjék magukat a labda tetejére. De sokan átjutnak, ezért nem lehet elvágni a vándorhangyák útját a hidak felrobbantásával. A menekültek is így kelnek át a Csendes-óceánon, noha amúgy esélyük sem lett volna, hogy valaha jegyet szerezzenek egy rendes hajóra vagy vegyenek egy normális csónakot. Nagyjából öt évente árad ki a nyugati partra egy-egy újabb hullám, az Enterprise sleppje.

Az elmúlt két hónapban a kaliforniai partvidék ingatlantulajdonosai lázasan szerződtették a biztonsági embereket, állították fel a reflektorokat és kerítéseket, továbbá szereltek golyószórókat a jachtjaikra. Előfizettek a CIC éjjel-nappali Flotta Híradójára, ami a legfrissebb műholdas adatok alapján tájékoztat arról, ha újabb huszonötezer kiéhezett eurázsiai szakad le az Enterprise-ről és miriád evezőjük hangyalábakként csapkodja a Csendes-óceánt.

– Ideje tovább agyalni – mondja Hiro a Könyvtárosnak. – De most csak szóban kommunikálhatunk, mert éppen elképesztő sebességgel teperek az I-5-ösön és vigyáznom kell, nehogy lekaszáljam a lakókocsikat.

– Rendben, ehhez tartom magam – szólal meg a fülhallgatóban a Könyvtáros. – Ha megemlíthetem, Santa Claritánál kamionbaleset történt, érdemes óvatosan vezetni. Tulare előtt pedig nagy kátyú van a bal sávban.

– Kösz. Na, és tulajdonképpen kik voltak ezek az istenek? Lagos mit gondolt róluk?

– Lagos úgy vélte, hogy mágusok, azaz különleges tulajdonságokkal bíró emberi lények lehettek, vagy pedig idegenek.

– Hohó, várjunk csak. Haladjunk sorjában. Mit értett Lagos az alatt, hogy „különleges tulajdonságokkal bíró emberi lények”?

– Ha feltesszük, hogy Enki nam-subja valóban vírusként működött, és azt is elfogadjuk, hogy egy Enki nevű személy találta fel, akkor Enkinek olyan nyelvi képességekkel kellett rendelkeznie, melyek túlmennek azon, ami normálisnak nevezhető.

– És mi ez a képesség? Hogyan működik?

– Ezzel kapcsolatban csak Lagos hivatkozásait tudom idézni.

– Oké. Halljuk.

– A nyelv mágikus erejébe vetett hit magától értetődő dolog, mind az okkultizmusban, mind a kultúrtörténetben. A kabbalisták, a Spanyolországban és Palesztinában élő zsidó misztikusok úgy vélték, az Isteni Név betűinek permutálásával mély belátásra és nagy hatalomra lehet szert tenni. Abu Aharon, egy korai kabbalista, aki Bagdadból emigrált Olaszországba, a beszámolók szerint egyenesen csodákat tett így.

– Miféle emberek voltak ezek?

– A kabbalisták többsége filozófus volt, akit csak a tiszta gondolat érdekelt. De voltak úgynevezett „gyakorlati kabbalisták”, akik megpróbálták a Kabbala erejét a mindennapi életben alkalmazni.

– Varázslók voltak.

– Igen. A gyakorlati kabbalisták az „arkangyali ábécét” használták, mely az időszámításunk szerinti első század görög és arámi theurgiai ábécéjéből származik, és az ékírásra emlékeztet. A kabbalisták „szem-írásnak” nevezték, mert a betűk vonalakból és kis körökből álltak.

– Egyesek és nullák.

– Némely kabbalisták aszerint osztották fel az ábécé betűit, hogy a hangok hol képződnek a szájban.

– Aha. Ma úgy mondanánk, kapcsolatot kerestek a betű és a kimondásakor beinduló idegi folyamatok között.

– Igen. Úgy gondolták, az írásmódból következtetni lehet a szavak valódi, belső jelentésére és jelentőségére.

– Oké. Ha maga mondja.

– A szakirodalom természetesen sokkal józanabb a kérdéssel kapcsolatban. De többen nagy erőfeszítéseket tettek, hogy Bábelt megmagyarázzák. Nem a Bábel eseményt, melyet általában mítosznak tartanak, hanem azt a tényt, hogy a nyelvek hajlamosak osztódni. Sok nyelvész próbált átfogó összefüggést keresni az emberi nyelvek között.

– Lagos megpróbálta őket beépíteni a saját vírushipotézisébe.

– Így van. Két iskola létezik: a relativisták és az univerzalisták. Ahogy George Steiner fogalmaz, a relativisták szerint a nyelv nem közvetíti, hanem meghatározza a gondolkodást. Ez az értelem infrastruktúrája. Minden benyomásunk és gondolatunk úgy alakul ki, hogy áthalad a nyelv médiumán. A nyelv evolúciója tehát lényegében az emberi tudat evolúciója.

– Oké, ezt értem. Mi a helyzet az univerzalistákkal?

– Szemben a relativistákkal, akik szerint a nyelvek között nincs semmi szükségszerű kapcsolat, az univerzalisták szerint kellően mély elemzés kimutathat olyan jegyeket, melyek minden nyelvben közösek. Ezért ők komoly összehasonlító vizsgálatokat végeznek.

– És? Találtak már közös jegyet?

– Nem. Úgy tűnik, minden szabály alól van kivétel.

– Akkor ennyit az univerzalizmusról.

– Nem feltétlenül. Ők azzal magyarázzák a sikertelenséget, hogy a közös jegyek túl mélyen találhatók, ezért nem lehet elemezni őket.

– Mellébeszélnek.

– Felhívják rá a figyelmet, hogy a nyelvet valami módon végeredményben az agy generálja. Mivel az emberi agyak többé-kevésbé egyformák...

– A hardver egyforma. A szoftver nem.

– Ez valami metafora lehet, amit nem értek.

Hiro elhúz egy nagy lakókocsi mellett, ami veszedelmesen imbolyog a völgy felől fújó erős szélben.

– Vegyünk egy franciát meg egy angolt – mondja. – Az agyuk kezdetben ugyanolyan, de ahogy felnőnek, eltérő szoftverek programozzák őket, mert más az anyanyelvük.

– Így van – feleli a Könyvtáros. – Az univerzalisták szerint ezért a francia és angol nyelvnek bizonyos szempontból hasonlítania kell, és ennek a hasonlóságnak az emberi agy „mélystruktúrájához” van köze. Noam Chomsky elmélete szerint vannak velünk született agyi mélystruktúrák, melyek képesek bizonyos formális műveletek elvégzésére. Vagy, ahogy Steiner írja Emmon Bach nyomán: ezek a struktúrák végeredményben az agykéregben gyökereznek, a rendkívül szerteágazó, ugyanakkor erősen „programozott” elektrokémiai és neurofiziológiai csatornákban.

– De olyan mélyen vannak, hogy nem is láthatók?

– Az univerzalisták szerint, annyira mélyen vannak, hogy sem megfigyelni, sem leírni nem lehet őket. Steiner hasonlatát használva: „Ha a szörnyet előhúzzák az óceán mélyéről, semmivé foszlik, vagy felismerhetetlenné torzul”.

– Tessék, megint a nagy kígyó. És kinek hitt Lagos? Az univerzalistáknak vagy a relativistáknak?

– Úgy vélte, nincs sok különbség köztük. Végeredményben mindkettő misztikus alapokra épül. Lagos úgy gondolta, a két iskola lényegében ugyanarra a következtetésre jutott, csak más úton.

– De mégiscsak lényeges a különbség, nem? – ráncolja Hiro a szemöldökét. – Az univerzalisták szerint a gondolkodásunkat az agy kész struktúrái határolják be, az agykéregben levő pályák. A relativisták szerint nincsenek ilyen korlátok.

– Lagos a szigorú chomskyánus elméletet módosítva azt feltételezte, hogy a nyelvtanulás egy PROM feltöltésére hasonlít. Ez egy analógia, amit nem tudok értelmezni.

– Pedig nyilvánvaló. A PROM jelentése programozható ROM, a ROM pedig Read-only Memory, amit csak olvasni lehet – feleli Hiro. – A PROM-ok gyártáskor teljesen üresek. Egyszer, egyetlen egyszer, információt lehet elhelyezni rajtuk, mely beleég a chipbe és hardverré változtatja. Miután kód került egy PROM-ba, lehet futtatni, de nem lehet módosítani. Lagos tehát arra célzott, hogy a csecsemő agyának nincs struktúrája, pont ahogy a relativisták képzelik, és mikor a gyerek megtanul beszélni, az agya ennek megfelelően strukturálja magát. A nyelv „beleég” a hardverbe, az agy mélystruktúrájának kitörölhetetlen része lesz: pont ahogy az univerzalisták gondolják.

– Igen. Ő is így magyarázta.

– Oké. Szóval amikor Enkit mágikus képességekkel rendelkező személynek nevezte, arra gondolt, hogy Enki rájött a nyelv és az agy közötti kapcsolatra, és manipulálni tudta. Mint egy hacker, aki ismeri a számítógép működését, és írhat hozzá kódokat, digitális nam-subokat.

– Lagos szerint Enki képes volt felemelkedni a nyelv univerzumába és átfogóan szemlélni azt. Mint amikor az emberek átlépnek a Metaverzumba. Innen származott az a képessége, hogy nam-subokat teremtsen. A nam-subok pedig megváltoztatták az agy és a test működését.

– És ma miért nincsenek ilyen emberek? Miért nincsenek a nyelvünkben nam-subok?

– Ahogy Steiner rámutat, a nyelvek nem egyformák. Némelyik alkalmasabb a metaforaképzésre, mások kevésbé. A héber, arámi, görög és kínai nyelv alkalmas a szójátékokra, és maradandó erővel tudták megragadni a valóságot: „Palesztinának ott volt Kirjat Széfer, »az írás Városa«, Szíriának pedig Büblosz, »a Könyv Városa«. Más civilizációk viszont, például Egyiptom, »szótlanok«, vagy legalábbis úgy tűnik, mintha nem lennének tudatában a nyelv kreatív és transzformációs erejének”. Lagos úgy vélte, a sumer rendkívüli erejű nyelv volt, legalábbis a maga helyén és idejében, a Tigris és Eufrátesz völgyében ötezer évvel ezelőtt.

– Vagyis alkalmas volt az Enki-féle neurolingvisztikai hackelésre.

– A korai nyelvészek, akárcsak a kabbalisták, hittek egy fiktív nyelvben, az „édeni nyelvben”, mely Ádám nyelve volt, és az emberek tökéletesen, félreértés nélkül tudtak kommunikálni a segítségével. Ez volt a Logosz, a világ teremtésének a nyelve. Az édeni nyelvben egy dolog megnevezése egyet jelentett a létrehozásával. Ismét Steinert idézem: „Beszédünk az érzékelés és az igazság közé áll, mint egy poros ablaktábla vagy rossz tükör. Az édeni nyelv tökéletes ablakhoz hasonlított; a megértés fénye ömlött át rajta. Bábel volt a második kiűzetés”. Vak Izsák, a korai kabbalista a következőket írta... Gershom Scholem fordítását idézem: „Az emberek beszéde az isteni beszéddel álla kapcsolatban és minden nyelv, akár égi, akár emberi, közös forrásból: az Isteni Névből ered”. A varázsló, gyakorlati kabbalistákat Ba’ál Sémnek hívták volt, ami annyit jelent: „az isteni név mestere”.

– A világ gépi kódja – jegyzi meg Hiro.

– Ez egy újabb analógia?

– A számítógépeknek is van nyelvük – mondja Hiro. – Ez a nyelv egyesekből és nullákból, bináris kódból áll. Végeredményben minden számítógépet egyesek és nullák sorozatai irányítanak. Ha valaki gépi kódban programoz, közvetlenül az agytörzset babrálja, a számítógép létének a gyökerét. Ez az édeni nyelv. De gépi kóddal nagyon nehéz dolgozni, az ember egy idő után beleőrül, annyira szöszölős. Úgyhogy létrejött egy csomó számítógépes nyelv a programozók számára: FORTRAN, BASIC, COBOL, LISP, Pascal, C, PROLOG, FORTH. Tiszta Bábel. A programozók ezeken a nyelveken szólnak a gépekhez, egy compiler nevű program pedig lefordítja a kódot egyesekre és nullákra. De sose lehet pontosan tudni, mit csinál a gép. A compiler nem mindig azt adja vissza, amit az ember szeretne. Mint egy poros ablak vagy rossz tükör. Egy profi hacker viszont megérti a gép működését: átlát a programnyelven, és megpillantja a titkos bináris kódot. Ba’ál Sém lesz belőle.

– Lagos úgy vélte, az édeni nyelvvel kapcsolatos legendák valós eseményekről szólnak, csak eltúlzottak – mondja a Könyvtáros. – Nosztalgia tükröződik bennük a sumer nyelv iránt, mely az összes későbbi nyelvnél magasabb rendű volt.

– Tényleg? Ennyire fasza nyelv?

– A mai nyelvészek szerint nem – feleli a Könyvtáros. – De mint említettem, a lényege felfoghatatlan a számunkra. Lagos azt gyanította, a szavak máshogy működtek akkoriban. Ha az anyanyelv befolyásolja az agy fizikai felépítését, akkor joggal feltételezhetjük, hogy a sumeroknak, akik a maiaktól radikálisan eltérő nyelvet beszéltek, az agyuk is alapvetően más volt. Lagos szerint a sumer különösen alkalmas lehetett vírusok terjesztésére. Ha egy vírus elszabadult Sumerban, egy szempillantás alatt elterjedt és mindenkit megfertőzött.

– Talán Enki is tudta ezt – mélázik Hiro. – Lehet, hogy Enki nam-subja nem is volt olyan rossz dolog. Lehet, hogy Bábel volt az emberiség legnagyobb mázlija.

37

Y.T. anyukája Fedland alkalmazottja. Reggelenként beáll saját számozott parkolóhelyére, amiért a fedesek a fizetésének tíz százalékát elkérik (ha nem tetszik, járhat gyalog), és felgyalogol a neontól ragyogó, spirál alakú vasbeton mélygarázsban, ahol a jobb helyek (a felszín közeliek) másoknak vannak lefoglalva, mégis üresek. Mindig a rámpa közepén gyalogol, a leparkolt kocsik között, nehogy a VÜKOP-os fiúk azt higgyék, lopakodik, somfordál, oldalog, netán dohányozni akar.

Amikor eléri az irodaház földalatti bejáratát, már ki is szedte a zsebeiből az összes fémtárgyat, levette azt a kevés ékszert, amit visel, és bedobálja őket egy koszos műanyagtálba, aztán átsétál a detektoron. Megmutatja az igazolványát. Beírja magát a naplóba és a neve mellé a pontos időt. Hagyja, hogy a VÜKOP-os csaj végigtapizza. Kellemetlen, de még mindig jobb, mint egy testüregmotozás. Ahhoz is joguk van, ha szükségesnek vélik. Volt olyan hónap, hogy Y.T. anyukáján minden reggel testüregmotozást végeztek, mert az egyik bizottsági ülésen azt állította a feletteséről, hogy nem megfelelő irányba viszi a programozási projektet. Kemény lecke volt, de Y.T. anyukája segíteni akart az országán, és a Fednél az ember kénytelen elfogadni a belső viszályok létezését. És hogy a beosztottakon csattan az ostor. Ha majd feljebb jut a szamárlétrán, kevesebbet kell eltűrnie. De addig a világért sem akart vitázni a felettesével, Mariettával. Mariettának nem túl magas a beosztása, de ismer embereket. Illetve ismer embereket, akik ismernek embereket. Járt már olyan partikon, ahol.... szóval nagyon komoly partik voltak.

A motozás megfelelő eredménnyel zárult. Y.T. anyukája elpakolta a holmijait. Megmászott hat emeletnyi lépcsőt. A lift működött, de a Fedland néhány magas rangú hivatalnoka nemrég kijelentette – persze nem nyilvánosan, de vannak csatornák, ahol az ilyesmi leszivárog –, hogy az energiatakarékosság állampolgári kötelesség. A fedesek nagyon komolyan veszik az állampolgári kötelességeket. Kötelesség, lojalitás, felelősség. A spirituális kollagén, ami az Amerikai Egyesült Államokat összetartja. Fedlandban emiatt a lépcsőházak pállottak az izzadságtól, és szorgos bőrtalpak kopogása tölti be őket. Ha valaki lifttel megy, nem szól senki semmit, de észreveszik. Észreveszik, megjegyzik és emlékeznek rá. Megnézik a folyosón: mi van, megrándult a bokád? Nem olyan vészes az a pár lépcső.

A fedesek nem dohányoznak. Egészségesen táplálkoznak. Az étkezésre nagyon pontos irányelvek vonatkoznak, és mindenki lelkiismeretesen betartja őket. Ha valaki elhízik vagy girhes lesz, nem szólnak semmit – az udvariatlanság lenne –, de az illető érez valami nyomást, hogy nem illik a többiek közé; amikor végigsétál az asztalok tengerében, az emberek fel-felpillantanak, méregetik a hurkáit, összevillan a tekintetük, mintha azt mondanák: vajon mennyivel növeli ez a jóember az egészségügyi hozzájárulásunkat?

Miután Y.T. anyukája felcsattogott a lépcsőn a magas sarkújában, belép az irodába, ami egyetlen tágas helyiség, tele számítógépes munkaállomásokkal. Régebben kis kuckókra volt felosztva, de az nem tetszett a VÜKOP-nak, mert, mint mondták, mi lesz, ha evakuálni kell? Az a sok térelválasztó csak akadályozná az eszét vesztett embertömeget. El a térelválasztókkal. Ne legyen más, csak munkaállomások és székek. Még asztalok se. Az asztallap papírhasználatra csábít, ez az archaikus információhordozó pedig akadályozza a csapatszellemet. Mi lehet olyan különleges a munkában, amit le kell írni egy papírra? Amit aztán bezárhatnak az íróasztalba? Ha az ember a Fednek dolgozik, minden mozdulata az Amerikai Egyesült Államok tulajdona. Számítógépen kell dolgoznia. A számítógép mindenről másolatot készít, és ha valakivel történik valami, a munkatársai bármikor hozzáférhetnek az anyagaihoz. Ha kis jegyzeteket vagy rajzokat akar csinálni, nyugodtan megteheti otthon, a szabadidejében.

Nagyon fontos továbbá a helyettesíthetőség. A Fednél, akárcsak a katonaságnál, az emberek cserélhető alkatrészekként funkcionálnak. Mi van, ha elromlik a munkaállomás? Ott ül az alkalmazott és malmozik, amíg megjavítják a gépet? Dehogyis! Átmegy egy üres munkaállomáshoz, és folytatja a munkát. Ez a fajta rugalmasság megvalósíthatatlan, ha mindenkinek saját asztala van és több kiló személyes cuccot tárol rajta.

A Fed irodáiban egyáltalán nem használnak papírt. Minden munkaállomás egyforma. Az ember bejön reggel, találomra kiválaszt egyet, és dolgozni kezd. Lehet persze favorizálni egy adott gépet, minden nap ugyanoda ülni, de azt észreveszik. Általában az ajtóhoz legközelebbi szabad helyet érdemes kiválasztani, így az ül a terem legelején, aki először érkezett, és a késés sorrendjében távolodnak az emberek: a munkanap során egyetlen pillantással meg lehet állapítani, kinek rendes, egészséges a bioritmusa és ki az, aki – mint a mellékhelyiségben suttogják – problémákkal küzd.

Nem mintha nagy titok lenne, ki az első. Amikor az alkalmazott bejelentkezik egy munkaállomásról, a központi számítógép amúgy is észreveszi. A központi számítógép gyakorlatilag minden észrevesz. Feljegyzi, mikor melyik billentyűt ütötték le, mikromásodperc alatt megállapítja, jó vagy rossz billentyű volt, hány hibát követtek el eddig és mikor. Elvileg nyolctól ötig kell a gép előtt ülni, két tízperces kávészünettel és fél órás ebédszünettel, de ha valaki mereven ragaszkodik ehhez, azt biztosan észreveszik. Ezért Y.T. anyukája már háromnegyed hétkor lezöttyen egy szabad, ajtóhoz közeli munkaállomás elé. Fél tucat kolléga van bent, ami egész jó eredmény. Y.T. anyukája stabil pályafutásra számíthat, ha sikerül tartania ezt a tempót.

A Fed nem lépett ki a lapos képernyők világából. Semmi háromdimenziós butaság, metaszemüveg, sztereó hang. Csupa klasszikus, kétdimenziós monitor. Ablakok jelennek meg, bennük szöveg. Ez is a takarékossági program része, amivel hamarosan gigászi összegeket fognak nyerni.

Y.T. anyukája bejelentkezik és megnézi a leveleit. Személyes levél nem érkezett, csak két memó Mariettától.

ÚJ TP SZABÁLYOZÁS

Felsőbb kérésre szeretném ismertetni veletek az irodai kollektív készletezésre vonatkozó új szabályokat. A mellékelt memó tartalmazza azt a szöveget, ami a VÜKÖP Szervezeti és Működési Szabályzat FIZIKAI ÁLLOMÁNY/ KALIFORNIA/ LOS ANGELES / ÉPÜLETEK / IRODAHELYISÉGEK / FIZIKAI ELRENDEZÉS / SZABÁLYOZÁS / DOLGOZÓI HOZZÁJÁRULÁSOK/ CSOPORTTEVÉKENYSÉG c. eddigi alfejezetet váltja fel.

A régi alfejezet egyértelműen megtiltotta az irodahelyiség és – idő használatát bármiféle „készletező” tevékenységre, akár állandó (pl. kávépor), akár egyszeri jellegű (pl. születésnapi ünnepség) készletről van szó.

Ez a tiltás továbbra is érvényes, de egyszeri kivételként most lehetőség nyílik közös, irodaszintű toalettpapír-stratégia kialakítására.

Bevezetésképpen engedjetek meg néhány általános megjegyzést. A toalettpapír rendelkezésre bocsátása minden irodaszervezési rendszer számára komoly kihívást jelent a használat magától értetődő kiszámíthatatlanságai miatt, mivel nem minden mellékhelyiség használat teszi szükségessé toalettpapír használatát, és ha szükségessé teszi, a felhasznált mennyiség (letéphető egységekben számolva) meglehetősen tág határok között mozoghat személyek szerint, de egyes személyek szintjén is, tranzakcióról tranzakcióra. És ekkor nem vettük figyelembe azokat az alkalmakat, mikor a toalettpapírt váratlan/kreatív célokra használják fel, mint pl. smink felvitele/eltávolítása, folyadékkiömlés menedzselése stb. Ez az oka, hogy a toalettpapírt nem kis, egyszeri tranzakcióra szánt csomagokba rendezik (mint az pl. a tisztasági kendőknél történik), ami egyes esetekben pazarlásra adna okot, máskor viszont behatárolná a cselekvési lehetőségeket, hanem a hagyományos megoldás szerint nagyobb kiszerelésben árusítják, melyben lényegesen több letéphető egység található, mint amennyit bárki fel tudna használni egyetlen tranzakció során (leszámítva vis maiort). Ez minimumra csökkenti azon tranzakciók számát, melyek során a termék menet közben merül ki (elfogy a guriga), egy ilyen szituáció ugyanis érzelmileg hátrányosan érintheti az alkalmazottat. A menedzsernek azonban problémát okoz, mert a termékegység meglehetősen nagyméretű és több különböző egyénnek kell ismételten használnia, ha el akarják kerülni a pazarlást.

A Takarékossági Program XVII. Fázisának hatályba lépése óta az alkalmazottak otthonról hozhatnak maguknak toalettpapírt. Ez a megközelítés némileg energia- és termékpazarló, mivel minden munkatárs saját gurigát tart.

Egyes irodák ezt a problémát úgy próbálták orvosolni, hogy közös toalettpapírkészletet hoztak létre, amiből „gazdálkodtak”.

A túlzott általánosítás veszélye nélkül kijelenthetjük, hogy irodai szinten, egy olyan környezetben (épület), melyben a mellékhelyiségek emeletek szerint kerültek elosztásra (több iroda osztozik ugyanazon a toalettközponton) a közös toalettpapír-készlet szükségszerű sajátosságai miatt az egyes irodák határain belül kell gondoskodni arról, hogy az egyes toalettpapír-termékegységek (gurigák) átmeneti elhelyezésre kerülhessenek. Ez abból a tényből adódik, hogy a TPTE-k (gurigák) az inaktivitás ideje alatt a menedzselő részleg (a TPTE-t beszerző alkalmazottak) hatás- és látókörén kívül tartózkodnak – vagyis, ha a TPTE-ket pl. a használatra kijelölt toalettközpont előterében vagy társalgójában tárolják, akkor ki lesznek téve a dézsmálás veszélyének, mivel egyesek jogosulatlanul fogják használni őket, akár tudatosan, az anyagi károkozás céljával, akár jószándékúan, abban a tudatban, hogy a TPTE-ket ingyen bocsátja rendelkezésre a fenntartó szerv (jelen esetben az Egyesült Államok kormánya), akár szükséghelyzetből adódóan, mint például elektromos berendezést veszélyeztetőt folyadékkiömlés esetén, melynek kezelése nem tűr halasztást. Ez a tény egyes irodákat (melyeket nem fogok néven nevezni – tudjátok, gyerekek, kikről van szó) arra indított, hogy hevenyészett TPTE-lerakatokat hozzanak létre, melyek a hozzájárulások számára begyűjtőközpontként is működnek. Ezek a lerakatok általában egy asztal formáját öltik, és a toalettközponthoz legközelebbi ajtónál kaptak helyet. A TPTE-ket egymásra tornyozták vagy más formációban helyezték el rajtuk, egy nagy tálban vagy más tárolóedényben, melybe a résztvevők a hozzájárulásaikat rakhatják, és tipikus esetben egy tábla vagy más figyelemfelkeltő eszköz (plüssállat, karikatúra) buzdítja hozzájárulásra a munkatársakat. Elég belepillantani a hatályos SzMSz-be (szervezeti és működési szabályzat), hogy világossá váljék, ez a gyakorlat szabályellenes. Azonban a munkatársak higiéniás, mentális és csoportkohéziós igényei érdekében a feletteseim beleegyeztek, hogy egyszeri, kivételes alkalommal felmentést adjanak a vonatkozó szabályok alól.

Mint az SzMSz többi, régi és új rendelkezése esetében, a ti felelősségetek, hogy pontosan tisztában legyetek a memóval. A becsült olvasási idő 15, 62 perc (és ne gondoljátok, nem ellenőrizzük). Kérlek, véssétek eszetekbe jelen dokumentum legfontosabb megállapításait, melyek a következők:

1) Mostantól, próbaidőszakra, szabad TPTE lerakati/kirakati egységeket felállítani; az új irányelv eredményességét fél év múlva értékeljük

2) A kirakatokat önkéntes és kollektív állományként kell működtetni, a dolgozói kollektív állományokról szóló szabályok szerint. (Megj.: Ez pontos könyvelést és az összes pénzügyi tranzakció nyomon követését jelenti.)

3) A TPTE-ket a munkavállalóknak kell behozniuk (nem pedig központilag rendelni), és a motozásra és átvizsgálásra vonatkozó szokásos szabályok érvényesek rájuk.

4) Illatosított TPTE-ket tilos behozni, mert allergiás személyeknél irritációt, tüsszögést stb. válthatnak ki.

5) Pénzügyi hozzájárulásnál, mint minden pénzügyi tranzakciónál az Egyesült Államok joghatóságán belül, hivatalos amerikai valutát kell használni: jen, kongdollár tiltott!

Mindez természetesen tárolásügyi problémákhoz fog vezetni, ha egyesek arra próbálják használni az adománygyűjtő eszközt, hogy megszabaduljanak régi trillió- és kvadrillió dolláros bankjegyeiktől. A műszaki részleget aggasztják a tárolási és tűzvédelmi problémák, melyek a trilliós- és kvadrilliós kupacok felhalmozódásából adódhat. Ezért az új szabályozás kulcseleme, hogy az adománygyűjtő eszközt minden nap (esetenként gyakrabban is) ki kell üríteni, ha tartalma túllépné a józan ész határait.

A műszakiak hasonló okokból megkértek arra is, hogy tolmácsoljam nektek, miszerint többen úgy próbálták egyszerre megoldani a két problémát, hogy régi billiósokat alkalmaztak toalettpapírként. Bár a megoldás ötletes, két hátránya is van:

1) Eltömíti a vezetéket

2) A nemzeti fizetőeszköz meggyalázása, ami bűntény.

Úgyhogy: NE CSINÁLJÁTOK.

Inkább csatlakozzatok a toalettpapíralaphoz. Könnyű, higiénikus, és legális.

Kellemes gyűjtögetést!

Marietta

Y.T. anyukája előhívja az új memót, megnézi, hány óra, és olvasni kezd. A becsült olvasási idő 15, 62 perc. Ha Marietta este kilenckor statisztikai elemzést végez majd az irodájában, minden alkalmazott neve mellett szerepelni fog, hogy mennyi ideig olvasta ezt a dokumentumot. Nagyjából a következő reakciók várhatók:

10 percnél kevesebb – Az illetőnek motivációs beszélgetésre, esetleg attitűdtréningre van szüksége.

10–14 perc – Lehet, hogy lógós, oda kell rá figyelni.

14–15, 61 perc – Hatékony munkaerő, bár fontos részletek elkerülhetik a figyelmét.

Pontosan 15, 62 perc – Pimasz seggfej. Nem szabad bízni benne.

15–18 perc – Hatékony munkaerő, de néha fennakad lényegtelen részleteken.

18 percnél több – Ellenőrizni a biztonsági kamerát (engedély nélküli toaletthasználat?)

Y.T. anyukája úgy dönt, tizennégy-tizenöt percet tölt a memóval. A fiatalabbak jobban teszik, ha kicsit elhúzzák, hogy látsszon, mennyire alaposak. A régebbi munkatársaknak inkább sietniük kell, hogy a vezetés érezze, van bennük dinamizmus. Y.T. anyja már majdnem negyvenéves. Végignézi a memót, kellő rendszerességgel csap egyet a Page Down-ra, időnként visszalapoz, mintha újraolvasna egy korábbi részt. A gép mintha végig figyelné. Örül, hogy visszalapoz. Kis dolgok ezek, de tíz év alatt az ilyen apróságok felgyülemlenek az ember kartonján.

Miután végzett, fejest ugrik a munkába: a fő dolga ugyanis az, hogy programot fejlesszen. Régen ez azt jelentette volna, hogy programokat ír. Ma már csak programok szilánkjai kerülnek elé, mert magukat a programokat Marietta és a felettesei tervezik hetekig nyúló bizottsági üléseken, a legfelső emeleten. Mikor összeáll a terv, elkezdik lebontani egyre kisebb részekre és kiosztják a csoportfőnököknek, akik még kisebb részekre szedik, és kiosztják a programozóknak. Ahhoz, hogy az egyes programozók munkái ne üssék egymást, egy nagy szabálytömeghez kell igazodni, ami sokkal hosszabb, és legalább annyira áttekinthetetlen, mint a közigazgatási törvény.

Y.T. anyukája a toalettpapírkészletekről szóló memó elolvasása után belép abba az alrendszerbe, ahol a programozási projektje található. Fogalma sincs, hogy a projekt tulajdonképpen micsoda, az államtitok. Ez az ő projektje, és pont. Rajta kívül több százan dolgoznak rajta, de nem tudja, kik. És valahányszor reggelenként bejelentkezik, egy nagy rakás memó várja a kódolás új szabályairól, meg a régi szabályok módosításairól. Ezekhez a szabályokhoz képest a toalettpapírra vonatkozó rendelkezések olyan frappánsak és egyszerűek, mint a tízparancsolat.

Tizenegyig a szabálymódosításokat olvassa, elemzi és memorizálja. Sok memó jött, mert hétfő van és Marietta meg a felettesei az egész hétvégét a felső szinten töltötték elbarikádozva, hatalmas veszekedések közepette, és mindent átalakítottak.

Aztán fogja a kódot, és elkezdi megjelölni, miket kell majd átírni benne az új előírások szerint. Kiderül, hogy az egészet újra kell majd írnia. Immár harmadszorra, pár hónapon belül.

De hát végül is ez a munkája.

Fél tizenkettőkor azt veszi észre, hogy öt-hat ember áll körülötte. Köztük Marietta. És egy kihallgatótiszt. Meg néhány fedes hím. És León, a poligráfos.

– Kedden már voltam – mondja.

– Újabb kör – feleli Marietta. – Gyerünk, szorít az idő.

– Tegye a kezét jól látható helyre – mondja a kihallgatótiszt.

Y.T. anyukája feláll, és oldalához szorított kézzel elindul kifelé. Senki nem néz fel. Illetlenség. A tesztalany még úgy erezné, kilóg a többiek közül, mikor a poligráf a fedes mindennapok része. Y.T. anyukája hallja maga mögött a kihallgatótiszt katonás lépteit; a nő árgus szemmel figyeli a kezét, nehogy előkapjon egy nyugtatót vagy hasonlót, ami akadályozná a tesztet. Megállnak a mosdó előtt. A tiszt előremegy, kinyitja az ajtót, aztán bejön.

Az utolsó fülke nagyobb, mint a többi, ketten is elférnek benne. Y.T. anyukája bemegy, beengedi a tisztet, aztán bezárja az ajtót. Letolja a bugyiját, felhúzza a szoknyáját, odaguggol egy kacsa fölé és pisil. A tiszt minden cseppet figyel, aztán fogja a kacsát és kiüríti a tartalmát egy kémcsőbe, amin már ott szerepel a név és a dátum.

Aztán újra az előtér, megint két lépéssel a kihallgatótiszt előtt. A hazugság-vizsgálatra szabad lifttel is menni, hogy az ember ne lihegve, kifulladva érkezzen.

A tesztkamrában régebben csak egy szék volt, egy asztal, meg pár szerkentyű. Aztán beszerezték az új szuperpoligráfot, ami egy csúcstechnikájú orvosi berendezésre hasonlít. A szobát teljesen átépítették: az ablakokat eltakarták, minden sima, bézsszínű és kórházszagú. Egyetlen szék van, középen. Y.T. anyukája leül, ráteszi a kezét a karfára, az ujjbegyeit és tenyerét a mélyedésekbe igazítja. A vérnyomásmérő bilincse vakon tapogatózik neoprén mancsával, amíg húst nem talál. Közben elhalványulnak a lámpák, becsukódik az ajtó. A homlok körül összezárul a töviskorona, érezni az elektródák bizsergését, a hűs levegőt a szupravezető kvantum-interferenciás gépekből, amelyek az agyfürkésző radarokat működtetik. Valahol a fal túlsó oldalán fél tucat ember áll egy irányítópultnál, és Y.T. anyukájának a pupilláit tanulmányozzák egy óriásmonitoron.

Aztán szúrást érez az alkarján: injekciót kapott. Szóval ez nem valami szokványos hazugságvizsgálat. Ma valami különleges program vár rá. Az égő érzés egész testén végigterjed, a szíve kalapál, a szeme könnybe lábad. Koffeinnel lőtték be, hogy hiperaktív legyen.

Ennyit a mai munkáról. Az ilyen vizsgálatok néha tizenkét órát is eltartanak.

– Mi a neve? – szólal meg egy természetellenesen nyugodt és gördülékeny hang. Számítógép. Minden mondata tárgyilagos és érzelemmentes; lehetetlen bármit kiolvasni belőle a kihallgatás céljával vagy irányával kapcsolatban.

A koffein, meg a hozzákevert anyagok az időérzéket is felszámolják.

Y.T. anyukája utálja ezeket a teszteket, de időnként mindenki sorra kerül, és ha valaki a Fednek dolgozik, akkor maga ad engedélyt erre, amikor odaírja a nevét a pontozott vonalra. Bizonyos szempontból nagyszerű dolog ez. Az egész Fed belead apait-anyait. Mert ha nem teszik, akkor ők kerülnek a székbe.

Egyre jönnek a kérdések. A legtöbb teljesen értelmetlen. „Járt már Skóciában?” „A fehér kenyér drágább vagy a barna?” Ezek csak arra kellenek, hogy megnyugodjon és a rendszer kalibrálja magát. Az első órányi anyagot egy az egyben ki szokták dobni, olyan sok benne a felesleg.

Y.T. anyukája érzi, hogy ellazul, elkapja a ritmust. Állítólag pár teszt után az ember rááll, és az egész gyorsabb. A szíjak szilárdan tartják a székben, a koffein kiélezi az érzékeit, az ingerszegénységtől pedig kitisztul a feje.

– Mi a lánya beceneve?

– Y.T.

– Hogyan szólítja a lányát?

– A becenevén. Y.T.-nek. Ragaszkodik hozzá.

– Van Y.T.-nek munkája?

– Van. Kurír a RadiXnál.

– Mennyi pénzt keres Kurírként?

– Nem tudom. Pár dollárt, hébe-hóba.

– Milyen gyakran vásárol új felszerelést?

– Fogalmam sincs. Nem igazán figyelem.

– Csinált valami szokatlan dolgot mostanában Y.T.?

– Attól függ, mi számít szokatlannak. – Y.T. anyukája érzi, hogy mellébeszél. – Egyesek mindig is csodabogárnak tartották. – Ez sem hangzik jól; mintha támogatná a nonkonformitást. – Csak azt akartam mondani, hogy mindig csinál furcsaságokat.

– Megrongált Y.T. bármit mostanában?

– Igen. – Kár a gőzért. Úgyis tudják; a ház tele van kamerákkal és poloskákkal, csoda, hogy nem csapják le állandóan a biztosítékot. – Összetörte a számítógépemet.

– Mondott valamit arról, hogy miért törte össze a számítógépét?

– Igen. Mondott. Csupa butaságot.

– Mit mondott pontosan?

– Azt mondta, fél... tiszta nevetséges... hogy fél, hogy elkapok valami vírust.

– Y.T. maga is félt, hogy elkapja ezt a vírust?

– Nem. Azt mondta, csak programozókra hat.

Miért kérdezgetnek ilyeneket? Megvan nekik az egész videón.

– Elhitte Y.T. magyarázatát?

Na ez az.

Ezt akarják tudni.

Azt akarják megtudni, amihez képtelenek közvetlenül hozzáférni: hogy mi zajlik az ő fejében. Hogy elhitte-e Y.T. meséjét.

És tudja, hogy már ezzel a gondolattal hibát követ el. Mert a feje körüli szupravezetők mindent érzékelnek. Nem tudják, mire gondol. De észreveszik, hogy valami történik az agyában, hogy olyan agyi területeket használ, melyek az értelmetlen kérdések alatt inaktívak voltak.

Más szóval tisztában vannak vele, hogy elemzi a helyzetet, és próbál rájönni, miben mesterkednek. Ilyesmit pedig csak akkor csinál az ember, ha rejtegetnivalója van.

– Mit akarnak tudni? – mondja végül. – Miért nem kérdezik meg szemtől szemben? Beszéljünk róla nyíltan. Üljünk le, mint a normális felnőttek, és beszéljük meg.

Újabb szúrást érez a karján, és hidegség árad szét a testében, amint a szer elkeveredik a vérével. Sokkal nehezebben tudja követni a beszélgetést.

– Mi a neve? – szólal meg a hang.

39

Az Alcan – az alaszkai sztráda – a világ leghosszabb franchise-gettója. Kétezer mérföld hosszú, száz méter széles, egydimenziós város, mely évente vagy száz mérfölddel hosszabbodik, attól függően, hogy milyen ütemben zarándokolnak az emberek a vadon széléig, és parkolják le a lakókocsijukat a következő szabad telken. Ez az egyetlen menekülési útvonal azok számára, akik el akarják hagyni Amerikát, de a repülő vagy hajó túl drága nekik.

Az Alcan kétsávos, kátyúkkal teli sztráda, ami mellett egymást érik a lakókocsik, családi furgonok és pányvás kisteherautók. Valahol Brit Columbia közepén kezdődik a Prince George kereszteződésnél, ahol néhány útnyúlvány egyetlen, nyílegyenesen észak felé tartó sztrádává forr össze. Délre a nyúlványok bekötőutak torkolatává bomlanak, ami tucatnyi ponton szeli át a kanadai-amerikai határt a Brit Columbia fjordjaitól Montana sok csíkos búzaföldjéig tartó ötszáz mérföldes sávban. A kisebb utak azután az amerikai sztrádákra kapcsolódnak, a migráció forrásvidékére. Ez az ötszáz mérföldes sáv botcsinálta sarkkutatóktól hemzseg, akik hatalmas lakókocsikban tepernek optimistán észak felé, meg a kiábrándult balekoktól, akik otthagyták a járművüket északon, és visszastoppoltak délre. A lakófurgonok és ormótlan négykerék-meghajtásúak mozgó akadálypályát alkotnak Hiro előtt.

Ezek hájas fehérek! Ha elég sokan összeverődnek és elkezdik keresni azt az Amerikát, amit gyerekkorukban elképzeltek, akkor bizony összetapadnak, mint a túlfőtt rizs, és kemény kis csomókba tömörülnek elektromos szerszámaikkal, hordozható generátoraikkal, fegyvereikkel, terepjáróikkal és laptopjaikkal. Mint a kristályos metamfetaminon nevelt hódok, tervek nélküli neurotikus mérnökök; rágják át magukat a vadonon, építenek mindenfélét, aztán otthagyják, eltérítik a folyókat és továbbállnak, mert a hely már nem olyan, mint volt.

Ennek a mentalitásnak a terméke a vízszennyezés, üvegházhatás, családi erőszak, televangelizmus és a sorozatgyilkosság. De amíg valakinek van terepjárója és téphet észak felé, még pont olyan gyorsan mozoghat, hogy egy lépéssel a saját mocska előtt járjon. Húsz év múlva tízmillió fehér gyűlik majd össze az északi sarknál és parkolja le a lakófurgonját. Termodinamikailag intenzív életmódjuk rothadási hőjétől olvadni, töredezni kezd majd a jég. Lyuk keletkezik a sarki jégpáncélon, és az egész bio- és technomasszát elnyeli a tenger.

Pár dollárért bárki behajthat egy Szundi Kingbe, ahol rákötheti a lakófurgonját a villany- és tévékábelre. A varázsszó: „Áthajtósáv van”, ami azt jelenti, hogy az ember begurul a franchise-ba, ráköti magát a kábelre, alszik, lecsatlakozik és kihajt anélkül, hogy egyszer is rükvercbe kellett volna tennie nemes országúti zeppelinjét.

Régebben kirándulásnak nevezték az ilyesmit és rusztikus motívumokkal látták el a franchise-okat, de a vendégek rendszeresen felaprították a kiírásokat és piknikasztalokat tüzelőnek. Manapság a kiírások polikarbonát buborékok, a dizájn pedig sima és kerek, mint egy vizeldében, hogy még a résekben se gyűlhessen fel a mocsok. Mert ha valakinek nincs otthona, nehéz kirándulni.

Tizenhat órával a kaliforniai határ elhagyása után Hiro lekanyarodik egy Szundi Kingbe. Oregon egyik északi lankájánál jár; a Flotta több száz mérföldre északra található, ráadásul a hegység túloldalán. De van itt valaki, akivel beszélnie kell.

A három parkolóból az egyik hepehupás földút végében bújik meg, amit sziklaomlásra figyelmeztető táblák szegélyeznek. A másik közelebb van, és nagydarab, szőrös fickók ácsorognak benne, sörösdobozuk ezüstösen villog, miközben hatalmasakat kortyolnak a telihold alatt. A harmadik közvetlenül a városháza előtt található, és fegyveres őrök védik. És fizetni kell érte. Hiro úgy dönt, fizet. A motorját orral a kapu felé parkolja le és készenléti módban hagyja a BIOS-t, hogy szükség esetén gyorsan elindulhasson. Odanyom pár kongdolcsit egy őrnek, aztán nézelődni kezd, szaglássza a levegőt, mint egy vizsla; keresi a Tisztást.

Harminc méterre a parkolótól látszik egy holdfényes terület, ahol felvertek egy sátrat; akik ilyet tesznek, általában állig fel vannak fegyverkezve vagy nekik van a legkevesebb vesztenivalójuk. Hiro megindul arrafelé, és hamarosan meg is látja a Tisztás felett terpeszkedő védőernyőt.

Mindenki más Holdfényszállónak nevezi: üres földterület, amit régebben fű borított, ma homok, és az idők során szeméttel, üvegtörmelékkel és ürülékkel dúsult. A védővásznat azért húzták fölé, hogy ne érje az eső. A földből nagy, gomba alakú szellőzőkémények állnak ki, amelyek meleg levegőt fújnak a hideg éjszakákon. Elég olcsó a Tisztáson aludni. Eredetileg valahol délen találták ki a szolgáltatást; azóta komótosan terjed észak felé, az ügyfelek seregét követve.

Nagyjából fél tucatnyian lézengenék a kémények körül, vastag katonai pokrócokba burkolózva. Ketten kis tábortüzet raktak, és kártyáznak a fényénél. Hiro ügyet sem vet rájuk.

– Chuck Wrightson – kiáltja. – Elnök úr, itt van? – Mikor megismétli, baloldalt rezegni és rángatózni kezd a nagy kupac gyapjúpokróc, majd előbukkan belőle egy fej. Hiro odafordul, és feltartja a kezét, hogy jelezze, fegyvertelen.

– Ki az? – kérdezi a fej halálra váltán. – Raven?

– Nem Raven – mondja Hiro. – Ne féljen. Maga Chuck Wrightson? A Kenai-kodiak Átmeneti Köztársaság volt elnöke?

– Aha. Mit akar? Nincs egy vasam se.

– Csak beszélgetni szeretnék. A CIC-nek dolgozom, adatokat gyűjtök.

– Előbb piát adj, bazmeg – közli Chuck Wrightson.

A Városháza egy nagy, felfújható épület a Szundi King közepén. Afféle prosztó miniatűr Las Vegas: van itt közért, játékterem, önkiszolgáló mosoda, bár, italbolt, bolhapiac és bordély. Az emberi populáció nagyrészt olyan egyedekből áll, akik képesek minden áldott nap hajnali ötig partizni, illetve nem is képesek semmi másra.

A legtöbb Városházán külön kis franchise-zárványok is vannak. Hiro meglát egy ír Serfőzdét, ami a vállalhatóbb kocsmák közé tartozik a Szundi Kingben, és oda viszi Chuck Wrightsont. Chuck több réteg ruhát visel, amelyek egykor tiritarkák voltak, de mára mindegyik a halványbarna bőréhez idomult.

A Szundi Kingekben a bárok olyanok, mint egy fegyenchajó enteriőrje: minden tárgy le van szögelve, napi huszonnégy órában égnek a vakító neonlámpák, és a személyzet összes tagja golyóálló üveg mögött tevékenykedik. A Városházát az Enforcerek felügyelik, úgyhogy fel-feltűnnek a fekete zselépáncélt viselő szteroidfüggők is. Hármas csoportokban járőröznek, és lelkesen tiporják sárba az emberi jogokat.

Hiro és Chuck letelepednek egy félreeső asztalhoz, Hiro beszól a mikrofonon egy pincérnek és rendel egy korsó Házi Szédítőt, ami felerészben alkoholmentes. Chuck így egy kicsit tovább marad a tudatánál.

Nem kell sok rábeszélés, hogy elkezdje kiönteni a lelkét. Olyan, mint egy kegyvesztett öreg hivatalnok, aki a maradék éveiben folyamatosan megpróbál hallgatóságot találni tragikus történetéhez.

– Ja, két évig voltam a 2KÁK elnöke. És továbbra is az emigráns kormány vezetőjének tartom magam.

Hiro vigyáz, nehogy röhögni kezdjen. Chuck mintha észrevenné.

– Jó, jó, nem olyan nagy szám. De a 2KÁK egy időben sikeres ország volt. Ma is sokan büszkék lennének rá. Végül is azok az állatok csak azért tudták átvenni a hatalmat, mert tisztára, érti... – Keresi a szavakat. – Ki a franc számított ilyesmire?

– Hogyan kergették el magukat? Polgárháború volt?

– Az elején volt pár felkelés. Kodiak távoli részein sose volt erős a hatalom. De polgárháború igazából sose tört ki. Tudja, az amcsik bírtak minket. Náluk volt az összes fegyver, gép, övék volt az infrastruktúra. Az ortók csak szőrös barmok voltak, akik az erdőben szaladgáltak.

– Ortók?

– Orosz ortodoxok. Törpe kisebbségként indultak. Többségük indián volt: tudja, tlingitek és aleutok, akiket több száz évvel ezelőtt megtérítettek a ruszkik. De mikor az oroszoknál minden a feje tetejére ált, tömegével kezdtek átevezni hozzánk.

– És nem kellett nekik az alkotmányos demokrácia.

– Hát nem.

– És mit akartak? Cárt?

– Nem. A cármániások, a hagyománypártiak, Oroszországban maradtak. Az ortók, akik átjöttek, renegátok voltak. Kiközösítette őket az egyház.

– Miért?

– Jeretikek voltak. Az oroszok így mondják, hogy eretnek. Hozzánk egy új szekta érkezett, a pünkösdisták. Valami közük volt Wayne Tiszteletes Gyöngykapuihoz. Állandóan misszionáriusok jártak hozzájuk Texasból, és tömték a fejüket. Folyton nyelveken szóltak. Az orosz egyház az ördög művének tartotta az egészet.

– És hány ilyen pünkösdista orosz jött magukhoz?

– Fogalmam sincs, rengeteg. Legalább ötvenezer.

– Hány amerikai lakosuk volt?

– Közel százezer.

– Akkor hogy a fenébe sikerült az ortóknak átvenniük az uralmat?

– Hát, egyik reggel felkeltünk, és New Washington közepén, a Köztársaság téren, ahol a furgonok közt berendeztük a parlamentet, egyszer csak ott volt egy lakókocsi. Az ortók éjjel odavontatták, aztán leszedték a kerekeit, hogy ne lehessen elvinni. Gondoltuk, ez valami tiltakozás. Megmondtuk, hogy takarítsák el, de nem akarták, és kiadtak egy nyilatkozatot oroszul. Mikor végre lefordíttattuk, kiderült, hogy egy felszólítás, miszerint azonnal adjuk át a hatalmat és húzzunk el. Hát teljesen kész voltunk. Odamentünk a lakókocsihoz, hogy elvigyük, de ott várt ránk Gurov azzal az undorító vigyorával.

– Gurov?

– Aha. Az egyik menekült, aki átjött velük a SZU-ból. Régebben KGB-parancsnok volt, de vallási fanatikus lett. Afféle védelmi miniszterként működött az ortók kormányában. Szóval, Gurov kinyitja a lakókocsi oldalát és megmutatja, mi van odabent.

– És?

– Főleg műszaki cucc volt, tudja, hordozható generátor, elektromos vezeték, vezérlőpanel, ilyenek. De a közepén, a padlón ott feküdt ez a nagy, fekete izé. Tölcsér alakú volt, kábé másfél méter hosszú, sima és fekete. Megkérdeztem, mi a rosseb ez. Gurov meg azt felelte: „Ez a bébi egy tíz megatonnás hidrogénbomba, amit egy ballisztikus rakétából operáltak ki. Egy városradírozó. Kérdés?”

– Gondolom, kapituláltak.

– Naná. Nemigen volt más választás.

– Tudja, hogyan jutottak hozzá az ortók egy hidrogénbombához?

Chuck Wrightson tudja. Akkorát sóhajt, amekkorát a beszélgetés során még sose, megrázza a fejét, és Hiro válla fölé bámul. Hosszan, ráérősen meghúzza a söröskorsót.

– Volt egy szovjet atom-tengeralattjáró. A parancsnokot úgy hívták, Ovcsinnyikov. Vallásos volt, de nem fanatikus, mint az ortók. Ha fanatikus lett volna, nemigen lett volna atomtengeralattjáró-kapitány, igaz?

– Nyilván.

– Ahhoz stabilnak kell lenni. Bármit is jelent ez. Na mindegy, miután az oroszoknál elkezdődött a balhé, a fickó ott állt ezzel a jó kis fegyverrel. Úgy döntött, kirakja az egész legénységet, aztán a Mariana-árokban elsüllyeszti a járgányt. Eltemeti a rakétákat. De valahogy rávették, hogy segítsen Alaszkába menekülni egy csapat ortónak, akik egy csomó más menekülttel a Bering-szoroshoz vándoroltak. A táborok nagy része ott igen szánalmas állapotban volt. Nem olyan bőséges arrafelé a termés, tudja. Ezrével hullottak az emberek. Álltak a tengerparton, tömegével haltak éhen, és várták, hogy jöjjön egy hajó. Úgyhogy látva ezeket a szerencsétleneket, Ovcsinnyikov beadta a derekát, azt mondta, átviszi őket a tengeralattjáróval a 2KÁK-ba. De persze paranoid volt amiatt, hogy idegenek özönlik el a hajóját. Ez amolyan munkaköri betegség az atomtengeralattjáró-kapitányoknál. Nagyon szigorú rendszert vezettek be: minden utast megmotoztak és fémdetektorral átvizsgáltak. Aztán pedig fegyveres őrizet alatt utaztak egész Alaszkáig. Na, és az ortóknál volt egy pasas, úgy hívták, Raven...

– Ismerem.

– Raven pedig felkerült a tengeralattjáróra.

– Úristen.

– Valahogy eljutott a szibériai partokra, biztos odaszörfölt a kurva kajakjával.

– Szörfölt?

– Az aleutok úgy közlekednek a szigetek közt.

– Raven aleut?

– Ja. Aleut bálnavadász. Tudja, kik az aleutok?

– Aha. Az apám ismert egyet Japánban – feleli Hiro. Apja fogolytábori sztorijai rémlenek fel előtte.

– Kieveznek a kajakkal, és elkapnak egy hullámot. Lehagynak egy gőzhajót is.

– Ezt nem tudtam.

– Na mindegy, Raven odament az egyik táborba és kiadta magát szibériai bennszülöttnek. Némelyik szibériait alig lehet megkülönböztetni a mi indiánjainktól. Az ortóknak volt pár ismerősük, és sikerült benyomniuk Ravent a sor elejére, úgyhogy feljutott.

– De az előbb azt mondta, fémdetektorral átvizsgálták őket.

– Az nem számított. Üvegkéseket használ. Táblaüvegből faragja őket. Az univerzum legélesebb vágószerszáma, tudja?

– Ezt se tudtam.

– Pedig így van. Az éle egyetlen molekulányi. Szemműtéteknél szoktak ilyet használni: azzal vágják ki a szaruhártyát, és nem marad utána sebhely. Egyes indiánok ebből élnek, tudja? Szikéket faragnak üvegből.

– Hát, az ember minden nap tanul valamit – bólogat Hiro. – Felteszem, egy ilyen kés gond nélkül elintézi a kevlart.

Chuck Wrightson vállat von.

– Rég nem számolom, hány golyóálló mellényes embert ölt meg Raven.

– Azt hittem, valami high-tech lézerkést használ.

– Gondoljon már bele. Üvegkés. Ott kolbászolt a tengeralattjárón egy üvegkéssel. Vagy becsempészte magával, vagy talált fent üveget, és csinált egyet.

– És?

Chuck újra felölti fátyolos arckifejezését, és nagyot húz a sörből.

– A tengeralattjárókon nincsenek kifolyócsatornák. A túlélők azt állították, térdig állt a vér, az egész hajón. Raven mindenkit lemészárolt. Minden egyes embert, kivéve az ortókat, egy kisebb irányító személyzetet, és pár menekültet, akik el tudták barikádozni magukat. A túlélők szerint – Chuck újra iszik – elég durva éjszaka volt.

– És eltérítette a tengeralattjárót.

– Kodiak partjaihoz, ahol az ortók horgonyoztak – bólint Chuck. – Az ortók már várták. Volt egy csapatuk egykori tengerészgyalogosokból, akik atom-tengeralattjárón szolgáltak... X-mennek hívják őket... azok vették át az irányítást. Nekünk pedig fingunk se volt erről az egészről, amíg az egyik robbanófej fel nem bukkant a házunk előtt.

Chuck elnéz Hiro mellett; mintha észrevenne valakit. Valaki megbökdösi Hiro vállát.

– Elnézést, uram. Megbocsátana egy percre?

40

Hiro megfordul. Egy nagydarab, hájas fehér fickó áll mögötte. Hullámos, hátranyalt vörös haja van, és szakálla. A baseballsapkáját jól hátratolta, hogy látsszanak a homlokára tetovált szavak:

ÉRZELMI INSTABILITÁS

FAJILAG ÉRZÉKETLEN

Hiro kétkedve bámul fel a fickó flanelba burkolt, kibuggyanó hasa mellől.

– Igen?

– Elnézést, hogy megzavarom a beszélgetésüket, de a barátaimmal nem tudtuk eldönteni, hogy ön egy büdös nigger vagy egy fasszopó kis sárga?

A férfi visszahúzza a baseballsapkát a homlokába. Hiro most látja meg rajta a Konföderáció címerét, benne az azonosítóval: „Új-Dél-Afrika Állam #153”.

Hiro felpattan, megpördül, és seggel hátracsúszik az asztalon Chuck felé, hogy az új-Dél-Afrikai az asztal túloldalán legyen. Chuck közben elsurrant, úgyhogy Hiro kényelmesen a falnak vetheti a hátát, és átlátja az egész bárt.

Időközben tucatnyian pattannak föl a pocakos asztalától, és besorolnak mögé, vigyorgó, napbarnította konföderációs falanxot alkotva.

– Hadd gondolkozzak – mondja Hiro. – Ez valami becsapós kérdés?

Sok Szundi Kingben és sok Városházában megmotozzák a vendégeket. Itt nem.

Hiro nem tudja, ez jó vagy rossz hír. Fegyver nélkül az új-Dél-Afrikaiak egyszerűen csak hülyére vernék, így viszont ő vághat vissza, a tétek azonban nagyobbak. Hiro a nyakáig golyóálló, de ez csak annyit jelent, hogy az ellenfelek mind fejre fognak menni. Nagyon büszkék a céllövőtudásukra. Afféle fétis ez náluk.

– Nincs a közelben UDA-franchise? – érdeklődik Hiro.

– Van – feleli a vezér, akinek hosszú, formátlan teste és rövid, csökött lábai vannak. – Maga a mennyország. Komolyan. Új-Dél-Afrika a legcsodálatosabb hely a világon.

– Akkor, ha nem veszik zokon a kérdést – folytatja Hiro –, miért nem húznak maguk vissza a tetves inkubátoraikba?

– Van egy kis gond Új-Dél-afrikával – mondja a vezér. – Nem vagyok hazaáruló, de ez tény.

– És mi a gond?

– Nincsenek niggerek, sárgák és bibsik, akiknek szét lehet verni a fejét.

– Aha. Hát ez tényleg gond – bólint Hiro. – Köszönöm.

– Mit?

– Hogy elmondta ezt. És feljogosított erre.

Azzal levágja a fickó fejét.

Mi mást tehetne? Legalább tucatnyian vannak. Elzárták az egyetlen kijáratot. Bejelentették a szándékaikat. És feltehetőleg mindegyiknél stukker van. Különben is, ilyen helyzetekbe tíz másodpercenként fut majd bele a Flottán.

Az új-Dél-Afrikait teljesen váratlanul éri a dolog, de hátrálni kezdett, miközben Hiro meglendítette a katanát, úgyhogy mozgás közben repül le a feje. Ez jó, ugyanis a vérállományának mintegy fele nagy lendülettel távozik a nyakából képződött csonkon. Két vastag sugár, a verőerekből. Hiróra egy csepp sem kerül.

A Metaverzumban a penge simán áthalad a testen, ha az ember elég gyors. Itt, a Valóságban Hiro hatalmas ütésre számít, mint mikor az ember rosszul talál el egy baseballt, de alig érezni valamit. A penge simán átsuhan, továbblendül és beleáll a falba. Úgy tűnik, sikerült elkapni a csigolyák közti rést. De Hiro elfelejtette lekerekíteni a csapást, ami nem jó jel.

Bár számított minderre, egy pillanatra azért lemerevedik. Az avatárok nem csinálnak ilyet. Azok egyszerűen elesnek. Hosszú ideig csak áll és nézi a tetemet. Közben a vérlöket elkezd engedelmeskedni a gravitációnak, és lecsöpög az álmennyezetről, a bár mögötti polcokról. Egy alkesz remegve bámul a vodkájába, ahol galaxisként kavarog kvadrillió döglődő vörösvérsejt.

Hiro néhány hosszú pillantást vált az új-Dél-Afrikaiakkal. Mintha próbálnának egyezségre jutni, hogy mi legyen. Nevessenek? Csináljanak egy fotót? Fussanak el? Hívjanak mentőt?

Hiro nekilódul és asztalról asztalra ugrálva a kijárat felé indul. Udvariatlanság, de a vendégek nem tiltakoznak; némelyiknek még a sörét is sikerül kimenekíteni az útból. A csupasz katana látványától már-már keleties udvariasság szállja meg őket. Még két új-Dél-Afrikai kerül az útjába, de ők sem jelentenek veszélyt. Épp itt ácsorogtak, mielőtt sokkot kaptak. Hiro egy pillanatra magába száll és úgy dönt, nem öli meg őket.

És máris kint van a Városház előtti alagútszerű főutcán, a vibráló, pulzáló loglóriában, ahol árnyszerű alakok suhannak, mint szorgos spermák a méhkürt sötétjében. Enforcerek. Hozzájuk képest az átlagos MetaCop olyan, mint Balu kapitány.

Moszkitó-üzemmód. Hiro mindent bekapcsol: infravörös kép, milliméteres radar, hangfeldolgozás. Az éjjellátó most nem sokat használ, de a radar észreveszi az összes fegyvert, feltűnően körberajzolja őket az Enforcerek kezében, azonosítja a típust, nyilvántartási számot és lőszert. Csupa automata.

Az Enforcerek és új-dél-afrikaiak viszont radar nélkül is látják Hiro katanáját, amiről vér és gerincfolyadék csorog.

Vitalij Csernobil és a Kiégett Fűtőelemek zenéje zakatol ramaty hangszórókból. Az első kislemezük szól, ami slágerlistás lett, a „Pénzmagfúzió”. A hangfeldolgozó program korrigálja a hangszórók csúf torzítását, úgyhogy Hiro tisztábban hallja a szobatársát. Amitől az egész jelenet különösen szürreális lesz. Látszik, mennyire nem az ő világa. Nem tartozik ide. Elnyelte a biomassza. Egy igazságosabb világban fejest ugorhatna az egyik hangszóróba, és az elektromos hálózaton át visszaiszkolna L.A. – be, a világ közepébe, mint egy digitális angolna, meghívná Vitalijt egy sörre, és elvackolná magát a futonon.

A hátával valami szörnyűség történik, és Hiro tehetetlenül előrelódul. Mintha száz kalapáccsal masszíroznák egyszerre. Közben valami sárga, remegő fény homályosítja el loglóriát. A szemüvegben vörös figyelmeztető ablak ugrik elő, miszerint a radar egy sereg erre tartó lőszert azonosított, és kívánja-e tudni, honnan jönnek?

Hiro egy géppisztolysorozatot kapott a hátába. Az összes golyó az overallba csapódott és a földre potyogott, de időközben megrepesztette Hiro több bordáját és felsértett pár belső szervet. Hiro megfordul, bár nehezére esik a mozgás.

Az Enforcer letette a géppisztolyt és újabb fegyvert húzott elő. A szemüveg előzékenyen közli a nevét: PACIFIC ENFORCEMENT HARDWARE INC. SX-29 MOZGÁSGÁTLÓ PROJEKCIÓS FEGYVER (TAKONYPUSKA). Elvileg korábban is ezt kellett volna használnia.

Az ember nem azért hord magánál kardot, hogy fenyegetőzzön vele. Csak akkor veszi elő, ha meg is akar ölni valakit. Úgyhogy Hiro felemelt katanával meglódul az Enforcer felé. Az Enforcer azt teszi, amit tennie kell, vagyis eltakarodik a francba. A penge ezüstszalagja végigsuhan a tömeg fölött. Vonzza az Enforcereket és szétkerget mindenki mást. Hiro a Városháza közepén rohan, előtte nincs senki, mögötte pedig csillogó, sötét figurák loholnak.

Kikapcsolja az összes technoszart a szemüvegben. Csak összezavarják; szállítják neki a döglődéséről szóló adatokat, miközben az Enforcerek kicsinálják. Nagyon posztmodern. Ideje elmerülni a Valóságban.

Tömegben még az Enforcerek sem nyitnak tüzet, legfeljebb közvetlen közelről, vagy ha nagyon rossz a hangulatuk. Pár takonypóc elrepül Hiro mellett – annyira megnyúltak, hogy nem is hatnának –, és rátrottyannak a környéken állókra, nyúlós pókhálókötegekbe burkolva őket.

Valahol a 3D-játékterem és a halálra unt prostikkal teli kirakat között Hiro csodát lát: a Városháza felfújható kupolájának kijáratát, ami szintetikus sörillatot és párolgó testnedveket lehel a hűs éjszakába.

Gyors egymásutánban jó és rossz dolgok történnek. Az első rossz dolog, hogy acélrács zuhan le a kijárat elé.

Üsse kavics, végül is ez gumiból van. Hiro egy pillanatra bekapcsolja a radart, mire a falak mintha láthatatlanná válnak. Nem tart sokáig megtalálni a parkolót, ahol a motort hagyta, elvileg fegyveres felügyelet alatt.

Hiro úgy tesz, mintha a bordély felé indulna, aztán nekiesik a karddal egy szabad falfelületnek. Az anyag nagyon kemény, de a katana két méteres hasadékot tép bele, és Hiro már kint is van, kitaszítja a lyukon egy bűzhödt léglöket.

Utána meg – miután Hiro felszáll a motorra, az új-dél-afrikaiak bevágódnak a terepjáróikba, az Enforcerek pedig az éjfekete Enforcer-járműveikbe, és az egész társaság sikoltó gumikkal teperni kezd a sztrádán – sima kis üldözés az egész.

41

Y.T. járt már fura helyeken kurírként. Harminc-negyven országba van vízuma; a ruhájára laminálva hordja őket. És küldték már olyan elbűvölő üdülőtelepekre is, mint a Pusztulat meg a Griffith Park. De ez a mostani meló a legbizarrabb: azt akarják, hogy vigyen el valamit az Amerikai Egyesült Államokba. Ezt írták a megbízólapra.

És még csak nem is csomag, hanem egy sima boríték.

– Biztos benne, hogy nem akarja postára adni? – kérdezi, amikor átveszi a melót az egyik ellenszenves irodanegyedben, kint a bürgerparkok közt. Bürgerpark béna kis cégeknek, akiknek van irodája meg telefonja, de amúgy nem csinálnak semmit.

A kérdés persze szónoki. A posta csak Fedlandben működik. A postaládákat rég leszerelték és hazavitték a retroőrültek. Ugyanakkor ironikus is, mert a célállomás Fedland közepén található. A tréfa lényege tehát a következő: ha a fedesektől akarsz valamit, miért nem használod a kibaszott postájukat? Nem félsz, hogy ha egy Kurírhoz hasonló ultrakúl lénnyel üzletelsz, kegyvesztett leszel a szemükben?

– Hát, az nem jár ki ide, ugye – feleli a fickó.

Értelmetlen lenne leírni ezt az irodát. Még annak sincs értelme, hogy a képe rávetüljön a Y.T. szemgolyójára, és értékes memóriaterületeket foglaljon el az agyában. Neonfény és kárpitozott térelválasztó falak. A kárpit helye a padlón van, bocs. Színpaletta. Ergonomikus szarok. Kirúzsozott csajok. Fénymásolószag. Minden új, vagy annak tűnik.

A boríték a fickó asztalán hever. A fickót sincs sok értelme leírni. Déli, talán texasi tájszólás. A boríték alsó széle párhuzamos az asztal alsó szélével, fél centire van tőle, és pontosan félúton található az asztal két oldalsó lapja közt. Mintha behívtak volna egy technikust, hogy csipesszel elhelyezze. Ez áll rajta:

986A SZOBA, PA-1569835, LA-6 ÉPÜLET

AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK

– Feladó? – érdeklődik Y.T.

– Nem kell.

– Akkor nem tudom visszahozni, ha kézbesíthetetlen. Ezek az irodák nekem tök egyformák.

– Nem fontos – feleli a fickó. – Mennyi idő kivinni?

– Max két óra.

– Miért olyan sok?

– Vám, ember. A fedesek nem modernizáltak, mint a többiek. – Ezért is menekül fejvesztve az összes Kurír a fedes megbízásoktól. De a mai nap elég uncsi volt, a maffia sem hívta semmi titkos akcióra, a Fednél meg talán együtt ebédelhet majd anyuval.

– Magát hogy is hívják?

– Nem adunk ki neveket.

– Tudnom kell, ki viszi.

– Miért? Maga mondta, hogy nem fontos.

A fickó kissé összezavarodik.

– Oké – böki ki. – Felejtse el. Csak vigye ki, és kész.

Oké, csak kiviszem és kész, mondja magában Y.T. Sok minden mást is mond magában. Ez a fickó egyértelműen perverz. Annyira nyilvánvaló. „Magát hogy is hívják?” Jézusom.

A nevek nem érdekesek. A Kurírok cserélhető alkatrészek, ezt mindenki tudja. Annyi a különbség, hogy némelyik sokkal gyorsabb a többinél.

Y.T. kigurul az irodából. Az épület is teljesen jellegtelen; sehol egy céges logó. Miközben a liftet várja, felhívja a RadiXot, hogy kitől jött a rendelés.

A válasz pár perccel később érkezik, mikor már kifelé suhan a parkból, egy szép Mercedesre cuppanva: Rife Alkalmazott Kutatások Intézete. RAKI. Valami high-tech cég. Biztos kormányzati megrendelést akarnak elcsípni. Vérnyomásmérőket adnak el a fedeseknek, vagy ilyesmi.

Na mindegy, hát kiviszi. Az az érzése, hogy a Mercedes lajhárkodik – direkt lassan vezet, hogy Y.T. átcuppanjon máshova –, úgyhogy Y.T. át is cuppan máshova, egy teherautóra, ami jó magasan rugózik, úgyhogy remélhetőleg üres, és remélhetőleg jó gyorsan megy majd.

Tíz másodperccel később, mint az várható volt, a Mercedes húz el a bal sávban, úgyhogy Y.T. átcuppan rá és pár mérföldet szép kényelmesen suhan vele.

Fedlandbe bejutni pepecs munka. A legtöbb fedes műanyagból meg acélból készült miniatűr kocsival jár, amit nehéz megcsáklyázni. Végül sikerül elkapni egy neonfényű, tiritarka járgányt felragasztható ablakokkal és háromhengeres motorral, ami elmegy egész az Egyesült Államok határáig.

Minél jobban zsugorodik ez az ország, annál paranoiásabbá válik. A vámosok mára egészen elviselhetetlenek. Tízoldalas nyomtatványt íratnak alá, de előtte végig is akarják olvastatni. Azt mondják, minimum fél óra.

– De két hete már elolvastam – tiltakozik Y.T.

– Lehet, hogy azóta változott – pirít rá az őr. – El kell olvasnia újra.

A nyomtatványban igazolnia kell, hogy nem terrorista, kommunista (bármi is legyen az), homoszexuális, jelkép-gyalázó, pornókereskedő jóléti parazita, fajilag érzéketlen, bármiféle fertőző betegség hordozója vagy bármi olyan ideológia híve, ami veszélyeztetheti a hagyományos családi értékeket. A szöveg legnagyobb részét az első oldalon használt szavak definíciója teszi ki.

Y.T. beül fél órára a kis váróterembe, és karbantartást végez: ellenőrzi a cuccait, elemet cserél a szerkentyűiben, rendbe teszi a körmeit, lefuttatja a deszkán az ellenőrző rutint. Aztán aláírja azt a kurva papírt és átadja a tisztnek. Aztán máris Fedlandben van.

Nem nehéz megtalálni a célt. Tipikus fedes épület, egymillió lépcsővel. Mintha egy lépcsőhegy tetejére épült volna. Sok oszlop. Itt még a szokottnál is több fakabát van. Nagydarab fickók, lucskos hajjal. Biztos valami zsarupalota. A bejáratnál az őr le se tagadhatná, hogy zsaru. Hisztirohamot kap, amikor Y.T. be akarja vinni a deszkáját. Mintha bárhol letehetné.

Nagyon nehéz eset. De nem gond, Y.T. megoldja.

– Itt a boríték – tolja az orra alá. – Vigye fel a kilencedikre, ha egy kis szünetet tart. Kár, hogy a liftet nem használhatja.

– Nézze – feleli a fickó halál idegesen – ez a VÜKOP. Ez itt a VÜKOP központi, izé, főhadiszállása. Érti? Egy mérföldes körzetben minden be van kamerázva. Még az aszfaltra sem mer köpni senki a környéken. Káromkodni se. Nem lopja el senki a gördeszkáját.

– Az még rosszabb. Akkor biztos ellopják. Ellopják, aztán azt mondják, nem ellopták, hanem lefoglalták. Ismerem magukat, minden szart lefoglalnak.

A fickó felsóhajt, aztán a szeme egy pillanatra elködösödik. Nyilván üzenetet kapott a fülébe dugott ki gombhangszórón, ami az igazi fedesek szimbóluma.

– Menjen be – mondja. – De alá kell ott írnia.

– Hát persze – feleli Y.T.

A fickó átadja a belépti ívet, ami tulajdonképpen egy noteszgép, digitális tollal. Y.T. odaírja, hogy „Y.T.”, amit a gép bitmappé alakít, automatikusan rákódolja az időpontot, és elküldi a Fed központi gépének. Y.T. tudja, hogy a fémdetektoron csak akkor juthat át, ha meztelenre vetkőzik, úgyhogy lazán átugrik a zsaru asztala fölött (mit lesz, lelövi?), és megindul befelé, hóna alatt a gördeszkával.

– Hé! – nyöszörög a fickó.

– Mi van, sok ügynököt erőszakoltak meg mostanában női kurírok? – veti hátra Y.T., és lendületből rácsap a lift gombjára.

Évekig tart, míg a lift megjön. Y.T. elveszti a türelmét, és megindul a lépcsőn, mint a fedesek.

A fickónak igaza van, a kilencedik tényleg zsaruközpont. Itt van az összes napszemüveges, csatakos hajú, ijesztő figura, akit valaha látott, és mindegyiknek hússzínű telefonzsinór lóg ki a füléből. Még női fedesek is vannak, akik még a pasasoknál is ijesztőbbek. Mit képes egy nő művelni a hajával, csak hogy rendes ügynöknek nézzék! Miért nem viselnek inkább bukósisakot? Azt legalább le lehet venni.

Az egyetlen furcsaság, hogy bent senki sem visel napszemüveget. A fedesek meztelennek tűnnek napszemüveg nélkül. Mintha nadrág nélkül rohangálnának. Tükrös szemcsi nélkül látni őket olyan, mint betévedni a fiúöltözőbe.

A 968A-t könnyű megtalálni. Az emelet nagy részét asztalok foglalják el, a szobák – számozott, füstüveg ajtók – a helyiség peremén sorakoznak. Úgy tűnik, mindegyik ijesztő figurának saját asztala van. Néhányan az asztaluk körül somfordálnak, mások összevissza futkároznak és rögtönzött konferenciákat tartanak más ijesztő figurák asztalánál. A fehér ingek bántják a szemet. Kevesebb a pisztolytáska, mint az ember várná, a fegyveres fedesek valószínűleg épp az egykori Alabamában vagy Chicagóban próbálnak területeket visszacsatolni a TurbóKioszk franchise-októl vagy hulladéktelepektől.

Belép a 968A szobába. Egy iroda az. Négy fedes van bent. Ugyanúgy néznek ki, mint a kintiek, csak árnyalatnyit idősebbek: negyven-ötven körüliek.

– Küldeményt hoztam.

– Maga Y.T.? – kérdezi a fő-fedes, aki az asztal mögött ül.

– Nem lenne szabad tudnia a nevemet – mondja Y.T. – Honnan tudta meg?

– Felismertem magát – feleli a főnök. – Ismerem az anyját. – Y.T. nem hisz neki. De a fedesek mindenfélét ki tudnak deríteni.

– Vannak rokonai Afganisztánban? – érdeklődik Y.T.

A fickók egymásra pillantanak; láthatólag tökkelütöttnek hiszik. De a kérdés nem azért hangzott el, hogy megértsék. Y.T. felszerelésében mindenféle hangfelismerő cucc van. A „Vannak rokonai Afganisztánban?” afféle jelszó, amitől az összes kémcucc bekapcsol, élesíti magát, és hegyezni kezdi elektromos fülét.

– Na, kell a boríték, vagy nem?

– Elveszem – mondja a főfedes, és feláll.

Y.T. a szoba közepére sétál és átadja a küldeményt. De a pasas ahelyett, hogy megfogná, az utolsó pillanatban előrelódul és elkapja Y.T. csuklóját.

A másik kezében bilincs villan. Rákattintja Y.T. kezére, pontosabban az overall kezelőjére.

– Sajnálom, Y.T., de le vagy tartóztatva.

– Mi a fasz ez? – néz rá Y.T. A szabad kezét eltartja, nehogy összebilincselhessék, de időközben azt is elkapta egy fedes, úgyhogy most két nagydarab ügynök közé van kifeszítve, mint egy pányva.

– Végetek, faszfejek.

Az összes ügynök elmosolyodik, mintha tetszene nekik, milyen kis tüzes.

– Végetek, faszfejek – ismétli Y.T.

Ez a kulcsmondat, amire a felszerelés várt. Mikor másodszor is kimondja, beindulnak az önvédelmi cuccok. Ennek keretében pár ezer voltos rádiófrekvenciás feszültség fut végig az overall felületén.

A főfedes, aki az asztal mögött ült, mordulást hallat valahonnan a gyomra mélyéből. Hátravágódik, miközben a jobb oldala tetőtől talpig rángatózik, aztán megbotlik a saját székében és szétkenődik a falon, a feje meg rákoccan a márvány ablakpárkányra. A barom, aki Y.T. másik kezét fogta, kiterül, és közben elcsap egy másik ügynököt, aki szintén kap egy jó adag delejt. Elzuhannak, mint egy zsák. Egyetlen fickó maradt, aki épp a zakójába nyúl. Y.T. lép egyet felé, meglendíti a karját, és pont elkapja a lötyögő bilinccsel. Alig ér hozzá, de a hatás olyan, mintha egy pokolbéli elektromos pallossal találna telibe. A villamos energia fel-le szaladgál a közalkalmazottban, aki végül elterül két széken, a pisztolya pedig úgy pörög a földön, mint egy búgócsiga.

Y.T. megrántja a csuklóját, mire a sokkoló lecsúszik a markába. A lötyögő bilincsnek hasonló hatása lesz. Előveszi a Spriccboxert is, kipattintja a fedelét, és szélesre állítja a szórófejet.

Az egyik kinti bohóc van olyan előzékeny, és ajtót nyit helyette. Kivont pisztollyal beóvakodik, mögötte fél tucat társa. Y.T. ellátja őket bőven Spriccboxerral. Prrsssssz, mint a légyirtó. Úgy csapódnak egymás után a földhöz, mintha dob peregne. A gördeszka gond nélkül gurul végig az ájult testeken, és Y.T. már kinn is van az irodában. Mindenfelől gyűlnek köré az ügynökök, hihetetlen számban, ő meg csak nyomja a gombot, egyenesen előre céloz, és teperi a padlót, gyorsítja magát. A Spriccboxer olyan, mint egy vegyi ostromgép: Y.T. testek szőnyegén siklik kifelé. Néhány ügyesebb fedes mögé kerül, de Y.T. már várja őket a sokkolóval, amitől az idegrendszerük percekre izzó szögesdrótgomolyaggá változik, bár más hatása állítólag nincs.

Nagyjából az út háromnegyed részét teszi meg a kijáratig, mikor kifogy a Boxer. Egy-két másodpercig mégis működik, mert a jelenlevők rettegnek tőle és fejvesztve rohannak az útjából, noha már nem jön ki semmi. Aztán ketten kapcsolnak, és elkövetik azt a hibát, hogy csuklón ragadják Y.T.-t. Az egyiket leszedi a sokkolóval, a másikat pedig a villanybilinccsel. Aztán bumm, át az ajtón, és ki is jutott a lépcsőházba, négy tucat áldozat hátán. Megérdemlik. Nem is próbálták civilizáltan letartóztatni.

A gyalogosoknak a lépcső akadály. A süngörgőknek egy negyvenöt fokos rámpa. Kicsit döcögős, főleg a második emelet tájékán, amikor már elég nagy a lendület, de sima ügy.

Mázli, de a földszinten pont most nyitja ki egy zsaru a lépcsőház ajtaját, nyilván felfigyelt a bömbölő-berregő riasztóra, ami hisztérikus, mindent elfojtó alapzajjá kezd válni. Y.T. elhúz mellette, miközben a fickó a dereka felé nyúl és kibillenti az egyensúlyából, de ez egy nagyon megértő deszka, olyan okos, hogy kicsit lassít, ha a gazdája tömegközéppontja rossz helyre kerül. Egy pillanat, és máris minden rendben, Y.T. mélyen bedőlve fordul rá a fémdetektorra, mely mögött ott süt a napfény, a szabadság fénye.

Jóbarátja, a zsaru már talpon van, és elég gyors, hogy elállja a fémdetektort. Y.T. úgy tesz, mintha egyenesen felé tartana, aztán az utolsó pillanatban oldalra rúgja a deszkát, megpöccenti az egyik lábkapcsolót, felhúzza a lábát és a levegőbe ugrik. Elegánsan átrepül a zsaru asztala fölött, miközben a deszka alatta gurul át, egy másodperccel később pedig újra találkoznak. Y.T. meginog, visszanyeri az egyensúlyát, és máris kint van a hallban, az ajtó felé suhan.

Régi épület ez, fémajtókkal. De van két forgóajtó is, nagy táblaüvegekből.

A korai deszkások rendszeresen találkoztak, önhibájukon kívül, különféle üvegfalakkal, és ez kellemetlen következményekkel jár. Még komolyabb lett a helyzet, mikor elkezdődött az egész Kurír-biznisz, és egyre többen deszkáztak nagy sebességgel irodaépületek környékén, ahol az üvegfal még ma is ízlésesnek számít. Ez az oka, hogy egy drága deszkán, és Y.T.-é kétségkívül ilyen, a biztonsági kiegészítők közt szerepel a RadiX Frontális Lökéshullám Projektor, melynek reakcióideje igen alacsony (ez jó), de csak egyszer lehet használni (ugyanis robbanótöltet van benne). Használat után el kell vinni a szervizbe feltölteni.

A Projektort hangsúlyozottan csak a legkomolyabb vészhelyzetekre ajánlják, utolsó mentsvárként. Most épp kapóra jön. Y.T. halálpontosan a forgóajtó felé igazítja a deszkát, aztán benyomja a megfelelő lábgombot.

Úristen – olyan hang hallatszik, mintha egy stadion felé kifeszítettek volna egy hatalmas ponyvát, és ráesett volna egy 747-es. Y.T. érzi, hogy a belső szervei több centivel elmozdulnak. A szíve helyet cserél a májával; a talpa zsibbadtan sajog. És ő még csak nem is került a lökéshullám elé.

A forgóajtó biztonsági üvege nem egyszerűen darabokra hullik, hanem kirobban a keretéből, rémülten eliszkol az épületből, és üvegkonfetti tengereként szóródik szét a lépcsőn. Y.T. egy másodperc múlva követi.

A nevetséges márványlépcső csak újabb gyorsítórámpaként szolgál. Mire Y.T. eléri az aszfaltot, olyan gyors, hogy nyugodtan elgurulhatna Mexikóig.

Miközben a széles aszfalton siklik, becélozva az ötszáz méterre levő határállomást, ami fölött kénytelen lesz átugrani, egy pillanatra hátranéz.

Merthogy az épület, ahonnan hangrobbanás kíséretében távozott, még mindig ott van, dugig fedesek kel, és bőmből a riasztó. Az ablakokat nem lehet kinyitni, úgyhogy onnan nem fenyeget veszély, de vannak emberek a tetőn is. Napszemüveges kis gnómok, akik a burjánzó antennák közt élnek. Tettrekészek, fegyverük van, és most épp mindegyik Y.T.-t nézi.

De csak egyikük céloz rá. Viszont egy meglehetősen nagy méretű szerkezettel. A csöve olyan vastag, mint egy baseballütő. Y.T. látja, ahogy torkolattűz lobban, füstgyűrű jelenik meg a cső körül. A fickó nem is rá célzott, hanem elé.

A kábítógránát pontosan Y.T. előtt landol az aszfalton, visszapattan hat méter magasra, és robban.

A következő negyedmásodpercben a következők történnek: villanás nincs, úgyhogy Y.T. szó szerint látja a lökéshullámot; szabályos gömbalakban terjed kifelé. Ahol érintkezik az aszfalttal, hullámfront jön létre, amitől megugranak a kavicsok, felpattannak az ősidőkkel ezelőtt laposra préselt McDonald’s-os poharak, és finom, lisztre emlékeztető por kavarog elő a burkolat réseiből, aztán megindul Y.T. felé, mint egy miniatűr förgeteg. Fent a lökéshullám büszkén hasítja a levegőt a hang sebességével: olyan, mint egy levegőből készült lencse, ami megtöri a mögötte levő táj képét. És Y.T. egyenesen belegurul.

42

Hiro hajnali ötkor ér fel a Port Sherman előtti dombtetőre, és hirtelen feltárul előtte a város: sárga loglória tölti be az U alakú völgyet, melyet egy jégnyelv vájt a sziklába sokmillió éve egy gigászi geológiai cunnilingus során. A völgy széle körül már csak aranypor látszik a loglóriából: az őserdő határánál megritkul a házrengeteg. A kikötő felé egyre sűrűbbek a házak, és végül egy keskeny, fjordszerű rovátka állja útjukat, ami megtöri a nyílegyenes oregoni partszakaszt. Mély, hideg árok, tele fekete vízzel.

Hát újra itt a partvidék. Jó érzés az éjjeli motorozás, a sok paraszt és lovas rendőr után.

Még tíz mérföld távolból, a dombtetőről sem túl kellemes látvány. A kikötőtől távolabb Hiro vöröses foltokat fedez fel a fényben, ami valamivel szebb, mint a sárga. Bárcsak látna valami zöldet vagy kéket vagy lilát, de ezeket az exkluzív színeket látszólag egyik negyedben sem ismerik.

De hát nem is exkluzív hely ez.

Hiro letér az útról, robog fél mérföldet, és az esetleges támadásokra gondolva kiválaszt egy lapos sziklát, aminek viszonylag jól belátható a környéke. Letelepszik és benéz a Metaverzumba.

– Könyvtáros?

– Igen, uram?

– Inanna.

– Sumer mitológiai alak. Későbbi kultúrák Istár vagy Eszter néven ismerték.

– Jó vagy rossz?

– Jó. Mindenki szerette.

– Volt bármi köze Enkihez vagy Aserához?

– Enkihez volt. Néha barátok, néha ellenségek voltak. Inannát a hatalmas me királynőjeként tisztelték.

– Azt hittem, a me Enkihez tartozott.

– Így igaz. De Inanna egyszer elment Abzuba, ez egy vízi erőd Eridu városában, ahol Enki a mé-t tárolta, és rávette Enkit, hogy adja neki az összesét, így került ki a me az emberek közé.

– Vízi erőd, mi?

– Igen, uram.

– Mit szólt ehhez Enki?

– Engedélyt adott rá. A jelek szerint illuminált állapotban volt, és Inanna levette a lábáról. Mikor kijózanodott, üldözni kezdte Inannát és megpróbálta visszaszerezni a met, de az istennő túljárt az eszén.

– Na, dekódoljunk – mondja Hiro. – A Flotta L. Bob Rife vízi erődje. Ott tárolja az összes cuccát. Az összes mét. Juanita Astoriába ment, ami két napja még a Flottához legközelebbi szárazföldi pont volt. Arra gyanakszom, inannázni akar.

– Egy másik népszerű mítoszban Inanna lemegy az alvilágba – jegyzi meg a Könyvtáros.

– Folytassa.

– Összeszedi minden méjét, és belép a birodalomba, ahonnét nincs visszatérés.

– Remek.

– Áthalad az alvilágon, és elér Ereskigal, a halálistennő templomáig. Álruhában utazik, de Ereskigal könnyűszerrel felismeri. Ennek ellenére hagyja, hogy bejöjjön. Mikor Inanna belép a templomba, hirtelen eltűnik róla az összes ruhája és ékszere, és anyaszült meztelenül odavezetik Ereskigal meg az alvilág hét bírája elé. A bírák „rászegezték tekintetüket, a halál tekintetét; szavukra, mely kínozza a lelket, Inanna halottá változott, egy darab rothadó hússá, és felakasztották egy kampóra a falon.” Kramer.

– Csodás. És mi a francnak csinálta ezt Inanna?

– Diane Wolkensteint idézem: „Inanna feladott [...] mindent, amit életében elért, lecsupaszította magát, és nem maradt belőle semmi, csak az akarat, hogy újjászülessen [...] Az alvilágba tett utazással megismerte a halál és újjászületés misztériumát.”

– Aha. Ezek szerint a sztori folytatódik.

– Inanna küldönce három napig vár, de az istennő csak nem tér vissza, úgyhogy elmegy az istenekhez. Az istenek közül senki sem hajlandó segíteni neki, kivéve Enkit.

– Szóval Enki barátunk, a hackeristen menti ki Inanna seggét a pokolból.

– Enki teremt két embert, és leküldi őket az alvilágba, hogy megmentsék Inannát. A mágiájuk révén Inanna életre kell. Visszatér az alvilágból, a holtak serege élén.

– Juanita három napja ment a Flottára – mondja Hiro. – Ideje hackelni egyet.

A Föld ugyanott van, ahol Hiro hagyta, és a Flotta közelképét mutatja. Chuck Wrightson sztorija alapján nem nehéz megtalálni az ormótlan tutajt, amit az ortók küldtek ki a Flottára pár héttel ezelőtt, mikor az Enterprise elhaladt a 2KÁK mellett. Két nagy seggű, egymáshoz erősített szovjet teherhajó, körülöttük kisebb hajók raja. A Flotta nagy része barnás, organikus, de ez a rész fehér üveggyapottól ragyog: luxusjachtok a 2KÁK burzsoá nyugdíjasaitól. Több ezer.

A Flotta épp Port Sherman partjainál van, úgyhogy Asera főpapjai vélhetőleg itt mulatoznak a kikötőben. Pár nap múlva Eureka következik, aztán San Francisco, aztán L.A. – a Flotta mindig összeköti a szervezkedő ortókat a legközelebbi szárazföldi ponttal.

Hiro eltávolodik a Flottától és átsuhan a tenger fölött Port Shermanig, hogy ott is leskelődjön egy kicsit.

A part mentén olcsó motelek karéja található, természetesen sárga logókkal. Hiro átböngészi a vendéglistákat; oroszokat keres.

Persze talál is. Pont a rakpartnál van egy Spektrum 2000 – ahogy a név is sejteti, ezekben az intézményekben sokféle szoba bérelhető, a koporsószerű alvószekrényektől kezdve a tetőtéri luxuslakosztályokig. És sokféle szobát vettek ki odabent az – ov és – ovszkij nevű emberek, meg egyéb látványosan szláv figurák. A zsoldosok a hallban alszanak a koporsókban, hű AK-47-esük mellett, a papok és parancsnokok pedig a tágasabb felső lakosztályokat kapták. Hiro eltöpreng, mire kellhet egy pünkösdista ortodox papnak egy háromágú vibrátor.

A legfelső lakosztályt bizonyos Gurov bérelte ki. Mr. KGB, személyesen. Túl kényes ahhoz, hogy a Flottán töltse az éjszakát.

De hogy jutott el a kikötőbe? Több száz mérföldet kellett megtennie az óceánon. Valami komoly jármű kellett hozzá.

A kikötőben fél tucat hajóállomás található, és majdnem mindegyik dugig van barna csónakokkal. Mintha most vonult volna el a tájfun, és pár száz négyzetmérföldes tengerszakaszról ide hordta volna az összes szampánt. Csak az összkép annál picit szervezettebb.

A menekültek elkezdtek partra szállni. Ha elég okosak és erőszakosak, gyalog eljuthatnak innen Kaliforniába.

Ez megmagyarázza, miért van tele a kikötő vacak csónakokkal. De az egyik állomás láthatólag magánterület. Tiszta, fehér hajók parkolnak benne szépen egymás mellett, semmi tengeri aljanép. A képfelbontás olyan jó, hogy Hiro látja a mólón a félkör alakú barikádot: valószínűleg homokzsákok. Egy magánmólót csak így lehet megvédeni a Flottától.

A számokat és zászlókat nehezebb kivenni. A műhold nem tudja leolvasni őket.

Hiro megnézi, van-e CIC-stringer Port Shermanban. Kell, hogy legyen, mert itt a Flotta, és a CIC abban reménykedik, hogy jó áron adhat el információkat a rettegő vízparti lakosoknak Oregontól Mexikóig.

És bingó. Többen is épp töltik fel a legújabb Port Sherman-i intelt. Az egyikük egy kamerás, aki mindent lefilmez.

Hiro gyorstekerésben átnézi az anyagot. Nagy részét egy szállodai ablakból készítették: több órányi felvétel arról, hogy szar kis csónakok beözönlenek a kikötőbe, és hozzácsapódnak a Port Shermannál formálódó miniflottához.

Az érkezők körül önjelölt motorcsónakos vízirendőrök sürgölődnek, fegyverrel fenyegetőznek és hangosbeszélőkbe kiabálnak. Ennek köszönhető, hogy a fjord közepén a legnagyobb tumultus közepette is marad egy tökéletesen üres sáv a tenger felé. A sáv a takaros magánmolónál ér véget.

Két bárka horgonyoz ott. Az egyik egy nagy halászhajó, zászlaján az ortók címerével, ami nemes egyszerűséggel kereszt és lángcsóva. Egyértelműen 2KÁK-szerzemény; a taton a KODIAK KIRÁLYNŐ felirat díszeleg, az ortók nem is vacakoltak az átfestéssel. A másik jármű egy kisebb luxushajó. Zöld zászló lobog rajta, és úgy tűnik, Mr. Lee Hongkong Diaszpórájához tartozik.

Hiro körülnéz és megtudja, hogy van itt egy egész komoly Mr. Lee-képviselet. Jellemző módon szétszórt épületekből és irodákból áll, nem egybefüggő terület. De konzulátusnak egész komoly. Több alkalmazottja is van, közük egy nagykövet. Hiro előhívja a fickó képét, hogy alkalomadtán felismerje: mogorva külsejű, ötvenes kínai-amerikai. Úgy látszik, itt nem automata a személyzet, ellentétben a kontinens nagy részével.

43

Mikor Y.T. először magához tért, továbbra is a RadiX-overall volt rajta, de szigszalaggal körbetekerték, mint egy műanyag múmiát. Egy zörgős, vén furgon padlóján feküdt, ami nyílegyenesen tűzött valahova. Ennek se örült. Meg annak se, hogy a kábítógránát utóhatásai miatt időről időre vérzett az orra és folyamatosan hasogatott a feje. Ráadásul valahányszor a furgon kátyúra futott, a feje nekivágódott a hullámos acélpadlónak.

Először csak dühös volt. Aztán elkezdte mardosni a felélem – szeretett volna otthon lenni. Nyolc órányi zötykölődés után már határozottan hazavágyott. Csak azért nem adta fel, mert kíváncsi volt, mi lesz. Bár kevés megfigyelést tehetett ebből a pozícióból, azt gyanította, nem a fedesek kezében van.

A furgon lehajtott a sztrádáról, befordult egy bekötőútra, majd egy parkolóba. Aztán kivágódott a hátsó ajtó, és két nő mászott be. A nyitott ajtón keresztül Y.T. megpillantotta Wayne Tiszteletes Gyöngykapuinak gótikus logóját.

– Jaj, szegény kicsikém – mondta az egyik nő. A másik csak hápogott döbbenetében. Az első az ölébe vette Y.T. fejét és simogatni kezdte a haját, miközben egy vékony műanyagpohárból gyümölcslevet itatott vele. A másik közben lassan, óvatosan lefejtette a szigszalagot.

Y.T. cipője már akkor is hiányzott, mikor a furgonban magához tért, az overalljából pedig mindent kiszedtek. Az összes cuccot. De az overall alá nem nyúltak. A dögcédula ott lógott a nyakában. És még valami: az izé a lába között, a dentata. Azt tuti nem találták meg.

A dögcédula minden valószínűség szerint csak valami szar utánzat. Enzo bácsi nem adja oda a katonai ereklyéit tizenöt éves kiscsaj oknak. De elképzelhető, hogy egyszer még jól jön.

A nők neve Marla és Bonnie. Éjjel-nappal Y.T.-vel vannak. Nemcsak vele vannak, hanem fogdossák. Ölelgetik, szorongatják, megfogják a kezét, kedvesen beletúrnak a hajába. Mikor először vécére ment, Bonnie követte, kinyitotta a fülke ajtaját, és képes volt odaállni elé. Y.T. azt hitte, fél, hogy elájul. De mikor legközelebb pisilnie kell, Marla követi. Egy pillanatra sem hagyják egyedül.

Az egyetlen gond, hogy élvezi. A furgonban rossz volt. Nagyon rossz. Soha nem érezte annyira elveszettnek magát. Most pedig itt van mezítláb, védtelenül egy ismeretlen helyen, ez a két nő pedig pont azt adja neki, amire vágyott.

Miután Wayne tiszteletes franchise-ában felfrissítette magát – bármit is jelentsen ez –, Marlával és Bonnie-val bemásztak egy ablaktalan kisbuszba. A padló kárpitozott volt, de a székeket kiszedték, mindenki a földön ült. Amikor kinyitották a hátsó ajtót, csurig telt raktér fogadta őket. Húsz embert zsúfoltak be, csupa sugárzó, erőtől duzzadó fiatalt. Y.T. rémülten hátrált, de Marlába és Bonnie-ba ütközött. A furgontöltelékekből viszont vidám kiáltás tört elő, a félhomályban fehér fogsorok villantak, és a bentiek elkezdtek nekik helyet szorítani.

A következő két napot jórészt a furgonban töltötte Bonnie és Marla között. Állandóan fogták a kezét, még az orrát se piszkálhatta engedély nélkül. Vidám dalokat énekeltek elhülyülésig. Debil játékokat játszottak.

Óránként kétszer valaki elkezdett halandzsázni, mint a Falabalák. Vagy a Wayne Tiszteletes hívei. A halandzsa végigterjedt a tömegen, mint valami fertőzés, és hamarosan mindenkinek járt a szája.

Kivéve Y.T.-t. Neki valahogy nem sikerült ráéreznie. Cikisnek érezte a dolgot, ezért csak tettette.

Naponta háromszor ehettek és vécézhettek, mindig bürgerparkokban. Y.T. érezte, mikor tértek le a sztrádáról és óvakodtak a kanyargós mellékutakra. Elektromos zümmögés hallatszott, kinyílt egy garázsajtó, aztán becsukódott mögöttük. Kertvárosi házakban pihentek meg, ahol nem voltak bútorok. Leültek a padlóra a csupasz hálószobákban (külön a fiúk, külön a lányok), és kekszet ettek. A házakat csak a dizájn különböztette meg egymástól: az egyik helyen virágos volt a tapéta és a levegőt áporodott, szintetikus fenyőillat ülte meg, máshol kék volt a tapéta és hokisok, rögbisek, kosarasok képe díszítette. Egy harmadik helyen zsírkrétanyomok látszottak a fehér falon. Miközben Y.T. az üres szobákban gubbasztott, a bútornyomokat tanulmányozta, mint egy régész, és megpróbálta elképzelni a családokat, akik régen ott éltek. De a végén már erre sem figyelt.

A furgonban csak éneklést és kántálást hallott. Nem látott mást, mint a többiek egymáshoz préselődő arcát. Tankolni mindig a semmi közepén fordultak le, gigászi kamionparkolóknál, és a legtávolabbi töltőállomáshoz mentek, nehogy emberek legyenek a közelükben. És sose álltak meg; egymást váltották a sofőrök.

Végül elérték a partot. Y.T. megérezte a sós víz szagát. Pár percig várakoztak járó motorral, aztán a furgon átment valami bukkanón, felkúszott néhány rámpán és leállt. A sofőr behúzta a kéziféket, majd kiszállt és otthagyta őket. Először történt ilyen. Y.T. megkönnyebbült, hogy vége.

Aztán felmorajlott valami, egy sokkal nagyobb motor. Mozgást csak percekkel később lehetett érzékelni: minden finoman imbolygott. A furgont egy hajón parkolták le, a hajó pedig kifutott a tengerre.

Y.T. egy igazi óceánjáróra került. Egy vacak, rozsdás óceánjáróra, ami nagyjából öt dollárba kerülhetett a roncstelepen. De elbírja a kocsikat, és fennmarad a vízen.

A hajón pont az történik, mint a furgonban, csak itt többen vannak. De ugyanazt a cuccot eszik, ugyanazokat a dalokat éneklik és ugyanolyan keveset alszanak. Y.T.-t mostanra perverz módon megnyugtatja a helyzet. Tudja, hogy hozzá hasonló emberek között van, biztonságban. Ismeri a ritmust. Tartozik valahová.

Így araszolnak a Flotta felé. Senki nem mondta, hogy oda mennek, de nyilvánvaló. Y.T.-nek félnie kéne. De biztos nem vinnék őket a Flottára, ha annyira rossz hely lenne.

Mikor feltűnnek a láthatáron az első csónakok, Y.T. arra számít, megint betekerik szigszalaggal. De aztán arra gondol, minek? Eddig se csinált semmi rosszat. Elfogadták, bíznak benne. Tulajdonképpen még büszke is erre.

És a Flottán sem fog bajt okozni, mert ott legfeljebb egyik hajóról a másikra szökhet. Kimehet az igazi Flottára, a vérben tocsogó hongkongi B-filmek és japcsi képregények Flottájára. Könnyű elképzelni, mi történik ott egy tizenöt éves, szőke amerikai lánnyal.

Néha eszébe jut az anyukája, és szorongani kezd. De aztán megembereli magát: talán anyunak is jobb így. A sokk majd felrázza egy kicsit. Miután Y.T. apja lelépett, kezdett összeesni, mint egy tűzbe hajított origamibábu.

A Flottát több mérföld átmérőjű csónakfelhő öleli körbe. Csupa halászhajó; némelyiken fegyveresek vannak, de a kompot nem bántják. Y.T.-ék átsiklanak köztük, széles ívben kanyarodnak egyet, végül ráközelítenek egy fehér negyedre. Szó szerint fehér, főleg a két nagy teherhajó, amin orosz feliratok vannak. A komp az egyik mellé siklik, köteleket dobálnak át, aztán hálókat, járópallókat, összeláncolt autógumikat.

Ez a Flotta nem túl jó deszkás terep. Vannak itt vajon deszkások? Nem valószínű. Nem az ő stílusuk. Y.T. is a sztrádák mocskos kis hiénája volt, nem ilyen vidám énekelgetős típus. Talán ezért is van szüksége a Flottára.

Átviszik az egyik orosz hajóra, ahol minden idők egyik legundorítóbb feladatát kapja: halat kell pucolnia. Nem akar dolgozni, nem is kérte. De muszáj. Ennek ellenére nem nagyon állnak szóba vele, senki sem mond semmit, Y.T pedig nem sok késztetést érez, hogy kérdezősködjön. A környéken a legtöbben öregek, dagadtak, és csak oroszul beszélnek, ami kevéssé motiválja a kulturális közeledést.

Két napig pucolja a halat, és közben rendszeresen elalszik; ilyenkor orosz matrónák rázzák életre, akik mellette dolgoznak. Néha eszik is: a halak jó része félig romlott, de szerencsére elég sok a lazac. Ezt onnan tudja, hogy a plázában gyakran evett szusit – a lazac az a narancsvörös cucc. Időnként egy kis szusit készít magának, vagyis nyers lazacot majszol. Finom. Kitisztul tőle a feje.

Mikor túljut az első döbbeneten és kialakul a napi rutinja, elkezdi figyelgetni a környezetét, a halpucolókat, és rájön, hogy a Föld lakosságának kábé 99 százalékának ez az élete. Ülsz egy helyen. A körülötted levők nem értenek téged. Te se érted őket, de úgyis hülyeségeket gagyognak. Minden áldott napot idióta és értelmetlen munkával kell töltened, hogy életben maradj. És csak úgy szabadulhatsz ki, ha megszöksz a gonosz nagyvilágba, ami mohón elnyel, és soha nem köp ki.

Y.T. nem egy profi halpucoló. A megtermett orosz nők – nagy sonkájú, zsíros arcú bábuskák – állandóan szívatják. Odaállnak mögé, nézik, és az arcukról lerí a döbbenet. Megpróbálják megmutatni, hogyan kell csinálni, de még akkor se sikerül neki. Nehéz munka, és a keze fázik, merev.

Két frusztráló nap után áthelyezik a termelési folyamat egy távolabbi pontjára: pultos lesz. Mint a moslékadagolók a gimis menzán. Az orosz hajó kantinjában dolgozik, mártásos hallal teli konténereket cipel ki a pulthoz, telemeri a tányérokat, aztán odalöki őket a sorban állóknak, akik soha nem fogynak el, és vallási fanatikusoktól kezdve a bigott fundamentalistákig mindenféle alak megtalálható közöttük. Valamiért sok itt az ázsiai és alig vannak amerikaiak.

Felfedez egy új fajt is: az antennásokat. Ezeknek a fejéből adóvevőre emlékeztető antenna áll ki; lekerekített végű, hosszúkás fekete tüske. Y.T. először azt hiszi, valami újfajta walkman, és meg akarja kérdezni a gazdáját, mit hallgat. De a fickó nagyon fura, még a többieknél is furább; állandóan a távolba fókuszál és súlyos halandzsitisze van. Y.T. végül annyira beparázik, hogy tölt neki egy szupernagy adag haltrutymót, és gyorsan továbbinti.

Időnként észrevesz valakit a furgonosok közül, de azok nem ismerik fel, üveges tekintettel átnéznek rajta. Mintha kimosták volna az agyukat.

Ahogy Y.T.-nek is.

Nem fér a fejébe, hogy ennyire későn jött rá, mit művelnek vele. És ettől csak még dühösebb lesz.

44

A Valóságban Port Sherman meglepően kisméretű porfészek, lényegében néhány háztömbből áll. Mielőtt a Flotta ideért, pár ezren lakták. Azóta kábé ötvenezerre duzzadt a lélekszám. Hirónak a szokásosnál lassabban kell hajtania, mert a menekültek mind az utcán alszanak. Egyelőre.

De nem baj, mert ez menti meg az életét. Nem sokkal azután, hogy begurul a városba, a kerekek bemerevednek, és a motor rázni kezd, mint az állat. Két másodperccel később az egész gép élettelen fémtömeggé változik. Még a benzines része is. Hiro lenéz a lapképernyőre, de csak hótájfun látszik rajta. Összeomlott a BIOS. Asera megszállta a járgányát.

Otthagyja az út közepén, és gyalog folytatja az utat a partra. Hallja, hogy a háta mögött felébrednek a menekültek, előkászálódnak a pokrócaik közül és körbeveszik az elhullott motort, próbálják lestoppolni maguknak.

Hiro mély dübögést érez a mellkasában, és egy pillanatra eszébe jut, hogy Raven motorját is érezni lehetett, mielőtt meglátta az ember. De errefelé nincsenek motorok. A hang máshonnan érkezik. Egy kopter az.

Rothadó hínár szaga érződik: közel a part.

A következő sarkon befordulva Hiro a rakparton találja magát, közvetlenül a Spektrum 2000 bejáratánál. A másik oldalon pedig ott a víz.

A kopter a fjord felől közeleg, a nyílt tengerről és a motel felé tart. Kicsi, mozgékony, csupaüveg gép. A vörös csillagok helyére kereszteket festettek. Vakítóan csillog a hidegkék hajnali félhomályban: pár másodpercenként csillagfelhő spriccel belőle, kékesen izzó magnéziumrakéták, amik zuhanás közben égszínű leszállópályát varázsolnak az öböl vizére. Nem azért, mert jól mutat, így zavarják a hőkereső rakétákat.

Hiro nem látja a hotel tetejét, mert a bejáratnál áll. De sejti, hogy Gurov ott áll fent és várja a mentőcsapatot, akik elrepítik a porcelánszínű égbe, vissza a Flottára.

De miért kell kimenekíteni? És miért fosnak a hőkövető rakéták miatt? Hiro kis késéssel döbben rá, hogy itt valami nagy balhé van.

Ha meglenne a motorja, felmehetne a tűzlépcsőn és kideríthetné, mi az ábra. De hát nincs meg.

A jobboldali épület felől morajlás hallatszik. Ez az egyik legrégebbi ház a városban, legalább száz éves. Hiro térde megroggyan, álla leesik, mikor a hang felé néz. Csak a szeme sarkából kap el valamit, valami aprót és sötétet, ami a levegőbe rugaszkodik, mint egy fecske. Száz méterre az öböl bejáratától a fecske kigyullad, kásás sárga füstfelhőt fingik, fehéren izzó tűzlabdává alakul és megduplázza a sebességét. Egyre gyorsulva halad a kikötő közepe felé, eléri a kis koptért, beköszön a szélvédőjén, majd hátul távozik. A kopter lángfelhővé változik és elfeketedett fémdarabokat köp magából, mint egy kikelő főnix.

Úgy tűnik, nemcsak Hirónak van elszámolnivalója Gurovval. A pasas kénytelen lesz hajóval menni.

A Spektrum 2000 földszintje kisebb támaszponttá változott, szakállas, géppisztolyos emberek nyüzsögnek mindenhol. Most kezdtek észbe kapni, épp vánszorognak elő a koporsókból, húzzák fel a zubbonyt, készítik elő a fegyvert. Egy napbarnított, tatárszerű fickó, talán a Vörös Hadsereg egykori őrmestere rohangál körbe a tengerészgyalogosok egyenruhájában, és üvöltve lökdösi az embereket.

Lehet, hogy Gurov szent ember, de vízen járni nem tud. Kénytelen lesz saját lábán megközelíteni a rakpartot, két saroknyit kell gyalogolnia a privát mólóig, ahol felszállhat a Kodiak Királynőre, mely fekete füstöt köhögve éledezik. A Kodiak Királynőtől nem messze áll a Kowloon, Mr. Lee Hongkong Diaszpórájának a tulajdona.

Hiro megfordul, elkezd rohanni a rakparton és figyeli a logókat, míg meglátja Mr. Lee Hongkong Diaszpóráját.

Először nem akarják beengedni, de megvillantja az útlevelét, és máris nyílik a kapu. Az őr kínai, de ért angolul. Ez is jól mutatja, mekkora a felfordulás: őr van az ajtónál. Normális körülmények között Mr. Lee Hongkong Diaszpórája nyitott ország, ami szívesen fogadja az újabb polgárokat, még a legszegényebb menekülteket is.

– Bocsánat – mondja az őr álságosan. – Nem tudtam. – Hiro útlevelére mutat.

A konzulátus frissítő változatosság. Nem húgyszagú a levegő, nem harmadik világbeli a hangulat. Ez lehet a helyi központ, vagy az alközpont: a Hongkong ingatlanok nagy része valószínűleg egyetlen szobából áll, ahol egy fegyveres őr ül egy nyilvános telefon mellett. De ez a hely tágas, tiszta és barátságos. Pár száz menekült bámul be az ablakokon, de nem az üveg tartja vissza őket, hanem a falnál sorakozó, három sokatmondóan éber Patkánytorpedó. Úgy tűnik, berendeltek kettőt erősítésnek. Nem árt felhizlalni a biztonsági erőket, ha a Flotta a közeibe ér.

Hiro odamegy a pulthoz. A pultos kantoni nyelven beszél (pontosabban bőmből) a telefonba. Hiro felismeri a prokonzult. Nagyon lefoglalja a társalgás, de vigyázó szemét Hiro kardjaira függeszti.

– Rengeteg a dolgom – közli, miután letette.

– Na, akkor itt van még egy – feleli Hiro. – Bérbe akarom venni a Kowloont.

– Nagyon drága – mondja a férfi.

– Most hagytam az utcán egy csúcskategóriás sportmotort, mert nem volt kedvem ötven métert tolni a garázsig – mondja Hiro. – Higgye el, ha látná a hitelszerződésemet, leszédülne a székről.

– A hajó elromlott.

– Hálás vagyok, amiért nem akar nyíltan nemet mondani – folytatja Hiro –, de történetesen tudom, hogy semmi baja, ezért megjegyzését kénytelen vagyok visszautasításként értelmezni.

– Foglalt – morogja a férfi. – Valaki másnak is kell.

– De még a kikötőben van – veti fel Hiro. – Nyugodtan mondhat az illetőnek valami hasonló kifogást, tőlem pedig kap egy csomó pénzt.

– De hát ez nem etikus – mondja a prokonzul.

– Akkor kimegyek az utcára és közlöm a menekültekkel, hogy a Kowloon pontosan egy óra múlva indul L.A. – be, és húsz szabad hely van rajta. Aki kapja, marja.

– Ne.

– Megmondom, hogy személyesen magával kell egyeztetniük.

– Hova akar menni a Kowloonnal?

– A Flottára.

– Akkor miért nem ezzel kezdte – sóhajt a férfi. – A másik bérlő is oda készül.

– Valaki más is a Flottára akar menni?

– Igen, ezt mondtam az előbb. Szabad az útlevelét?

Hiro átadja az útlevelet, a prokonzul pedig becsúsztatja egy leolvasóba. Hiro neve, személyes adatai és rendőrségi fotói digitálisan átsuhannak a konzulátus gépébe. A prokonzul egy ideig győzködi a gépet, mire az kiköp egy laminált kártyát.

– Ezzel feljut a mólóra – nyújtja át. – Hat óráig érvényes. A másik utassal intézzék el a dolgot egymás közt. Maga pedig ne kerüljön többé a szemem elé.

– És ha további szolgáltatásokra van szükségem?

– Bármikor szétkürtölhetem, hogy egy kardos nigger garázdálkodik a városban és kínai menekülteket erőszakol meg.

– Hmm. Találkoztam már jobb kiszolgálással is Mr. Lee-nél.

– Vészhelyzet van – mondja a férfi. – Nézzen ki az ablakon, seggfej.

A parton a helyzet változatlan. Az ortók berendezkedtek a Spektrum 2000 halijában: felforgatták a bútorokat, barikádokat húztak fel. Hátul biztos hatalmas a nyüzsgés. Még mindig nem világos, ki ellen kell harcolniuk. Mikor Hiro végigsétál a rakparton, csak buggyos gatyájú kínai menekülteket lát. De páran valahogy éberebbnek tűnnek a többinél. Máshogy viselkednek, máshogy tartják magukat. A kínaiak általában a lábuk elé bámulnak, a sárba, de ezek fel-le járkálnak, nézelődnek, és hogy, hogy nem, mindegyikük fiatal férfi, bő kabátban. A frizurájuk pedig egy egészen eltérő stílusú univerzumból származik. Zselényomok kísértenek a hajukban.

A milliomosok mólóját homokzsákokkal, szögesdróttal és őrökkel erősítették meg. Hiro lassan közeledik, véletlenül sem teszi zsebre a kezét, és már előre mutatja az útlevelet. Az őrparancsnok az első fehér ember, akit Port Shermanban lát.

És már fenn is van. Ennyi. Akárcsak a Hongkong-konzulátus, a móló is néptelen és húgyszagmentes. Finoman ringatózik a hullámokon, ami megnyugtatja Hirót. Valójában csak műanyaghabon lebegő deszkasor, és ha nem lennének az őrök, valószínűleg elhordanák az egészet a Flottára.

Normális esetben az emberek kikötik a hajójukat és otthagyják, de itt minden csónakon lézeng legalább egy ember: kávéznak, jól látható helyen tartják a fegyverüket és nagy érdeklődéssel figyelik Hirót. A deszkákon pár másodpercenként végigdübörög egy fiatal orosz a Kodiak Királynő felé. Úgy iszkolnak fel rá, mintha a pokol utolsó kijárata lenne. A tisztek üvöltöznek velük, ők meg futnak a helyükre.

A Kowloonon sokkal nyugisabb a helyzet. Ezt is őrzik, de főleg pincérek és utaskísérők, akik ízléses egyenruhát viselnek, rézgombokkal és fehér kesztyűvel. Látszik, hogy odabent kellemes, légkondicionált a környezet. Néha feltűnnek a legénység tagjai, akik fekete ködharapót viselnek a hideg és a vízpermet ellen. Hiro csak egy embert lát, aki utasnak tűnik, egy magas, vékony, sötét öltönyös fehér férfit, aki a fedélzeten mobiltelefonál. Biztos a szórakoztatóipar egyik idiótája, aki sétahajókázni akar. Nézi a menekülteket, miközben fényűző vacsoráját fogyasztja.

Hiro félúton jár a mólón, mikor a Spektrum 2000 előtt elszabadul a pokol. A csata hosszú géppisztoly-kelepeléssel kezdődik, ami nem sok kárt okoz, viszont elég hatékonyan megtisztítja az utcát. A menekültek kilencvenkilenc százaléka kámforrá válik. A többiek, a fiatalok, akiket Hiro észrevett, furcsa high-tech fegyvereket húznak elő a kabátjuk alól és behúzódnak a kapualjakba. Hiro megszaporázza lépteit és próbál néhány nagyobb hajó mögé helyezkedni, nehogy elkapja egy kósza sorozat.

Friss szél éled a tenger felett, és végigfúj a mólón. A Kowloon felől sült szalonna és friss kávé illatát sodorja magával, és Hirónak akaratlanul is eszébe jut, hogy semmit sem evett vagy ivott a Szundi Kinges sörözés óta.

A csatazaj elképesztően hangos fehérzajjá változik, miközben a két fél megállás nélkül lövi egymást.

Valaki Hiro vállához ér. Hiro megfordul, hogy megüsse, és egy alacsony kínai pincérnővel találja szemben magát, aki a Kowloonról jött ki. Miután sikerült magára vonnia Hiro figyelmét, visszahelyezi a kezét oda, ahol eredetileg volt, vagyis a hallójárataiba.

– Maga Hiro Protagonist? – formálja a szájával; a hangját tökéletesen elnyeli a tűzharc.

Hiro bólint. A pincérnő is bólint, és int a fejével a Kowloon felé. Mivel végig a fülén van a keze, a mozdulat olyan, mint valami néptánc egyik figurája.

Hiro követi a lányt. Talán mégis ő veheti bérbe a Kowloont. A lány int, hogy menjen előre az alumínium pallón.

Hiro közben a fedélzetre pillant, ahol két matróz ácsorog sötét ködharapóban. Az egyik a korlátnak dől, és messzelátón figyeli a lövöldözést. Egy harmadik, öregebb férfi tűnik fel mellette, megnézi a hátát, aztán párszor rácsap.

A fickó leteszi a messzelátót és hátrafordul. Nem kínai. Az idősebb fickó mond neki valamit, és a nyakára mutogat. Ő sem kínai.

A messzelátós biccent, aztán megnyom valamit a hajtókáján. Mikor visszafordul, a hátán neonzöld elektro-pigmenttel világít, hogy MAFFIA.

Az öreg távozik; az ő kabátján is ugyanaz a felirat van.

Hiro a palló közepén sarkon fordul. Húsz matróz van a közvetlen közelében. Hirtelen mindegyikük ballonkabátján kigyullad a MAFFIA felirat. És hirtelen mindegyiknél fegyver van.

45

– Már azt terveztem, panaszt nyújtok be Mr. Lee-nek a Port Sherman-i prokonzulról – tréfálkozik Hiro. – Nagyon lekezelő volt, amikor ki akartam bérelni a hajót a maga segge alól.

Hiro a Kowloon fényűző ebédlőjében ül, fehér abrosz előtt. Szemben az a fickó ül, akit Hiro vakációzó producernek hitt. Makulátlanul fekete öltönyt visel, és az egyik szeme üveg. Bemutatkozásra nem pazarolt időt, de úgy viselkedik, mintha Hirónak tudnia kéne, kicsoda.

Nem mulattatja a történet. Inkább zavartnak tűnik.

– És?

– Most már látom, hogy semmi értelme.

– Miért?

– Hát, mert világos, miért nem adta oda a hajót.

– De hát miért? Magának van pénze, nem?

– Van, de...

– Aha! – kiált fel az üvegszemű, és erőltetetten elmosolyodik. – Mert mi vagyunk a maffia, azért.

– Ja. – Hiro érzi, hogy elvörösödik, így kell faszfejet csinálni magából olyan helyzetben, amikor erre kifejezetten nem lenne szükség.

A harcból csak tompa moraj hallatszik. A zajt, vizet, szelet és tűzforró ólmot nagyon vastag, kettős üveglap tartja távol, aminek hűvös, zselészerű anyag tölti ki a belsejét. A lövöldözés mintha kezdene akadozni.

– Rohadt géppisztolyok – jegyzi meg az üvegszemű. – Utálom őket. Ezer golyóból egy kerül értelmes helyre. És hülyét kapok a hangjuktól. Kér kávét vagy valamit?

– Ha lehet.

– Mindjárt jön egy korrekt kis reggeli. Szalonna, rántotta, friss gyümölcs. Megnyalja majd mind a tíz ujját.

Bekukkant az öregebb fickó, akit Hiro korábban a fedélzeten látott.

– Bocs, főnök, de kezdődik az izé, a hármas fázis. Csak gondoltam, szólok.

– Köszönöm, Livio. Értesíts, ha Ivánék a mólóra érnek. – Az üvegszemű belekortyol a kávéjába, aztán észreveszi, hogy Hiro értetlenül néz. – Készítettünk egy remek tervet, és a terv különböző fázisokra van felosztva.

– Az lejött.

– Első fázis az immobilizáció. A helikopter megsemmisítése. A kettes fázisban elhitettük, hogy a hotelban akarjuk kicsinálni őket. Ez remekül sikerült, nem gondolja?

– De. Remekül.

– Köszönöm. A kettes fázis másik fontos eleme az volt, hogy feljuttattuk magát a hajóra. Ez is kész.

– Benne vagyok a tervben? – kérdezi Hiro.

Az üvegszemű magabiztosan mosolyog.

– Ha nem lenne benne, már nem élne.

– Honnan tudták, hogy Port Shermanba jövök?

– Emlékszik arra a Y.T. nevű csajra? Akin keresztül kémkedett utánunk?

– Aha. – Kár tagadni.

– Na, hát mi meg magáról kémkedtünk.

– Miért? Mi a bús francért érdeklem magukat?

– Ez némileg távol esik beszélgetésünk fő vonalától. Mármint a tervtől.

– Oké. Szóval most ért véget a kettes fázis.

– A hármas fázisban, mely most kezdődött, elhitetjük velük, hogy hősies módon sikerült kitörniük a mólóhoz.

– Négyes fázis! – kiabálja Livio hadnagy.

– Scusi – mondja az üvegszemű, hátratolja a széket, és összehajtogatva leteszi a szalvétáját. Kimegy a fedélzetre. Hiro követi.

Több tucat orosz próbál felnyomakodni a mólóra. Egyszerre csak két-három ember fér át, úgyhogy nagyon hosszúra nyúlik a sor; mindenki el akar jutni a Kodiak Királynőre.

Nyolc-tíz embernek sikerül együtt maradnia: ők élő pajzsot alkotnak egy kisebb társaság körül.

– A fejesek – mondja az üvegszemű, és megrázza a fejét.

Fejüket behúzva hátrálnak végig a mólón, és időnként egy-egy búcsúsorozatot eresztenek meg a rakpart felé.

Az üvegszemű hunyorít a hirtelen támadt szélben. Hiróhoz fordul, ajkán mosoly játszik.

– Ezt nézze. – Megnyom egy gombot a kezében tartott, kis fekete dobozon.

A detonáció hatalmas dobütésre hasonlít, ami egyszerre hallatszik az összes irányból. Hiro érzi, hogy megremegteti a hajót a víz alatt. Nincs láng, se füst, de hirtelen ikergejzír csap fel a Kodiak Királynő alól, mintha gőzölgő szárnyak bomlanának ki. A szárnyak nagy permetet csapva visszazuhannak, a Kodiak Királynő pedig ijesztően mélyen ül a vízen. És egyre lejjebb kerül.

A rohanó alakok megtorpannak.

– Most – szól a hajtókájába a messzelátós.

A mólón robbanások sora fut végig. Az egész tákolmány megroggyan és megvonaglik, mint egy nyugtalan vízikígyó. Főleg az a rész imbolyog vadul, ahol a fejesek állnak, két oldaláról füst csap fel. Lerobbantották a móló többi részéről.

Az utasok egy emberként esnek hasra, mikor a mólódarab megrándul és siklani kezd a vízen. Hiro egy vontatókábelt pillant meg, mely pár száz méter után egy kis motorcsónakhoz kapcsolódik. A csónak a tenger felé tart.

A mólódarabon még legalább tucatnyi testőr áll. Az egyik körülnéz, felemeli az AK-47-esét, és a csónakra céloz, aztán elveszti az agyát. A Kowloon fedélzetén ugyanis mesterlövész ül.

A többi testőr gyorsan a tengerbe hajigálja a fegyverét.

– Jöjjön az ötös fázis – mondja az üvegszemű. – Egy baszott nagy reggeli.

Mire újra helyet foglalnak az ebédlőben, a Kowloon már elhagyta a kikötőt és a motorcsónak mellette siklik. Miközben falatoznak, figyelhetik, hogy a mólódarab száz méterrel mögöttük hasítja a fjord vizét. A fejesek és gorilláik szépen leültek. Alacsonyra helyezték a tömegközéppontjukat, mert a mólódarab nagyon ingatag.

– Kint egyre nagyobbak a hullámok – mondja az üvegszemű. – Hogy basznak meg. Legszívesebben itt ülnék délig, amíg jön az ebéd.

– Ámen – teszi hozzá Livio, miközben rántottat szed.

– És mi lesz velük? – kérdezi Hiro. – Hagyják kint megrohadni őket?

– Kapják be. Fagyjon csak szét a seggük. Legalább megfelelő hangulatban lesznek, mikor felhozzuk őket. Nem fognak szórakozni. Talán még köpnek is.

Mindenki farkaséhes. Egy ideig csak tömik magukba a kaját, aztán az üvegszemű megjegyzi, hogy remek az ennivaló, amivel mindenki egyetért. Hiro úgy érzi, most már ő is megszólalhat.

– Azon töprengtem, miért is érdeklem magukat. – A maffia esetében ezt sose árt tudni.

– Ugyanabba a bandába tartozunk – feleli az üvegszemű.

– Melyikbe?

– Lagoséba.

– Mi?

– Na jó, valójában nem az ő bandája. De ő kezdte szervezni. Ő rakta le az alapokat.

– Hol, mikor, kivel, miért?

– Na jó. – Az üvegszemű eltolja a tányért, összehajtja a szalvétáját, és leteszi az asztalra. – Lagosnak egy csomó ötlete volt. A legkülönfélébb dolgokkal kapcsolatban.

– Ez nekem is feltűnt.

– A dolgozószobájában halomban álltak az adatok minden szarról, aminek utánanézett, és megpróbált összekombinálni. Ott tárolta őket a Metaverzumban, és várta, mikor válnak hasznossá.

– Több projektje is volt?

– Feltehetőleg. Pár évvel ezelőtt megkereste L. Bob Rife-ot.

– Tényleg?

– Igen. Rife-nak millió programozója van, és állandóan parázik, hogy ellopják az adatait.

– Azt tudom, hogy figyeltette őket.

– Ezt azért tudja, mert látta Lagos cuccai között. Lagos pedig azért nézett utána, mert piackutatást végzett. Keresett valakit, akitől nagy pénzeket akaszthat a Bábel/ Infokalipszis állományért.

– És úgy gondolta, Rife-nak hasznára lehet pár vírus.

– Így van. Nézze, én ehhez szart se értek. De valami olyasmi történt, hogy talált egy régi vírust, ami az elit csávókra hat.

– A technopapokra – bólint Hiro. – Az infokráciára. A vírus, ami kiirtotta a sumer birodalom infokráciáját.

– Valami ilyesmi.

– Ez őrültség – mondja Hiro. – Mintha valaki kivégezné az alkalmazottait, mert golyóstollat lopnak. Azt a vírust Rife csak úgy tudja használni, ha szétkúrja az embereinek az agyát.

– Eredeti formájában igen – feleli az üvegszemű. – De a lényeg az, hogy Lagos fejleszteni akart a víruson.

– Információs hadviselés.

– Pontosan. Izolálni akarta azt a vackot, és úgy módosítani, hogy a programozók ne dobják fel tőle a pacskert.

– És sikerült?

– Ki tudja? Rife ellopta Lagos ötletét. Egyszerűen fogta és lenyúlta. Attól kezdve pedig Lagosnak gőze sem volt, mit csinál vele. De két évvel később nyugtalanítani kezdte pár dolog.

– Például a Wayne Tiszteletes Gyöngykapuinak a bővülése.

– Meg a ruszkik, akik nyelveken szólnak. Meg hogy Rife elkezdte kiásni azt a régi várost...

– Eridut.

– Azt. Meg a rádiócsillagászat. Lagost sok minden aggasztani kezdte. Úgyhogy felvette a kapcsolatot bizonyos emberekkel. Többek közt velünk. Megkereste azt a lányt is, akivel maga járt...

– Juanitát.

– Igen. Helyes lány. És megkereste Mr. Lee-t. Egy szó, mint száz, sokan dolgozunk ezen a projekten.

46

– Hova mennek? – szólal meg Hiro.

A kiszakított mólódarabot bámulják; mintha mindenki egyszerre venné észre, hogy eltűnt. Mint kiderül, negyed mérfölddel a hajó mögött vesztegel. A fejesek és a testőrök kezdenek felállni, és néznek valamerre.

A motorcsónak távolról köröz.

– Levágták a kábelt – tippel Hiro.

– Valószínűtlen – feleli az üvegszemű. – A víz alatt volt rákötve. És acélkábel.

Félúton az oroszok és a csónak között Hiro felfedez valamit. Egy másik csónakot. Nehéz kivenni, mert nagyon pici, szorosan fekszik a vízre, és beleolvad a környezetébe. De úgy tűnik, egy kajak. És egy hosszú hajú férfi ül benne.

– Bazmeg – mondja Livio. – Ez meg honnan a francbóljött?

A kajakos pár pillanatra hátranéz, figyeli a hullámokat, aztán vadul evezni kezd, és pár tempónként hátrafordul. Nagy hullám közeledik, és mikor dagadni kezd a kajak alatt, pont egyforma a sebességük. A kajak megüli a hullámot és előrelódul, mint egy rakéta. Kétszer olyan gyors lett, mint bármelyik jármű a közelben.

A kajakos túrja a vizet és gyors irányváltoztatást végez. Aztán lefekteti az evezőt és elővesz valami sötét tárgyat: egy másfél méteres csövet, amit a vállára kap.

A kajak és a motorcsónak elsuhan egymás mellett, három méter távolságból. Aztán a motorcsónak felrobban.

A Kowloon időközben pár mérfölddel maga mögött hagyta a helyszínt. Most éles szögben visszakanyarodik, már amennyire képes ilyesmire. Siet vissza elintézni az oroszokat, és – ami picit nagyobb falat – Ravent.

Raven épp a komáihoz evez.

– Ekkorafaszt – szólal meg Livio. – Mit akar csinálni, kivontatja őket a Flottához kajakkal?

– Beszarás – mondja az üvegszemű. – Küldjétek fel pár embert Stingerrel. Biztos valami kopter jön.

– Nincs semmi a radaron – jelenti az egyik zsoldos, aki épp a hídról jön. – Csak mi és ők. Helikopter sehol.

– Tudják, hogy Ravennél atom van? – kérdezi Hiro.

– Hallottam. De ahhoz túl kicsi a kajak. Nem hiszem, hogy képes volt ezzel a szarral kimenni tengerre.

Egy hegy kezd kiemelkedni a tengerből. Fekete vízgömb, ami egyre magasabb és szélesebb lesz. Az imbolygó mólódarab mögött egy vastorony jelenik meg, két szárnnyal. Egyre nő, a szárnyak magasabbra emelkednek, a hegy pedig alakot ölt. Vörös csillagok tűnnek fel rajta, és néhány szám. De senkinek sem kell a számokra néznie, hogy felismerje az atom-tengeralattjárót.

Hirtelen megáll. Olyan közel van a mólódarabhoz, hogy Gurov és a haverjai szó szerint átlépnek rá. Raven odaevez hozzájuk; úgy hasítja a hullámokat, mint egy üvegkés.

– A kurva mindenit – mondja az üvegszemű. Tátott szájjal áll. – Basszameg, basszameg, basszameg. Enzo bácsi teljesen ki fog bukni.

– Nem tudhatta – vigasztalja Livio. – Lőjünk?

Mielőtt az üvegszemű stratégiai döntést hozhatna, az atom-tengeralattjáró tetején elősiklik a fedélzeti ágyú. Az első gránát pár méterrel kerüli elő őket.

– Oké, a történet váratlan fordulatot vett. Hiro, maga velem jön.

A Kowloon legénysége közben felmérte a helyzetet, és gyors számvetés után az atom-tengeralattjárót hozták ki esélyesnek. Fel-alá futkosnak a korlátoknál és nagy üveggyapot kapszulákat dobálnak a vízbe. A kapszulák felhasadnak és rikító narancssárga gumifodrok türemkednek elő, melyek mentőcsónakká bomlanak.

Mikor a lövészek bemérik a Kowloont, a történet még váratlanabb fordulatot vesz.

A Kowloon habozik, hogy égjen, süllyedjen, vagy egyszerűen porrá omoljon, úgyhogy egyszerre mindhármat próbálja. Az egykori legénység nagy része már mentőcsónakban ül. Mintáznak a vízen, narancssárga mentőmellényeket rángatnak magukra, és nézik a tengeralattjárót.

Raven az utolsó, aki beszáll. Egy-két percig még szöszmötöl a kajaknál, átpakol a táskájába, végül előszed egy két és fél méteres, áttetsző dárdát. Mielőtt lemászik, a Kowloon roncsai felé fordul és a feje fölé emel egy szigonyt: győzelmi gesztus és ígéret. Aztán eltűnik. Két perccel később a tengeralattjárónak nyoma sincs.

– Beszarás ez a fickó – mondja az üvegszemű.

47

Amikor Y.T. kezd rájönni, hogy a körülötte levők mind hibbant gazemberek, más dolgokat is észrevesz. Például azt, hogy soha senki nem néz a szemébe. Kiváltképp a férfiak. Teljesen kiirtották belőlük a szexuális vágyat. Az érthető, hogy a dagadt matrónákat miért nem stírölik. De egy tizenöt éves amerikai csajt, aki hozzá van szokva, hogy bámulják... Itt mégsem bámulja senki.

Aztán egyik nap felpillant a halaskondér mellől, és egy hatalmas férfimellkas néz vissza rá. Mikor feljebb emeli a fejét, sötét szempárt lát.

A pasasnak a homlokára írtak valamit: ÉRZELMILEG INSTABIL. Ez kicsit ijesztő. Ugyanakkor szexi. Romantikus, ellentétben az összes többi jelenlevővel. Y.T. arra számított, a Flotta sötét és veszélyes hely lesz, ehhez képest inkább anyu munkahelyére hasonlít. Ez a pasas az első, aki tényleg úgy néz ki, mintha ide tartozna.

És a stílusa is teljesen odaülő. Kőkemény és igénytelen. Hosszú, vékony bajsza van, de az nem áll jól neki. Nem emeli ki a vonásait.

– Mehet bele a rusnyája is? Halfej, ilyesmi? – kérdezi, és szuggesztíven meglengeti a merőkanalat. Mindig hülyeségeket kérdez a vendégektől, mert úgyse értenek egy szót se.

– Amit ajánl – feleli a fickó. Angolul. Kicsit darabos az akcentusa.

– Nem ajánlok semmit – mondja Y.T. –, de ha válogatni akar, hajrá.

A fickó válogatni kezd. Addig válogat, míg a többi várakozó izegni-mozogni kezd, kémlelnek előre, mi van. De mikor látják is, nagyon gyorsan lekushadnak és igyekeznek arctalan, halszagú masszává változni

– Mi a desszert? – kérdezi a fickó. – Adsz valami édességet?

– Nem támogatjuk az édességet – feleli Y.T. – Az kurva nagy BŰN, tudod?

– Ez kulturális beállítottságtól függ.

– Ja, igen? Mi a te kulturális beállítottságod?

– Aleut vagyok.

– Az nem tudom, mi.

– Mi vagyunk az a nép, akikkel mindenkinél jobban kibasztak – mondja az ijesztő óriás aleut.

– Hű, sajnálom – mondja Y.T. – Na, kérsz halat vagy koplalsz?

Az óriás aleut egy ideig csak bámul. Aztán oldalra rándítja a fejét, és azt mondja:

– Gyere. Húzzunk a francba.

– Mi, hagyjam itt ezt a remek melót?

A fickó úgy vigyorog, mint aki megveszett.

– Szerzek neked jobbat.

– Ruhában kell dolgozni?

– Megyünk – jelenti ki az óriás, és tekintetét Y.T.-jébe fúrja. Y.T. próbál nem figyelni arra a váratlan meleg, feszülő érzésre a lába közt.

Követni kezdi az aleutot a pult kijáratáig. A főmatróna dühösen előtrappol a konyhából, és bömbölni kezd valami ismeretlen nyelven.

Y.T. visszafordul. Érzi, hogy két hatalmas kéz kerül a derekára és csúszni kezdenek a hónalja felé. Az oldalához szorítja a karját, de hiába. A kezek haladnak tovább, elérik a hónalját, és felrántják a levegőbe. Az óriás úgy emeli át a pult fölött, mint egy bölcsődést.

Miután földet ért, Y.T. visszafordul a bábuska felé, aki félig katatón állapotba került a felháborodás, félelem és döbbenet elegyétől. Végül a félelem győz; a nő elfordul és átveszi Y.T. helyét a kilences kondérnál.

– Kösz a fuvart – mondja Y.T., felháborítóan behízelgő hangon. – Izé, nem vagy éhes?

– Épp vendéglőbe akartam menni – feleli a férfi.

– Vendéglőbe? A Flottán? Hova?

– Gyere, megmutatom.

Az óriás átjárókon és acéllépcsőkön vezeti végig, ki a fedélzetre. Alkonyodik. Az Enterprise irányítótornya feketén meredezik a szürke ég előtt. Olyan gyorsan hunyt ki a fény, hogy az éjféli sötétségnél is fenyegetőbbnek tűnik: még nem kapcsolták be a lámpákat és nem látszik más, csak az acélszínű, matt és sima ég.

Y.T. követi az óriást a tatra. Húsz méterrel alattuk ott a víz, előttük pedig az oroszok gazdag és fényűző, vakító fehér negyede, amit széles csatorna választ el a Flotta többi részétől, és fegyveresek őrzik. Itt nincs átjáró, csak egy kötél lóg át a korlátról. Az aleut felkapja, hóna alá fogja, átfűzi a lábán, aztán derékon kapja Y.T.-t és elrugaszkodik.

Y.T. hősiesen visszafojtja a sikolyt. Érzi, ahogy megrándulnak, ahogy a kéz összeszorul a dereka körül, és egy pillanatra eláll a lélegzete.

Eddig dacosan lógatta a kezét, de most a poén kedvéért odabújik az óriáshoz, átkarolja a nyakát és a vállára dől. Az aleut lecsúsztatja magát a kötélen, és a következő pillanatban a fényűző orosz negyedben állnak.

– Mi is a neved? – kérdezi Y.T.

– Dimitrij Ravinoff – feleli a fickó. – De inkább Ravenként ismernek.

Ó, basszus.

A hajók közti kapcsolatok teljesen áttekinthetetlenek. Ahhoz, hogy az ember A pontból B-be jusson, hatalmas kerülőket kell tennie. De Raven ismeri a járást. Időnként kézen fogja Y.T.-t, de nem rángatja, noha ő sokkal gyorsabb. Időnként vigyorogva hátranéz, mintha azt mondaná, bánthatnálak, de nem foglak.

Az orosz negyedet az egyik helyen széles palló köti össze a Flotta többi részével. Az átjárót uzis emberek védik. Raven ügyet sem vet rájuk, kézen fogja Y.T.-t és simán átsétál. Y.T. át se tudja gondolni, csak hirtelen beléhasít, mikor meglátja a sok szikár ázsiait, akik úgy bámulnak rá, mintha egy ötfogásos vacsora lenne: ez a Flotta. Az igazi Flotta.

– Hongkongi vietnamiak – jegyzi meg Raven. – Vietnamban születtek, aztán a háború után áteveztek Hongkongba. Az apjuk és a nagyapjuk is szampánon élt. Ne félj, nem bántanak.

– Nem hinném, hogy visszatalálok egyedül – mondja Y.T.

– Nyugi – feleli az aleut. – Sose veszítettem el barátnőt.

– Volt barátnőd?

Raven hátraveti a fejét és felnevet.

– Rengeteg, régen. Mostanában kevesebb.

– Tényleg? Régen? Akkor szerezted a tetkót?

– Aha. Alkoholista vagyok. Sokszor balhéba keveredtem. Nyolc éve tiszta vagyok.

– Akkor miért parázik tőled mindenki?

Raven odafordul, szélesen elmosolyodik, vállat von.

– Mert hihetetlenül kegyetlen, képzett és hidegvérű gyilkos vagyok. Asszem.

Y.T. felnevet. Raven is.

– Mi a munkád? – kérdezi Y.T.

– Szigonyos vagyok – feleli Raven.

– Mint a Moby Dickben? – Y.T.-nek tetszik a dolog. Gimiben olvasta azt a könyvet. A legtöbb osztálytársa, még a pedálok is, fanyalogtak. De neki bejöttek a szigonyos részek.

– Nem. Azok kis köcsögök hozzám képest.

– És mit szoktál szigonyozni?

– Mindent.

Onnantól kezdve Y.T. csak Ravent nézi. Vagy élettelen tárgyakat. Mert egyébként nem látna mást, mint a rá szegeződő sötét szempárok ezreit. Elég komoly változás ahhoz képest, hogy nemrég még moslékot osztott a jónépnek.

Talán azért bámulják, mert annyira más. De részben azért, mert a Flottán nincsen magánszféra. Az emberek átgyalogolnak egymáson; csak hajóról hajóra lehet közlekedni, de az olyan, mintha folyamatosan mások nappaliján – meg fürdőszobáján, hálószobáján – trappolnának végig. Naná, hogy lesnek.

Egy olajos hordókból rögtönzött platformon két vietnami veszekszik – látszólag egy darab halon. A hátsó észreveszi, hogy közelednek. A tekintete átsiklik Y.T.-n, de megáll Ravenen. Eltátja a száját, hátralép. A társa, aki háttal áll, megfordul és szó szerint ugrik egyet, aztán meglepett hörgésféle tör ki belőle. Mindketten eliszkolnak Raven útjából.

Y.T. fontos dologra jön rá. Ezek az emberek nem őt nézik. Rá se hederítenek. Mind Ravent figyelik. És nem azért, mert szeretik a sztárokat. Ezek flottás arcok, kőkemény tengeri farkasok. De majd összeszarják magukat, annyira félnek Raventől.

Y.T. pedig itt randizik vele.

És még csak most kezdődik a dolog.

Miközben átvágnak egy újabb vietnami nappalin, Y.T. agyába bevillan élete legkellemetlenebb beszélgetése. Egy évvel ezelőtt történt, mikor az anyja megpróbált tanácsot adni azzal kapcsolatban, hogy mi a teendő, ha egy fiú, hát, khm, közeledni kezd. Oké, anyu, rendben, figyelni fogok. Jó, nem felejtem el. Y.T. tudta, hogy annak a tanácsnak semmi értelme, és tessék, igaza lett.

48

Négyen ülnek a mentőcsónakban.

Hiro Protagonist. A CIC stringer-zsoldosa, aki régebben csak un. „száraz” akciókban vett részt, vagyis otthon ült, gyűjtötte az információt, aztán kiokádta a Könyvtárba, minden hozzáadott érték nélkül. De ez a mostani akció félelmetesen „nedves”. Hirónál két kard van, egy kilencmilliméteres félautomata pisztoly – becenevén kilences –, valamint két tár, egyenként tizenegy tölténnyel.

Vic, családneve ismeretlen. Ha létezne adórendszer, Vic azt írná az adóbevallásában a „foglalkozás” rubrikába, hogy „orvlövész”. Vic csendes és visszahúzódó, ahogy egy orvlövészhez illik. Egy hosszú és vastag puska van nála, a tetején terebélyes szerkezettel, ami kevésbé profi egyéneknél a távcső lenne. A szerkezet célja és működése nem ismert, de Hiro arra tippel, valami hiperpontos szenzorcsomag lehet, a közepén szálkereszttel. Vic feltételezhetően további, kisebb fegyvereket is tart magánál.

Eliot Chung, a Kowloon egykori kapitánya. Jelenleg munkanélküli. Wattsban nőtt fel, ezért ha angolul szólal meg, olyan, mintha fekete lenne. Genetikai szempontból száz százalékig kínai. Folyékonyan beszéli a fekete és a fehér angolt, valamint a kantonit, a taxihantát; érti a vietnamit, a spanyolt és a mandarint. Eliotnál egy.44-es Magnum található, amelyet saját bevallása szerint „csak a laposhalak miatt” vitt magával a Kowloonra, vagyis ezzel végezte ki a laposhalakat, mielőtt felhúzták őket. A laposhalak nagyon nagyra nőnek, és olyan vadul csapkodnak, hogy akár meg is ölhetik a halászokat. Ezért az előrelátó kapitány beléjük ereszt néhány töltényt, mielőtt a fedélzetre emelné őket. Eliot kizárólag ezért hord fegyvert. A Kowloon védelmét külön szakemberek intézték.

„Halszem”. Az üvegszemű férfi. Más nevet nem használ. Az ő fegyvere egy nagy, dundi bőrönd. A bőrönd masszív felépítésű, kerekei vannak, a súlya pedig – mint Hiro rájött, amikor meg akarta mozdítani – kétszáz kiló és egy tonna között mozoghat. Redőzött kráterré változtatja a mentőcsónak alját, amikor belesüpped. A belsejéből egy igen feltűnő, tíz centi vastag kábel áll ki, mely végigfut a mentőcsónak alján és belelóg a vízbe. A titokzatos csáp végén egy nagy, de rendkívül finom szerkezetű fémdarab található: csupa hártyavékony lap és szárny, melyek összterülete Delaware államéval vetekedhet. Hiro csak néhány pillanatig látta a felfordulásban, amikor a mentőcsónakra pakoltak. Akkor a fémdarab épp vörösen izzott. Azóta halványszürkén gubbaszt a víz alatt, és lehetetlen megfigyelni, mert a víz folyamatosan bugyborékol és rotyog körülötte. Ökölnyi méretű gőzbuborékok rekednek meg a terelősíkok fraktál útvesztőjében, és ha kiszabadulnak, az óceán felszínét ostromolják.

A csónaknak nincs motorja, úgyhogy csak hányódik a Csendes-óceánon, és gőzfelhőtokád maga után, mint valami hőskori gőzmozdony. Hiro és Eliot egyszer sem említi, még mellékesen sem, hogy Halszem egy nukleáris erőművet hord magánál – szinte biztos, hogy ugyanolyan radioaktív izotópok vannak benne, mint a Patkánytorpedókban. De amíg Halszem nem figyel fel erre a tényre, udvariatlanság lenne szóba hozni.

Mind a négy utas rikító narancssárga mentőoverallt visel. Az óceán északi felén ilyenek a mentőmellények. Ormótlanok, nehéz bennük mozogni, de ahogy Eliot Chung szokta mondani, északon egy mentőmellény csak arra jó, hogy ne süllyedjen el a hulla.

A csónak maga gumiból van és mintegy három méter hosszú. Egy sátorszerű, vízhatlan pányvát lehet cipzárral hozzáerősíteni, hogy zárt kapszulává változzon, ami a legádázabb időben is távol tartja a vizet.

Két napig a parti hegységről érkező erős, jéghideg szél taszigálja őket a nyílt tenger felé. Eliot vidáman magyarázza, hogy ezt a mentőcsónakot még a régi időkben tervezték, mikor volt haditengerészet és parti őrség, akik észrevették a hajótörötteket. Csak annyi dolgod volt, hogy narancssárga legyél és lebegj. Halszemnél van egy adóvevő, de rövidtávú. Hiro pedig fel tudna lépni a netre, de ahhoz mobilhálózat kell, ami itt a semmi közepén nincs.

Mikor esősre fordul az idő, bebújnak a ponyva alá. Amikor kisüt a nap, ráülnek a ponyvára. Mindenki elfoglalja magát.

Hiro természetesen a gépével vacakol. Az óceán közepén hányódó mentőcsónak ideális munkakörnyezet egy hacker számára.

Vic számtalanszor elolvassa azt a regényt, amit a MAFFIA-ballonkabát zsebében talált, miután a Kowloont kirobbantották alóluk. A maga részéről nagyon kényelmesnek találja az eseménytelen napokat. Profi gyilkosként tudja, hogyan kell agyonütni az időt.

Eliot a messzelátóval nézelődik, bár igen kevés a látnivaló. Sokat foglalkozik a csónakkal; szöszmötöl és morog, ahogy egy kapitányhoz illik. És horgászik. Rengeteg konzerv van a csónakon, de egy-egy friss laposhal vagy lazac jól jön.

Halszem vélhetőleg a fekete bőrönd használati utasítását nézegeti. Egy miniatűr gyűrűs mappa, kinyomtatott lapokkal. A mappa olcsó és igénytelen, valami sarki papírboltból szerezhették. Hirónak nagyon ismerős: tipikusan ilyen egy tesztelés alatt levő high-tech termék dokumentációja. Minden fejlesztéshez kell dokumentáció, amit csak a mérnökök tudnak megírni, ők viszont gyűlölnek ilyesmivel szarakodni, és a problémát mindig az utolsó utáni pillanatra halasztják. Aztán összedobnak valamit a szövegszerkesztővel, kérnek a titkárnőtől egy mappát, és annyi.

De Halszemet nem sokáig foglalja le a dokumentáció. Miután letette, egyszerűen csak ül és a horizontot figyeli, mintha bármikor felbukkanhatna Szicília. De nem bukkan fel. Halszem nagyon indiszponált a kudarc miatt, és sokat dohog, magyarázkodik.

– Ha meg nem sértem – mondja Hiro –, mi volt tulajdonképpen a feladata?

Halszem eltöpreng.

– Hát, attól függ, honnan nézzük. Elvileg azzal bíztak meg, hogy szerezzek vissza ezektől a faszoktól egy tizenöt éves kiscsajt. Úgy terveztem, túszul ejtek pár fejest, és kicserélem őket.

– Ki a csaj?

Halszem vállat von.

– Tudja. Y.T.

– Ne már. Komolyan?

– Hiro, meg kell értenie a maffia szellemiségét. A maffia szellemiségének a lényege, hogy a fontos ügyeket szoros, személyes viszonyok keretében intézzük. Ha maga például pizzafutár, nem azért spurizik a pizzával, mert akkor több pénzt kap, vagy mert ez a vállalati stratégia. Hanem mert mardosná a lelkét, egyrészt Enzo bácsi, másrészt a szerencsétlen ügyfél miatt, ha nem ezt tenné. Mi így védekezünk az önállósuló ideológiák ellen. Az ideológia vírus. A kiscsaj kiszabadítása tehát nem egyszerű kiszabadítás. Ez egy absztrakt üzletpolitikai elv konkrét megnyilvánulása. Mi pedig szeretjük a konkrét dolgokat, igaz, Vic?

Vic kimérten mosolyog, majd mélyen, karcosan kacag.

– És mi itt az absztrakt üzletpolitikai elv? – kérdezi Hiro.

– Ez nem az én asztalom – feleli Halszem. – De azt hiszem, Enzo bácsi nagyon berágott L. Bob Rife-ra.

Hiro átvált kétdimenziós környezetre. Ez az akkut is kíméli; egy térbeli iroda megjelenítése rengeteg processzoridőt vesz el, egy sima grafikus felülethez viszont minimális energia kell.

De a fők ok az, hogy Hiro Protagonist, a szabadúszó hackerek utolsó mohikánja, hackel. Ha pedig egy hacker hackel, nem vacakol a Metaverzum csicsás világával. Leereszkedik a kódok alvilágába, a digitális nam-subok szövevényébe, ahol minden, amit az ember a Metaverzumban lát, legyen az bármennyire életszerű és szemkápráztató, egyetlen sima szövegfájllá változik. Az ember ilyenkor visszatér abba a korba, amikor a számítógépeket lyukkártyákkal programozták.

Azóta számtalan kényelmes programozási eszköz jött létre, és ma már úgy is lehet programozni, ha valaki a Metaverzumban ül egy asztalnál és az avatárjával illeszt össze előprogramozott kis egységeket, mint a legót. De egy igazi hacker nem alacsonyodik idáig, ahogy egy magára valamit is adó autószerelő szaki sem próbálja a fedélzeti lámpácskák alapján megállapítani, mi a baj.

Hirónak fogalma sincs, mire készül tulajdonképpen. De ez nem gond. A programozás nagy része alapozás, olyan struktúrák kialakítása, amelyeknek a végcélhoz semmi köze.

Egy dolog biztos: a Metaverzumban most már meg lehet halni. Vagy legalábbis úgy széteshet az agya, hogy attól kezdve akár halottnak is tekinthető. Ez radikális változás. Az édenkertben felbukkantak a fegyverek.

De a hackerek igazából csak magukat hibáztathatják. Túl sebezhető rendszert építettek. Azt hitték, a legrosszabb, ami történhet, hogy a gépet elrontja valami vírus, és újra kell indítani. Talán egy kis adat is elvész, de csak az idiótáknál, vagy akiknek nincs megfelelő védelme. A Metaverzum emiatt teljesen védtelen, mint a repterek a terroristák megjelenése előtt, vagy az általános iskolák a tömeggyilkos nebulók korszaka előtt. Bárki bemehet, és azt csinál, amit akar. Nincs rendőrség. Senki sem tudja megvédeni magát, a rossz fiúkat nem lehet üldözni. Sok munka lesz ezt megváltoztatni. Az alapjairól kell újjáépíteni a Metaverzumot, globális összefogás keretében, a cégek együttműködésével.

De addig is itt-ott leeshet valami azoknak, akik előre gondolkodnak. Pár ügyes program sokat segíthet egy ilyen helyzetben. Nagy lehetőségek nyílnak egy szabadúszó hacker számára, mielőtt a lomha szoftveróriások észbe kapnak.

A vírus, ami tönkrevágta Da5idet, egy bináris információadag, melyet bittérkép formájában juttattak a hacker agyába. A bittérkép fekete-fehér képpontok sorozata, ahol a fehér nullát, a fekete pedig egyest jelöl. A vírusból készített bittérképet avatárok kezébe nyomták, akik elkezdtek áldozatokat keresni szerte a Metaverzumban.

A Clint, aki a Fekete Napban meg akarta fertőzni Hirót, elvesztette a tekercsét – nem számított rá, hogy levágják a kezét –, Hiro pedig az egyik Sírhantdémonnal elvitette a zsákmányt a dolgozószobájába. A dolgozószobájának tartalma pedig definíció szerint a gépén található. Nem kell a netre csatlakoznia, hogy hozzáférjen.

Nehéz olyan adattal dolgozni, ami potenciálisan halálos. De Hiro megoldja. A Valóságban is sokan dolgoznak veszélyes anyagokkal: radioaktív izotópokkal, mérgező vegyületekkel. Csak megfelelő szerszámok kellenek hozzá: manipulátor, kesztyű, védőszemüveg, ólmozott üveg. Ha pedig hackerkedés közben szerszámra van szükség, az ember megírja. Hiro készít néhány egyszerű programot, melyekkel hozzá tud férni a tekercshez anélkül, hogy belenézne.

A tekercs, mint a Metaverzum összes objektuma, egy program. Egy része azt írja le, hogyan néz ki, pár rutin pedig a ki- és betekeredést szimulálja. És a legmélyén található egy adatcsomag: a Snow Crash digitális változata.

Miután kioperálta a vírust, Hiro ír egy újabb programot, a SnowScant. Ez afféle gyógyszer. Megvédi Hiro rendszerét – mind a hardvert, mind pedig, Lagos szavaival élve, a biovert – a digitális Snow Crashtől. A program ettől kezdve folyamatosan figyeli a külső adatforgalmat és a tekercs tartalmához hasonló csomagokat keres. Ha talál egyet, kiszűri.

Más feladat is akad. Hiro ért az avatárokhoz, hát készít magának egy láthatatlan avatárt – az új, veszélyes Metaverzumban még jól jöhet. Ha bénán akarja megcsinálni az ember, könnyű feladat, de ha szépen, akkor meglepően nehéz. Bárki tud olyan avatárt írni, ami nem jelenik meg, de ez használatkor rengeteg problémához vezet. A Metaverzum bizonyos területei – többek közt a Fekete Nap – minden avatártól lekérdezik, mekkora, hogy kiszámolhassák az interakciókat. Ha a gép nullát ad válaszul – vagyis az avatár végtelenül kicsi –, az adott hely operációs rendszere lefagy vagy azt gondolja, nagy baj van. Az avatár láthatatlan lesz, de bárhova megy, pusztítást és káoszt hagy maga után. Ráadásul a láthatatlan avatárok több helyen be vannak tiltva. Ha az avatár átlátszó – ilyet a legkönnyebb csinálni –, azon nyomban illegálisként azonosítják és kidobják. Tehát úgy kell intézni, hogy a többi felhasználó ne lássa, a vezérlőprogramok mégse gondolják láthatatlannak.

Hiro csak azért ismer ilyen kis trükköket, mert az utóbbi pár évben sok embernek, köztük Vitalij Csernobilnak csinált avatárt. Sok időbe kerülne a nulláról felépíteni az egészet, de fél nap alatt sikerül összeraknia egy működő, láthatatlan avatárt régebbi darabokból. Ez a szokásos hackermódszer.

Miközben szöszmötöl, rábukkan egy nagyon régi mozgásvezérlőre. Még a Metaverzum őskorából származik, amikor nem volt Egysínű, és az ember vagy gyalogolt, vagy írt magának egy szimulátort. Mivel a Metaverzum akkoriban egy sima fekete gömb volt, ezt könnyen meg lehetett oldani. Mikor építkezni kezdtek az Utcán, sokkal nehezebb lett a dolog, mert az avatárokon ugyan át lehet haladni, a falakon viszont nem. Nem szabad átmenni magánterületen, sem más járműveken vagy az Utca tartozékain. Ha az ember megpróbálja, nem történik semmi baja, csak elveszti a lendületét és megáll, mint amikor egy rajzfilmfigura betonfalba szalad.

Mikor tehát a Metaverzum kezdett megtelni áthatolhatatlan tárgyakkal, érdekes kihívássá vált a nagy sebességű közlekedés. Fontos lett a manőverezési képesség és a méret. Hiro, Da5id és a többiek lepörögtek a bizarr óriásjárművekről, amiket kezdetben készítettek – lánctalpas viktoriánus házakat, guruló óceánjárókat, mérföldnyi széles kristálygömböket, sárkány vontatta égő szekereket –, és átváltottak a kisebb, mozgékony járművekre. Lényegében motorokra.

A Metaverzumban egy jármű olyan gyors és fürge lehet, mint egy kvark. Nem kell fizikai törvényekkel törődni, nincs légellenállás, nincs gyorsulási korlát. Nem csikorognak a gumik, sose ragad be a fék. Egy dolog fix, a felhasználó reakcióideje. Amikor a motoros programokkal versenyeztek, Mach 1-gyel teperve kint a sivatagban, nem a köbcenti számított, hanem a felhasználói felület kezelhetősége, a parancsok – irányváltoztatás, gyorsítás, fékezés – minél gyorsabb közvetítése. Ha valaki egy ilyen versenyben ütközött és egy pillanatra megállt, nyugodtan hazamehetett. Egyetlen hiba, és vége a versenynek.

Hirónak anno elég jó motorja volt. Ő lehetett volna a legjobb versenyző az Utcán, pusztán azért, mert a reflexei embertelenül jók. De akkoriban jobban érdekelte a kardozás, mint a motorok.

Megnyitja a motorprogram legutolsó változatát és ismerkedni kezd a kezelőfelülettel. Kilép a Metaverzumba, és gyakorol egy kicsit az udvaron. A kerítésen túl feketeség ásít, mert nincs becsatlakozva. Sivár érzés; pont mint egy mentőcsónakban ringatózni a Csendes-óceánon.

49

Néha feltűnnek hajók. Kettő el is halad a közelükben, és a legénység megszemléli Hiróékat, de segíteni nem akaródzik nekik. Kevés altruista lézeng a Flotta környékén, az pedig elég nyilvánvaló, hogy lopni nem sokat lehet mentőcsónakból.

Időről időre feltűnik valami vén halászbárka, körülötte fél tucat kisebb csónakkal.

Amikor Eliot megjegyzi, hogy ezek kalózhajók, Vic és Halszem felkapja a fejét. Vic kicsomagolja a puskáját, és leszereli az ormótlan keresőt messzelátónak. Hiro nem érti, minek ehhez leszedni. Hacsak nem azért, mert különben a kalózok azt hinnék, hogy egy bazi nagy puskával céloznak rájuk.

Valahányszor feltűnik egy kalózcsapat, Hiróék kézről kézre adják a keresőt, és végigzongorázzák az üzemmódokat: látható fény, infravörös, radar. Eliot régóta szolgál a keleti parton, már a zászlójukról ismeri a klánokat, és bejelenti, épp kiket látnak. Egyszer Clint Eastwoodék lassítanak le mellettük pár percre, a Hét Mesterlövész pedig kiküld egy csónakot sasolni. Hiro szinte drukkol, hogy a Mesterlövészek foglyul ejtsék őket, mert gyönyörű a hajójuk: egy luxusjacht, aminek az előfedélzetére rakétavetőket szereltek. De a felderítők nem találnak semmi érdekeset. A termodinamikailag iskolázatlan kalózok nem ismerik fel, mit jelent a mentőcsónak mögött gomolygó gőzfelhő.

Egyik reggel felemelkedik a köd, és nagy halászbárka tűnik elő a semmiből. Hiro egy ideje már hallotta a motorja hangját, de nem számított rá, hogy ilyen közel vannak.

– Ezek kik? – kérdezi Halszem, és félrenyeli a nescafét, amit amúgy is rühell. Műanyagba tekerve ül, az óriásponyva védelmében; csak a feje és a keze látszik ki.

Eliot belenéz a keresőbe. Ritkán lehet leolvasni az arcáról, hogy mit gondol, de most egyértelmű, hogy nem örül.

– Bruce Lee.

– Igen, és?

– És. Nézd meg a címert – mondja Eliot.

A hajó elég közel van, és a címert szabad szemmel is látni lehet. Az alapszíne vörös, a közepén ezüst ököl van, alatta egy keresztbe tett nuncsaku, kétoldalt B és L betű.

– Igen, és? – fordul vissza Halszem.

– A „Bruce Lee” a vezér neve. Van neki egy mellénye, aminek ugyanez a címer van a hátán.

– És?

– Skalpokból van kirakva. Foltvarrott, tudod.

– Tényleg? – kapcsolódik be Hiro.

– Azt beszélik, de tényleg csak beszélik, hogy Bruce Lee direkt végigment a menekültek közt, hogy vörös és ősz embereket keressen a címerhez.

Hiro még emészti a hallottakat, mikor Halszem váratlan döntésre jut.

– Beszélni akarok ezzel a Lee gyerekkel. Érdekes arcnak tűnik.

– Mi a fasznak akarsz beszélni egy pszichopatával? – tudakolja Eliot.

– Ja – mondja Hiro. – Nem láttad azt a sorozatot, az Eye Spyt? Az a fickó vadállat.

Halszem feltartja a kezét, mintha azt mondaná: a magyarázat, miként a kinyilatkoztatás, halandó ész számára nem felfogható.

– Így döntöttem.

– És te ki a fasz vagy? – töpreng Eliot.

– Én vagyok ennek a kurva csónaknak a menedzsere – feleli Halszem. – Ezennel kijelölöm magamat menedzsernek. Még valaki?

– Ja – mondja Vic. Negyvennyolc órája ez az első szava.

– Aki egyetért, szóljon – mondja Halszem.

– Egyetértek. – Vicből szinte gejzírként tör elő a mondanivaló.

– Győztem – közli Halszem. – Hogy kell rávenni ezeket a fiatalembereket, hogy idejöjjenek tárgyalni?

– Miért jönnének? – mondja Eliot. – A seggünkön kívül nincs itt semmi, ami érdekli őket.

– Ezek buzik? – fintorog Halszem.

– Jézusom, ember – mondja Eliot. – A szemed se rebbent, mikor a skalpokról meséltem.

– Mondtam, hogy utálom a tengert – ingatja Halszem a fejét.

– Ha ennek bármi jelentősége van – magyarázza Eliot –, nem melegek a szó szoros értelmében. Heterók, de kalózok. Bármi jöhet, ami meleg és üreges.

Halszem villámgyors döntésre jut.

– Na jó. Ti ketten, Hiro és Eliot. Ti kínaiak vagytok, úgyhogy vetkőzzetek.

– Mi?

– Gyerünk. Én vagyok a menedzser, emlékeztek? Azt akarjátok, hogy Vic vetkőztessen le?

Eliot és Hiro akaratlanul is Vicre pillant, aki úgy hever ott, mint egy flegma cementeszsák. Van a modorában valami rendkívül nyugtalanító.

– Gyerünk, vagy kinyírlak titeket – unszolja őket Halszem.

Eliot és Hiro ügyetlenül botladozva lehámozza magáról az overallt, aztán mindketten leveszik a többi ruhát is. Napok óta először éri napfény a bőrüket.

A bárka besorol melléjük (most már csak hat méterre), és lecsendesíti a motorját. A bandának elég komoly felszerelése van: fél tucat Zodiac gumicsónak golyószórókkal, egy légelhárító rakétavető, két radar, elől-hátul gépágyú. Két motorcsónakot húznak maguk után, melyeken szintén egy-egy géppuska található. Egy ötméteres motoros jacht saját meghajtással követi őket.

A banda húsz-huszonöt tagja egytől egyig a korlátnál áll, füttyög, vigyorog, torkaszakadtukból bömbölnek és kibontott óvszereket lóbálnak.

– Ne féljetek, libuskáim, megvédem a kis seggeteket – mondja Halszem.

– Igen, hogyan? – érdeklődik Eliot. – Megmutatod nekik a pápai enciklikát?

– Van egy remek érvem – így Halszem.

– Szarnak a maffiára, ha ez járna a fejedben.

– Csak mert nem ismernek minket.

Végül előkerül maga a vezér, Bruce Lee. Negyven körüli fickó, aki golyóálló mellényt visel, felette töltényövet, azon fegyverszíjat, hátul nuncsakut és szamurájkardot (Hiro örömmel küzdene meg vele), valamint büszkeségét, a skalpcímert.

Kedves mosolyt villant rájuk, végigfuttatja a tekintetét Hirón és Elioton, majd lelkesen felmutatja a hüvelykujját. Elsétál hasonlóan derűs emberei előtt, és mindenkivel összecsapja a tenyerét. Találomra kiválasztja valamelyik kalózt, és rábök a kotonjára. A kalóz szájához emeli a gumit és sikamlós, bordázott léggömböt fúj belőle. Bruce Lee ellenőrzi, nincs-e rajta szakadás. Ezen a hajón rend van.

Hiro akaratlanul is bámulni kezdi a skalpokat. A kalózok észreveszik, mit néz, és mutogatni kezdenek a címerre, és ijedt képet vágva bólogatnak. A színek túlságosan egyformák: egyik vérvörös bozont a másik után. Hiro arra jut, hogy bármit is suttognak, Bruce Lee valójában összevissza gyűjtötte be a skalpokat, és utólag befestette őket. Szánalmas.

A vezér végül visszaér a korláthoz és még nagyobbat vigyorog. Széles, vakító mosolya van. Talán a fogaira ragasztott gyémántszemcsék miatt.

– Koci hajó – mondja. – Csere ide, oda, mi? Hahaha.

A mentőcsónak utasai tétován elmosolyodnak. Vic nem.

– Hova mentek? Key West? Hahaha.

Bruce Lee méregeti Hirót és Eliotot, aztán int, hogy forduljanak meg és mutassák a felhasználói felületet, így is tesznek.

– Quanto? – kérdezi Bruce. A kalózok diadalrikoltásban törnek ki, és Bruce Lee is csatlakozik. Hiro érzi, hogy a záróizma apró ponttá zsugorodik össze.

– Azt kérdezi, mennyibe kerülünk – közvetít Eliot. – Ez persze vicc. Tudja, hogy simán megszerezhetnek ingyen.

– De aranyos – kiáltja Halszem. Hirónak és Eliotnak közben szó szerint lefagy a segge, ő még kényelmesen gubbaszt a ponyva alatt. A rohadék.

– Púnbumm, he? – szólal meg Bruce Lee, és az egyik rakétaágyúra mutat. – Búg? Motorola?

– A púnbumm a Harpoon nevű rakétát jelenti. Nagyon drága cucc – magyarázza Eliot. – A bug mikrochip. A Motorola egy márkanév, mint a Ford vagy Chevy. Bruce Lee elektronikával is seftel. Tudja, ez olyan ázsiai dolog.

– Adna értetek egy Harpoon rakétát? – kérdezi Halszem.

– Nem! Csak gúnyolódik, te fasz! – kiabálja Eliot.

– Mondd meg neki, hogy adjon egy csónakot külső motorral.

– Egy zóde, kicker, telita – mondja Eliot.

Bruce Lee elkomorodik, és furcsamód gondolkodni kezd.

– Kuksi lent, kapsi? Passzent, öksi.

– Meggondolja, ha előbb lejöhetnek megnézni az árut – fordít Eliot. – Azt akarják tudni, szűkek vagyunk-e, és el tudjuk-e fojtani az öklendezési reflexet. A Flotta bordélyhálózatának a szakkifejezései.

– Aszopkák passzent kettő inet, hahaha.

– Úgy nézi, nekünk faszszopóknak tizenkét kaliberes az ánuszunk – mondja Eliot. – Vagyis teljesen tág és használhatatlan.

Halszem maga szólal fel:

– Nem, nem! Négy-tíz, frankón!

A kalózhajó fedélzetén izgatgtt moraj fut végig.

– Na ne – mondja Bruce Lee.

– Ezeknek az aszopkáknak itt – folytatja Halszem – még rózsás a seggük! Érintetlen! – A legénység durva, vihogó nevetésben tör ki. Az egyik kalóz felkapaszkodik a korlátra, rázni kezdi az öklét, és azt bömböli:

– Ba ka na zu ma laj ga no mala aria ma na po no a ab zu... – Elhal a nevetés, a kalózok elkomorodnak, aztán egy emberként bekapcsolódnak, zúgó halandzsakórust alkotva.

A mentőcsónak meglódul, és Hiro elveszti az egyensúlyát. Látja, hogy Eliot is seggre esik.

Amikor felpillant, akaratlanul is összerezzen, mert Bruce Lee hajóját sötét hullám önti el, mely végigsöpör a kalózokon, és a fartól az orr felé araszol. De ez csak valamiféle optikai csalódás. Nincs is hullám. A mentőcsónak viszont hirtelen tizenöt méterre van a bárkától, nem hatra. A korlátnál elhal a nevetés, és Hiro új zajt hall: halk berregést Halszem felől és valami sistergést, mint amikor villám csap le vagy vászon szakad. Visszanéz Bruce Lee hajójára, és rájön, hogy a sötét hullám vérözön volt, mintha valaki egy gigászi, felhasított aortával végigöntözte volna a fedélzetet. De a vér nem kintről jött. A kalózokból tört elő, sorban, a tattól az orr felé haladva.

Bruce Lee bárkáján teljes csend honol, csak a vér és a zselatinná vált belső szervek csorognak a rozsdás padlón és csobbannak mélán a vízbe.

Halszem térden áll. Ledobta magáról a ponyvát, amelybe burkolózott; az egyik kezében egy öt centi átmérőjű, hosszúkás tárgyat tart, abból jön a berregés. A tárgy ceruza vastagságú csövekből áll, és egy miniatűr forgóágyúra hasonlít. Olyan gyorsan pörög, hogy az egyes csövecskéket alig lehet kivenni: kísértetiesen áttetsző, mintha Halszem keze csillogó ködben végződne. A csöveket csuklónyi vastag kábel köti össze a nagy fekete bőrönddel, ami kinyitva fekszik a mentőcsónak közepén. A bőröndben egy irányítópanel van színes monitorral, mely grafikonokon jelzi a fegyverrendszer állapotát: mennyi lőszer maradt, hogy viselkednek az alrendszerek. Hiro csak egy gyors pillantást vethet rá, aztán Bruce Lee bárkáján felrobban az összes lőszer, gránát és rakéta.

– Mondtam, hogy van egy remek Érvem – szólal meg Halszem, és lekapcsolja a pörgő fegyvert.

Hiro látja, hogy az irányítópanel alá névtáblát szereltek:

AZ ÉRV

1.0B7 verzió

Gatling típusú 3mm hiperszonikus golyószóró

Ng Security Industries, Inc.

TESZTVERZIÓ – BEVETÉSEN HASZNÁLNI TILOS

LAKOTT TERÜLETEN NE TESZTELJE

– ULTIMA RATIO REGUM –

– Kínáig vitt az a kurva visszarúgás – jegyzi meg Halszem elismerően.

– Ezt te csináltad? Mi volt ez? – kérdezi Eliot.

– Én. Meg az Érv. Apró fémdarabkákat lő ki, kibaszott gyorsan. Gyorsabbak, mint egy puskagolyó. Kimerült uránium.

A csövecskék már majdnem leálltak. Vagy két tucat lehet belőlük.

– Azt hittem, utálod a géppuskákat – mondja Hiro.

– Ezt a kurva csónakot még jobban utálom. Na gyerünk, szerezzünk valami működőképes járgányt. Amin van motor.

A lángok és az állandó robbanások miatt csak percekkel később veszik észre, hogy a hajón még többen életben vannak, és lőnek. Mikor Halszem rájön, újra meghúzza a ravaszt, a csövek áttetsző hengerré pörögnek, és megszólal a recsegő, sziszegő hang. Ahogy Halszem jobbra-balra húzza a fegyvert, hangsebességű fáradt urániumot spriccelve szerteszét, Bruce Lee egész hajója szikrázik és csillog, mintha egy militarista tündér nukleáris varázsport szórna rá.

Bruce Lee jachtjának a legénysége elköveti azt a hibát, hogy közelebb óvakodik körülnézni. Halszem egy pillanatra odafordul, mire a jacht kiugró tornya belecsusszan a vízbe.

A bárka nagyobb szerkezeti egységei kezdik megadni magukat. Iszonyatos pattanások, reccsenések közepette hasadnak szét a szitává lyuggatott óriás fémdarabok, és a felépítmény lassan ráomlik a hajótestre, mint egy elrontott szuflé. Halszem elengedi a ravaszt.

– Elég lesz, főnök – mondja Vic.

– Elolvadok! – visítja Halszem.

– Te barom, az a hajó még hasznunkra lehetett volna – mondja Eliot, és sértett képet vág, miközben magára rángatja a gatyáját.

– Nem akartam szétszedni, de ezek a kis szarok mindent átvisznek.

– Ez remek volt, Halszem – dünnyögi Hiro.

– Hát bocs, hogy megpróbáltam kimenteni magunkat. Na, szerezzünk egy csónakot, mielőtt minden szarrá ég.

A lefejezett jachthoz eveznek. Mire elérik, Bruce Lee bárkája – pontosabban az üres acélhéj, ami maradt belőle – oldalára dől és lángot okád magából, egy-egy kósza robbanással fűszerezve.

A jacht megmaradt része tele van nagyon apró lyukakkal, és üvegszáltörmeléktől csillog: milliónyi aprócska üvegpille hever szerteszét. A kapitányból és néhány matrózból készült ragut elnyelte a víz, amikor az Érv lebontotta a hidat. Nem maradt utánuk semmi, csak két hosszú, párhuzamos vörhenyes csík, ami a fedélzet pereménél véget ér. A hajókonyhában viszont még életben van egy megszeppent filippínó, aki nem igazán érti, mi történt.

A pusztítás az elektromos kábeleket sem kímélte. Eliot túr magának egy szerszámosládát, és tizenkét órán át forraszt és bütyköl, mire sikerül beindítania a motort. Hiro, akinek elektroműszerészi ismeretei igen kezdetlegesek, lótifutiként és idegesítő kibicként vesz részt a munkában.

– Hallottad, mit mondtak a kalózok, mielőtt Halszem leosztotta őket? – kérdezi munka közben.

– A pidzsinre gondolsz?

– Nem. A halandzsázásra a végén.

– Ja, az. Az valami helyi baromság.

– A Flottáról?

– Ja. Az egyik rákezdi, a többiek meg csatlakoznak. Biztos valami hülye divat.

– A Flottán ezt sokan csinálják?

– Aha. Mindenki máshonnan jött, tudod, tele vannak etnikumokkal. Tiszta bábeli zűrzavar. A halandzsával szerintem a többieket utánozzák.

A filippínó fiú közben vacsorát készít. Vic és Halszem letelepszik a fedélközben, esznek, kínai magazinokat lapozgatnak, csöcsös ázsiai csajok képeit nézegetik, és időnként rápillantanak egy tengerészeti térképre. Mikor Eliot újraéleszti az elektromos hálózatot, Hiro tölteni kezdi a számítógép akkuját.

Besötétedik, mire a jacht újra működőképes. Délnyugaton vibráló fényoszlop simogatja az alacsonyan úszó, kövér felhőket.

– Arra van a Flotta? – kérdezi Halszem. Eliot rögtönzött irányítókabinjában gyűltek össze.

– Aha – mondja Eliot. – Éjszaka kivilágítják, hogy a halászhajók visszataláljanak.

– Milyen messze lehet?

Eliot vállat von.

– Húsz mérföld.

– És a part?

– Fogalmam sincs. Bruce Lee valószínűleg tudta, de bébipapi lett belőle.

– Az igaz – bólint Halszem. – „Suhira” vagy „darabolósra” kellett volna állítanom.

– Száz mérföld távolságot szoktak tartani – szólal meg Hiro. – Hogy ne lehessen cseszegetni őket.

– Hogy állunk a benzinnel?

– Megnéztem a tankot, és nem állunk valami fényesen – mondja Eliot.

– Mi az, hogy nem állunk fényesen?

– Nehéz kint a tengeren szintet mérni, és azt se tudom, milyenek ezek a motorok. De ha tényleg nyolcvan mérföldre van a parttól, valószínűleg nem jutunk ki.

– Akkor irány a Flotta – mondja Halszem. – Odamegyünk, meggyőzünk valakit, hogy nagy szükségünk van benzinre, aztán irány a part.

Senki sem hiszi el, hogy ez menni fog. Legkevésbé Halszem.

– És ha már úgyis a Flottán vagyunk, a tankolás és a hazatérés között talán még jut idő erre-arra – folytatja Halszem. – Az élet kiszámíthatatlan.

– Ha valamit forgatsz a fejedben, miért nem bököd ki? – mondja Hiro.

– Na jó. Stratégiai ötperc. A túszcsere nem jött be. Kénytelenek vagyunk kiszabadítani.

– Kit?

– Y.T.-t.

– Benne vagyok – mondja Hiro –, de ha már úgyis szabadítunk, nekem is van egy jelöltem.

– Kicsoda?

– Juanita. Te is mondtad, hogy kedves lány.

– Ha a Flottán van, annyira nem lehet kedves – mondja Halszem.

– Azért szeretném kiszabadítani. Együtt vagyunk, nem? Egy bandába tartozunk.

– Bruce Lee-nek is vannak még ott emberei – szúrja közbe Eliot.

– Pontosítsunk: voltak.

– Csak arra akartam célozni, hogy egyesek idegesek lesznek.

– Szerintem nem idegesek lesznek, hanem összefossák magukat – mondja Halszem. – Most pedig, kapd magad, Eliot, és kormányozz. Tököm tele van ezzel a sok vízzel.

50

Raven egy pányvával fedett hajóra viszi Y.T.-t. Folyami csónak lehet, amit vietnami/amerikai/thai/kínai üzletté alakítottak, afféle bár/vendéglő/bordély/kaszinó-kombó. A pár nagy teremben rengeteg ember nyüzsög, és van egy csomó félreeső kis szoba, ahol ki tudja, mi történik.

A főteremben kellemes alvilági hangulat uralkodik. A füsttől Y.T. hörgőcskéi ijedt és bűzös csomókká facsarodnak. A háttérben tropára ment, özönvíz előtti hangszórók bömbölnek: színtiszta torzítás visszhangzik háromszáz decibelen a mázolt acélfalak között. Egy falra szerelt tévén külföldi rajzfilmek mennek, kétszínű megoldásban (fakó bíbor és citromzöld). Egy sovány és csapzott farkast végeznek ki benne hihetetlenül agresszív módszerekkel, amilyenekre még a Warner testvérek sem gondoltak. Snuff-rajzfilmnek hívják az ilyet. Hang vagy nincs, vagy elnyomja a hangszórókból ömlő csikorgás. Hátul pár sztriptíztáncos vonaglik.

Elképesztően sűrű a tömeg, lehetetlen ülőhelyre találni. De amikor Raven belép, a sarokban hirtelen felugrik és szétszóródik egy társaság, csak a cigijükért és poharukért iszkolnak vissza. Raven maga előtt tolja Y.T., mintha a kajak orrdísze lenne, az emberek pedig szétspriccelnek előttük.

Raven lehajol, benéz az asztal alá, megnézi egy szék alját – sose lehet tudni, hol találni bombát –, leteszi a széket a földre, betolja a sarokba a két acéllap találkozásához, és leül. Int Y.T.-nek, úgyhogy Y.T. is helyet foglal, háttal a tömegnek. Csak Raven arcát látja, ami a diszkógömbökről érkező fényben és a tévé kásás, zöld-bíbor vibrálásában fürdik, meg-megszakítva néhány villanással, mikor a farkas véletlenül lenyel egy hidrogénbombát vagy kap egy kis napalmot az arcába.

Ott terem egy pincér. Raven bömböl valamit Y.T.-nek. Y.T. nem hall egy szót se. Valószínűleg azt kérdezi, mit eszik.

– Sajtburgert! – üvölti vissza.

Raven felnevet és megrázza a fejét.

– Látsz teheneket?

– Akkor mindegy, csak ne halat – üvölti.

Raven valami taxihantára emlékeztető nyelven beszél a pincérrel.

– Tintahalat kértem – bőgi utána. – Az egy puhatestű.

Király. Raven, az utolsó gentleman.

Meghitten ordibálnak vagy egy órát. Főleg Raven viszi a szót, Y.T. csak figyel, mosolyog és bólogat. Remélhetőleg nem arról van szó, hogy Raven melyik brutális perverzióját szeretné kiélni.

Szinte biztosan nem erről van szó. Hanem politikáról. Szilánkokban eljut Y.T.-hez az aleutok története – egy-egy morzsa, mikor Raven épp nem tintahalat töm a szájába és a zene sem túl hangos.

– Az oroszok szétszopattak minket... a himlő elvitte a népesség kilencven százalékát... a fókavadászok rabszolgái voltunk... a Seward-ügy... a mocskos japánok negyvenkettőben elvitték apámat, egy lágerban élt egész... aztán atomot kaptunk az amcsiktól. Hihetetlen, nem? – A zene szelídebb lesz, váratlanul minden mondatot hallani lehet. – A japánok azt terjesztik, hogy ők az egyetlen nép, akik atomot kaptak. De minden atomhatalom talált valami őslakos csoportot, akiknek a területén bombát lehet tesztelni. Amerikában az aleutokat szívatták meg. Amchitka-sziget. Az apám – Raven elvigyorodik – kétszer kapott atomot: először Nagaszakinál, akkor megvakult, utána még egyszer, 1972-ben, amikor az amcsik tönkretették a szülőföldemet.

Hát ez király. Y.T. új barátja egy mutáns. Ez megmagyaráz pár dolgot.

– Én pár hónappal később születtem – folytatja Raven, tökéletes dramaturgiai érzékkel.

– Hogy kerültél össze az óitokkal?

– Elszakadtam a népemtől. Soldotnába költöztem és olajfúrótornyokon dolgoztam – mondja Raven, mintha egyértelmű lenne, hol van Soldotna. – Ott kezdtem inni, és kaptam ezt. – A tetkójára bök. – És ott tanultam meg szeretkezni: ez az egyetlen dolog, amit jobban csinálok, mint a szigonyozást.

Y.T. akaratlanul is felfigyel rá, hogy Raven számára a dugás és a szigonyozás két, egymással összehasonlítható tevékenység. De bármennyire is faragatlan a fickó, kétségkívül zavaróan izgató.

– Halászhajókon is dolgoztam, hogy legyen egy kis mellékesem. Mikor visszajöttünk a laposhal gyűjtéséből, sört raktunk a mentőoverall zsebeibe, beugrottunk a vízbe, aztán lebegtünk egész éjjel, és iszogattunk. Egyik este eszméletlenre ittam magam, és mikor felébredtem, már másnap volt. Vagy harmadnap, nem tudom. Ott lebegtem a Cook-öböl közepén, egyedül. A többiek ottfelejtettek.

Nem véletlenül, gondolja Y.T.

– Két napig lebegtem. Eléggé megszomjaztam. Végül a Kodiak-szigetre kerültem. Addigra már eléggé szarul voltam az alkoholmegvonás meg az éhezés miatt. Egy ortodox templomnál dobott partra a víz, megtaláltak, bevittek, rendbehoztak. És akkor jöttem rá, hogy a nyugati, amerikai életstílus majdnem elpusztított.

Na, itt jön a hegyi beszéd.

– Rájöttem, hogy az ember csak hittel élhet, egyszerűen. Semmi pia. Semmi tévé. Semmi fényűzés.

– És mi mit csinálunk itt?

Raven vállat von.

– Ez egy ronda hely, mint a régi törzshelyeim. De a Flottán nem lehet máshol rendes kaját kapni.

Egy pincér jön oda hozzájuk. A szeme kerek, a mozdulatai tétovák és merevek. Nem rendelést akar felvenni. Rossz hírt hoz.

– Uram, Önt keresik rádión. Elnézést kérek.

– Ki az? – néz fel Raven.

A pincér körbepislant, mintha nem merné nyilvánosan kimondani.

– Nagyon fontos – súgja.

Raven nagyot sóhajt, betöm a szájába egy darab halat, aztán feláll. Mielőtt Y.T. észbe kaphatna, kap egy puszit.

– Szívem, dolgom van. Várj meg itt, oké?

– Itt?

– Ne félj, nem mernek baszakodni veled – mondja Raven. Ez félig a pincérnek is szól.

51

A Flotta távolról furcsán vidámnak tűnik. Tucatnyi keresőfény és lézer villog az Enterprise fémtömegén, simogatja a felhőket, mint egy hollywoodi premieren. Közelebbről már nem annyira pofás. A hatalmas, fakó csónaktömeg sárgás fényködöt áraszt magából, ami elrontja a kontrasztot.

Két helyen is ég a Flotta. Nem tábortűz pattog, hanem magasra csapó, krákogó lángok okádják a fekete füstöt. Mint amikor kigyullad egy csomó benzin.

– Bandaháború – veti fel Eliot.

– Energiaforrás – tippel Hiro.

– Szórakozás – mondja Halszem. – Ezen a szaron nincs kábeltévé.

Mielőtt beóvakodnak a csónakok közé, Eliot kinyitja a benzintankot és beleereszti a szintmérőt. Utána nem szól semmit, de nem tűnik kifejezetten boldognak.

– Kapcsoljátok ki az összes lámpát – mondja, pedig még mérföldekre vannak. – Ne felejtsétek, hogy már így is több száz vagy több ezer éhes, felfegyverzett ember látott meg minket.

Vic máris elkezdi kiiktatni a lámpákat egy egyszerű háztartási kalapács segítségével. Halszem csak áll és hallgatja Eliotot; hirtelen tisztelettudóvá változott.

– Vegyétek le az összes narancssárga cuccot – folytatja Eliot –, hideg ide vagy oda. Mindjárt lefekszünk a fedélzetre, csak akkor mutatkozunk, ha muszáj, csak akkor beszélünk, ha muszáj. Vic, te maradsz középen és figyeld a reflektorokat. Ha ránk világít egy, lődd ki. Ez a zseblámpákra is vonatkozik. Hiro, te leszel a parti őrség. Menj körbe, figyeld, nem próbál-e valaki felkapaszkodni, és ha igen, vágd le a kezét. Figyelj a csáklyákra is. Halszem, ha bármilyen lebegő tárgy harminc méternél közelebb jön, süllyeszd el. Ha láttok olyan embereket, akiknek antenna áll ki a fejéből, először próbáljátok kinyírni őket, mert kapcsolatban állnak egymással.

– Antenna áll ki a fejükből? – néz Hiro.

– Aha. Moszkitószerűségek – feleli Eliot.

– Kik azok?

– Honnan a faszból tudjam? Csak párat láttam, távolról. Na, szóval, én egyenesen a centrum felé kormányzóm a hajót, és ha elég közel vagyunk, jobbra fordulok. Az óramutató járásával ellentétesen megkerüljük a Flottát és keresünk valakit, akitől vehetünk üzemanyagot. Ha valami bazmeg van és felkerülünk a csónakokra, akkor megpróbálunk együtt maradni és szerzünk egy bennszülött vezetőt, mert anélkül csúnya dolgok történhetnek.

– Miféle dolgok? – érdeklődik Halszem.

– Mondjuk belegabalyodunk egy kirohadt, nyálkás hálóba két hajó között, amik összevissza dülöngélnek, és alattunk csak jeges víz van, tele pestist terjesztő patkányokkal, veszélyes hulladékkal és gyilkos bálnákkal. Van más kérdés?

– Van – mondja Halszem. – Hazamehetek?

Remek. Ha Halszem beszarhat, Hiro is.

– Ne felejtsétek, mi történt a Bruce Lee nevű kalózzal – mondja Eliot. – Hatalma volt, csomó fegyvere. Egyik nap elhajózott egy mentőcsónak mellett, hogy szerezzen egy kis husit, és mire észbekapott, már lekvár volt. Nagyon sokan szeretnének ezért megfizetni.

– Nincs itt valami rendőrség, vagy ilyesmi? – szólal meg Vic. – Mintha hallottam volna róla.

Ez azt jelenti, hogy látott egy csomó flottás akciófilmet.

– Az Enterprise afféle istencsapása üzemmódban működik – magyarázza Eliot. – A kifutópálya mentén van pár hatalmas golyószóró, olyasmik, mint az Érv, csak nagyobb lőszerrel. Eredetileg Exocet rakétákat lehetett hatástalanítani velük. Akkorát ütnek, mint egy meteorit. Ha valami gebasz van, odacsördítenek egyet, és mindenki kussol. De egy kis öldöklés senkinek sem tűnik fel. A rivális kalózbandák rakétapárbaja már más.

Hirtelen olyan erős reflektorfény kapja el őket, hogy el kell fordítaniuk az arcukat.

Aztán újra sötét van, és Vic puskájának dörrenése visszhangzik a víz fölött.

– Szép lövés, Vic – mondja Halszem.

– Ez valami dílerhajó – közvetít Vic a titokzatos keresőből. – Öten vannak. Felénk jönnek. – Újra tüzel. – Helyesbítek. Négyen vannak. – Bumm. – Helyesbítek, nem jönnek felénk. – Bumm. Tűzlabda bomlik ki az óceán felett. – Helyesbítek. Nincs hajó.

Halszem egyenesen a térdét csapkodja.

– Ezt veszed a CIC-nek, Hiro?

– Nem. Úgyse raknák ki.

– Á. – Halszem megdöbben, mintha ezen múlna valami.

– Ez csak az első hullám – mondja Eliot. – Jól menő kalózok, akik könnyű prédát keresnek. Sok a vesztenivalójuk, úgyhogy könnyen befosnak.

– Van ott még valami – jegyzi meg Vic. – De visszafordult.

Hiróék jachtjának brummogását kisebb motorok vonyítása nyomja el.

– Második hullám – jelenti be Eliot. – Lelkes kezdők. Ezek sokkal fürgébbek, úgyhogy legyetek résen.

– Ezen az izén van milliméteres hullámhosszú radar – mondja Halszem, miközben az arca az Érv képernyőjének a derengésében fürdik. – Olyan tisztán látom a sok barmot, mintha nappal lenne.

Vic megereszt néhány lövést, aztán tárat cserél.

Elhúz mellettük egy Zodiac típusú motoros gumicsónak, és megvilágítja őket egy gyenge reflektorral. Halszem küld pár sorozatot az Érvből, gőzfelhőket eregetve a hűs éjszakába, de nem talál.

– Spórolj a lőszerrel – szól oda Eliot. – Uzival is csak akkor tudnak lőni, ha lelassítanak. Eltalálni úgyse fogod őket.

A túloldalon elhúz egy másik Zodiac, valamivel közelebb. Vic és Halszem vár. Hallatszik, hogy a csónakok visszafordulnak.

– Egymáshoz úsztak – közvetít Vic. – Van még kettő. Összesen négy. Beszélgetnek.

– Kikémlelték, mi a helyzet – magyarázza Eliot –, és most kitalálják a stratégiát. A következő élesben megy.

A következő pillanatban két hatalmas robbanás rázza meg a jacht végét, ahol Eliot áll. Hiro megfordul. Látja, hogy valaki összeesik, de nem Eliot az. A kapitány valamivel odébb kuporog, kezében a laposhal-ölővel.

Hiro odarohan a halott búvárhoz, és megnézi a derengő holdfényben. A fickó anyaszült meztelen, és valami vastag, fekete álcafesték borítja. Az övében kés van, a kezében meg a kötél, amin felhúzódzkodott. A kötelet egy csáklyával akasztotta rá a jachtra.

– Hamarabb jött a harmadik hullám – mondja Eliot kissé remegő hangon. Mégse annyira kemény, mint mutatta. – Hiro, még három töltényem van, és az utolsót te kapod, ha még egy ilyen feljut.

– Bocsi – feleli Hiro. Előhúzza a vakizasit. Jobb lenne, ha a másik kezében a kilencest vihetné, de kell egy szabad kéz a támaszkodáshoz. Gyorsan körbemegy a fedélzet szélén, csáklyákat keres, és talál is egyet, a korlát rúdjába akasztva. Feszes kötél lóg róla a vízbe.

Helyesbítés: egy feszes kötél, amit nem visz a kard. És annyira feszes, hogy le se lehet akasztani.

Miközben Hiro ott guggol és a kampóval szórakozik, olajos kéz nyúlik ki a vízből, és elkapja a csuklóját. Aztán megjelenik egy másik kéz, és rámarkol a vakizasira.

Hiro kiszabadítja a pengét – érzi, hogy mélyre vág –, aztán odadöf az alkarok által kijelölt hegyesszög csúcsába. Ebben a pillanatban valaki ráharap az ágyékára – de Hiro ágyéka védve van (motorosruha), úgyhogy a cápaember csak egy nagy adag kevlaron csámcsoghat. Aztán enyhül a szorítás, és a test visszacsúszik a tengerbe. Hiro leszedi a csáklyát.

Vic háromszor tüzel gyors egymásutánban. Tűzgolyó lobban és egy pillanatra harminc méteres körzetben minden láthatóvá válik. Olyan érzés, mintha az ember éjszaka felkapcsolná a villanyt a konyhában, és kiderülne, hogy minden patkányoktól nyüzsög. Legalább tucatnyi vízi jármű gyűlt köréjük.

– Molotov van náluk – jegyzi meg Vic.

A csónakokról is látják őket. Jelzőrakéták röppennek fel. Hiro legalább három helyen pillant meg torkolattüzet. Halszem rövid kis sorozatokat ereszt meg az Érvből és újabb tűzlabdát csihol, ezúttal távolabb.

Legalább öt másodperc telt el, amióta Hiro utoljára megmozdult, úgyhogy körbenéz, van-e a környéken csáklya, majd folytatja útját a jacht pereménél. Eddig minden rendben. A két olajos gorilla egy csapatba tartozott.

A Molotov-koktél méltóságteljes ívben csapódik be a jacht jobboldalán, ahol nem sok kárt tesz. Ha a hajó belsejébe kerül, rosszabb lett volna. Halszem telespricceli az Érvvel azt a részt, ahonnan érkezett, de most, hogy a fél jacht lángokban áll, a kalózok egyre intenzívebben viszonozzák a tüzet. Hiro kicsiny vérpatakokra figyel fel arrafelé, ahol Vic bevackolta magát.

Baloldalt hosszú, keskeny tárgy siklik elő, amiből egy felsőtest áll ki. A felsőtest gazdájának vállig érő haja van és egy kétméteres gerelyt tart a kezében. Mikor Hiro odanéz, épp eldobja.

A szigony hangtalanul repül a víz felett, a faragott üveghegy szikrázva szórja a fényt; úgy néz ki, mint egy meteor. A hátán találja el Halszemet, könnyedén átsiklik az öltöny alatti golyóálló mellényen, és kikandikál a túloldalon. Az ütéstől Halszem, a levegőbe emelkedik, leszédül a jachtról és arccal a vízbe borul, de akkor már halott.

Üzenet az agynak: Raven fegyverei nem látszanak a radaron.

Hiro visszanéz a kajak felé, de Raven eltűnt. Két olajos gorilla mászik fel a fedélzetre két-három méterrel odébb, de egy pillanatra elvakítják őket a lángok. Hiro előveszi a kilencest és addig húzza a ravaszt, míg a két figura eltűnik a fedélzetről. Nem tudja, hány tölténye maradt.

Sziszegő hang hallatszik és elhalványulnak a lángok. Eliot megtalálta a tűzfészket a poroltóval.

A jacht meglódul, Hiro pedig hasraesik. Valami beléjük jött. Dübögés hallatszik, léptek kopognak a fedélzeten. Hiro eldobja a vakizasit, előhúzza a katanát, és már pördül is, beakasztja a hosszú pengét valakinek az ágyékába. Közben egy nagy kést húznak végig a hátán, de nem üti át az anyagot, és alig okoz fájdalmat. A katana kicsusszan, ami mázli, mert simán beszorulhatott volna. Hiro megfordul, ösztönösen hárít, felemeli a katanát és lecsap a késes koponyájára. Ezúttal vigyáz a mozdulatra, a halálos csapás után rögtön visszahúzza a pengét. Közben kétoldalt megjelenik egy-egy újabb olajos gorilla. Hiro oldalra lendít és az egyiket lefejezi, aztán megfordul. A másik egy szöges bunkóval tántorog felé, de Hiróval ellentétben nem figyel az egyensúlyára. Hiro odacsoszog elé és felnyársalja a kartanával.

Mindezt még egy olajos gorilla figyeli döbbenten hátulról, a tat felől. Hiro lelövi.

Két további gorilla magától ugrik a vízbe.

A jacht ócska hálók szövevényében vergődik, amelyeket pont az ilyen balekoknak feszítettek ki. A motor még jár, de a propeller mozdulatlan. Valami biztos rátekeredett a tengelyre.

Ravennek nyoma sincs. Lehet, hogy csak Halszemre szerződtették, vagy nem volt kedve bemenni a hálók közé. Vagy azt hitte, az Érv hatástalanítása után a gorillák már elintézik.

Eliot nincs a kormánynál. Se a hajón. Hiába kiabál Hiro, nem érkezik válasz. Még a vízből sem hallatszik semmi. Legutóbb Eliot a korláton hajolt át a poroltóval, hogy eloltsa a tüzet. Biztos a tengerbe esett, amikor megrekedt a hajó.

Sokkal közelebb vannak az Enterprise-hoz, mint sejtették. A harc alatt jó nagy távot tettek meg, Hirót most már körbeveszi a Flotta. A hálóba akadt kalóz-Zodiacok égő romjai vibráló fénybe borítják a környéket.

Nem lenne bölcs dolog a jachtot újra kivinni a tengerre. Túl nagy arrafelé az élet. Hiro előremegy; az Érv bőröndje nyitva hever a fedélzeten. A színes monitoron üzenet villog: Sajnos végzetes kivétel történt. Kérjük, indítsa újra a rendszert.

Aztán eltűnik a képernyő és fehér kavargás marad a helyén.

Vicet géppuskasorozat találta el, és szintén halott. Fél tucat csónak rostokol még a pókhálóban, mindegyik csupa drága jacht. Volt. Leszereltek róluk mindent, ami mozdítható, csak az üres váz maradt. Egy közeli bóján kézzel festett tábla imbolyog, amire a „benzin” szót írták több nyelven.

A kalózok kint tétováznak. Nem akarnak bejönni a pókhálóba, az a fekete olajos gorillák területe, de ők majdnem mind meghaltak.

Ennél rosszabb már akkor se lehet, ha Hiro felmegy a Flottára. Vagy igen?

A jachtnak van egy saját kis felfújható Zodiacja. Hiro leengedi a vízre.

– Én is megyek – szólal meg egy hang.

Hiro feltartott pisztollyal megpördül, és szembetalálja magát a filippínó kuktával. A fiú pislog; kissé meglepődött, de nem kifejezetten fél. Végül is egész eddig kalózokkal élt. A jachton heverő hullák se igazán érdeklik.

– Leszek a vezetőd – mondja. – Ba la zin ka nu pa ra ta...

52

Y.T. olyan sokat vár, hogy odakint már tuti hajnalodik. De legfeljebb két óra telhetett el. Tulajdonképpen mindegy. Semmi sem változik: szól a zene, a rajzfilm véget ér, de újraindul, férfiak jönnek be, isznak és próbálják lopva bámulni őt. Akár ide is lehetne láncolva az asztalhoz, úgyse talál haza soha. Úgyhogy vár.

Egyszer csak ott áll előtte Raven. Másféle ruhában van – valami állatbőrben –, és csatakos a víztől. Az arca vörös, kicsípte a tenger és a hideg.

– Na, dolgoztál?

– Valamennyit. Eleget.

– Hogyhogy?

– Utálom, ha elhívnak egy randiról ilyen faszságok miatt – feleli Raven. – A lényeget megcsináltam, a többit intézzék el a gnómok.

– Hát, én remekül szórakoztam itt.

– Bocs, bébi. Menjünk innen – mondja Raven azon a feszült, sokat sejtető hangon, amit a férfiak akkor használnak, ha merevedésük van.

– Menjünk a Magba – szólal meg, mikor kiérnek a fedélzet hűvösére.

– Az mi?

– Minden. Ott laknak, akik ezt az egészet irányítják. Ezek itt – körbeint – be se mehetnek oda. De én igen. Meg akarod nézni?

– Persze, miért ne – feleli Y.T., és utálja magát, hogy ennyire lökött. De mit mondhatna?

Pallók hosszú során mennek végig a holdfényben, a Flotta közepén trónoló nagy hajó felé. Itt már akár deszkázni is lehetne, bár elég profinak kell lenni.

– Miért vagy más, mint a többiek? – kérdezi Y.T. Valahogy kiszalad belőle, nem is igazán gondolja át. De jó kérdésnek tűnik.

Raven felnevet.

– Aleut vagyok. Sokban különbözöm másoktól...

– Nem úgy értem. Az agyad máshogyan működik – mondja Y.T. – Nem gárgyultál meg. Érted, miről beszélek? Egész egyszer sem halandzsáztál.

– Van egy trükkünk a kajakkal. Olyasmi, mint a szörfölés – mondja Raven.

– Tényleg? Én is szörfölök, a sztrádán – jegyzi meg Y.T.

– Mi nem poénból csináljuk – néz rá Raven. – A kultúránk része. A hullámokon szörfölünk egyik szigetről a másikra.

– Mi is – mondja Y.T. – Csak mi egyik franchise-ról a másikra, és kocsikon.

– A világ tele van nálad hatalmasabb erőkkel. De ha tudod, hogy kell kihasználni őket, messzire eljuthatsz – mondja Raven.

– Pontosan. Értem.

– Ezt csinálom az ortókkal is. A vallásuk egy részével egyetértek. Nem mindennel. De nagy az erejük. Sok az emberük, pénzük és hajójuk.

– Te pedig kihasználod őket.

– Aha.

– Remek, nálam is hasonló a helyzet. De mi a célod?

Épp egy széles fedélzeten vágnak át. Raven hirtelen Y.T. mögé kerül és magához húzza. Y.T.-nek csak a lábujjhegye érinti a földet. Hideg orr érinti a halántékát, forró lehelet csap a fülébe. Csiklandós borzongás fut végig rajta, egész a lábujjáig.

– Rövid távú vagy hosszú távú cél? – susogja Raven.

– Ööö... hosszú távú.

– Régebben azt terveztem, atomot küldök Amerikára.

– Hát, az elég radikál.

– Talán. Attól függ, milyen hangulatban vagyok. Ettől eltekintve nincsenek hosszú távú terveim. – Valahányszor suttogni kezd, a lehelete csiklandozza Y.T. fülét.

– És középtávon?

– Pár órán belül a Flotta felbomlik – mondja Raven. – Kaliforniába megyünk. Valami rendes helyet keresünk, ahol lakhatunk. Lehet, hogy megpróbálnak majd megállítani minket. Az én feladatom, hogy az emberek épségben a partra jussanak. Mondhatjuk azt is, hogy háborúba megyek.

– De kár – motyogja Y.T.

– Ilyenkor nehéz másra gondolni azon kívül, hogy mi lesz itt és most.

– Aha, tudom.

– Kivettem egy jó kis szobát az utolsó éjszakára. Tiszta az ágynemű.

Nem sokáig, gondolja Y.T.

Úgy képzelte, Raven ajka hideg lesz és merev, mint egy hal. De meglepően forró. A teste minden része forró, mintha fűtené valami a sarkköri hideg ellen.

Harminc másodperccel a csók kezdete után Raven lehajol, Y.T. dereka köré fonja combnyi vastag karját, és felkapja őt a levegőbe.

Y.T. félt, hogy valami szörnyű helyre mennek, de Raven kibérelt egy egész konténert a Magban, egy teherhajón. Olyan, mint egy luxushotel.

Y.T. azon töpreng, mit csináljon a lábával, ami haszontalanul lóg. Nem akarja Raven dereka köré fonni, arra még nem jött el az idő. Aztán érzi, hogy a lábai széttárulnak: Raven combja legalább olyan vastag, mint a dereka. Az egyik lábát feltette a székre és Y.T. lábai közé erőltette; Y.T. most a férfi térdén lovagol, miközben a hatalmas kar ritmikusan megszorítja és elengedi. Y.T. tehetetlenül hintázik előre-hátra, és a teljes súlya az ágyékára esik. Valami nagy izom csúszik be alá, a kvadricepsz felső része, ami a csípőcsontra tapad. Y.T. olyan szorosan nyomódik neki, hogy érzi a varrást a nadrágon, a fémpénzeket a zsebben. Raven megmarkolja a fenekét, ami akkora a tenyerében, mint két sárgabarack, az ujjai pedig körbeérnek egész a vágatig. Y.T. előrelendül, hogy elkerülje, de ettől csak még szorosabban bújik oda Ravenhez, az arca rácsúszik a férfi széles, sima, szőrtelen és izzadt nyakára. Akaratlanul is sikkant egyet, ami nyögéssé szelídül. Tudja, hogy megfogták. Mert ő sose csap zajt szex közben, de most nem tudta visszatartani.

Mikor ezt tisztázta magában, már türelmetlenül várja a végkifejletet. De nehezen tud beavatkozni, mert a teste középső része csak akkor mozdul meg, ha Raven megmozdítja. Raven pedig csak akkor fogja megmozdítani, ha ráveszik. Úgyhogy Y.T. kezelésbe veszi a fülét. Ez általában bejön.

A férfi próbál elhúzódni. Raven, amint menekül valami elől. Vicces. A sok mágneses csáklyázás miatt Y.T.-nek olyan erős a karja, mint egy férfié, úgyhogy satuba fogja Raven fejét, és a nyelve hegyével körözni kezd a külső fülében.

Raven egy percig bénultan áll, laposan szedi a levegőt, miközben Y.T. eltökélten halad befelé, és mikor a fülcsatornába löki a nyelvét, a fickó összerázkódik és felnyög, mintha megszigonyozták volna. Felemeli Y.T.-t és elrúgja a széket, ami nekicsapódik a konténer túlsó falának és ripityára törik. Y.T. annyit érez, hogy lezuhan a futonra, és egy pillanatig azt hiszi, péppé fog lapulni, de Raven kiteszi a karját, és csak az alteste csapódik teljes erőből Y.T.-nek, akinek ettől kéjesen bizsereg a háta és a combja. Vádlija és lábikrája feszes, mintha felpumpálták volna, képtelen ellazítani őket. Raven felemelkedik a könyökére, és belenyal Y.T. szájába, miközben szabad kezével kikapcsolja a deszkás overallt, és derékig lerántja a cipzárt. A szétbomló ruha V alakú bőrdarabot fed fel. Raven két kézzel megfogja az overallt és lehántja Y.T. derekáig, aztán gombóccá tekeri az anyagot és beteszi a lány csípője alá. Miközben visszaereszkedik, és a deszkázassál edzett combizmok pattanásig feszülnek, a tenyere újra Y.T. fenekére csúszik. Y.T. úgy érzi, mintha egy beolajozott serpenyőben ülne, az egész teste felforrósodik.

Na, most kéne emlékezni valamire.

Valamit meg kéne csinálnia. Valami fontos dolgot. Valami unalmas, kellemetlen dolgot, ami higgadtan átgondolva pofonegyszerűnek tűnik, de ilyen pillanatokban hajlamos kimenni az ember fejéből.

A védekezéshez van valami köze. Talán. De Y.T. annyira felizgult, hogy kezdi elveszteni az eszét. Úgyhogy addig vonaglik és rúgkapál, míg az overall és a bugyi lecsúszik a bokájáig.

Raven nagyjából három másodperc alatt levetkőzik. Ledobja a trikóját, aztán kigombolja a gályáját és aztán elrúgja a sarokba. A bőre sima, mint egy tengeri emlősé, de forró, nem iszamós. A farka nem látszik, de Y.T. nem is akarja látni, minek az, nem igaz?

Hallatlan dolog történik: Y.T. abban a pillanatban elélvez, mikor Raven beléhatol. Mintha villám csapna az ágyékába, és szaladna végig feszülő lábán, gerincén, bele a mellbimbójába. Magába szívja a levegőt, míg a bordái átderengenek a bőrén, és sikoltva kitör belőle a megkönnyebbülés. Raven valószínűleg megsüketül, de kit érdekel.

Y.T. elernyed. Raven is. Biztos ő is elment. Ami nem gond. Késő van, szegény srác pedig annyira kanos volt a tengeri kaland után. Később majd megtanulja kontrollálni magát.

Y.T. elégedetten sütkérezik a forróságban. Napok óta fázott. A lábfeje még mindig fázik, mert azt nem takarja be Raven, de ettől a teste többi része csak még jobban örül.

Raven is elégedettnek tűnik. Ami nem rá vall. Teljesen ellazult. A pasik nagy része ilyenkor már a csatornákat váltogatná. De Raven nem. Ő szívesen fekszik itt órákig, és vidáman szuszog. Már el is aludt. Mint egy nő.

Y.T. is elbóbiskol. Heverészik, töpreng.

Egész jó kis hely ez. Mint egy középkategóriás hotel a Völgyben. Sose gondolta volna, hogy ilyen is van a Flottán. De itt is vannak gazdagok és szegények, mint mindenhol.

Mikor a pallókon jöttek a Mag felé, az egyik központi hajótól nem messze fegyveres őrrel találkoztak. Ravent látva félreállt, Raven pedig maga után húzta Y.T.-t. Az őr gyanakodva nézte, de nem mondott semmit.

Onnantól egész kellemes lett a környezet. A gyalogjáró kiszélesedett, mint egy strandon, és nem nyüzsögtek rajta gigantikus ruhakötegeket cipelő kínai nénikék. A szarszag is enyhült.

Egy lépcsőn felcsattogtak a Mag első hajójára, aztán egy keskeny vashídon átmentek egy másikra. Raven úgy törtetett előre, mintha már ezredszer járna itt. Végül megérkeztek erre a konténerhajóra, ami úgy nézett ki, mint egy elcseszett hotel: fehér kesztyűs boyok, öltönyös fickók, recepció, minden, ami kell. Hajónak éppenséggel hajó volt – acélfalak mindenhol –, de akkor is fura. Még egy helikopter-leszállóhely is akadt elöl az öltönyösöknek. A parkoló kopteren Y.T. egy eddig ismeretlen logót látott: Rife Alkalmazott Kutatások Intézete. RAKI. Ezek küldték azt a borítékot a VÜKOP-központba. Kezd összeállni a kép. A fedesek, L. Bob Rife, Wayne Tiszteletes Gyöngykapui, a Flotta: ugyanaz a bagázs.

– Kik ezek az emberek? – kérdezte Raventől, mikor először meglátta a logót. De az aleut leintette.

Később, mikor a szoba felé poroszkáltak, újra megkérdezte, Raven pedig válaszolt. Ezek a fickók L. Bob Rife-nak dolgoznak. Programozók, mérnökök, kommunikációs szakemberek. Rife fontos ember. Sok energiát igényel egy monopólium irányítása.

– Itt van Rife? – kérdezte Y.T., de csak hogy hülyének tettesse magát. Addigra már rájött.

– Csss – felelte Raven.

Ez komoly kis intel. Hirónak tetszene, ha sikerülne elérni őt. Ami pedig pofonegyszerű. Egy sor Metaverzum-terminál van itt lent, hogy az átutazó öltönyösök elérhessék a civilizációt. Y.T.-nek csak annyit kell tennie, hogy odaoson az egyikhez anélkül, hogy felébresztené Ravent. Ez sajnos nem triviális feladat. Kár, hogy nem tudja elaltatni valami szerrel, mint a flottás filmekben szokás.

És ekkor jut végre az eszébe. Úgy bugyog elő a tudatalattijából, mint egy váratlan rémálom. Mint mikor az ember elmegy otthonról, és félórával később jön rá, hogy a tűzhelyen felejtette a teát. Hűvös, nyirkos felismerés, amibe már csak beletörődni lehet.

Most már világos, mi volt az az idegesítő kis gondolat közvetlenül a dugás előtt.

Nem a védekezés. Nem a higiénia.

Hanem a dentata. Az utolsó önvédelmi eszköz. Enzo bácsi dögcéduláján kívül ez az egyetlen, amit nem szedtek el Y.T.-től az ortók. Nem szedték el, mert a testüregmotozás nem az ő stílusuk.

És mivel nem szedték el, a behatolás pillanatában apró tű csusszant a Raven péniszén levő, vértől duzzadó elülső érbe, és észrevétlenül a vérébe spriccelt egy rendkívül erős, narkotikum- és depresszánskoktélt.

Ravent ott szigonyozták meg, ahol a legkevésbé várta. Most legalább négy óráig fekszik majd eszméletlenül.

Ha pedig felébred, dühös lesz. Nem is kicsit.

53

Hiro visszagondol Eliot jótanácsára: ne merészkedj a Flottára bennszülött vezető nélkül. Ez a srác biztosan egy menekült, akit Bruce Lee valamelyik filippínó negyedből vitt magával.

A srác neve Transubstanciacion. Röviden Tranny. Hiró-nak utasítania sem kell, magától bemászik a Zodiacba.

– Egy pill – mondja Hiro. – Előbb pakolunk.

Felkapcsol egy zseblámpát – ennyi kockázatot vállal –, aztán végigmegy a jachton és összeszed pár értékesebb tárgyat: néhány üveg (talán) tiszta vizet, élelmet, lőszert. Elviszi az egyik csáklyát is, de előbb szépen összetekeri a kötelet. Jól jöhet még a Flottán.

Még egy kellemetlen feladat van hátra, amit nem véletlenül halogatott.

Hiro sok olyan helyen lakott, ahol rágcsálók voltak. Mindig csapdákat állított nekik. De sohasem volt szerencséje azokkal a vacakokkal. Éjszakánként rendszeresen arra ébredt, hogy valami nagyot csattan, de utána nem csönd következett, hanem szánalmas nyivákolás és vergődés: a pórul járt rágcsáló vissza akart vonulni a rejtekhelyére, miközben testének valamelyik része, többnyire a feje, már bennragadt a csapdában. Ha hajnali háromkor kikászálódsz az ágyból, és a konyhapulton egy félhalott egeret találsz, ami véres agyszövet csíkját húzza maga után, nehéz visszaaludni. Ezért Hiro attól kezdve mérget használt.

Némileg hasonló az eset a súlyos sebesültekkel. Az utolsó búvár, akit Hiro lelőtt, a tatnál fetreng és közben halandzsázik.

Hiro soha semmit sem kívánt annyira, mint most beszállni a Zodiacba és elhúzni innen. Tudja, hogy csak úgy tud segíteni, csak úgy tud véget vetni a fickó szenvedéseinek, ha odamegy hozzá és rávilágít a zseblámpával, és akkor olyasmit fog látni, amit nem tud majd elfelejteni soha.

De meg kell tennie. Nyel kettőt, mert máris kezd csomóvá szorulni a torka, aztán követi a zseblámpa fénypászmáját a tatig.

Sokkal rosszabb, mint gondolta.

A fickót valahol az orrnyergénél kapta el a golyó, lentről. Attól a ponttól felfelé nagyjából minden szétment. Hiro belelát az agy alsó részébe.

Valami kilóg a fejéből. Hiro arra gondol, hogy egy koponyadarab. De ahhoz túl sima és szabályos.

Miután túljutott az első hányingeren, már képes hosszabb ideig odanézni. Sokat segít a tudat, hogy a fickó már nem tud magáról. Az agyának a fele hiányzik. Még mindig beszél – a koponyaroncsolás miatt sípol és hörög, mint egy elromlott orgona –, de ez csak vegetatív reakció, a hangszálak rángatózása.

A fejéből egy harminc centis antenna áll ki. Fekete gumi borítja, mint az adóvevők antennáját, és a füle mögött kapcsolódik a fejéhez. Ezekről beszélt Eliot.

Hiro odanyúl. Még hasznára lehet egy fejszett: L. Bob Rife biztos ezzel adja ki a parancsait.

Nem akar lejönni. Hiro rángatásától a fejcsonk elmozdul, de az antenna rajta marad. Hiro akkor jön rá, hogy ez nem fejszett. Az antennát beépítették a koponyába.

Radarra kapcsolja a metaszemüveget, és ránéz a szétlőtt fejű búvárra.

Az antennát rövid csavarokkal rögzítették a koponya alsó részéhez. Az antenna tövében mikrochipek vannak, de hogy mire jók, azt Hiro nem tudja megállapítani. Ma már egy szuperszámítógép is ráfér egyetlen chipre, ezért a több chip egy helyen már komoly cucc.

Az antenna tövéből hajszálvékony drót indul ki és áthalad a koponyán. Behatol az agytörzsbe, aztán egyre jobban szétbomlik láthatatlan szálakra, amelyek az agyszövetben kígyóznak. Kígyó a fatörzsön.

Most már érthető, miért ömlik a Flotta-blabla a fickóból, miközben hiányzik az agya. Úgy tűnik, L. Bob Rife-nak sikerült elektromos kapcsolatot kiépítenie azzal az agyterülettel, ahol Asera lapul. A szavak nem a fickóból érkeznek. Hanem a pünkösdista rádióadóból.

Az Érv a fedélzeten hever, a monitorján kék statikus zörej sistereg. Hiro megkeresi a főkapcsolót és elcsendesíti. Ilyen komoly gépeknek elvileg önmagukat kell kikapcsolniuk, miután udvariasan engedélyt kértek rá. Kézzel kikapcsolni őket olyan, mintha egy embert gerinctöréssel altatnál el. De ha a rendszer hóhalállal végzi és kikapcsolni sem tudja magát, ilyen primitív módszerekhez kell folyamodni. Hiro visszacsomagolja az ágyút és becsukja a bőröndöt.

Nem is olyan nehéz, vagy csak Hiróban buzog az adrenalin. Aztán rájön, miért lett a csomag sokkal könnyebb: a súly nagy részét a lőszer tette ki, Halszem pedig elég sokat elhasznált. Hiro odavonszolja a bőröndöt a tathoz, ügyelve, hogy a radiátor a vízben maradjon, aztán óvatosan átdobja a Zodiacba.

Bemászik Tranny mellé, és matatni kezd a motorral.

– Motor nem – mondja Tranny. – Beszorul.

Igaza van. A propeller azonnal megpusztulna a hálótól. Tranny megmutatja, hogyan kell berakni az evezőket a villába.

Hiro evez egy ideig. Kiérnek egy tiszta területre, mely cikkcakkban halad befelé, mint a sarki jégtömbök közti átjárók.

– Motor oké – mondja Tranny.

Hiro bedönti a motort a vízbe. Tranny pumpál egy kis benzint, és berántja a motort. Elsőre beindul: Bruce Lee rendet tartott.

Amint Hiro navigálni kezd a nyílt terepen, először attól fél, hogy ez csak valami kisebb, elzárt öböl lesz. De csak az árnyékok csapták be: a sarkon túl a csatorna ugyanolyan messzire nyújtózik tovább. Olyan, mint valami körút. Utcák és kisebb sikátorok nyílnak belőle a gettók felé. Messzelátón látszik, hogy minden bejáratot őriznek. A körgyűrűn szabadon lehet flangálni, de a lakókörzetükre jobban figyelnek az emberek.

A legnagyobb pech, ami itt érhet valakit, ha a háztömbje leszakad a Flotta többi részéről. Ezért annyira sűrű és kusza az egész. Mindenki retteg, hogy a környékbeliek összefognak, levágják és otthagyják a Csendes-óceán közepén. Úgyhogy újabb és újabb rögzítési trükköket találnak ki, kábeleket húznak a szomszéd alá, mögé és köré, távoli részekre csatlakoznak rá, vagy, ha lehet, a Mag egyik hajójára.

Az őröknél természetesen fegyver van. Legnépszerűbbek a kínai AK-47-es kópiák. A radaron elég feltűnőek. A kínai kormány elképzelhetetlenül sokat gyártott belőlük, amikor még azzal a gondolattal játszadoztak, hogy lerohanják a szovjeteket.

A legtöbb őr standard zsoldosnak tűnik a harmadik világból. De az egyik körzetnél Hiro olyan őrt pillant meg, akinek vékony antenna mered elő a fejéből.

Pár perccel később a körgyűrűt széles vízi út keresztezi, ami egyenesen a Flotta szívébe visz, a nagy hajókhoz. A Mag legközelebbi pontja egy japán konténerhajó: alacsony, lapos uszály, acélkonténerekkel telerakva. Kötéllétrák és falépcsők labirintusa veszi körül a konténereket. Többnek az ablakában ég a villany.

– Lakások – viccelődik Tranny, amikor ő is odanéz. Aztán megrázza a fejét és összedörzsöli a hüvelyk- és mutatóujját. Szóval ez valami burzsuj környék.

A kellemes csónakázás gyors véget ér, mert fürge szkiffek bukkannak ki egy sötét és füstös mellékútról.

– Vietnamiak – mondja Tranny. Megfogja Hiro kezét, és gyengéden, de határozottan lefejti a kormányrúdról. Hiro megnézi a vendégeket a radaron. Kettőnél kis AK-47-es van, a többinél kés és pisztoly. Úgy tűnik, test-test elleni vitára számítanak. A csónakban nyilván csak a lótifuti gorillák jönnek. A tekintélyesebb bandatagok a körzet szélén állnak, és cigarettázva figyelik az eseményeket. Kettőjükön antenna van.

Tranny tolatni kezd, befordul egy gyérebb részre, mely lazán összekötött dhaukból áll, és egy ideig sötétben manőverezik. Időnként Hiro fejére teszi a kezét, és gyengéden lenyomja, hogy ne kapja el egy kifeszített kötél.

Mikor kibukkannak a dhauk labirintusából, a vietnami bandának se híre, se hamva. Ha ez fényes nappal történt volna, az Érv gőzoszlopa miatt a gengsztereket nehéz lett volna lerázni. Tranny végigmegy egy szélesebb utcán, aztán befordul egy csapat halászhajó közé. Középen egy régi vonóhálós bárka gubbaszt, amit épp most darabolnak fel; fáklyákat csinálnak belőle, melyek bevilágítják a fekete vizet. Főleg vacak kalapácsokkal és vésőkkel dolgoznak, ami idegesítő, visszhangzó zajt csap.

– Itt lakom – mondja Tranny, és mosolyogva rámutat két összekötött lakóhajóra. Odabent még ég a lámpa, két fickó hever a fedélzeten és vaskos, házilag sodort szivart szívnak. Az ablak mögött két nő tesz-vesz a konyhában.

Ahogy közelednek, a fickók felülnek, rájuk néz, és revolvert húznak elő. De Tranny boldogan csacsogni kezd a maga nyelvén, és minden megváltozik.

Trannyt a klasszikus Tékozló Fiú forgatókönyv szerint fogadják: boldog zokogás, örömtől hisztérikus dagadt nők, függőágyakból előpattanó kisgyerekek, akik felváltva szopják az ujjúkat és ugrálják körül a messziről jött nagybácsit. Öregek állnak büszke, bár foghíjas mosollyal, bólogatva figyelik a jelenetet, és alkalomadtán átölelik a hazatérőt.

A tömeg szélén pedig, hátul a sötétben, egy antennás ácsorog.

– Jöjjön maga is – mondja a Eunice nevű, negyven körüli asszonyság.

– Köszönöm – mondja Hiro –, de nem akarok zavarni.

A válasz, miután lefordítják, futótűzként terjed a sebtében összesereglett több száz filippínó közt. Döbbent moraj fogadja. Zavarni? Ugyan már! Ne tréfáljon! Meg akar sérteni minket?!

Az egyik foghíjas tata – aprócska fickó, aki második világháborús veterán lehet – felpattan az imbolygó Zodiacra, rátapasztja a talpát, mint egy gekkó, megfogja Hiro vállát, és a szájába dug egy füves cigit.

Jó arcnak tűnik. Hiro átkarolja.

– Compadre, ki az az ember az antennával? Ismerik?

– Á, dehogy – suttogja az öreg. – Az egy barom. – Színpadiasán a szája elé emeli a mutatóujját.

54

Minden a tekinteten múlik. A Kurírok legfontosabb képessége a bilincsnyitáson, barikádugratáson és perverz ügyfelek lekapcsolásán kívül az idegen területre történő könnyed besétálás. Ezt úgy kell csinálni, hogy nem nézel senkire. Tökmindegy, mi történik, egyenesen előre szegezed a tekinteted, de nem bámulsz, csak magabiztosan mendegélsz. Y.T. részben ennek a technikának köszönheti, hogy eljut a recepcióig, részben meg annak, hogy Raventől mindenki összefossa magát.

– Kéne nekem egy terminál – mondja a pultnál. – Hozzáírná a többihez?

– Hogyne, hölgyem – feleli a recepciós. Meg se kell kérdeznie, melyik szobáról van szó. A fickó csupa mosoly, csupa udvariasság. Kurírként ritkán tapasztal ilyesmit az ember.

Egész jó kapcsolat lehetne ez, ha Raven nem lenne vérengző mutáns.

55

Hiro hamar kisurran a mulatságról, felcipeli az Érvet a teraszra, és összeköti a gépével.

Az Érv simán újraindul. Erre számítani lehetett. Arra is számítani lehet, hogy a lehető legrosszabb pillanatban újra le fog fagyni, mint Halszemnél. A kikapcsolás-bekapcsolás elvileg mindig használ, de a harc hevében eléggé kényelmetlen, és egy hacker számára nem is túl elegáns megoldás. Sokkal elegánsabb, ha megjavítja a BIOS-t.

Ezt puszta kézzel meg tudná csinálni, ha lenne rá idő. De talán van egy könnyebb út. Ha a gyártó közben megtalálta a hibát, talán kiadtak egy javított verziót. Ez esetben az Utcán tud szerezni belőle egy példányt.

Hiro megjelenik az irodájában. Rögtön bekukkant a Könyvtáros, hátha szükség van rá.

– Mit jelent az, hogy „Ultima Ratio Regum”?

– A királyok utolsó érve – feleli a Könyvtáros. – XIV. Lajos ezt íratta rá az ágyúira.

Hiro kisétál a kertbe. A motor a kavicsos ösvényen vár rá. A kerítésen túl újra látszanak a Belváros remegő fényei. A gépnek sikerült rákapcsolódnia L. Bob Rife hálózatára. Hiro erre számított: Rife nyilván egy csomó műholdas antennát állított fel az Enterprise-on, melyek lefedik az egész Flottát. Különben nem érhetné el a Metaverzumot a vízi erődjéből, ezt pedig nem engedheti meg magának.

Hiro felül a motorra, kigurul az Utcára, aztán pár száz mérföld per órával szlalomozni kezd az egysínű támpillérei közt. Párszor beléjük rohan és megáll, de ez várható volt.

Az Ng Security Industries egy ezerötszáz méteres neonfelhőkarcoló egyik emeletét foglalja el az Egyes Portnál, a Belváros közepén. Éjjel-nappal nyitva tart, mint a Metaverzum összes üzlete, mert valahol mindig munkaidő van. Hiro kinn hagyja a motort az Utcán, és felliftezik a 397. emeletre, ahol egy recepciós démon fogadja. Hiro egy pillanatig nem tudja eldönteni, hogy a démon melyik rasszba tartozik, aztán rájön, hogy félig fekete, félig ázsiai: pont mint ő. Ha fehér ember lépne ki a liftből, a démon is valószínűleg fehér lenne. Egy japán üzletemberre pedig huncut japán irodistalány mosolyogna fel.

– Parancsoljon – mondja a démon. – Az értékesítést vagy az ügyfélszolgálatot keresi?

– Az ügyfélszolgálatot.

– Kihez tartozik?

– Akihez akarja.

– Pardon? – A démon, akárcsak a hús-vér recepciósok, kevéssé fogékony az iróniára.

– Jelen pillanatban, ha nem tévedek, a Central Intelligence Corporation, a Maffia és Mr. Lee Hongkong Diaszpórájának munkatársa vagyok.

– Értem – mondja a recepciós, és lejegyez valamit. Abban is hasonlít valós kollégáira, hogy semmin sem lepődik meg. – Melyik termékünkről van szó?

– Az Érv.

– Isten hozta, uram! – mondja egy másik hang.

Egy újabb démon az: vonzó, félig fekete, félig ázsiai nő rendkívül elegáns kosztümben. Az irodából jött elő.

Végigvezeti Hirót egy hosszú, ízléses, faburkolatú folyosón, majd egy másikon, végül egy harmadikon. Elhaladnak egy sor recepciós pult mellett, ahol a világ legkülönfélébb részéről érkezett avatárok múlatják az időt. De Hirónak nem kell várnia. A nő betessékeli egy szép, nagy, faburkolatú irodába, ahol egy ázsiai férfi ül egy helikoptermodellektől nyüzsgő asztal mögött. Maga Mr. Ng. Feláll; mindketten meghajolnak. A kísérő eltűnik.

– Halszemnél van? – kérdezi Ng, és rágyújt egy cigire. A füst hivalkodóan kavarog a levegőben. Olyan hihetetlen mennyiségű processzoridő kell a megjelenítéséhez, mint egy teljes, globális éghajlati modellhez.

– Halszemet kinyírták – közli Hiro. – Az Érv lefagyott, őt meg ledöfték egy szigonnyal.

Ng nem reagál. Pár másodpercig mozdulatlanul ül; emészti az információt, mintha az ügyfeleit rendszeresen terítenék le szigonyok. Valószínűleg van a fejében egy lista az összes szerkentyűjének a felhasználójáról, meg arról, hogy mi történt velük.

– Mondtam neki, hogy bétaverzió – szólal meg végül. – Lehetett volna annyi esze, hogy közelharcban nem használja. Egy kétdolláros bicskával többre ment volna.

– Egyetértek. De teljesen belezúgott.

Ng töprengve fújja a füstöt.

– Mint az Vietnamban kiderült, a nagyenergiájú fegyverek vizuális hatásai annyira túlterhelik az agyat, hogy a pszichoaktív drogokhoz hasonló hatást váltanak ki. Ahogy az LSD-től azt képzelik az emberek, hogy tudnak repülni... és néha ki is ugranak az ablakon... a fegyverektől elvesztik a józan ítélőképességüket. Megromlik a taktikai érzékük. Halszemmel is ez történt.

– Ezt észben tartom.

– Milyen harci környezetben akarja használni az Érvet? – kérdezi Ng.

– Egy repülőgép-anyahajót akarok elfoglalni.

– Az Enterpríse-ról van szó?

– Arról.

– Tudja – mondja Ng mintegy mellékesen – hallottam valakiről, aki egyetlen üvegdarabbal elfoglalt egy atom-tengeralattjárót.

– Ja, ugyanaz ölte meg Halszemet. Lehet, hogy összeakadok vele.

Ng felnevet.

– Mi a végcél? Mint tudja, társak vagyunk, úgyhogy nyugodtan megoszthatja velem a terveit.

– Most kivételesen a diszkrécióra építenék.

– Ahhoz késő, Hiro – szólal meg valaki. Hiro megfordul. Enzo bácsit kíséri be épp az ajtón egy olasz bombázó. Pár lépéssel mögötte egy alacsony ázsiai üzletember érkezik egy ázsiai recepcióssal.

– Vettem a bátorságot, és értesítettem őket, mikor ön megérkezett – mondja Ng. – Csak hogy kupaktanácsot tarthassunk.

– Örvendek – mondja Enzo bácsi, és finoman meghajol. Hiro viszonozza.

– Elnézést kérek a kocsi miatt, uram.

– Ugyan, ugyan – feleli Enzo bácsi.

Közben csatlakozik hozzájuk az ázsiai férfi. Hiro végre felismeri: az ő fényképe Jog a világ összes Mr. Lee franchise-ában.

Bemutatkozás, hajlongás. Hirtelen több üres szék is megjelenik az irodában, úgyhogy mindenki letelepszik. Ng előjön az asztal mögül, és leülnek körben.

– Vágjunk a közepébe. Felteszem, hogy magát, Hiro, némileg szorítja az idő – mondja Enzo bácsi.

– Ebben tökéletesen igaza van, uram.

– Nagyon kíváncsiak lennénk, hogy tulajdonképpen mi a franc van – szólal meg Mr. Lee. Szinte akcentus nélkül beszéli az angolt; cuki és bohókás imidzse nyilvánvalóan csak álca.

– Mit tudnak? – kérdezi Hiro.

– Ezt-azt – feleli Enzo bácsi. – És maga?

– Majdnem mindent. Ha sikerült beszélnem Juanitával, teljes lesz a kép.

– Ez esetben nagyon értékes információ van a birtokában – mondja Enzo bácsi. A zsebébe nyúl, kihúz egy hiperkártyát és odanyújtja Hirónak. Ez áll rajta:

Hiro elveszi.

Valahol a Földön két számítógép elektromos jeleket küld egymásnak, és a pénz átkerül a Maffia számlájáról Hiróéra.

– Majd elosztják Y.T.-vel – mondja Enzo bácsi.

Hiro bólint. Naná.

56

– Itt vagyok a Flottán és egy szoftvert, pontosabban gyógyszert keresek, amit ötezer évvel ezelőtt írt egy bizonyos Enki, aki egy sumer neurolingvisztikai hacker volt.

– Mi az a neurolingvisztikai hacker? – kérdezi Mr. Lee.

– Olyan ember, aki képes verbális kódokkal, úgynevezett nam-subokkal programozni mások agyát.

Ng pókerarccal figyel. Beleszív a cigarettába és füstgejzírt fúj ki, aztán nézi, ahogy szétterpeszkedve a plafon felé vándorol.

– Mi a mechanizmus?

– Az agyunkban két nyelv van. Az egyik az, amit most használunk. Ez tanult, és tanulás közben alakítja ki a maga mintázatait. De létezik egy univerzális nyelv, ami az agy mélystruktúráiban található. Erre a magasabb szintű nyelvek elsajátításához van szükség.

– Nyelvi infrastruktúra – jegyzi meg Enzo bácsi.

– Az. A „mélystruktúra” és az „infrastruktúra” ugyanazt jelenti. Asszem. Na mindegy, a lényeg, hogy bizonyos módszerekkel hozzá lehet férni ezekhez a területekhez. A glosszolália, a nyelveken szólás például akkor történik, ha a mélystruktúrák irányítani kezdik a beszédszerveket, felülírva a magasabb nyelvi ismereteket. Ez jó ideje ismert.

– De működik fordítva is? – kérdezi Ng.

– Hát ez az. Működik. A fülünk és a szemünk képes rákapcsolódni a mélystruktúrákra, megkerülve a tanult nyelvet. Más szóval, ha valaki ismeri a megfelelő trükköket, olyan mondatokat és szimbólumokat tud alkotni, melyek áthatolnak az agy összes védelmi rendszerén és egyenesen az agytörzsbe jutnak. Mint amikor egy cracker betör egy számítógépes rendszer központjába, és teljhatalomra tesz szert.

– A rendszer tulajdonosai olyankor tehetetlenek – mondja Ng.

– Pontosan. Ők egy magasabb szinten kommunikálnak a géppel, így semmi hatásuk rá. Hasonlóképp, ha egy neu-rolingvisztikai hacker rácsatlakozik az agy mélystruktúrájára, lehetetlen kikergetni, mert ilyen szinten senki sem ura az agyának.

– Mi köze ennek az Enterprise-on levő agyagtáblához? – érdeklődik Mr. Lee.

– Mindjárt odaérek. Ez a nyelv, az anyanyelv a társadalmi fejlődés egy korábbi szakaszának a terméke. A primitív társadalmakat mékkel, szóbeli parancsokkal, emberekre írt programokkal irányították. Ezekre a barlangi társadalomról a szervezett, földművelő társadalomra való átmenethez volt szükség. Volt program a szántásra és vetésre, a kenyérsütésre és házépítésre. Léteztek mé-k a bonyolultabb tevékenységekhez is, mint a háború, diplomácia és rituálé. Bennük összpontosult a kultúra fennmaradásához szükséges összes képzettség. A méket táblácskákra írták le és szájhagyomány útján adták tovább. Mindig a helyi templomban gyűjtötték őket, ez volt az adatbázis, melyet az en nevű papkirály irányított. Ha valakinek kenyérre volt szüksége, elment az enhez vagy valamelyik beosztottjához és letöltött egy kenyérsütő me-t. Végrehajtotta az előírásokat, azaz lefuttatta a programot, és a végén ott volt előtte a kenyér.

A rendszert azért kellett központosítani, mert ügyelni kellett a mék megfelelő időzítésére. Ha a nép rosszkor szántott, odalett a termés, és mindenki éhen halt. A me időzítéséhez obszervatóriumokra volt szükség, hogy a csillagokról leolvashassák az évszakok változását. A sumérok ezért építettek tornyokat, amiknek „a tetején az egek voltak”, vagyis csillagászati ábrák. Az en figyelte az eget és a megfelelő időpontban szétosztotta a mezőgazdasági mét, így gondoskodott róla, hogy fennmaradjon a gazdaság.

– Van itt egy tyúk-tojás dilemma – szól közbe Enzo bácsi. – Hogyan jön létre egy ilyen társadalom?

– Van egy metavírus nevű képződmény, amitől az információs rendszerek elkezdik megfertőzni magukat speciális vírusokkal. Lehet, hogy ez valami természeti elv, mint a darwini szelekció, vagy valami létező vírus eredménye, ami üstökösökön vagy rádióhullámon terjed, fogalmam sincs. A lényeg, hogy minden bonyolultabb információs rendszerben előbb-utóbb megjelennek olyan vírusok, melyek magában a rendszerben keletkeztek.

– Valamikor az ősidőkben egy metavírus megfertőzte az emberi fajt, és azóta itt van velünk. Először a DNS-vírusok Pandora-szelencéje nyílt ki: himlő, influenza, satöbbi. Az emberek búcsút mondhattak az egészségnek és hosszú életnek. Ennek az eseménynek az emlékét őrzik a kiűzetésről szóló mítoszok, amelyekben kikergetik az embereket a kényelemből a betegséggel és halállal teli világba. A járványdömping idővel lecsillapodott, és beállt valami stabil szintre. Ma is fel-felbukkannak új DNS-vírusok, de úgy tűnik, sikerült kiépítenünk egy védelmi rendszert ellenük.

– Talán csak bizonyos fajta vírusok hatnak az emberi DNS-re, és mindegyik a metavírusból származik – veti fel Ng.

– Elképzelhető. A sumer kultúra, a mé-n alapuló társadalom is a metavírus egyik megnyilvánulása volt. Csak itt a vírus a nyelvi funkciók, nem pedig a DNS szintjén támadott.

– Már elnézést – szól közbe Mr. Lee –, de azt állítja, hogy a civilizációnk egy vírusfertőzés eredménye?

– A civilizáció primitív foka igen. Mindegyik me egy vírus volt, a metavírus terméke. Vegyük a kenyérsütést. Ha ennek a módszere bejutott a társadalomba, önfenntartó információvá vált. Minden a természetes szelekción múlik: akik tudnak kenyeret sütni, jobban élnek, így jobban is szaporodnak. További gazdatesteket állítanak elő, és velük együtt terjed a me. Ezért vírus. A sumer templom valójában évezredek alatt felhalmozódott, sikeres vírusok gyűjteménye volt. Egy franchise, aranyozott boltívek helyett zikkurattal, gyűrűs mappák helyett agyagtáblákkal.

A sumerban ugyanaz a szó jelöli a „tudatot”, a „bölcsességet” és a „fület”. Ezek voltak a sumerok: két lábon járó fülek. Passzív információbefogadók. De Enki más volt, egy különlegesen ügyes en. Tudott új mét írni, vagyis hacker volt. Tulajdonképpen ő volt az első modern ember, az első ember, aki öntudatra ébredt.

Enki egy idő után felismerte, hogy a sumer birodalom stagnál. Az emberek állandóan a régi mét futtatják, nem találnak ki újakat, nem gondolkodnak maguktól. Gyanítom, hogy elég magányos is lehetett, mert mindenki más öntudatlan volt. Enki rájött, hogy az emberiség csak úgy fejlődhet tovább, ha kitör a vírusalapú civilizáció szorításából. Ezért létrehozott egy nam-subot, egy ellenvírust, ami ugyanúgy terjedt, mint a me és a metavírus. Az agy mélystruktúráit programozta át. Attól kezdve senki sem értette a sumert, vagy bármely más mélystruktúrán alapuló nyelvet. A közös gyökerekről leválva egészen eltérő nyelveket kezdtünk kialakítani. A me nem működött többé, és nem lehetett újakat írni. A metavírus képtelen volt továbbörökíteni magát.

– Miért nem haltak éhen, ha elveszett a kenyérsütő me? – kérdezi Enzo bácsi.

– Páran biztos meghaltak. Mindenkinek egyedül kellett rájönnie, a magasabb agyfunkciók révén, hogy mi a teendő. Enki nam-subja hozta létre az emberi tudatot: akkortól kellett az embernek a maga értelmére támaszkodnia. Ez volt a racionális vallás kezdete is, mert ezután kezdtek az emberek olyan absztrakt dolgokról gondolkodni, mint Isten, jó és gonosz. Innen származik a „Bábel” név is. Szó szerint azt jelenti, „Isten kapuja”. Az a kapu, amelyen át Isten eléri az embereket. Bábel egy kapu az agyunkban, olyan kapu, melyet Enki nam-subja tárt ki azzal, hogy megszabadított minket a metavírustól és megadta nekünk a gondolkodás képességét: átvezetett a materialista világból a dualista világba, egy bináris világba, amelynek fizikai és spirituális komponense is van.

A forradalmat valószínűleg káosz és zavargás követte. Enki, vagy a fia, Marduk, úgy próbált úrrá lenni a helyzeten, hogy a régi méket írott szabályokkal cserélte le: ezek voltak Hammurápi törvényei. A reform részben sikerült. Az Asera-hit azonban sok helyen tovább élt. A szekta tagjai makacsul őrizték a régi sumer állapotokat, részben verbális eszközökkel, részben pedig cseppfertőzéssel: szent prostituáltjaik voltak, és árvákat fogadtak örökbe, akik az anyatejjel szívták magukba a vírust.

– Várjunk csak egy percet – szólal meg Ng. – Most hirtelen biológiai vírusról van szó?

– Pontosan. Ez Asera lényege. Hogy ez is, az is. Gondoljanak a herpes simplexre. Mikor a herpeszvírus bejut a testbe, rögtön az idegrendszerbe igyekszik. Egyes típusok a periférián maradnak, de vannak olyanok, melyek a központi idegrendszert veszik célba, és örökre befészkelik magukat az agysejtekbe, rátekerednek az agytörzsre, mint kígyó a fára. Az Asera-vírus, ami akár a herpesz közeli rokona is lehet, áthalad a sejtfalon, behatol a sejtmagba és összeolvad a DNS-sel, ugyanúgy, mint a szteroidok. De Asera sokkal bonyolultabb a szteroidoknál.

– És mi történik, miután megváltoztatja a DNS-t? – érdeklődik Ng.

– Azt senki sem tudja. Vagy csak L. Bob Rife. Vélhetőleg közelebb hozza a felszínhez az anyanyelvet, megkönnyíti a glosszoláliát, érzékenyebbé teszi az embereket a mére. Lehet, hogy irracionális viselkedésre késztet, csökkenti a vírusos gondolatokkal szembeni ellenálló képességét, vagy szexuális szabadosságot okoz. Vagy mindezt együttvéve.

– Minden vírusgondolatnak van egy biológiai hordozója? – kérdezi Enzo bácsi.

– Nem. Amennyire tudom, csak az Aserának. Ezért maradt fenn egyedül ez a hit napjainkig a rengeteg sumer isten és vallásos rítus közül. Egy vírusgondolatot ki lehet irtani – ez történt a nácizmussal meg a Bart Simpsonos trikókkal –, de az Asera, mivel biológiai szinten működik, ott lappang a testben. Az Asera Bábel után is anyáról gyermekre, szeretőről szeretőre vándorolt.

Mindannyiunkat megfertőznek vírusgondolatok. Mint a tömeghisztériánál. Vagy amikor egy dallam befészkeli magát az agyunkba, egész nap dúdoljuk, aztán továbbadjuk valakinek. Viccek. Városi legendák. Ezoterika. Marxizmus. Bármilyen okosak vagyunk, marad bennünk egy irracionális rész, amitől gazdatestekké válhatunk az önszaporító információ számára. De ha valakit fizikailag megfertőz egy virulensebb Asera-típus, a veszély a sokszorosára nő. Ezek a vírusok csak azért nem uralják el az egész világot, mert ott a Bábel-faktor: a kölcsönös értetlenség fala, ami különálló tömbökre osztja az emberi fajt, és útját állja a járványnak.

Bábel miatt a nyelvek robbanásszerűen szaporodni kezdtek. Enki pont ezt akarta. A gabonaföldekhez hasonló monokultúrák érzékenyek a fertőzésekre, de a genetikailag változatos kultúrák, mint a préri, rendkívül életerősek. Pár ezer év alatt kifejlődött egy kivételesen gazdag és erős nyelv, a héber. A héber nyelv lehetőségeit az időszámításunk előtti hatodik-hetedik században élt radikális monoteisták, a deuteronomisták használták ki először. Akkoriban dúlt a nacionalizmus és az idegengyűlölet, ezért könnyű volt elutasítani az olyan idegen eszméket, mint Asera. A deuteronomisták a Tórában rögzítették a régi történeteket, és törvénybe adták, hogy a Tórát tovább kell hagyományozni. A törvény lényegében azt mondta: „készíts rólam egy tökéletes másolatot, és minden nap olvasd el”. A deuteronomisták nagy hangsúlyt helyeztek az információs higiéniára: a potenciálisan veszélyes adatokat pontosan kellett lemásolni és nagyon óvatosan kezelni. Járványügyi intézkedésekkel szelídítették meg az információt.

Talán még ennél is tovább mentek. Egyes jelek szerint gondosan megtervezett biológiai háborút folytattak Sénakhérib ellen, amikor az megpróbálta elfoglalni Jeruzsálemet. Lehet, hogy a deuteronomistáknak volt egy saját enjük. Vagy annyira értettek a vírusokhoz, hogy fel tudták használni a meglévő fajokat. Ennek a titkát generációról generációra adták, és kétezer évvel később, Európában bukkant fel újra, a kabbalista ba’ál sémeknél, az isteni név mestereinél.

Akárhogy is, ekkor született a racionális vallás. Az összes későbbi monoteista vallás, melyeket a moszlimok találóan a Könyv vallásainak neveznek, valamilyen módon felhasználták ezeket az elveket. A Koránban például többször elhangzik, hogy ez egy átírat, a Mennyben levő könyv pontos másolata. Ha ezt valaki elhiszi, nyilván soha nem meri átírni a szöveget. Az ilyen gondolatok annyira hatékonyan akadályozták meg Asera terjedését, hogy a kultusz összes egykori területe, Indiától Spanyolországig, az iszlám, a kereszténység vagy a judaizmus befolyása alá került.

De mivel Asera lappangó vírus, ami generációról generációra vándorol az agytörzsben megbújva, valahogy mindig előbukkan. A judaizmus esetében ez a farizeusoknál történt, akik merev teokráciát kényszerítettek a héberekre. A templomban tárolt törvények vak tisztelete, melyeket a világi hatalommal felruházott papi kaszt felügyelt, a sumer rendszerre hasonlít, és ugyanolyan bénító hatással volt.

Jézus Krisztus pont azt akarta elérni, hogy kirántsa a judaizmust ebből az állapotból, mint egy új Enki. Az evangélium egy újabb nam-sub, mely kiemeli a vallást a templomból, kiveszi a papság kezéből, és elhozza Isten országát az egész emberiség számára. Jézus beszédei szó szerint ezt fogalmazzák meg, és ezt szimbolizálja az üres sír is. A megfeszítés után az apostolok elmentek Jézus sírjához a testért, de nem találtak ott semmit. Az üzenet egyértelmű: nem bálványozni kell Jézust, mert a gondolatai önmagukban érvényesek, egyházának a hordozója nem egy ember, hanem az egész emberiség.

A farizeusok szigorú teokráciája után az emberek nem tudtak mit kezdeni a populáris, hierarchia nélküli egyház gondolatával. Nekik pápák, püspökök, papok kellettek, így került az evangéliumok végére a feltámadás mítosza. Úgy írták át őket, hogy a bálványimádást támogassák. Az evangéliumnak ebben az új formájában Jézus visszatért a földre és egyházat alapított, amiből később a Kelet- és Nyugat-római Birodalom államvallása lett: egy újabb merev, brutális és irracionális teokrácia.

Ugyanekkor keletkezett a pünkösdista vallás. A korai keresztények nyelveken szóltak. A Bibliában az áll: „Álmélkodnak vala pedig mindnyájan és zavarban valának, egymásnak ezt mondván: Vajjon mi akar ez lennie?”. Nos, van egy tippem. Egy vírusos járvány volt. Asera, aki a deuteronomisták győzelme óta mindig is ott bujkált, előbukkant. A zsidók információs higiéniája visszaszorította, de a korai kereszténység idején nyilván nagy felfordulás volt, radikális szabadgondolkodók futkároztak mindenfelé és kigúnyolták a hagyományt. A nép visszazuhant a preracionális vallás szintjére. A sumer birodalom szintjére. És naná, hogy elkezdtek az édeni nyelven szólni.

A hivatalos keresztény egyház sose fogadta el a glosszoláliát. Pár évszázadig rosszallóan figyelték, aztán a konstantinápolyi zsinaton, 381-ben hivatalosan is betiltották. A nyelveken szóló szekták mindig a keresztény világ peremén maradtak. Az egyház egy kevés xenoglossziát még elfogadott, ha pogányokat lehetett vele megtéríteni, mint azt Bertrand Szent Lajos tette, aki a XVI. században több ezer indiánt térített át: a glosszolália gyorsabban terjedt a kontinensen, mint a himlő. De amint az indiánok keresztények lettek, be kellett fogniuk a szájukat és latinul énekelni, mint mindenkinek.

A reformáció szintén megnövelte a játékteret. De a pünkösdisták csak 1900-ban kaptak erőre, amikor kansasi hittudományi hallgatók egy kis csoportja elkezdett nyelveken szólani. Ez átjutott Texasba, és keresztény újjáéledésként lett ismert. Futótűzként terjedt az USA-ban, aztán szerte a világon; 1906-ban elérte Kínát és Indiát. A tömegmédia, a nagyarányú írni-olvasni tudás és a távolsági közlekedés mind remek hordozócsatornát jelentett a fertőzés számára. Egy újkeresztény tömeggyűlésen vagy egy harmadik világbeli menekülttáborban úgy terjed a glosszolália, mint a pánik. A nyolcvanas évekre a pünkösdisták száma világszinten több tízmillióra rúgott.

Ekkor érkezett a televízió, meg Wayne tiszteletes, háta mögött L. Bob Rife elképesztő médiaerejével. A Wayne tiszteletes által tévéműsorokban, pamfletekben és franchise-okban terjesztett viselkedésmód megszakítás nélkül vezethető vissza a korai kereszténység pünkösdistáihoz, onnan pedig a pogány glosszolália-szektákhoz. Az Asera-kultusz él és virul. És Wayne Tiszteletes Gyöngykapuinál van a székhelye.

57

– Lagos erre mind rájött. Eredetileg a Kongresszusi Könyvtár kutatója volt, később pedig, miután a könyvtárat bekebelezték, a CIC munkatársa lett. Abból élt, hogy érdekességeket ásott elő, amivel senki sem törődött. Elrendezte az adatokat és csomagokban eladta őket. Mikor megfejtette az Enki/Asera sztorit, gondolkodni kezdett, hogy kit érdekelhet. Végül L. Bob Rife-nál, a Sávszélesség Uránál állapodott meg, akinek a kábelmonopóliuma akkoriban több programozót foglalkoztatott, mint bárki más a Földön.

Lagos, mint általában a dilettáns üzletemberek, azt az alapvető hibát követte el, hogy nem tudott nagyban gondolkodni. Azt hitte, a neurolingvisztikai hackelés arra jó, hogy némi tőke beleölésével ki lehet fejleszteni valami technológiát a programozók agyába jutott információ ellenőrzésére. Ami, ha a dolog erkölcsi oldaláról egy pillanatra elfeledkezünk, nem rossz ötlet.

Rife azonban nagyban tervez. Érezte, hogy ebben sokkal nagyobb a potenciál. Megvette az ötletet, aztán elzavarta Lagost. Utána pedig elkezdte pénzzel tömni a pünkösdista egyházakat. Fogott egy kis texasi egyházat, és egyetemet épített neki. Fogott egy pitiáner tiszteletest, Wayne Bedfordot, és a pápánál fontosabb embert csinált belőle. Létrehozott egy önfenntartó, globális vallási franchise-t. A Metaverzumban felépített egyetem misszionáriusok tízezreit okádta ki a harmadik világba, akik százezrével kezdték megtéríteni az embereket, pont mint Bertrand Szent Lajos. L. Bob Rife glosszolália-szektája a legsikeresebb vallásos kezdeményezés az iszlám óta. Bár rengeteget hivatkoznak Jézusra, sok más szektához hasonlóan semmi közük a kereszténységhez azon kívül, hogy használják a nevét. Ez egy posztracionális vallás.

Rife a biológiai vírust is el akarta terjeszteni, hogy rásegítsen a folyamatra, de a szent prostitúciót nem vezethette be, mert az mégiscsak elég feltűnően ütközik a keresztény elvekkel. A harmadik világbeli misszionáriusok egyik fő feladata viszont az volt, hogy védőoltásokat osszanak, és a fecskendőkbe nem csak gyógyszer került.

A fejlett világban már nincs szükség védőoltásokra, és az emberek ritkán hagyják, hogy vallási fanatikusok tűket szurkáljanak beléjük. Viszont masszívan drogozunk. Úgyhogy Rife direkt számunkra kifejlesztett egy módszert, amivel ki tudja vonni a vírust a vérsavóból, és megcsinálta belőle a Snow Crash nevű drogot.

Közben beindította a Flottát, így szektások százezreit tudja eljuttatni Ázsia legelmaradottabb részeiről az USA-ba. A médiában megjelenő kép szerint a Flotta maga a totális káosz, nyelvek ezreit beszélik az emberek, és nincs semmi központi irányítás. De ez egyáltalán nem igaz. A Flotta rendkívül szervezett hely, a lakók nyelveken szólnak egymáshoz. L. Bob Rife tudományos szintre fejlesztette a xenoglossziát.

Antennákat épít az embereinek a koponyájába, és közvetlenül az agytörzsükbe küldi a parancsokat, a mét. Elég, ha száz ember között egynél van antenna, mert ő már helyi enként funkcionál. Úgy engedelmeskednek Rife-nak, mintha beprogramozták volna őket. És jelenleg Rife körülbelül egymillió emberrel közeledik a kaliforniai partokhoz. Ezen kívül létezik egy digitális metavírus is, ami számítógépeket és hackereket fertőz meg.

– Hogy fordította le a vírust bináris alakra? – kérdezi Ng.

– Szerintem nem lefordította, hanem rátalált. Az űrben. Rife-é a világ legnagyobb rádióteleszkóp-hálózata. A csillagászat nem érdekli; egy dolgot csinál, figyeli a többi bolygóról érkező jeleket. Várható volt, hogy előbb-utóbb valamelyik teleszkóp elcsípi a metavírust.

– Miért lett volna várható?

– A metavírus mindenhol jelen van. Ahol élet van, ott felbukkan a metavírus is, és továbbörökíti magát. Eredetileg üstökösökön terjedt. Valószínűleg így keletkezett az élet a Földön, és a metavírus is így került ide. De az üstökösök lassúak, ellentétben a rádióhullámokkal. A vírus bináris formában fénysebességgel száguldozhat a világmindenségben. Megfertőz egy civilizált bolygót, bejut a számítógépeikbe, szaporodni kezd, és előbb-utóbb biztos sugározni kezdi a tévé, rádió vagy valami hasonló. Az adás pedig nem áll meg a légkörben, hanem mindörökre szétsugárzódik az űrbe. Ha elér egy olyan bolygóra, ahol van civilizáció és az emberek figyelik az eget, mint Rife, ott is fertőzni kezd. Szerintem ez volt Rife terve, és bejött neki. Csakhogy Rife okos, és úgy csípte el a vírust, hogy kontrollálni tudja. Palackba zárta. Van egy információs atombombája, amit bármire felhasználhat. Ha a metavírust ráengedik egy számítógépre, a gép elkezdi magát vírusokkal fecskendezni és összeomlik. De sokkal nagyobb pusztítást végez, ha a látóidegen át egy hackerbe kerül, akinek az agyi struktúráiba beépült a bináris kód ismerete. A bináris metavirus tönkreteszi a hackerek tudatát.

– Szóval Rife kétféle embert tud irányítani – mondja Ng. – Egyrészt a pünkösdistákat az anyanyelven írott mével. És a hackereket, jóval erőszakosabb eszközökkel, a bináris vírusok révén.

– Pontosan.

– Maga szerint mit akar Rife?

– Ő akar lenni Ozymandias, az Urak Ura. Nagyon egyszerű: ha valaki betér az egyházába, azt a me segítségével már uralja is. Márpedig milliók térnek be, úgy terjed az a kurva vallás, mint a járvány: az emberek képtelenek ellenállni neki, mert senki sem szokott a vallásról gondolkodni, az emberek nem elég racionálisak, hogy erről vitatkozni tudjanak. Aki a bulvársajtót olvassa és valóság-showkat néz, azt pofonegyszerű megtéríteni. A Snow Crash révén pedig még könnyebb híveket szerezni.

Rife nagy felismerése az volt, hogy a mai kultúra semmiben sem különbözik a sumertól. Van a dolgozó tömeg, akik írástudatlanok és a tévéből tájékozódnak, ami erősen hasonlít a szájhagyományra. És van egy kis, nagyon művelt hatalmi elit: azok az emberek, akik járnak a Metaverzumba, tudják, hogy az információ hatalom, és beszélik a számítógépek varázslatos nyelvét, így irányítani tudják a társadalmat.

Emiatt pedig mi, hackerek púp vagyunk Rife hátán. Nélkülözhetetlenek vagyunk a számára, és semmit sem ér, ha megtérít, mert a munkánkhoz kreativitás kell, azt pedig me-programokkal nem lehet előállítani. Viszont egy olyan brutális eszközzel, mint a Snow Crash, rettegésben tarthat minket. Szerintem ez történt Da5iddal. Talán tesztelni akarták egy igazi hackeren, vagy figyelmeztetésnek szánták. Ha Aserát szabadjára engedi a technopapok között...

– Napalm a virágágyásra – jegyzi meg Ng.

– Amennyire tudom, a bináris vírust lehetetlen megállítani. Rife humbugvallására viszont van ellenszer. Enki nam-subja ma is létezik. Enki adott belőle egy példányt a fiának, Marduknak, aki továbbadta Hammurabinak. Nem tudjuk, Marduk valódi személy volt-e, mindenesetre Enki igyekezett hangsúlyozni az utókornak, hogy valamilyen formában továbbadta a nam-subot. Üzenetet hagyott, melyet dekódolhatnak az eljövendő hackerek, ha Asera újra felüti a fejét.

Majdnem biztos vagyok benne, hogy a nam-sub egy agyagborítékban található, melyet Eridu romjai közül ástak ki Irak északi részén, tíz évvel ezelőtt. Eridu volt Enki székhelye, Enki volt ott az en, és a helyi templomban tárolta a méjét, közte a nam-subot, amit keresünk.

– Ki ásta ki ezt az agyagborítékot?

– Eridu feltárását teljes egészében a bayview-i hittani akadémia finanszírozta.

– L. Bob Rife?

– Pontosan. Rife létrehozott egy régészeti tanszéket, aminek az volt az egyetlen feladata, hogy kiássa Eridut és megkeresse a templomot Enki méjével. Rife meg akarta fejteni, miképpen működtek Enki képességei, és ki akart képezni egy saját neurolingvisztikai hackercsapatot, akik majd megírják az általa megálmodott új társadalom operációs rendszerét.

– De a me között ott volt Enki nam-subja, ami veszélyes a terveire – mondja Ng.

– Így van. Azt is meg akarta szerezni, de nem azért, hogy megfejtse, hanem hogy eldugja.

– Ha valaki szert tesz ennek a nam-subnak a másolatára, mi történik?

– Ha sikerülne Enki nam-subját eljuttatni a Flotta összes énjéhez, ők továbbadnák a menekülteknek. A nam-sub legátolná az anyanyelvet működtető neuronokat, Rife pedig nem tudna többé mével parancsolni. De ezt még azelőtt kell elintézni, hogy a Flotta felbomlana és mindenki a partra özönlik. Rife egy központi rádióadót használ, ami feltételezésem szerint viszonylag kis hatótávolságú. Hamarosan kiküld egy nagy mét, amitől a menekültek rendezett sorokban, pontos taktikai utasítások szerint elindulnak a partra. Miután szétesik a Flotta, ezeket az embereket nem lehet többé egyetlen helyről elérni. Úgyhogy minél előbb cselekedni kell.

– Mr. Rife nem fog örülni – jósolja Ng. – Rá fogja szabadítani Aserát a technopapokra.

– Tudom – bólint Hiro –, de elég nekem egyszerre egy dologtól gyomorgörcsöt kapni. Kis segítség jól jönne.

– Könnyű azt mondani – morfondírozik Ng. – A Magot csak a levegőből, vagy a Flotta csatornáin lehet megközelíteni, azok meg tele vannak Rife fegyvereseivel és rakétavetőivel. Még a legfejlettebb rendszerek sem tudnak legyőzni egy jól szervezett, tűzfegyverekkel felszerelt, nagyméretű sereget.

– Akkor küldjön ki pár helikoptert – mondja Hiro. – Valamit. Bármit. Ha sikerül megszereznem Enki nam-subját és megfertőzök mindenkit, könnyebb lesz idejutni.

– Meglátjuk, mit tehetünk – mondja Enzo bácsi.

– Rendben – bólint Hiro. – És mi legyen az Érvvel?

Ng mormog valamit, mire megjelenik a kezében egy hiperkártya.

– Itt a program legújabb verziója – mondja. – Elvileg kevesebb benne a hiba.

– Kevesebb? Miért, hány maradt?

– Egyetlen szoftver sem lesz hibamentes – mondja Ng.

– Úgy tűnik, mindegyikünkben van egy pici Asera – teszi hozzá Enzo bácsi.

58

Hiro távozik és visszaliftezik az Utcára. Mikor kilép a neon felhőkarcolóból, egy monokróm csaj ül a motorján, és a kapcsolókat birizgálja.

– Hol vagy? – néz fel rá a lány.

– Itt a Flottán, szintén. Képzeld, kaptunk huszonötmillió dollárt.

Hiro most az egyszer biztos benne, hogy Y.T.-t sikerül végre lenyűgöznie. De téved.

– Hát abból fasza temetést rendezhetek, ha hazaküldenek egy dobozban.

– Már miért küldenének?

– Gáz van – ismeri el Y.T. életében először. – Asszem, a fiúm ki fog nyírni.

– Ki a fiúd?

– Raven.

Ha egy avatár az ájulással tudna küszködni, Hiróé ezt tenné.

– Most már értem, miért van a homlokára írva, hogy ÉRZELMILEG SÚLYOSAN INSTABIL.

– Állati. Azt reméltem, segítesz, vagy legalább mondasz valamit – méltatlankodik Y.T.

– Ha azt hiszed, meg akar ölni, tévedsz. Ha meg akarna, már halott lennél – mondja Hiro.

– Nem feltétlenül – feleli Y.T., aztán elmeséli a dentata vidám és fordulatos történetét.

– Megpróbálok segíteni – bólint Hiro –, de velem lenni se egy életbiztosítás.

– Megtaláltad már a barátnődet?

– Nem. De bízom benne, hogy jól sül el. Amennyiben életben maradok.

– Mi sül el jól?

– A kapcsolatunk.

– Miért? – kérdezi Y.T. – Mi változott?

Ez egy idegesítően egyszerű és kézenfekvő kérdés, amire Hiro mégsem tud válaszolni.

– Hát, talán rájöttem, mit akart Juanita. Miért jött ide.

– És?

Újabb kézenfekvő kérdés.

– Hát, úgy érzem, most már értem őt.

– Tényleg?

– Ja. Asszem.

– És ez jó?

– Aha. Jó.

– Hiro, te akkora gyík vagy. Ő nő, te fickó vagy. Nem értheted meg őt. Nem ezt keresi benned.

– Nem? És elmondanád, hogy szerinted mit keres? Hozzátéve, hogy életedben nem találkoztál vele, amúgy pedig Ravennel jársz?

– Nem azt várja, hogy megértsd. Az lehetetlen, ő tudja. Csak annyit akar, hogy értsd meg magadat. Minden más megegyezés kérdése.

– Tényleg?

– Tuti.

– És miért gondolod, hogy nem értem meg magamat?

– Ez annyira nyilvánvaló. Király hacker vagy, meg a világ legnagyobb kardművésze, ehhez képest pizzát szállítasz ki és koncerteket szervezel, amiből egy kanyi bevételed sincs. Hogy várhatod el egy ilyen helyzetben, hogy...

A mondat többi részét Hiro nem hallja, mert elnyomják a Valóságból érkező zajok: éles csikorgás és recsegés, alatta pedig valami hatalmas becsapódás robaja. Aztán rémült gyerekzsivaj hallatszik tagalog kiáltásokkal fűszerezve, meg az a nyikorgó, pattogó zaj, ami egy acélhajó összeomlását és elsüllyedését kíséri.

– Ez mi volt? – kérdezi Y.T.

– Meteorit – feleli Hiro.

– Tessék?

– Maradj a vonalban – mondja Hiro. – Tűzpárbajba keveredtem.

– Kijelentkezel?

– Egy kicsit fogd be, oké?

Az öböl U alakú, és fél tucat vén, rozsdás halászbárka veszi körbe. Pontonokból épült, szedett-vedett móló fut végig a szélén.

A tűzifának használt, lakatlan hajót eltalálta az Enterprise egyik hatalmas ágyúja. Mintha megpróbálták volna rácsavarni egy oszlopra: egyik oldala beszakadt, a tat és az orr egymás felé hajlik. A raktér bugyborékolva kortyolja a zavaros barna tengervizet, mint a fuldokló a levegőt. Nagyon gyorsan süllyed.

Hiro visszalöki az Érvet a Zodiacba, utána ugrik és beindítja a motort. Nincs ideje leoldani a csónakot, úgyhogy átvágja a kötelet a vakizasival, és már indul is.

A pontonok máris kezdenek a vízbe süppedni, a szétlőtt hajó lehúzza őket. Éppen most tűnik el a felszín alatt, és úgy rántja maga után az egész lakónegyedet, mint egy fekete lyuk.

Két filippínó férfi kaszabolni kezdi a köteleket, próbálják leválasztani a halálra ítélt részt. Hiro odaberreg egy térdig süllyedt pontonhoz, megkeresi a köteleket, amik még mélyebben vannak, és ad nekik a katanával. A kötelek éles csattanással válnak szét, a ponton pedig olyan erővel vágódik a felszínre, hogy a Zodiac majdnem felfordul.

A móló egy hosszú szakasza menthetetlen. Férfiak és nők próbálják megmenteni a lakhelyüket halpucoló késekkel és húsbárdokkal, miközben az állukig ér a víz. A kötelek szeszélyesen pattannak el, és a levegőbe lökik a filippínókat. Egy machetes fiú vágja el az utolsó kábelt, ami felcsap és arcon vágja. Végül a lakóhajók újra szabadon imbolyognak, a halászbárka helyén pedig csak egy bugyborékoló örvény látszik, ami időnként törmeléket köp ki a felszínre.

Néhányan kíváncsian felmásztak az elsüllyedt bárka melletti hajóra, ami szintén nem úszta meg sértetlenül: az oldalán két nagy kráter látszik. Tenyérnyi széles, csillogó rész keretezi őket, ahonnan leégett minden festék és rozsda. A kráterek közepén három centis lyuk van.

Hiro úgy dönt, ideje távozni.

Előtte benyúl az overalljába, kihúz egy pénzköteget, lehámoz pár ezer kongdolcsit és a fedélzetre teszi. Rátesz egy vörös acélkannát nehezéknek.

Könnyen megtalálja a továbbvezető csatornát, de erősen kiújult a paranoiája, úgyhogy előre-hátra pillantgat, és minden kis mellékutcába benéz. Az egyik sötét zugban meglát egy mormogó antennást.

Egy maláj negyed következik. A szélén több tucat ember áll, nézelődnek, mi lehetett ez a zaj. A főútként szolgáló pontonsoron pisztolyos, késes emberek rohannak. A helyi rendőrség. A mellékutcákból, szkiffekről, szampánokról többen csatlakoznak hozzájuk.

Hatalmas csattanás és dübörgés hallatszik közvetlenül Hiro mellett, mintha téglafalnak szaladna egy rönkszállító kamion. Víz és gőz csap az arcába, aztán csönd. Hiro lassan, kelletlenül odafordul. A legközelebbi pontonnak nyoma sincs, csak véres, örvénylő pozdorjaleves látszik a helyén.

Hiro visszanéz. Az antennás, akit pár másodperce látott, előlép a sötétből. Egyedül áll egy tutaj szélén, mindenki más elmenekült. A rohadéknak mozog a szája. Hiro megfordítja a csónakot, visszamegy, és ott helyben levágja a fickót a vakizasival.

De ez csak az első. Most már keresik. Az Enterprise lövészeit nem érdekli, hány menekültet kell kinyírniuk, amíg telibe kapják.

A következő egy kínai negyed. Ezt sokkal jobban kiépítették, több a fémtestű hajó és uszály. A távolba nyújtózik a tenger felé, ameddig csak Hiro ellát.

Az egyik hajó tetejéről figyeli valaki, egy újabb antennás. Hiro látja, hogy jár a pofája, küldi a jelentést a központba.

Újra megszólal az Enterprise gépágyúja, és urániummeteoritot lő egy lakatlan uszály oldalába, Hirótól hat méterre. Az uszály oldala befordul, mintha az acélt beszívná egy lefolyó. A fém a lökéshullámok hatására úgy rázza le magáról a rákövült rozsdát, mintha porréteg lenne. Hirónak fájni kezd a mellkasa és hányingere támad.

A fegyvert radarral irányítják. Fémtárgyak ellen nagyon hatásos. Hús-vér képződmények ellen kevésbé.

– Hiro! Mi a fasz van? – kiabálja Y.T. a fejhallgatóban.

– Nem érek rá. Vigyél be az irodába – feleli. – Rángass fel a motorra, és hajts oda.

– Nem tudok motort vezetni – mondja Y.T.

– Csak egy kapcsoló van rajta. Adj gázt, és kész.

A nyílt víz felé irányítja a csónakot. A Valóságra halványan rávetülve Y.T. fekete-fehér alakját látja, amint előtte ül a motoron, gázt ad, és Mach 1-gyel belerohan egy felhőkarcolóba.

Hiro kikapcsolja a Metaverzumot, és aktiválja a szemüveg moszkitókellékeit: az álszínes infravörös képet, a radart.

A világ fekete-fehérré válik, és minden sokkal világosabb lesz. Az infravörös képen egy-egy rózsaszín vagy vörös folt dereng. Ez azt jelenti, hogy az adott tárgy meleg vagy forró; az emberek rózsaszínűek, a motor és a tűz vörös.

A neonzöld radarkép sokkal tisztább és élesebb. Minden zöld, ami fémből van. Hiro szemcsés, szénszürke viziúton halad, amit éles neonzöld uszályokhoz erősített szemcsés, szénszürke pontonhidak kereszteznek. Az uszályokon néhol vörös foltok világítanak. Nem szép látvány. Igazából annyira ocsmány, hogy érthető, miért szociopata a moszkitók nagy része. De sokkal hasznosabb, mint a korábbi éjfekete-szénfekete kombináció.

Hiro máris az életét köszönheti neki: épp egy keskeny csatornában kanyarodik, mikor vékony zöld parabola jelenik meg a víz fölött, aztán egyenes vonallá rándul nyakmagasságban. Egy zongorahúr. Hiro lehúzza a fejét, integet a kínai fiataloknak, akik a csapdát elhelyezték, és megy tovább.

Három elmosódott rózsaszín alakot vesz észre, kínai AK-47-esekkel. A csatorna szélén állnak. Bekanyarodik egy mellékútra és elkerüli őket. De most fogalma sincs, hol van.

– Y.T. – mondja –, hol a francban vagy?

– Az utcátokban. Eddig hatszor mentem túl a házon.

A csatorna zsákutcának bizonyul. Hiro csinál egy száznyolcvanast. Az Érv hőcserélője miatt nem valami fürge a csónak. Újra elhalad a gyilkos húr alatt, és megpróbálkozik egy másik mellékúttal.

– Na jó, hazaértünk. Az asztalodnál ülünk – közvetít Y.T.

– Figyu – feleli Hiro. – Ez most nem lesz egyszerű.

Hiro leállítja a motort és lassan megáll a csatorna közepén. Felderíti a terepet, de nem lát se rendőröket, se antennásokat. A legközelebbi csónakban egy másfél méter magas kínai nő darabol valamit bárddal. Hiro úgy dönt, vállal ennyi kockázatot, kikapcsolja a Valóságot és visszatér a Metaverzumba.

Az asztalánál ül. Y.T. karba tett kézzel áll mellette, és Attitűdöt sugároz.

– Könyvtáros?

– Igen, uram – totyog be az ősz figura.

– Szükségem van az Enterprise nevű repülőgépanyahajó műszaki rajzára. Gyorsan. Ha 3D-ben van, még jobb.

– Igen, uram – feleli a Könyvtáros.

Hiro megfogja a Földet.

– ITT VAGYOK – mondja.

A Föld körbefordul, és a felhők alatt feltűnik a Flotta. Aztán suhanni kezd Hiro felé, szédítő iramban. Három másodperc alatt a közvetlen közelébe ér.

Ha Hiro valami normális helyen lenne, mondjuk Manhattan déli részén, rendes 3D-ben látná a környéket, így csak kétdimenziós műholdképet kap. Vörös pötty villog egy keskeny, fekete csatorna közepén: ITT VAGYOK.

A labirintus így is majdnem kiismerhetetlen. De sokkal könnyebb úgy közlekedni benne, hogy az ember felülről látja a térképet. Hiro egy perc múlva már kinn is van a Csendes-óceánon. Ködös, szürke hajnal fogadja. Az Érv gőzpamacsa kicsit megsűrűsödik.

– Hol a francban vagy? – kérdezi Y.T.

– Elhagytam a Flottát.

– Hát kösz.

– Egy perc, és jövök. Csak össze kell szednem magamat.

– Egy csomó ijesztő alak van itt – mondja Y.T. – Figyelnek.

– Semmi gond – mondja Hiro. – Van számukra egy frappáns érvem.

59

Kipattintja a bőrönd zárját. A képernyőn kezelőfelület, a tetején menüsorral. Hiro lehúzza a görgővel a legszélső menüt:

SÚGÓ

Termék aktiválása

Tüzelés

Taktikai tippek

Karbantartás

Újratöltés

Hibakezelés

Egyéb

A legelső menüpont alatt mindenféle hasznos információ található, többek közt egy félórás oktatófilm, amiben egy pohos, sebhelyes ázsiai fickó magyaráz enyhén megvető arccal. Katonai gyakorlót vesz fel. Különleges lazító- és nyújtógyakorlatokat végez. Kinyitja az Érvet. Ellenőrzi a csövet, hogy ép-e, nincs-e eltömődve. Hiro áttekeri az unalmas részeket.

Végül felveszi magára a fegyvert.

Mint kiderül, Halszem nem előírásszerűén használta az Érvet. Van ugyanis hozzá egy derékra csatolható kengyel sokkelnyelőkkel és miniatűr hidraulikákkal, melyek felfogják a súlyt és kiegyenlítik a visszarúgást. Ha az ember rendesen összeszereli, sokkal pontosabban lehet lőni vele. Ha pedig metaszemüvege is van, a gép szép szálkeresztet vetít rá.

– Az információ, uram – szólal meg a Könyvtáros.

– Bele tudod illeszteni a Föld outputjába? – kérdezi Hiro.

– Megnézem, mit tehetek. A formátum kompatibilisnek tűnik. Uram?

– Igen?

– Ezek a tervek több évesek. Azóta az Enterprise-ot megvásárolta egy magánszemély...

– Aki átalakította. Tudom.

Hiro újra a Valóságban van.

Keres egy csatornát, ami egyenesen a Magba vezet. Az oldalán szedett-vedett gyalogjáró fut végig: hajóhidak, pontonok, farönkök, szkiffek, kenuk és olajos hordók végtelen sora. Bárhol a világon akadálypálya lenne; itt, az ötödik világban szupersztráda.

Hiro közepes sebességgel végigmegy a csatorna közepén. Ha valamibe beleakad, még felfordulhat. Az Érv pedig elsüllyed. Miközben Hiróra van csatolva.

Moszkitóüzemmódban jól látszanak az Enterprise leszállópályáját szegélyező félgömbök. A radar nyomban azonosítja őket: Phalanx rakétaelhárító rendszer. A félgömbök alól ágyúcsövek merednek elő.

Hiro lassít, és lengeti egy ideig az Érv csövét, amíg megjelenik a szálkereszt. Beállítja középre, pont az egyik Phalanx-ágyúra, és fél másodpercre megérinti a ravaszt.

A kupola fémgejzírré változik, alatta pedig vörös foltok jelennek a csöveken. Hiro egy gondolatnyit lejjebb engedi a szálkeresztet, és újabb ötvenes sorozatot küld, amitől az ágyú lemállik a talapzatáról. Aztán elkezd felrobbanni a lőszeres heveder, és Hirónak félre kell néznie.

A következő ágyú felé fordul, ahonnan a torkolat néz vissza rá. Ez annyira ijesztő, hogy Hiro akaratlanul is megrántja a ravaszt, és megereszt egy hosszú sorozatot, aminek a jelek szerint semmi hatása. Aztán valami eltakarja a képet: a visszarúgás belökte a Zodiacot egy lerobbant jacht mögé.

Hiro tudja, mi következik – a gőzfelhő könnyű célpont –, úgyhogy eliszkol. Egy másodperccel később a jachtot egyik pillanatról a másikra víz alá nyomja egy gépágyú sorozata.

Hiro keres egy pontont, ahol megtámaszthatja magát, és jó sokáig nyomja a ravaszt. Mikor elengedi, az Enterprise oldalából hiányzik egy félkör alakú darab, mintha beleharaptak volna az ágyútalapzatnál.

Hiro újra megindul a csatornán, míg be nem ér a Magba. Az első jármű egy lakóparkká alakított konténerhajó, amire mászóhálón lehet feljutni. Valószínűleg felvonóhídként is funkcionál, ha gyanús alakok csörtetnek elő a gettóból. Hiro a lehető leggyanúsabb alak, de a hálót nem húzzák fel miatta.

Nem is kell. Egy ideig még a csónakban marad. Végigmegy a konténerhajó mellett, és az orránál csinál egy U-kanyart.

A következő jármű egy üres tartályhajó, ami magasan ül a vízen. Mikor Hiro felnéz a két hajó közt nyíló csupasz acélkanyonra, nem lát mászóhálókat. Nehogy gonosz olajtolvajok juthassanak fel a tankerre.

A következő hajó az Enterprise.

A tanker és az anyahajó egymástól tíz-tizenöt méterre helyezkedik el, és gigantikus kábelek kötik össze őket, melyeket légzsákok választanak el egymástól. Mintha léghajókat gyömöszöltek volna közéjük, nehogy egymáshoz súrlódjanak. A kábeleket nem egyszerűen átdobták egyik hajóról a másikra, hanem súlyokkal és csörlőkkel fogták be őket: akkor se szakadjanak el, ha a viharos tenger rángatja a hajókat.

Hiro a két monstrum közé berreg kis gumimatracán. A szürke acélalagút csendes és meghitt a Flottához képest; senkinek sincs oka, hogy itt legyen. Hiro egy pillanatra úgy érzi, jó lenne most leülni egy kicsit.

Ami, lássuk be, nem egy bölcs gondolat.

– ITT VAGYOK – mondja.

Az Enterprise törzse háromdimenziós, dróthálós keresztmetszeti rajzzá változik.

A hajót a víz mentén végig rakétaelhárító páncél fedi. Nem túl biztató. Feljebb a páncél vékonyabb, és a túloldal is szimpatikusabb, rendes szobák vannak ott, nem pedig üzemanyagtartályok vagy lőszerraktárak.

Hiro kiválaszt egy TISZTI KANTIN feliratú helyiséget, és tüzet nyit. Az Enterprise burka meglepően strapabíró. Az Érv nem robbant bele krátert, percek hosszú munkájával üti csak át, és akkor is csak egy tizenöt centis lyuk marad utána. A visszarúgás a rozsdás tankerhoz préseli Hirót.

Mindegy, az Érvet úgyse tudná magával vinni. Hiro nyomja a ravaszt és próbálja egy irányban tartani a csövet, míg ki nem fogy a lőszer. Utána lecsatolja a fegyvert, és az egészet bedobja a tengerbe. Az szépen lesüllyed a fenékre és elbugyborékol magában. Mr. Lee majd kiküldi érte valamelyik gyors reagálású környezetvédelmi kommandóját. Hirót meg beidézhetik a Bioszféra Elleni Bűnök Bizottságához, ha létezik ilyen. Most valahogy nem érdekli a dolog.

Fél tucatszor próbálkozik, mire hat méterről sikerül beakasztania a csáklyát a tépett szélű lyukba.

Mikor felkapaszkodik a nyíláshoz és átfurakodik rajta, az overallja pattogó, sziszegő hangokat hallat a forró, tépett fém érintésétől. Több cafat is kiszakad belőle, közben első- és másodfokú égési sérülések maradnak a csupasz bőrfelületeken. De nem fáj. Ennyire hajtja Hirót az adrenalin. Később fetrengeni fog a fájdalomtól. A cipője talpa olvadtan sistereg, amikor végigmegy az izzó srapnelen. A szoba meglehetősen füstös, de az anyahajókon figyelni szoktak a tűzre, és kevés a gyúlékony anyag. Hiro elgyalogol a füstben az ajtóig, amiből az Érv acélcsipkét csinált. Kirúgja a keretéből, és átlép egy helyiségbe, mely a tervrajz szerint egyszerű FOLYOSÓ. Ha már egyszer terepen van, előhúzza a katanát is.

60

Amíg Hiro a Valóságban szöszmötöl, az avatárja valahogy elernyed. Úgy ül ott, mint egy felfújható szexbaba, és az arca közben összevissza rángatózik. Y.T.-nek fogalma sincs, mit csinál a társa, de valószínűleg izgalmas dolgokat, mert az arcán vagy döbbenet ül, vagy halálfélelem.

Nem sokkal azután, hogy az öreg csávó meghozza a terveket, szaggatott moraj hallatszik kintről, a Valóságból. Mintha egy géppisztoly és egy körfűrész keveréke lenne. Valahányszor megszólal a hang, Hiro olyan képet vág, mint aki meg van győződve róla, hogy egy pillanat és kipurcan.

Valaki vállon veregeti Y.T.-t. Egy öltönyös. Biztos várják a Metaverzumban, és nem akar holmi Kurír miatt késni. Y.T. rá se hederít.

De Hiro irodája egyszer csak felpattan a levegőbe és eltűnik, a következő pillanatban pedig egy fickó bámul Y.T. arcába. Ázsiai. Egy idióta antennás.

– Oké – mondja Y.T. – Mi kéne?

A fickó kirángatja a fülkéből. Van vele még egy ember, és ketten két oldalról megragadják, aztán elkezdik kivezetni.

– Engedjétek el a karomat, bazmeg – tiltakozik Y.T. – Megyek magamtól is.

Y.T.-t nem most dobják ki először egy elegáns helyről. De ez a helyezet eltér a megszokottól. Ezek a gorillák úgy viselkednek, mintha életnagyságú műanyagfigurák lennének.

Nem az a gond, hogy nem értenek angolul. Egyszerűen abnormálisán viselkednek. Amikor Y.T.-nek sikerül kirángatnia az egyik karját, a mellette levő fickó nem üti meg, hanem mereven elfordul és addig kapkod, amíg sikerül újra megfognia. Az arca rezzenéstelen. A szeme vakon mered maga elé, mint egy kiégett kocsilámpa. A szája félig nyitva van, úgy lélegzik, de az ajka egyszer sem mozdul.

Az antennafejek kirángatják a hotel halijából, onnan pedig a helikopterleszálló nagy X-e felé igyekeznek. Épp időben, mert egy helikopter közeleg. A biztonságra nem figyel senki, a rotor simán lekaszálhatta volna a fejüket. Az a RAKI-logós menő céges helikopter érkezik, amit Y.T. korábban észrevett.

Az antennások megpróbálják rátaszigálni egy keskeny hídra, ami a szomszédos hajóra vezet. Y.T.-nek sikerül visszafordulnia, megragadja a korlátot, beakasztja a bokáját, és tartja magát. Az egyik antennás átkarolja a derekát és húzni kezdi, miközben a másik egyenként lefejti az ujjait.

Emberek sorjáznak elő a RAKI-kopterből. Overallt viselnek, mindenféle cucc van a zsebeikbe tűzve, és legalább egyikük sztetoszkópot visel. Vörös kereszttel megjelölt, nagy műanyagdobozokat szednek elő, és átfutnak a konténerhajóra. Biztosan nem valami üzletember miatt érkeznek, aki agyvérzést kapott a szilvabefőtt fölött. Jönnek feléleszteni a fiúját. Raven tele speeddel: pont ez kellett most.

Az antennások átviszik a másik fedélzetre, majd egy lépcsőszerűségen át egy harmadik, hatalmas hajóra. Olyan, mint egy olajszállító. Y.T. végignéz a csövek rengetegén, a rozsdásodó fehér zománcon, és túloldalt megpillantja az Enterprise-t. Az az úti cél.

Nincs közvetlen átjárás. Az Enterprise-on elfordul egy nagy daru és leenged egy drótketrcet, ami a fedélzettől egy méterre himbálódzik, elég vadul, mert a két hajó épp ellentétes irányba dől. Az ajtaja nyitva lóg.

Az antennások fejjel előre betuszkolják Y.T.-t, miközben leszorítják a kezét, nehogy megakadályozza őket a munkájukban, aztán egy kis időt azzal töltenek, hogy betömködjék a lábát. Szavakkal nyilvánvalóan nem jut semmire, ezért Y.T. csendben hadakozik. Az egyiket sikerül jól orrbarúgnia; mindketten érzik és hallják, amikor törik a csont, de a fickó nem reagál, egyszerűen hagyja, hogy hátracsapódjon a feje. Y.T. figyelni kezdi, mikor kap már észbe, de ettől pár pillanatra abbahagyja a kapálózást, és ez elég az antennásoknak: betuszkolják a ketrecbe és rácsapják az ajtót.

Egy butább mosómedve is ki tudná nyitni a zárat. Ez a ketrec nem emberek fogvatartására való. De mire Y.T.-nek sikerül odafordulnia, már hat méterrel magasabban van, és ólomszürke tengercsík hullámzik alatta. Egy üres Zodiac csapódik ide-oda az acélfalak között.

Az Enterprise-zal valami nem stimmel. Valami ég. Lövöldöznek. Y.T. nem biztos, hogy szeretne odakerülni. A levegőből megállapítja, hogy nincsenek kivezető utak, se egy felüljáró, se lépcső, semmi.

Lassan leengedik az Enterprise fedélzetére. A ketrec összevissza leng, súrolja a fedélzetet, és mikor földet ér, pár métert csúszik, mielőtt megáll. Y.T. kipattintja a tolózárat és előmászik. Na most mi van?

Néhány helikopter parkol a nagy, festett X mellett. A leszállópálya közepén pedig egy hatalmas, sugárhajtóművekkel felszerelt, golyószórókkal és rakétákkal teleaggatott harci helikopter gubbaszt. Fényben úszik, a motorja sivít, a rotor lomhán forog. Kis csoport áll a fülke mellett.

Y.T. utálkozva megindul feléjük. Tudja, hogy pontosan ezt akarják. De tényleg nincs más választása. Bárcsak itt lenne a deszkája. Az anyahajó a legjobb deszkáspálya, amit valaha látott. A filmek szerint az anyahajókon nagy gőzkatapultok vannak, amikkel a levegőbe lövik a repülőket. Milyen lenne egy gőzkatapultban nyomulni a deszkán!

Miközben a helikopter felé lépdel, az egyik fickó leválik a csoportról és elé jön.

Nagy, kunkori bajsza van, a teste pedig egy kétszáz literes hordóra hasonlít. Amikor közelebb ér, önelégülten kuncog, ami nagyon idegesíti Y.T.-t.

– Szegény kis teremtés! – kiáltja. – Szívem, úgy nézel ki, mint egy elázott patkány.

– Kösz – mondja Y.T. – Te meg úgy nézel ki, mint a rovátkolt trutymó.

– Nagyon vicces – feleli a pasas.

– Akkor miért nem röhögsz? Félsz, hogy igaz?

– Idefigyelj, szívem – mondja –, nincs időm ilyen gyermeteg baromkodásra. Rég kinőttem.

– Lehet, hogy kinőtted – mondja Y.T. –, de nagyon szarul csinálod.

– Tudod te, ki vagyok? – kérdezi a pasas.

– Aha, tudom. És te tudod, ki vagyok?

– Y.T. Egy tizenöt éves Kurír.

– És Enzo bácsi személyes jóbarátja – teszi hozzá Y.T., letépi magáról a dögcédulát és előredobja. A fickó meglepetten feltartja a kezét, a lánc pedig rátekeredik az ujjaira. Maga felé fordítja és megszemléli.

– Hát, hát – mondja végül – gyönyörű emlék. – Visszadobja. – Tudom, hogy Enzo a pajtikád. Simán kicsinálhattalak volna ahelyett, hogy idehozlak a lakásomra. Amúgy tojok az egészre. Pár órán belül vagy Enzo bácsikád lesz munkanélküli, vagy én leszek, hogy is mondtad, rovátkolt trutymó. De Digó Apánk talán vigyáz egy kicsit a Stingerekkel, ha a chiquitája is velem utazik.

– Ebben nagyon téved – mondja Y.T. – A kapcsolatunknak nem része a dugás. – De eléggé csalódott amiatt, hogy a dögcédula nem tett semmi varázslatos hatást a gonoszokra.

Rife visszaindul a kopterhez. Pár lépés után hátrafordul. Y.T. csak áll, és nyeli a könnyeit.

– Jössz? – kérdezi Rife.

Y.T. a helikopterre néz. A szabadulás esélye.

– Hagyhatok üzenetet Ravennek?

– Szerintem a lényeget tudja, hahaha. Na gyere, kislány, fogy a kerozin, és az nagyon árt a környezetnek.

Y.T. követi a férfit a helikopterhez és bemászik. Odabent meleg van, és szépek az ülések. Mint, amikor az ember egy zord téli napon, kemény deszkázás után belép a lakásba és belesüpped egy fotelba.

– Kicsicsáztam a belsejét – jegyzi meg Rife. – Ez egy nagy ruszki harci kopter, nem a kényelemre utaztak, mikor gyártották. De cserébe ott a páncél.

Két másik fickó ül még bent. Az egyik ötven körüli, szikár és himlőhelyes. Bifokális szemüveget visel és laptop van nála. Egy technikus. A másik egy nagydarab néger, pisztollyal.

– Y.T., hadd mutassam be Frank Frostot, műszaki igazgatómat, és Tony Michaelst, a biztonsági menedzsert – mondja nyájasan L. Bob Rife.

– Hölgyem – mondja Tony.

– Hahó – mondja Frank.

– Kapjátok be a seggem – mondja Y.T.

– Oda ne lépjen, legyen szíves – mondja Frank.

Y.T. lenéz. Miközben bemászott, rátaposott valami csomagra, ami a földön hever. Nagyjából akkora, mint egy telefonkönyv, de szabálytalan és nagyon nehéz. Bubo réknejlonnal van beborítva. Vörösesbarna. Rovátkolt. Kőkemény.

– Az mi? – kérdezi Y.T. – Nagyi sütije?

– Egy ókori lelet – mondja Frank felindultan. Rife felröhög; örül, hogy Y.T. végre valaki mást cseszeget.

Még egy férfi rohan át lehajtott fejjel, a rotorlapátoktól rettegve a leszállópályán, és bemászik közéjük. Hatvan felé járhat, és kőkemény ősz frizuja van, ami meg se rezzent a rotorszéltől.

– Hello mindenkinek – mondja vidáman. – Azt hiszem, nem mindenkit ismerek. Ma reggel érkeztem, és most megint úton vagyok!

– Maga kicsoda? – kérdezi Tony.

Az új fickó csüggedt képet vág.

– Greg Ritchie – feleli. Aztán, mivel senki sem reagál, segítőkészen hozzáteszi: – Az Egyesült Államok elnöke.

– Ja! Bocsánat. Örvendek, elnök úr – mondja Tony, és kezet nyújt. – Tony Michaels.

– Frank Frost. – Ő is unottan kezet nyújt.

– Velem ne is törődjön – mondja Y.T., amikor Ritchie felé pillant. – Én csak egy túsz vagyok.

– Na, pörgesse a bébit – szól oda Rife a pilótának. – Irány L.A. Vár a főhadiszállás!

Y.T. a szögletes arcú pilótáról a Flottán szerzett élményei alapján megállapítja, hogy orosz. A fickó kapcsolgatni kezd a műszerfalon. A motor élesebben sivít, a rotorlapátok dübögése felgyorsul. Y.T. két kisebb robbanást érez, bár nem hallja őket. A többiek is érzik, de csak Tony reagál: lekuporodik, előránt egy pisztolyt, és kilöki az ajtót. Közben enyhül a motor süvítése, és a rotor újra lomhábban forog.

Y.T. az ablakból látja Hirót. Füst és vér borítja, és az egyik kezében pisztoly van. Az előbb kétszer a levegőbe lőtt, hogy magára vonja a figyelmüket, most pedig az egyik parkoló helikopter mögé húzódik be.

– Halott vagy, apám! – kiabálja Rife. – Itt ragadtál a Flottán, seggfej. Egymillió csatlósom van itt. Mindet ki akarod nyírni?

– A kardból sose fogy ki a lőszer! – kiabálja Hiro.

– Na, mi kéne?

– Az agyagtábla. Ha ideadja, elmehet és az antennások kinyírhatnak. Ha nem, akkor a szélvédőbe eresztem az egész tárat.

– Golyóálló, haha! – mondja Rife.

– Nem – feleli Hiro. – Ez Afganisztánban már kiderült.

– Igaza van – jegyzi meg a pilóta.

– Kibaszott szovjet szar! Telenyomják acéllal, aztán rárakják a szélvédőt üvegből?!

– Ide a táblát – mondja Hiro. – Vagy elveszem.

– Dehogy veszed – mondja Rife. – Itt van velem a tündibündikéd!

Y.T. megpróbál lebukni, hogy Hiro ne lássa. Szégyelli magát. De összevillan a tekintetük, és Hiro tekintetében látszik a reményvesztettség.

Y.T. az ajtó felé veti magát és félig ki is jut a rotorszélbe, de Tony elkapja a grabancát és visszahúzza. Aztán lenyomja a földre és a hátára térdel, hogy ne tudjon mozogni. Közben a motor újra ráerősít, és az anyahajó acélhorizontja távolodni kezd.

A legvégén cseszett el mindent. Vissza kell utalnia Hirónak a pénzt.

Vagy mégsem.

Nekitámaszkodik az agyagtáblának, és teljes erőből meglöki. A csomag végigszánkázik a padlón, meginog a küszöbön, aztán pörögve kizuhan.

Újabb sikeres kiszállítás, újabb elégedett ügyfél.

61

A helikopter egy percig csak lebeg a fedélzet fölött. Az utasok bámulják a táblát, ami a leszállókör közepén landolt. A nejlon szétszakadt, és egyméteres körzetben nagy agyagdarabok hevernek szerteszét.

Hiro a parkoló helikopter mögül figyeli az eseményeket. Olyannyira elmerül ebben, hogy elfelejt körbenézni. Arra eszmél, amikor két antennás landol a hátán, és belepasszírozzák a fejét a helikopter oldalába. Hiro lecsúszik a földre. A pisztolyos keze még szabad, de most arra is ráül két antennás. Kettő pedig a lábára. Meg se bír moccanni. Nem lát semmit, csak a széttört táblát hat méterrel odébb. Rife helikopterének zaja távoli kattogássá szelídül, de még nagyon sokáig hallható.

Hiro bizsergést érez a füle mögött; már várja a szikét és a fúrót.

Az antennásokat távolról irányítja valaki. Ng szerint a Flottának szervezett védelme van. Talán létezik egy főhacker, egy en, aki az Enterprise tornyában ül, és úgy mozgatja az agyatlan szolgákat, mint valami reptéri forgalomirányító.

De bárhogy is működnek, a spontaneitás nem az erősségük. Percekig elüldögélnek Hirón, amíg eldöntik, mi legyen. Akkor egyszerre megfogják a csuklóját, bokáját, könyökét, térdét, és végigcipelik a leszállópályán, mint a koporsóvivők. Hiro felnéz az irányítótoronyba és két arcot lát. Az egyik – az en – mikrofonba beszél.

Végül egy nagy, lapos lifthez érnek, ami leviszi őket a hajó belsejébe, és az irányítótorony eltűnik szem elől. Az egyik alsó fedélzeten állnak meg; régebben ez lehetett a hangár.

Hiro női hangot hall, ami tisztán formálja a szavakat:

– Me lu lu mű ál nu um me en ki me en me lu lu mu me al nu um me al nu ume me me mu lu e al nu um me dug ga mu me mu lu e al nu um me...

A kezek elengedik Hirót, aki szabadesésben teszi meg az egyméteres utat a padlóig, és csúnyán beveri a fejét. A végtagjai pattannak egyet a fémen. A környéken hirtelen összecsukjanak az antennások, mint a fogasról leeső vizes törülközők.

Hiro egyetlen testrészét sem tudja mozgatni, csak a szemét, egész kicsit. Egy arc jelenik meg a látóterében, de fókuszálni se nagyon bír, úgyhogy alig ismeri fel. Aztán a testtartás, amivel az alak hátraveti a haját, beindít valamit. Juanita. Juanita az, fejében egy antennával.

A lány letérdel, odahajol hozzá, a fülére tapasztja a kezét és suttog valamit. Hiro fülét csiklandozza a meleg levegő, el akar húzódni, de nem bír. Valami hosszú szótagsort hall. Aztán Juanita felegyenesedik és megcsiklandozza. Hiro idegesen megrándul.

– Gyerünk, lustaság.

Hiro feláll. Most már semmi baja. De az antennások mozdulatlanok.

– Csak egy kis nam-sub, amit írtam – mondja Juanita. – Nemsokára rendbe fognak jönni.

– Hello – mondja Hiro.

– Hahó. Jó, hogy látlak, Hiro. Most megölellek, de vigyázz az antennára.

Átölelik egymást. Az antenna felmegy Hiro orrába, de sebaj.

– Ha majd leszedik, visszanő a hajam – suttogja Juanita. Végül hátralép. – Ez az ölelés inkább az én kedvemért volt. Elég sivár itt. És ijesztő.

Ez jellemzően paradox Juanita-féle viselkedés: pont egy ilyen pillanatban kezd érzelgősködni.

– Ne haragudj, de te most átalltál? – érdeklődik Hiro.

– Ja, erre gondolsz? – mutat Juanita az antennára.

– Arra. Nekik dolgozol?

– Hát, ha igen, elég rosszul csinálom. – Felnevet, és a mozdulatlan antennásokra mutat. – De nem. Ez nálam nem működik. Egy ideig működött, de ki lehet játszani.

– Hogyhogy?

– Az utóbbi években állandóan jezsuitákkal lógtam – mondja Juanita. – Figyelj. Az agynak ugyanúgy van immunrendszere, mint a test többi részének. Minél többet használod, minél több vírussal kell megküzdened, annál erősebb lesz. Nekem pedig nagyon durva az immunrendszerem. Emlékszel, egy ideig ateista voltam, aztán magamtól visszatértem a valláshoz.

– Miért nem csesztek szét ugyanúgy, mint Da5idet?

– Magamtól jöttem ide.

– Mint Inanna.

– Pontosan.

– Hogy jöhet ide valaki önszántából?

– Hiro, nem érted? Itt az összes titok. Itt egy vadonatúj, mégis ősrégi világvallás szellemi központja. Olyan itt lenni, mint annak idején Jézus vagy Mohamed közelében, és figyelni egy új hit születését.

– De hát ez borzalmas. Rife az Antikrisztus.

– Persze. De attól még érdekes. És Rife-é Eridu.

– Enki városa.

– Így van. Nála van Enki összes agyagtáblája. Ha valakit érdekel a vallás és a programozás, muszáj itt lennie. Ha azok a táblák Arábiában lennének, csadort vennék és elégetném a jogosítványomat. De itt vannak, úgyhogy hagytam, hogy bedrótozzanak.

– Szóval az volt a célod, hogy Enki tábláit tanulmányozd.

– Hogy megszerezzem a mét, mint Inanna. Hát persze.

– És tanulmányoztad őket?

– Igen.

– És?

Juanita a fekvő antennásokra mutat.

– Sikerült. Ba’ál sém vagyok. Meg tudom hackelni az agytörzset.

– Najó, figyelj, Juanita. Örülök, hogy ilyen jól alakulnak a dolgaid. De van egy kis problémánk. Egymillió ember akar minket megölni. Le tudod bénítani mindegyiket?

– Le. De akkor meghalnak.

– Tudod, mit kell tennünk, ugye?

– Elindítani Enki nam-subját – feleli Juanita. – Az új Bábelt.

– Menjünk, szerezzük meg.

– Csak sorjában – mondja Juanita. – Első az irányítótorony.

– Oké. Te megszerzed a táblát, én meg elintézem a tornyot.

– Hogyan? Lekardozod őket?

– Naná. Másra úgyse jók.

– Legyen inkább fordítva – mondja Juanita, és lassan elballag.

Enki nam-subja egy agyagborítékban pihenő táblácska. A borítékon ékírásos figyelmeztetés van. Sajnos az egész ripityára tört; a legtöbb darab a nejlonban maradt, de néhány kirepült és szanaszét szállt a fedélzeten. Hiro felszedegeti őket és visszamegy a leszállókörbe.

Mire levagdossa a buboréknejlont, Juanita már az irányítótorony széles ablakából integet.

Hiro kiválogatja azokat a darabokat, amelyek a boríték részének tűnnek, és félreteszi őket. Aztán megpróbálja összerendezni a táblácska maradványait. Nem világos, hogyan illenek össze, és nincs ideje kirakósozni. Úgyhogy bejelentkezik az irodájába és hívja a Könyvtárost.

– Igen, uram?

– Ezen a hiperkártyán egy széttört agyagtábla darabjai vannak. Ismersz valami programot, ami összeilleszti őket?

– Egy pillanat, uram – mondja a Könyvtáros, aztán megjelenik a kezében egy másik hiperkártya. Átadja Hiró-nak. Egy sértetlen agyagtábla látható rajta. – Íme, uram.

– Olvasol sumerul?

– Igen, uram.

– Fel tudnád olvasni, ami ide van írva?

– Hogyne, uram.

– Akkor készülj fel rá. De még várj egy kicsit.

Hiro odasétál az irányítótoronyhoz. Egy ajtón bejut egy lépcsőházba. Felmászik a terembe, ami a vaskor és a csúcstechnika furcsa keveréke. Juanita békésen szendergő antennások körében vár rá. Megkocogtatja a kapcsolótáblából kiálló, hajlítható nyakú mikrofont. Ebbe beszélt az en.

– Forródrót a Flottához – mondja Juanita. – Hajrá.

Hiro kihangosítja a számítógépet és odaáll a mikrofon elé.

– Könyvtáros, kezdd el felolvasni. A hangszóróból szótagsor hallatszik.

Hiro felpillant Juanitára, aki, a túlsó sarokban áll, és a fülére tapasztja a kezét.

A lépcső alján beszélni kezd egy antennás. Az Enterprise mélyén is többen megszólalnak. Egyik se mond értelmeset. Csupa halandzsa.

Az irányítótorony külső felén van egy vasjárda. Hiro kimegy és fülel. Szerte a Flottáról tompa moraj hallatszik: nem a víz és a szél, hanem egymillió felszabadult ember hangja, a nyelvek kavalkádja.

Juanita is kijön hallgatózni. Hiro látja, hogy vörös csík folyik a füléből.

– Vérzel.

– Tudom. Egy kis házi agysebészet – mondja a lány. A hangja feszült, feszélyezett. – Van nálam egy szike, pont ilyen esetre.

– Mit csináltál?

– Elvágtam a drótot, ami az agyamba megy.

– Mikor?

– Amíg lent voltál.

– Miért?

– Mit gondolsz, miért? – néz rá Juanita. – Hogy ne hasson rám Enki nam-subja. Neurolingvisztikai hacker lettem, Hiro. Nagyon sok energiám ment rá, hogy megszerezzem ezt a tudást. Fontos számomra. Csak nem képzeled, hogy hagyom elhülyíteni magam?

– Ha ennek vége, járunk?

– Naná – mondja Juanita. – Szerintem húzzunk is innen.

62

– Csak a munkámat végeztem, ember – magyarázza Y.T. – Az az Enki csávó üzenetet küldött Hirónak, én meg kikézbesítettem.

– Pofa be – mondja Rife. Nem ideges, csak nem akarja hallgatni a locsogást. Bármit csinált Y.T., semmi jelentősége, mert éppen fél tucat antennás használja Hirót kerevetnek.

Y.T. kinéz a tengerre. Alacsonyan repülnek, sebesen szalad alattuk az óceán. Y.T. nem tudja, milyen gyors a helikopter, de rohadtul gyorsnak tűnik. Y.T. mindig azt hitte, hogy az óceán kék, pedig unalmasan szürke. És végtelen.

Pár perccel később beéri őket egy másik helikopter, és besorol melléjük, szigorúan tartva a pozíciót. A RAKI-kopter az, ami az orvosokat hozta.

A kabinablakon át látszik Raven. Y.T. először azt hiszi, hogy még eszméletlen, mert összekuporodik és nem mozdul.

Aztán felnéz és kiderül, hogy metaszemüveg van rajta. Egy pillanatra feltolja a szemüveget a homlokára, az ablak felé fordul, és észreveszi Y.T.-t. A tekintetük találkozik, és Y.T. szíve tehetetlenül vergődni kezd, mint nyuszi a nejlonzacskóban. Raven elvigyorodik és integet.

Y.T. hátradől és lehúzza a sötétítőt.

63

Hiro házától a 127-es portig, L. Bob Rife fekete kockájáig a fél Metaverzumon át kell vágni, egész pontosan 32 768 kilométert kell megtenni. Nehézséget igazából csak a Belváros jelent: az avatárokon simán át lehet hajtani, de az Utca tele van járművekkel, mozgóreklámokkal, óriásplakátokkal, plázaparkokkal és egyéb szilárdnak tűnő szoftverrel, amelyek mind az ember útjába akadnak.

Nem beszélve egyéb zavaró tényezőkről. A Fekete Naptól nem messze például a felhőkarcolók sziluettjeinek sora váratlanul foghíjas lesz, és a házak között mérföldnyi széles park terpeszkedik, ahol koncerteket és fesztiválokat szoktak tartani. A park nagy részét egy magas amfiteátrum foglalja el, ahol majdnem egymillió avatár fér el. Az aljában hatalmas, kör alakú színpad van.

Normális esetben a színpadon rockegyüttesek lépnek fel, de ma a világ legpompázatosabb számítógépes hallucinációi láthatók itt. Háromdimenziós kivetítő reklámozza az eseményt: jótékonysági látványkoncert Da5id Meier javára, aki továbbra is kómában fekszik egy ismeretlen kór miatt. Az amfiteátrumot félig megtöltik a hackerek.

Hiro maxra tekeri a gázt, amint kijut a Belvárosból, és a fennmaradó harminckétezer-egynéhány kilométert tíz perc alatt teszi meg. A feje fölött nyamvadt tízezer mérföld per órával suhannak az expresszvonatok. Úgy hagyja le őket, mintha mozdulatlanok lennének. Ez persze csak azért lehetséges, mert tökéletesen egyenes vonalban haladnak. Hiro belekódolta a motorba, hogy automatikusan kövesse az egysínű pályáját és még kormányozni se kelljen.

A Valóságban ott áll mellette Juanita. Ő is metaszemüveget visel; ugyanazt látja, mint Hiro.

– Rife helikopterén rádiós netkapcsolat van – jegyzi meg Juanita. – Amíg a levegőben van, csak ez köti össze a Metaverzummal. Ha be tudnánk törni és lezárnánk...

– Azon a védelmen ebben az évtizedben nem fogunk átjutni – mondja Hiro. Váratlanul leállítja a motort. – Jesszusom. Pont olyan, mint Y.T. mondta.

A 127-es port előtt állnak, előttük Rife fekete kockája. Bejárat nincs rajta.

Hiro letér az útról és gyalog megindul felé. A kocka minden fényt elnyel, ezért lehetetlen megállapítani, hogy tíz méterre vagy tíz mérföldre van, amíg fel nem tűnnek a biztonsági démonok. Hatan vannak, csupa tagbaszakadt, kék overallos avatár. Katonákra hasonlítanak, de nincs rangjelzésük. Nem is kell nekik, mert ugyanaz a program fut rajtuk. Szabályos félkörben jelennek meg a semmiből, három méterre Hirótól, és elzárják a kockához vezető utat.

Hiro mormog valamit és átvált a láthatatlan avatárra. Nagyon érdekes lenne a közelben maradni és megfigyelni, hogyan reagálnak az őrdémonok, de talán bölcsebb odébbállni, mielőtt kitalálnak valamit.

De nem találnak ki semmi okosat. Hiro átfut két démon között. Mikor odaér a kockához, beleütközik és leáll. A démonok közben sarkon fordultak és rohanni kezdenek. Rájöttek, hol van – a rendszer megmondja nekik –, de nem tudnak semmit se csinálni vele. Mint a Fekete Nap kidobói, akiket részben Hiro tervezett, csak az avatár-fizika szabályai alapján tudnak lökdösődni. De mikor Hiro láthatatlan, nincs mit lökdösni. Ha jó programok, ennél finomabb módszereik is lehetnek a betolakodók ellen, úgyhogy Hiro egy percet sem késlekedik. Belemártja a katanát a kocka oldalába, és átlép a túloldalra.

Ez egy hack, méghozzá régi hack. Egy rendszerhibán alapul, amit Hiro évekkel korábban talált, amikor megpróbálta szimulálni a kardvívást a Metaverzumban. A penge nem vág valódi lyukat – akkor átalakítaná az épületet –, viszont át tud hatolni tárgyakon. Az avatároknak hiányzik ez a képessége. Pont ez a falak funkciója a Metaverzumban: olyan tárgyak, amiken az avatárok nem tudnak áthaladni. De mint minden más, ez is csak egy protokoll, egy konvenció, amelyet a gépek hajlandóak azonosan értelmezni. Elméletileg kijátszhatatlan. Gyakorlatilag azon múlik a dolog, képesek-e a gépek nagyon gyorsan és pontosan adatokat cserélni. Ha valaki műholdon keresztül csatlakozik a Metaverzumra, mint Hiro a Flottán, a jelek némi késleltetéssel ugrálnak a Föld két pontja közt. Ezt a késleltetést ki lehet használni, ha az ember gyorsan mozog és nem néz hátra. Hiro simán áthalad a falon a győzhetetlen katanát követve.

Rife csodaországa egyetlen hatalmas, ragyogó terem, melyet rikító mértani alakzatok töltenek be. Mintha az ember egy bölcsődéseknek készült oktatójátékba került volna: kockák, gömbök, tetraéderek, poliéderek, melyeket hengerek, vonalak és spirálok kötnek össze. De eléggé kusza az egész; mintha obskúrus terv szerint összedobálták volna a világ összes építőjátékát.

Hiro veterán Metaverzum-felhasználóként tudja, hogy a vidám külső ellenére ez a hely annyira spártai és célirányos, mint egy laktanya. Ez itt egy rendszer modellje. Egy nagyon nagy és bonyolult rendszeré. A mértani alakzatok valószínűleg számítógépek, vagy Rife globális hálózatának a csomópontjai, esetleg Gyöngykapu-franchise-ok, vagy másféle lokális központok. Ha Hiro végigbotorkálna a szövevényben és belemenne a rikító tárgyakba, hozzáférhetne a hálózatot irányító kód egy részéhez. Talán meg is hackelhetné, ahogy Juanita javasolta.

De semmi értelme olyasmivel babrálni, amit nem ért. Órákat pazarolhatna el egyetlen kódrészletre, amiről később kiderül, hogy a Rife Hittani Akadémia vécélehúzó szoftvere. Úgyhogy megy előre, bámulja a feje fölött a formák kavalkádját, és próbál felfedezni valami mintázatot. Most már tudja, hogy a Metaverzum gépházába sikerült bejutnia. De fogalma sincs, mit keres.

A rendszer valójában több különálló, de jelenleg egymáshoz zsúfolt hálózatból áll. Egy hihetetlenül bonyolult vonalszövevény kis vörös labdacsok ezreit köti össze. Hiro arra tippel, hogy ez Rife száloptikai hálózata, a megszámlálhatatlan helyi irodával és csomóponttal. Van pár kevésbé bonyolult hálózat is, amik kábeltévérendszerek, vagy akár telefonvonalak lehetnek.

És van egy kockákból álló, masszív kék struktúra, kevesebb mint egy tucat elemmel. A kockák kapcsolódnak egymáshoz, de máshoz nem. Vastag, áttetsző kék csövek kötik össze őket, a belsejükben színes vonalak futnak. Elsőre nehéz volt észrevenni őket, mert kis vörös labdák és egyéb csomópontok borítják el a rendszert, mint fatörzset az inda. Mintha régebbi építmény lenne, ami az összes többi előtt jött létre, saját belső csatornákkal, főleg primitív telefonvonalakkal. Rife aztán felturbózta a saját technológiájával.

Hiro addig manőverezik a burjánzó kábelrengetegben, míg közelebbről meg tudja nézni az egyik kék kockát. Mindegyik lapján egy nagy fehér csillag van.

– Az Egyesült Államok közigazgatása – szólal meg Juanita.

– Ahová a hackerek halni járnak – mondja Hiro. A legnagyobb és egyben legostobább szoftvergyártó a világon.

Hiro és Y.T. sokat üldögéltek L.A. gyorskajáldáiban: ettek fánkot, burritót, pizzát, szusit meg mindent. Y.T. olyankor állandóan az anyjáról és az anyja szörnyűséges állásáról mesélt. A szabályokról. A hazugságvizsgálatokról. Arról, hogy bármennyit is gürizik az anyja, valójában fogalma sincs, mit csinál az állam.

Ezt Hiro se tudta, de hát az állam mindig is erről volt híres. Az állam arra való, hogy olyan dolgokat csináljon, amire magánvállalkozók nem hajlandók, így vélhetőleg nincs is rá szükség. Emiatt viszont sose lehet tudni, miben mesterkedik. A hackerek rettegve és megvetéssel szokták emlegetni a kormány kódolóüzemeit, és próbálnak úgy tenni, mintha nem is léteznének.

Pedig a kormánynak több ezer programozója van, akik betegesen hűségesek és napi tizenkét órát dolgoznak. A fejlesztési módszereik csúnyák és brutálisak, de a munkájuk nagyon komplikált és alapos. És évek óta valami hatalmas projekten dolgoznak.

– Juanita?

– Igen?

– Ne kérdezd, hogy miből gondolom, de szerintem a kormány L. Bob Rife-nak fejlesztett valami nagyon durva cuccot.

– Beleillik a képbe – mondja Juanita. – Rife-nak nagyon ambivalens a viszonya a programozóival. Szüksége van rájuk, de fél is tőlük. A kormány az egyetlen szervezet, akire hajlandó rábízni valami fontos feladatot. De mi az ördög lehet az?

– Várj – mondja Hiro. – Várj.

Hiro egy kőhajításra van a központi kék kockától, melyre az összes többi csatlakozik. A kocka mellett egy motor parkol: színes, de valahogy halovány, mintha alapvetően monokróm lenne, a pixelek durvák, a színskála gyér. Oldalkocsi is van rajta. És Raven áll mellette.

Valami van Raven kezében. Egy újabb mértani alakzat: sima, kék ellipszoid, kábé fél méter hosszú. Úgy tűnik, Raven épp most szedte elő a kék kockából. Odaviszi a motorhoz és behelyezi az oldalkocsiba.

– A Durva Cucc – szólal meg Hiro.

– Amitől tartottunk – teszi hozzá Juanita. – Rife bosszúja.

– Egyenesen az amfiteátrumba küldi. A hackerek-hez. Egyszerre megfertőzi mindet. Ki akarja csinálni az agyukat.

64

Raven felül a motorra. Ha Hiro utánaszalad, talán eléri, mielőtt kijut az Utcára.

De ha nem, Raven tízezer mérföld per órával teper majd a Belváros felé, miközben Hiro még a saját motorját keresgéli. Ha egyszer elveszti az óriást szem elől, soha nem éri utól.

Raven beindítja a motort és óvatosan manőverezni kezd a dzsumbujban a kijárat felé. Hiro a falhoz oson.

Átvágja magát a falon, és két másodperccel később már az Utca felé rohan. Az apró, láthatatlan avatár nem tud motort vezetni, úgyhogy Hiro visszakapcsol a rendes változatra, felpattan a motorra és megfordítja. Mikor hátranéz, Raven épp kigurul az Utcára. Még nem látta meg Hirót. A bináris bomba halványkéken dereng az oldalkocsiban, mint reaktorban a nehézvíz.

Itt a lehetőség. Hiro előhúzza a katanát, Raven felé irányozza a motort és felgyorsít hatvan mérföld per órára. Nincs értelme gyorsan menni; Raven avatárját csak akkor tudja megállítani, ha lecsapja a fejét. Ha nekimegy, annak semmi hatása.

Egy kalimpáló őrdémon jelenik meg. Raven felpillant, meglátja a felé közeledő Hirót, és előrelódul. A kard a levegőt hasítja a nyaka helyett.

Pech. Raven most nyilván meglóg – de amikor Hiro megfordul, ott látja az Utca közepén. Útját állta az egysínű támpillére, a turbómotorosok örök ellensége.

– Bazmeg – mondják egyszerre.

Raven kitolat, a Belváros felé fordul és gázt ad, miközben Hiro teperni kezd felé. Két másodperc múlva mindketten a Belvárosba tartanak ötvenezer mérföld per órás sebességgel. Hiro ötszáz méterrel hátrább van, de tisztán lát mindent. A lámpaoszlopok sárga ikercsíkká kenődnek, és közöttük suhan Raven, a halvány színek és olcsó pixelek kavalkádja.

– Ha levágom a fejét, nekik annyi – mondja Hiro.

– Pontosan – feleli Juanita. – Ha megölöd, kirúgja a rendszer. És nem tud visszalépni, amíg a Temetődémonok el nem takarítják az avatárját.

– A Temetődémonokat pedig én irányítom. Úgyhogy csak egyszer kell kinyírnom, és kész.

– Ha leszállnak jobb kapcsolatuk lesz, és beküldhetnek valaki mást a Metaverzumba – emlékezteti Juanita.

– Tévedés. Amint leszállnak, Enzo bácsi és Mr. Lee fogadja majd őket. Vagy most csinálják meg, vagy soha.

65

Y.T. felriad. Észre sem vette, hogy elaludt. Biztos a dübögés álmosította el. Kurva fáradt, az a nagy helyzet.

– Mi a fasz van a hálózatommal? – bömböli L. Bob Rife.

– Senki sem válaszol – feleli az orosz pilóta. – Se a Flotta, se L.A., se Houston.

– Akkor hívja a LAX-ot – mondja Rife. – Houstonba akarok menni a repülővel. Az egyetemen kiderítjük, mi történt.

A pilóta kapcsolgat.

– Gond van – mondja végül.

– Mi?

A pilóta csüggedten rázza a fejét.

– Valaki babrál a vonallal. Zavarnak minket.

– Én tudok szerezni vonalat – szólal meg az elnök. Rife megvető pillantást vet rá: persze, te barom.

– Van valakinél egy kurva negyeddolláros? – üvölti Rife. Frank és Tony döbbenten néz. – Le kell szállnunk a legelső nyilvános telefonnál. – Felnevet. – Hát ez hihetetlen, mi? Nekem kell telefont használnom...

Y.T. kipillant az ablakon és elhűlten látja, hogy szárazföld van alattuk, sőt kétsávos út kanyarog a napsütötte, homokos tengerparton. Megérkeztek Kaliforniába.

A helikopter lelassít, lejjebb ereszkedik és követni kezdi az utat. Táblák és logók nem látszanak, de kis idő múlva felbukkan egy kisebb franchise-gettó a parttól távolabbi részen.

A kopter leereszkedik egy TurbóKioszk parkolójába. Szerencsére a parkoló majdnem üres, így senkinek sem repül le a feje. Odabent két fiatal srác játszik egy nyerőgéppel, és szinte föl se pillantanak a helikopterre. Y.T. örül; szégyelli, hogy ilyen vén seggekkel kell mutatkoznia. A kopter járó motorral vár, miközben L. Bob Rife kipattan és odaszalad a bejárat melletti telefonhoz.

Rife emberei olyan ostobák, hogy közvetlenül a poroltó mellé ültették Y.T.-t. Bűn lenne nem kihasználni. Y.T. lerántja a flakont a tartóvillából, ugyanazzal a mozdulattal kipattintja a biztonsági pockot, és megrántja a ravaszt, egyenesen Tony arcára célozva.

Nem történik semmi.

– Bazmeg! – kiáltja, és belevágja a palackot a fickó arcába. Tony épp előrehajol, le akarja fogni, de a szembejövő poroltó lelohasztja a lelkesedését. Y.T. épp elég időt nyer, hogy kiguruljon.

Basszus. Az overall egyik nyitott zsebe beakadt a poroltó tartóvillájába. Mire Y.T. kiszabadítja magát, Tony már újra akcióképes, és négykézláb kapdos Y.T. karja után.

De sikerül Tonyt kikerülnie, és máris a parkolóban lohol. Hátul a TurbóKioszk állja útját, jobboldalt az Új Vízöntő Egyház, baloldalt pedig Mr. Lee Hongkong Diaszpórája, és mindkettőnél magas kerítés van. Az egyetlen menekülési irány a sztráda – a kopter túloldalán. De a pilóta, Frank és Tony kiszálltak és elzárják az utat.

Az Új Vízöntő Egyháztól hiába várna segítséget. Ha nagyon könyörög, talán belefoglalják a nevét egy mantrá-ba a jövő héten. De Mr. Leenél egészen más helyzet. Y.T. a kerítéshez rohan és mászni kezd. A kerítés két és fél méter, a tetején szögesdrót. De az overall elvileg véd a szögesdróttól. Valamennyire.

Y.T. a feléig jut, mikor vaskos, erős karok fonódnak a dereka köré. Már megint pech. Tehetetlenül kapálózik, miközben L. Bob Rife lerángatja a kerítésről. Rife két lépést hátrál, aztán cipelni kezdi a helikopter felé.

Y.T. visszanéz a Hongkong franchise-ra. Pedig már olyan közel járt.

Valaki más is van a parkolóban. Egy Kurír. Most fordult le a sztrádáról, lazán és tempósan, csak hogy pihenjen egyet.

– Hé! – sikoltja neki Y.T. A nyakához nyúl és rácsap a kapcsolóra, amitől az overall rikító kék-narancssárga lesz. – Hé! Kurír vagyok! A nevem Y.T.! Ezek a faszok el akarnak rabolni!

– Vazze – mondja a Kurír. – Gyász. – Aztán kérdez valamit, de Y.T. nem hallja, mert a helikopter kezdi felpörögni.

– A LAX-hoz visznek! – kiabálja torkaszakadtából, mielőtt Rife arccal előre betuszkolja a kopterba, és felszállnak.

Mr. Lee Hongkong Diaszpórájának tetejéről kisebb antennacsapat fordul figyelmesen utánuk.

A Kurír figyeli, ahogy felszáll a helikopter. Nagyon zsírul néz ki, és baszott nagy ágyúk van rajta.

De azok a csávók nagyon küldték a deszkás csajt.

A Kurír előhúzza a szolgálati telefonját, bejelentkezik a RadiX Centerbe, és megnyomja a nagy piros gombot. Leadja a Kódot.

Kétezerötszáz Kurír verődött össze az Los Angeles-i folyó vasbeton töltésénél. A folyómederben Vitalij Csernobil és a Kiégett Fűtőelemek éppen most érnek a „Kamikaze Daráló” című slágerlistás szám legállatabb részéhez. Több Kurír aláfestésnek használja a számot, és a mederben félcsövezik: egyedül Vitalij tudja így felnyomni az adrenalinszintjüket – nyolcvan mérföld per órával suhannak fel-le egy meredek töltésen anélkül, hogy szétkennék az agyukat a betonon.

Aztán kétezerötszáz csillag gyúl ki, és a rajongók sötét tömege narancsvörös galaxissá változik. Hihetetlen látvány, először mindenki azt hiszi, ez valami új effekt Vitalij látványtervezőitől. Mint az öngyújtók lóbálása, csak sokkal ragyogóbb és monumentálisabb. Aztán minden Kurír lenéz az övére és látja, hogy vörös lámpa villog a szolgálati telefonon. Valami szerencsétlen deszkás leadta a Kódot.

Phoenix külterületén, egy Mr. Lee Hongkong Diaszpórája franchise-ban feléled a B-782-es Patkánytorpedó.

Nagyon ugatnak ma a kutyusok, és Fifi ettől nyugtalan.

Persze mindig ugatnak. Általában messziről. Fifi tudja, hogy a távoli ugatások nem olyan fontosak, és általában átalussza őket.

De a távoli vakkantásokba néha különleges hang vegyül, amitől Fifi nyugtalan lesz és felriad.

Most is ilyen fura hangot hall. Nagyon messziről jön, de sürgető. Az egyik kutyus nagyon dühös. Annyira, hogy az ugatása átterjedt az egész falkára.

Fifi hallgatja az ugatást. Ő is feldühödik. Gonosz idegenek jártak az egyik szép kertnél. Egy repülő kuckóban ültek. Sok puskájuk volt.

Fifi nem szereti a puskákat. Egyszer egy idegen belelőtt puskával, és nagyon fájt. Aztán jött egy kedves lány és megmentette.

Ezek nagyon, nagyon gonosz idegenek. Egy magára valamit is adó kutyus rögtön bántani akarná őket, hogy elmenjenek. Miközben Fifi az ugatásra figyel, látja az idegeneket és hallja a hangjukat. Ha bármelyik a kertjébe jön, borzasztó mérges lesz.

Aztán kiderül, hogy a gonosz idegenek üldöznek valakit. Bántják is szegényt, ez világos a hangjából és a mozgásából.

A kedves lányt bántják, aki szereti őt!

Fin olyan dühös lesz, mint soha. Még annál is dühösebb, mint amikor belelőttek.

Az a feladata, hogy távol tartsa a kerttől az idegeneket. Semmi más dolga nincs.

De számára még ennél is fontosabb megvédeni a kedves lányt, aki szereti. Ez a legfontosabb. És nem állíthatja meg semmi. Még a kerítés sem.

A kerítés nagyon magas. De Fifi régen magasabb dolgokat is átugrott.

Kijön a kutyaházból, maga alá húzza hosszú lábát, és átugrik a kert szélén, mielőtt még eszébe jutna, hogy nem képes átugrani rajta. Az ellentmondás kevéssé zavarja meg; mivel kutya, az önreflexió nem tartozik az erősségei közé.

Az ugatás átterjed egy messzi helyre. Az összes ottani kutyust figyelmeztetik, hogy figyeljenek a gonosz idegenekre és a kedves lányra, mert arrafelé mennek. Fifi maga előtt látja a helyet. Széles és lapos, mint a rét, ahol frizbiket szokott kergetni. Nagy, repülő dolgokkal van tele. A szélénél van a kert a kutyusokkal.

Fifi hallja, hogy a kutyusok visszaugatnak. Érzi, hol vannak. Messze. De az utcákon oda lehet jutni. Fifi egy csomó utcát ismer. Rohan előre, és tudja, mikor merre kell fordulni.

B-782 először csak táncoló szikrákat hagy a franchise-gettó közepén, de amikor kiér egy hosszú, egyenes szakaszra, négy párhuzamos üvegcserép-sávot kezd maga után húzni, mint motorcsónak a tajtékot, mert az összes kocsinak kirobban a szélvédője.

Mr. Lee jószomszédi politikájának részeként minden Patkánytorpedót úgy programoznak, hogy csak lakott területen kívül lépje át a hangsebességet. De Fifi most nagyon siet és nem érdekli a jószomszédi politika. Még hogy sebességkorlátozás! Hadd szóljon.

66

– Raven – mondja Hiro –, hadd meséljek valamit, mielőtt kinyírlak.

– Meghallgatom – mondja Raven. – Hosszú az út.

A Metaverzumban minden járművön van telefon. Hiro csak megkérte a Könyvtárost, hogy nézze meg Raven számát. Szorosan egymás mögött haladnak, bár Hiro egyre közelebb araszol.

– Apám szolgált a második világháborúban – kezdi Hiro. – Öregebbnek hazudta magát, hogy besorozzák. Kirakták a Csendes-óceánra, és mindenféle szar karbantartó melót kapott. Aztán elfogták a japánok.

– És?

– Elvitték Japánba, egy fogolytáborba. Amcsik voltak ott, néhány brit meg kínai. És két pasas, akit nem tudtak hova tenni. Az indiánokra hasonlítottak. Törték az angolt. Jól beszéltek oroszul.

– Aleutok – mondja Raven. – Amerikai területről. Senki se ismeri a történetüket. A legtöbben azt se tudják, hogy a japánok a háború alatt amerikai területeket foglaltak el az Aleut-szigetcsoportnál. Lakott területeket. A népem földjét. Elkapták a két legfontosabb aleutot és egy fogolytáborba vitték őket. Az egyikük Attu polgármestere volt, a fő hivatalos személy. A másik még fontosabb volt, a szigonyosok vezére.

– A polgármester meghalt valami betegségben – folytatja Hiro. – Védőoltást ugyanis nem kaptak. De a szigonyos kemény srác volt. Többször lebetegedett, de mindent túlélt. Kijárt a többiekkel a földekre. Dolgozott a konyhában is, ő főzött a rabokra és az őrökre. Kerülte a többieket. A többiek is kerülték, mert rettenetesen bűzlött. Az ágyneműjétől az egész barakk hányingert kapott.

– Mert titokban bálnamérget főzött gombákból és gyökerekből, amiket a szántóföldön szedett, és a ruhájába rejtett – közli Raven.

– Más miatt is berágtak rá – mondja Hiro. – Egyszer kitört egy ablakot a barakkban, és egész télen bejött a hideg. Telt, múlt az idő. Egyik nap valamelyik őr borzalmasan rosszul lett az ebédtől.

– Bálnaméreg a halászlében – jegyzi meg Raven.

– A rabok már kint voltak a mezőn, de gyorsan visszaterelték őket, mert az őrök sorban gyomorgörcsöt kaptak. Ez már a vége felé volt, nem lehetett erősítést szerezni. Az apám ment a sor végén. Közvetlenül előtte az aleut.

– Amikor a rabok átkeltek a vizesárkon, az aleut beugrott a vízbe – fűzi tovább Raven.

– Apám nem tudta, mitévő tegyen – mondja Hiro. – Aztán egyszer csak valaki felnyögött mögötte: a sor végét kísérő őrt felnyársalta egy bambuszgerely. Az aleutnak híre-hamva se volt. Egy újabb őr dőlt ki, elvágott torokkal, és egyszer csak megjelent az aleut, és gerellyel leterített egy harmadik japánt.

– Hónapok óta gyártotta a gerelyeket, és a vizesárokba rejtette őket.

– Apám ekkor jött rá – mondja Hiro –, hogy neki vége. Bármit mond, az őrök a lázadás résztvevőjének fogják tekinteni, és lefejezik. Arra gondolt, legalább leszed pár ellenséget, mielőtt meghal, úgyhogy elvette az egyik őr pisztolyát, beugrott az árokba, és lelőtt két japánt, akik erősítésnek érkeztek.

– Az aleut odarohant a kerítéshez, ami bambusznádból volt – mondja Raven. – Azt terjesztették, hogy aknamező van mögötte, de ő simán végigment rajta. Vagy mázlija volt, vagy csak kamuztak az aknákról.

– Nem nagyon próbálták biztosítani a környéket – teszi hozzá Hiro. – Japán szigetország, úgyhogy ha el is szökik valaki, hova menekülhet?

– De az aleutnak volt esélye – mondja Raven. – Ha a parton épít magának egy kajakot, felevez északra, szigetről szigetre szörfölve haza tudott volna jutni.

– Pontosan. Ezt a részt nem értettem soha a sztoriból, amíg végig nem néztem, ahogy leelőzöl egy motorcsónakot a kajakoddal. Akkor beugrott. Apád nem volt hülye. Tökéletes volt a terve.

– Az. De apád nem értette.

– Apám rohant utána az aknamezőn. Kiszabadultak. A te apád elkezdett lefelé rohanni, az óceán felé. Az én apám fel akart menni a hegyekbe, hogy meghúzza magát, amíg véget ér a háború.

– Hülye ötlet – jegyzi meg Raven. – Japánban nagy a népsűrűség. Sehol sem maradtak volna észrevétlenek.

– Apám azt se tudta, mi az a kajak.

– Az ostobaság nem mentség – feleli Raven.

– Ők is pont így vitáztak, és ez lett a vesztük. Nagaszaki határában beérték őket a japánok. Mivel bilincset elfelejtettek hozni, cipőfűzővel kötötték hátra a kezüket, és letérdeltették őket az útra, egymással szemben. A hadnagy előhúzta a kardját. Nagyon régi kard volt; a tisztnek büszke szamurájok voltak az ősei, és ő is csak azért került ebbe az isten háta mögötti fogolytáborba, mert egy csatában majdnem elvesztette a lábát. Apám feje fölé emelte a kardját.

– A kardnak magas, csengő hangja volt – mondja Raven. – Apámnak sajgott tőle a füle.

– De a kard nem csapott le.

– Az apám maga előtt látta a te apád csontvázát. Ez volt az utolsó dolog, amit látott.

– Az apám háttal térdelt Nagaszakinak – mondja Hiro. – Elvakította a fény. Előreesett és belenyomta a fejét a földbe, hogy az a szörnyű fény eltűnjön a szeme elől. Aztán újra normális lett a világ.

– Kivéve, hogy az apám megvakult – teszi hozzá Raven. – Csak hallotta, hogy apád a japán hadnaggyal küzd.

– Egy félvak, féllábú szamuráj egy nagydarab, hátrakötött kezű rab ellen – bólint Hiro. – Érdekes küzdelem volt. És igazságos is. Apám nyert. Ezzel ért véget a háború. A megszálló csapatok két héttel később jelentek meg. Apám hazament, csendben éldegélt, aztán a hetvenes években született egy gyereke. Ugyanúgy, mint a tiednek.

– Amchitka, 1972 – mondja Raven. – Kétszer küldtetek apámra atomot, ti mocskok.

– Megértem az indulataidat – mondja Hiro. – De nem gondolod, hogy már eléggé megbosszultad?

– A bosszúból sosem elég – feleli Raven.

Hiro gázt ad, közelebb megy és meglendíti a katanát. Raven, aki mindezt a visszapillantóból figyeli, egy hatalmas késsel hárítja az ütést. Aztán majdnem teljesen leáll, és befordul két támpillér közé. Hiro messze túlfut rajta és lefékez. Egy villanás erejéig még látja, hogy Raven elhúz a túloldalon. Mikor felgyorsít és átmegy az egysínű másik oldalára, Raven visszaszlalomozik a korábbi helyére.

És így haladnak tovább. Fáziskéséssel cikáznak a támpillérek között, miközben süvítenek az Utcán. A szabályok egyszerűek. Ravennek el kell érnie, hogy Hiro egy pillérnek ütközzön. Akkor leáll, Raven pedig kereket oldhat és Hiro képtelen lesz utolérni.

Raven feladata egyszerűbb. Hiro viszont gyakorlottabb. Úgyhogy az esélyek nagyjából egyenlőek. Szlalomoznak a pillérek közt, néha hatvan, néha hatvanezer mérföld per órával; tömzsi üzleti negyedek, fejlesztőüzemek és vidámparkok suhannak el a sötétben. Előttük a szikrázó, égbe szökő Belváros, mint a Bering-szoros felett a sarki fény.

67

Az első mágnescsáklya a völgy fölött cuppan a helikopter aljára. Y.T. inkább érzi, mint hallja; olyan jól ismeri ezt a szexi becsapódást, hogy már néhány rezdülésből azonosítja, mint azok a szeizmoizék a bolygó túloldalán keletkező földrengéseket. Aztán még fél tucat csáklya érkezik gyors egymásutánban, és Y.T.-nek kényszerítenie kell magát, hogy ne nézzen ki az ablakon.

Hát persze. A helikopter alja masszív szovjet acél. Úgy tartja a csáklyákat, mint a beton. Feltéve, hogy elég alacsonyan repülnek és lőtávolban maradnak: amit muszáj lesz, hogy ne fedezzék fel őket a Maffia radarjai.

Hallja, hogy elöl megreccsen a rádió:

– Vidd föl, Szása, parazitákat kaptál.

Y.T. kinéz. A kis céges helikopter valamivel magasabban repül mellettük, és az összes utasa az utat bámulja. Kivéve Ravent. Ő még mindig a Metaverzumban van.

A francba. Elkezdtek emelkedni.

– Oké, Szása. Leráztad őket – hallatszik a rádióban. – De még lóg rólad két ilyen mágneses szar, úgyhogy vigyázz, nehogy beleakadjanak valamibe. Azok a kábelek baromi erősek.

Y.T.-nek ennyi elég. Kinyitja az ajtót és ugrik.

A benn ülők legalábbis így látják. Valójában megkapaszkodik a lengedező ajtón, és a helikopter hasa felé fordul. Két csáklya lóg róla, a fogantyúkat hat méterrel lejjebb csapkodja az ellenszél. Mikor Y.T. visszanéz az utastérbe, látja, hogy Rife a pilóta mellett áll, magyaráz valamit és közben vadul lefelé mutogat.

Y.T. pont erre számított. A túszejtés két fő szabálya: nem hagyhatják, hogy elszökjön, de azt se, hogy baja essen.

A helikopter ereszkedni kezd a sztrádát övező loglória felé. Y.T. kicsit lengedezik az ajtón, aztán sikerül előrelendülnie, és beakasztja a lábát az egyik kábelbe.

Ami most jön, rohadtul fájni fog. De az overall hátha megvédi a komolyabb sérüléstől. Tony pedig, aki épp utána lódul, csak további motivációt jelent az azonnali cselekvésre. Y.T. szabaddá teszi az egyik kezét, megfogja a vonókábelt, kétszer rátekeri a kesztyűjére, aztán a másik kezével is elengedi az ajtót.

Hát igen. Tényleg rohadtul fáj. Amint a helikopter alá lendül a markolászó Tony elől, valami elpattan a kezében, biztos valamelyik hülye kis csont. De közben magára tekeri a kábelt, ahogy Raventől látta, amikor átmentek a Magba, és magabiztosan, a tenyerét szénné égetve csúszik lefelé.

Egészen a kábel végéig. A fogantyút rácsatolja az övére, hogy ne kelljen kapaszkodnia, és legalább egy percig vergődik, amíg kiszabadul a rátekert kábelből. Most a csípőjénél felfüggesztve lóg a helikopter és az út között, és összevissza forog. Megragadja a fogantyút és leakasztja magáról, úgyhogy ismét kapaszkodik: pont ez volt a cél. Forgás közben meglátja a másik helikoptert. Az utasok őt nézik. Tudja, hogy minden mozdulatát rádión közvetítik Rife-nak.

Ez az. A helikopter felére csökkenti a sebességét és lejjebb ereszkedik.

Y.T. egy gombnyomással ütközésig kiengedi a kábelt és egyetlen eufórikus pillanat alatt hat métert zuhan. Három-négy méterre van az aszfalttól, és kábé negyvenöt mérföld per órával halad. Kétoldalt a loglóriában úgy suhannak el a táblák, mint a meteorok. Egy Kurírrajtól eltekintve a forgalom viszonylag gyér.

A RAKI kopter odadübög mellé. Mikor Y.T. felnéz és meglátja Ravent, aki egy másodpercre feltolta a metaszemüveget, és őt bámulja. Van valami furcsa a tekintetében. Y.T. rájön, hogy egyáltalán nem dühös. Szerelmes.

Elengedi a fogantyút.

Ugyanabban a pillanatban megrántja a gallérjánál levő kézi kioldót és átkapcsol Michelin-baba üzemmódra. Gázampullák robbannak fel az overall különböző pontjain. A legnagyobb M-80-asként sül el a tarkójánál, és henger alakú légzsákká változtatja az overall gallérját, ami suhogva kibomlik és körbeöleli Y.T. fejét. A felsőteste és a medencéje körül is nyílnak légzsákok, különös tekintettel a gerincére. Az ízületeit eleve zselépáncél védi.

Ettől még cseppet sem fájdalommentes földet érni. Látni persze nem lát semmit a felső légzsák miatt, de érzi, hogy legalább tízszer pattan meg az aszfalton. Négyszáz métert szánkázik előre, és a fékcsikorgásokból ítélve több kocsinak is nekimegy. Végül seggel előre beköszön egy szélvédőn, és az anyósülésben landol, miközben a kocsi belerohan a betonkorlátba. Mikor minden elcsendesedik, a légzsák leereszt, Y.T. pedig lehámozza az arcáról az anyagot.

A füle cseng, vagy mi. Nem hall semmit. Lehet, hogy beszakadt a dobhártyája, mikor kipattantak az ampullák.

Az is kérdés, hogy hol a nagy kopter, ami elég masszív zajt csap. Y.T. kimászik a motorháztetőre. A térde alatt üvegmorzsák karcolják fel a zománcot.

Rife szovjet harci helikoptere hat méterrel a sztráda felett lebeg, és mire Y.T. kiér, már újabb tíz csáklya van rajta. A végükön Kurírok lógnak, akik ezúttal nem engedik el a fogantyút.

Rife gyanút fog, és a helikopter emelkedni kezd, felemelve a Kurírokat. De egy elhaladó kamionról leválik egy egész sereg – legalább százan tapadtak szerencsétlen kamionosra – és másodperceken belül az összes MagnaCupp felfelé suhan. Legalább a felük acélt is ér. A helikopter zöttyen egyet, és a Kurírok újra talajt érnek. Húsz további Kurír csáklyázza meg nyomban; akiknek nem sikerül, azok valaki másnak a fogantyújába kapaszkodnak. A kopter többször megpróbál felemelkedni, de most már olyan, mintha ki lenne pányvázva az aszfalthoz.

Elkezd leereszkedni. A Kurírok kirohannak alóla, és a helikopter kábelek sugárkoszorújában ér földet.

Tony, a biztonsági ember előmászik, és lassan, méltóságteljesen átlépegeti a kábeleket. A rotorlapátok alól kiérve előhúz a ballonjából egy Uzit, és a levegőbe ereszt egy sorozatot.

– Tűnjetek innen a picsába! – kiabálja.

A Kurírok nem hülyék, úgyhogy engedelmeskednek. Y.T. úgyis itt van biztonságban az aszfalton, a küldetés sikerült, a Kódnak vége, semmi értelme tovább idegesíteni szegény helikoptereseket. A deszkások lekapcsolják a csáklyáikat az acélmonstrumról és betekerik a kábelt.

Tony körbenéz és meglátja Y.T.-t, aki egyenesen a helikopter felé tart, pedig kificamodott tagokkal elég kényelmetlen mozogni.

– Na, nyomás vissza, te mázlis szuka!

Y.T. felkap egy elszórt csáklyát. Kikapcsolja az elektromágnest, ami nyomban le is pottyan a páncélról. Y.T. behúzza a kábelt másfél méteresre.

– Hallottam egy Ahab nevű fickóról – mondja, miközben meglengeti a feje fölött a mágnest –, akinek a kábelje rátekeredett a célpontra. Eléggé megszívta.

Kiengedi a mágnest, ami pont középen találkozik a rotor síkjával, az eltéphetetlen kábel pedig rátekeredik a tengely finom kis alkatrészeire, mint fojtódrót a balerinára. Szása vadul kapcsolgat a szélvédő mögött, és közben hatalmasakat káromkodik oroszul. A fogantyú kicsusszan Y.T. kezéből és a kábel után röppen, mintha beszívná egy fekete lyuk.

– Nem tudta, mikor kell kiengedni – teszi hozzá Y.T. Aztán sarkon fordul és távozik. Hallja, hogy mögötte kellemetlen dolgok történnek mindenféle nagy és pörgő fémalkatrészekkel.

Rife már rég tudja, mi az ábra. A sztráda közepén rohan egy géppisztollyal, és eltéríthető kocsit keres. A RAKI kopter áll és figyel; Rife felnéz rá és integet.

– A LAX-re! Menjetek a LAX-re!

A helikopter megkerüli a tett színhelyét, megvárja, míg Szása leállítja a kipurcant harci gépet, amíg a dühödt Kurírok körbeveszik és lefegyverzik Tonyt, Franket meg az elnököt; ezalatt Rife, a baloldali sávban megállít egy Cosa-nostra futárkocsit és kiparancsolja a sofőrt. De Raven nem erre figyel. Y.T.-t nézi az ablakon át. És mikor a helikopter végül megdönti az orrát és eldübög az éjszakába, Raven vigyorog egyet és feltartja a hüvelykujját. Y.T. a szájába harap és bemutatja a középső ujját. A kapcsolatuknak ezzel vége, remélhetőleg örök időkre.

Y.T. kiveszi a deszkát egy szájtáti Kurír kezéből, elgurul a legközelebbi Turbó Kioszkhoz és telefonál anyunak, hogy jöjjön érte.

68

Hiro a Belváros közelében szem elől veszíti Ravent, de most már nem számít. Egyenesen a parkba siet és nyaktörő sebességgel körözni kezd az amfiteátrum felső peremén. Raven pár másodperccel később bukkan fel. Hiro letér a pályájáról és egyenesen nekihajt; úgy csapnak össze, mintha lovagi tornán lennének. Hiro elveszti a bal karját, Raven pedig az egyik lábát. A végtagok a földre zuhannak. Hiro eldobja a katanát és a megmaradt karjával előhúzza az egykezes kardot: ez amúgy is jobb Raven hosszú kése ellen. Raven át akar ugratni az amfiteátrum falán, de Hiro elévág; a lendület fél mérfölddel odébb repíti az óriást. A megérzéseire hagyatkozva megy utána – úgy ismeri ezt a terepet, mint Raven az aleut áramlatokat –, és hamarosan a Metaverzum pénzügyi negyedének keskeny utcáin nyomulnak, hatalmas késeket lóbálva egymás felé, amelyek miszlikbe aprítják az útjukba kerülő öltönyös avatárokat.

De nem találják el egymást. A motorok túl gyorsak, a célpont túl kicsi. Hirónak eddig mázlija volt: Ravent magával ragadta a versenyszellem, és leállt egy csörtére, de erre igazából semmi szüksége. Könnyedén visszajuthat az amfiteátrumba anélkül is, hogy lemészárolná Hirót.

Erre kis idő múlva ő is rájön. Elteszi a kést és bevágódik egy sikátorba a felhőkarcolók közé. Hiro követi, de mire a sarokra ér, Ravennek nyoma sincs.

Hiro kétszáz mérföld per órás sebességgel ugrat át az amfiteátrum falán és szabadesésben suhan negyedmillió őrjöngő hacker fölött.

Valamennyien ismerik Hirót. Ő a kardos csávó. Da5id barátja. Láthatólag saját jelenettel készült a segélykoncertre: egy nagydarab, ijesztő motoros démonnal párbajozik. Le ne vedd a szemüveget, király műsor lesz.

Hiro a színpadon landol és lebucskázik a motor mellé. A motor jár, de itt lenn nem veszi semmi hasznát. Raven tíz méterrel odébb áll, és vigyorog.

– Bimm-bumm – mondja. Fél kézzel előszedi az oldalkocsiból a kéken derengő ellipszoidot és bedobja az amfiteátrum közepébe. A tárgy széttörik, mint egy tojás, és fény árad belőle. A fény elkezd alakot ölteni.

A tömeg visítva éljenez.

Hiro a tojás felé rohan. Raven elállja az útját. Fél lábbal nehezen tud szaladgálni, de a motorja még megvan. Újra elővette a kést, és a két penge összecsattan a tojás felett, ami kezd szemkápráztató, fülhasogató fény- és hangorkánná válni. Színesen pörgő formák csapnak elő belőle szédítő sebességgel és felsorakoznak a harcolók feje fölött, mint egy háromdimenziós kirakós darabkái.

A nézők magukon kívül vannak. Hiro tudja, hogy a Fekete Napban most kezd elnéptelenedni a hackerek kvadránsa. Az emberek a kijáratnál tülekednek és rohannak a parkba, látni akarják Hiro fantasztikus kardozós-varázslós lézershow-ját.

Raven megpróbálja hátralökni Hirót. A Valóságban ez sikerülne is, mivel Raven bivalyerős. De az avatárok egyforma erősek, hacsak meg nem hackelik őket. Ezért az történik, hogy Raven hatalmasat lök Hiróba, miközben suhint egyet a késsel, hogy repülés közben elvágja a torkát, de az avatár nem repül el. Várja a suhintást, és levágja Raven kést lendítő kezét. Aztán a biztonság kedvéért a másikat is. A tömeg boldogan bőmből.

– Hogy kell ezt a szart leállítani? – kérdezi Hiro.

– Fingom sincs. Én csak kiszállítom – mondja Raven.

– Van fogalmad róla, hogy mit csináltál?

– Aha. Valóra váltottam a legnagyobb tervemet – feleli Raven, és elégedett vigyor terül szét az arcán. – Atomot küldtem Amerikára.

Hiro levágja a fejét. A halálra ítélt hackerek egy emberként pattannak fel és állva éljeneznek.

Aztán elhallgatnak, mert Hiro váratlanul eltűnik. Átváltott az apró, láthatatlan avatárra. A széttört tojás fölött lebeg; a gravitáció pont lehúzza a közepébe. Zuhanás közben Hiro azt mormolja, hogy „SnowScan”. Ez az a program, amit még a mentőcsónakon írt. Ami kiszűri a Snow Crasht.

Miután Hiro Protagonist látszólag eltűnt, a hackerek a tojásból kibomló hatalmas struktúrára irányítják a figyelmüket. Ez a kardozós hülyeség nyilván csak excentrikus felvezetés volt a fő attrakcióhoz, ami a fény- és hangshow. Az amfiteátrum gyorsan megtelik, hackerek ezrei özönlenek ide a Fekete Napból és nagy szoftvercégek irodáiból. A Föld legkülönfélébb pontjain kapják magukra az emberek szemüvegüket, ahogy fénysebességgel terjed a nagy esemény híre.

A fényshow tervezője mintha direkt számított volna a későkre. Az egyik ál-csúcspont a másikat követi, mint egy fényűző tűzijátéknál, és mindegyik jobb, mint az előző. Annyira nagy és bonyolult az egész, hogy egy ember legfeljebb a tíz százalékát fogadja be; egy évig lehetne nézni újra meg újra, és mindig lenne benne valami új.

A struktúra másfél kilométer magas, és két- és háromdimenziós, szinkronban mozgó és váltakozó képekből áll. Minden van itt. Leni Riefenstahl-filmek. Michelangelo szobrai, Da Vinci fiktív találmányainak megépített változata. Második világháborús légicsaták képe röppen elő és elevenedik meg a tömeg feje fölött, géppuskazaj, lángok és robbanások közepette. Filmklasszikusok ezreiből villan fel részlet, és egyetlen gigászi, komplex történetté olvad.

De idővel minden egyszerűsödni kezd és a struktúra egyetlen fényes oszloppá szűkül. Most már a zene viszi az előadást: dübörgő ritmus és mély, fenyegető ostinato, ami azt sugallja, hogy a java csak most jön. Mindenki vallásos áhítattal bámul.

A fényoszlop megnyúlik és emberi alak formálódik belőle. Pontosabban négy emberi alak, négy meztelen nő, akik a hátukat egymásnak vetve állnak, mint a kariatidák. Mindegyiknél egy hosszú, keskeny tárgy van: egy kettős henger.

Háromnegyedmillió hacker bámulja a színpadon tornyosuló nőalakokat, akik lassan felemelik a kezüket, és kinyitnak egy-egy tekercset, amelyek focipálya méretű képernyőkké változnak. Az ülőhelyekről nézve a képernyők betöltik az eget.

A képernyők először sötétek, de hirtelen ugyanaz a kép jelenik meg rajtuk egyszerre. Nem is kép, felirat:

HA EZ EGY VÍRUS LENNE, MÁR NEM ÉLNÉTEK.

SZERENCSÉRE NEM AZ.

A METAVERZUM VESZÉLYES HELY;

NEM ÁRT EGY KIS VÉDELEM.

HÍVJÁTOK A HIRO PROTAGONIST

TANÁCSADÓ SZOLGÁLATOT!

AZ ELSŐ KONZULTÁCIÓ INGYENES.

69

– Pont az ilyen hich-tech szarságok krepáltak be Vietnamban – jegyzi meg Enzo bácsi.

– Tökéletesen igaza van. De a technika sokat fejlődött azóta – feleli Ky, az Ng Security Industries szakértője. Ky fejszeten keresztül kommunikál Enzo bácsival a kémfelszereléssel tömött furgonjából, ami a LAX-től negyed mérföldre gubbaszt egy raktárépület árnyékában. – Az egész repülőteret és környékét szemmel tartom egy háromdimenziós Metaverzum-felületen. Látom például, hogy az Ön nyakáról hiányzik a dögcédula, amit viselni szokott. Egy kongdollár és nyolcvanöt kongcent van a bal zsebében. A másikban pedig egy borotvakés. Egész szép darab.

– Az arcápolás fontos dolog – mondja Enzo bácsi.

– Azt viszont nem értem, miért van Önnél egy gördeszka.

– Y.T.-nek hoztam ahelyett, amit a VÜKOP-nál elvesztett – mondja Enzo bácsi. – Hosszú történet.

– Uram, jelentkezett az egyik franchise – szólal meg a Maffia széldzsekijét viselő fiatal hadnagy. Futva érkezik a hangár előtti aszfalton, kezében egy fekete adóvevő. Valójában nem hadnagy; a maffia nem osztogat katonai rangokat. De Enzo bácsi valamiért hadnagyként gondol rá. – A második kopter tíz mérföldre tőlünk leszállt egy plázánál, bevárta a pizzáskocsit és felvette Rife-ot, aztán újra felszállt. Erre tartanak.

– Küldj ki valakit a kocsiért. És a sofőr kapjon egy nap szabadságot – feleli Enzo bácsi.

A hadnagy meglepődik rajta, hogy Enzo bácsi ilyen apróságokkal vacakol. Mintha a don nekiállna felmosni. De tisztelettudóan bólint: ma is tanult valamit. A részletek fontosak. Megfordul és beszélni kezd az adóvevőbe.

Enzo bácsi nem nagyon bízik ebben a fickóban. Afféle blézeres típus, aki ügyesen elirányít egy Nova Sicilia-irodát, de hiányzik belőle annak a rugalmasságnak még a szikrája is, ami Y.T.-ben például megvan. Tökéletesen megfigyelhető rajta, mi a baj a Maffiával. A hadnagy amúgy is csak azért van itt, mert válságtervet kellett készíteni, és mert az összes jó emberüket elvesztették a Kowloonnal együtt.

Ky jelentkezik be.

– Y.T. felhívta az anyját, hogy jöjjön érte. Kívánja hallani a beszélgetést?

– Csak ha stratégiai jelentősége van – mondja Enzo bácsi kurtán. Ezt is kipipálhatja a feladatlistán. Aggódott Y.T. és az anyukája miatt, akart is a lánnyal beszélni a dologról.

Rife repülőgépe járó motorral várja a hangár előtt, hogy kiguruljon a kifutópályára. A vezetőfülkében ott a pilóta és másodpilóta. Fél órával ezelőtt még L. Bob Rife alkalmazottai voltak. Aztán a szélvédő mögül végignézték, amint Rife őrdroidjai szépen sorban elhullanak vagy térdre esnek és megadják magukat. Nem sokkal később a két pilóta szent esküvéssel fogadta, hogy élete végéig hű marad Enzo bácsihoz. Enzo bácsi nyugodtan beültethette volna a helyükre a saját embereit, de így még jobb. Ha Rife feljutna a gépre, meg fogja ismerni az embereit és azt hiszi majd, hogy minden rendben. Mivel a pilótákat felügyelet nélkül hagyták, érezhetik, mennyire bízik bennük Enzo bácsi, és milyen komoly esküt tettek. Ez megerősíti bennük a kötelességtudatot. Enzo bácsi pedig annál szomorúbb lesz, ha mégis csalódnia kell bennük. De cseppet sem aggódik a pilóták miatt.

Jobban aggasztják a kinti, kissé alulszervezett állapotok. A galibát szokás szerint a kiszámíthatatlan Y.T. okozta. Senki sem gondolta, hogy ki fog ugrani egy mozgó helikopterből, és otthagyja Rife-ot. Enzo bácsi arra számított, hogy Rife visszamegy a houstoni főhadiszállására, utána pedig túszdráma következik.

De túszdráma nem lesz, úgyhogy Enzo inkább szeretné megállítani Rife-ot, mielőtt hazai terepre érne. Masszív csapatáthelyezéseket hajtott végre, Maffiás helikopterek és egyéb egységek tucatjai igyekeznek a LAX felé. Enzo addig a személyi testőreivel és Ng technikusával tartja a frontot.

A repülőteret bezárták. Nem volt nehéz: először Lincoln limuzinokkal ráhajtottak a kifutópályákra, aztán besétáltak az irányítótoronyba és közölték, hogy pár percen belül háború lesz. A LAX most csöndesebb, mint az építése óta bármikor. Enzo még a tenger moraját is hallja fél mérföld messziről. Már-már kellemes a hangulat. Kerti partihoz kiváló.

Mr. Lee támogatja az akciót, ebből következően Ng is, aki rendkívül kompetens, de Enzo bácsi szerint túlságosan nagy hangsúlyt helyez a technológiára. Ő nem bízik a technikában. Előbb választana egy csendes katonát kisuvickolt cipővel, kezében egy kilencessel, mint Ng száz szerkentyűjét.

Enzo bácsi arra számított, hogy a reptéren nagy, nyílt terepen kell majd küzdeniük. Ehhez képest meglehetősen zsúfolt a környék. Több tucat magángép és helikopter parkol a hangárok előtt. A privát hangároknak saját elkerített parkolójuk van, ahol kocsik és haszonjárművek vesztegelnek. És nem messze kezdődik a tartályerdő, ahol a reptér kerozinkészletét tárolják. Rengeteg cső, töltőállomás és hidraulikus vacak áll ki a földből. Taktikai szempontból a terep inkább dzsungelra hasonlít, mint sivatagra. A hangárok előtti rész és a kifutópálya persze sivatagszerű, de árkok vannak mellettük, ahol bárki meglapulhat. Úgyhogy inkább a vietnami folyópartokhoz lehetne hasonlítani a felállást: széles, nyílt terep, ami hirtelen dzsungellé változik. Nem Enzo bácsi kedvenc helye.

– A helikopter a bekötőúthoz ért – jelenti Ky.

Enzo bácsi a hadnagyhoz fordul.

– Mindenki a helyén?

– Igen, uram.

– Honnan tudod?

– Pár perce szóltak.

– Az semmit sem jelent. Mi van a pizzáskocsival?

– Hát, azt gondoltam, azt később intézem...

– Egyszerre több dologra kell figyelni.

A hadnagy szégyenkezve, ijedten fordul el.

– Ky, történik valami érdekes a peremnél?

– Semmi az égvilágon – feleli Ng.

– És érdektelen?

– Pár karbantartó munkás lézeng.

– Honnan tudod, hogy karbantartók, nem pedig Rife zsoldosai? Megmutatták az igazolványukat?

– A zsoldosok fegyvert hordanak. Minimum kést. A radaron látszik, hogy ezeknél semmi nincs.

– Próbálom elérni az embereinket – szól közbe a hadnagy. – Valami gond lehet a rádióval.

Enzo bácsi átkarolja a hadnagyot.

– Hadd meséljek el egy történetet, fiam. Attól a pillanattól kezdve, hogy megláttalak, ismerősnek tűntél. Aztán rájöttem, kire hasonlítasz: egy hadnagyra, aki Vietnamban a parancsnokom volt.

A hadnagy arca felragyog.

– Tényleg?

– Bizony. Fiatal volt, okos, lelkes, iskolázott. És jóindulatú. De volt pár hibája. Valamiért képtelen volt felfogni az egész ottani szituációt. Valami vakfolt lehetett az agyában, ezért mi, akik alatta szolgáltunk, rettenetes napokat éltünk át. Egy ideig ment a huzavona, meg kell mondanom.

– És mi lett a vége, Enzo bácsi?

– Minden rendbejött. Egyik nap fogtam magam és fejbelőttem a fickót.

A hadnagy szeme elkerekedik, az arca pedig mintha jéggé fagyna. Enzo bácsi semmi szánalmat nem érez: ha ez a gyerek most szerencsétlenkedni kezd, emberek halhatnak meg.

Megszólal a hadnagy fejszetje.

– Enzo bácsi? – mondja a hadnagy nagyon halkan és tétován.

– Igen?

– Az előbb kérdezte a pizzáskocsit.

– Igen?

– Nincs ott.

– Hogyhogy?

– Úgy tűnik, miután felszedték Rife-ot, valaki kiszállt a kopterből, átült a kocsiba és elhajtott.

– Hova?

– Nem tudjuk, uram. Csak egy megfigyelőnk volt a környéken, és ő Rife-ra koncentrált.

– Vedd le a fejszetet – mondja Enzo bácsi. – És kapcsold ki az adóvevőt. Szükséged lesz a füledre.

– A fülemre?

Enzo bácsi lekuporodik és bemegy két magánrepülő közé. Óvatosan lerakja a gördeszkát, aztán kiköti a cipőfűzőjét és leveszi a cipőt. Leveszi a zokniját is, és betuszkolja a cipőbe. Előszedi a borotvát, kinyitja, aztán ágyékig felhasítja a nadrágszárait. Feltekeri az anyagot és levágja, különben járás közben lecsúszna és zajt csapna.

– Úristen! – kiáltja a hadnagy egy távolabbi géptől. – Al elesett! Úristen, halott!

70

Enzo bácsi magán hagyja a zakót, mert sötét van, és a zakó bársonybélésű, úgyhogy viszonylag zajtalan. Aztán felmászik a legközelebbi gép szárnyára, hogy ne lehessen látni a lábát. Leguggol a szárny szélére, kinyitja a száját, hogy jobban halljon, és fülel.

Először csak szabálytalan bugyogást hall, amit korábban nem vett észre; mintha víz folyna egy félig elzárt csapból az aszfaltra egy közeli gép felől. Talán kerozin folyik, és Rife-ék fel akarják robbantani a környéket, hogy egy csapásra megszabaduljanak az ellenféltől. Enzo bácsi lehuppan az aszfaltra, óvatosan megkerül két repülőt, és méterenként leáll hallgatózni. Végül megpillantja a hangforrást: az egyik katonáját egy hosszú fadárdával rátűzték a géptörzsre. A vér lecsorog a nadrágon, és a cipőről az aszfaltra csöpög.

Hátulról kurta sikoly hallatszik, ami hirtelen éles, sziszegő fröcsögéssé változik. Enzo már hallott ilyet, így hangzik, ha valakinek egy éles késsel elmetszik a torkát. Nyilván a hadnagynak.

Pár másodpercig még szabadon mozoghat. Nem tudja, mi ellen küzd, és muszáj kiderítenie. Megindul a sikoly irányába, és lekuporodva az egyik repülő árnyékából a másikba iszkol.

Egyszer csak az aktuális repülőgép túloldalán megpillant két lábat. Enzo bácsi éppen a gép szárnyánál van. Rátámaszkodik, teljes erőből lenyomja, aztán elengedi.

Sikerül: a gép rugózni kezd. A gyilkos azt hiszi, valaki felugrott a szárnyra, úgyhogy ő is felmászik a túloldalon és nekitámasztja a hátát a törzsnek, hogy lesből támadhasson, ha az illető felér a gép tetejére.

De Enzo a földön áll. Hangtalanul odarohan a gép hasához és átmászik alatta, kezében a borotvával. A gyilkos – Raven – ott gubbaszt, ahol várta.

De Raven gyanút fogott: feláll és átkukucskál a gép túloldalára, így a nyaka túl távol kerül. Enzo inkább a lábát kezdi méregetni.

Jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok, úgyhogy Enzo bácsi előrenyúl, és miközben Raven visszafordul, elvágja az Achilles-inát.

Már épp távozáshoz készülődne, mikor hatalmas ütést érez a mellkasán. Lenéz és döbbenten látja, hogy jobboldalt egy átlátszó tárgy áll ki a mellkasából. Aztán felnéz és Raven arcát látja tíz centire maga előtt.

Enzo bácsi hátraugrik. Raven azt remélte, fentről majd rádobja magát, de helyette az aszfaltra zuhan. Enzo előrelép a borotvával, de Raven felül, előhúz egy újabb kést és Enzo bácsi combja felé suhint. Sikerül is némi kárt tennie, de Enzo kitér a penge útjából, és rövid, de mély vágást ejt Raven vállán. Raven félrelöki, mielőtt megcélozhatná a torkát.

Enzo bácsi is sérült, Raven is. De Raven már nem tud futni, úgyhogy ideje biztonságban átgondolni a helyzetet. Enzo nekiiramodik, bár borzalmas fájdalom hasogatja a jobb oldalát. Valami a hátába is beleállt; a veséje fölött egy pillanatra éles fájdalmat érez. Megfordul és látja, hogy egy véres üvegdarab leesik az aszfaltra és ripityára törik. Raven megdobta. De dobni nem tud olyan erővel, hogy a kés áthatoljon a golyóálló anyagon.

Üvegkések. Nem csoda, hogy Ky semmit sem vett észre a radaron.

Mire Enzo bácsi bejut egy másik gép mögé, fokozatosan mindent túlharsog egy közeledő helikopter csattogása.

Rife helikoptere húsz-harminc méterrel távolabb telepszik le az aszfaltra. A rotorlapátok fülsiketítő csattogása és az örvénylő levegő mintha egyenesen Enzo bácsi agyát kavargatná. Becsukja a szemét, hogy ne érje a szél, és nyomban elveszti az egyensúlyát; fogalma sincs, hol van, és egész testtel nekicsapódik a földnek. Az aszfalt csúszós és meleg. Enzo bácsinak feltűnik, hogy erősen vérzik.

Az aszfalton fekve nézi Ravent, aki borzalmasan sántítva a helikopterhez megy; az egyik lába gyakorlatilag használhatatlan. Végül fel is adja és inkább fél lábon szökdécsel.

Rife előmászik a helikopterből. Beszél Ravennel, aki Enzo bácsi felé mutogat. Rife egy idő után egyetértően bólint, Raven pedig megfordul. A fogsora fehéren villog. Nem is vicsor, inkább lelkes vigyor. Raven szökdécselni kezd Enzo bácsi felé, és közben előhúz még egy üvegkést. Az a rohadék több százat tart magánál.

Enzo bácsi fel sem tudna állni ájulás nélkül.

Körbenéz, de csak egy gördeszkát és két zoknikkal teletömött drága cipőt lát öt méterrel odébb. Állni nem tud, de a laposkúszás még megy. Elkezdi könyökkel előreküzdeni magát, miközben Raven fél lábon ugrál felé.

Egy üres aszfaltsávon találkoznak két repülő között. Enzo hason fekszik a gördeszkán. Raven fél kézzel a szárnynak támaszkodik, a másik kezében ott csillog az üvegkés. Enzo most már homályos fekete-fehérben látja a világot, mintha egy olcsó terminálról nézné a Metaverzumot. A haverok mesélték Vietnamban, hogy pont ilyen érzés, mielőtt a vérveszteségtől valaki elveszti az eszméletét.

– Remélem, megkaptad az utolsó kenetet – mondja Raven –, mert nincs idő papot hívni.

– Nincs is rá szükség – feleli Enzo bácsi, és rácsap egy gombra a gördeszka elején, amire az van írva, hogy „RadiX Frontális Lökéshullám Projektor”.

A rázkódás majdnem leviszi a fejét. Ha életben marad, soha többé nem lesz tökéletes a hallása. De egy kicsit felélénkül. Felemeli a fejét a deszkáról és látja, hogy Raven mereven áll, üres kézzel, a kabátjából pedig üvegszilánkok ezrei potyognak.

Enzo bácsi a hátára fordul és meglengeti a borotvát a levegőben.

– Én jobban szeretem az acélt. Akarsz borotválkozni?

71

Rife mindent lát és mindent ért. Szívesen végignézné, hogyan alakulnak a dolgok, de nagyon elfoglalt ember, és inkább elhúz innen, mielőtt a Maffia, Ng, Mr. Lee és a többi seggfej üldözőbe veszi hőkövető rakétákkal. Azt sincs idő megvárni, amíg a béna Raven visszaugrál. Int a pilótának, és megindul a lépcsőn sugárhajtású magángépébe.

Hirtelen kivilágosodik. Narancssárga lángfelhő bomlik ki az egy mérföldre levő tartályerdőben, mint egy felgyorsított krizantém. Olyan nagy és komplex, olyan érdekesen nő és terebélyesedik, hogy Rife megtorpan a lépcsőn.

Valami szélsebesen mozog a lángtömegben, nyílegyenes nyomot hagyva maga után, mint elektronsugár a ködkamrában. Olyan erővel halad, hogy a robbanásban tisztán látszik mögötte a lökéshullám: fényes, szétterülő kúp, ami százszor akkora, mint a sötét tömeg a csúcsában. Fekete, lövedékszerű tárgy az, aminek négy lába van, bár látni sem lehet, olyan fürgén kapkodja őket. Annyira gyors és apró, hogy L. Bob Rife észre se venné, ha nem egyenesen felé tartana.

A lény épp egy csőrengetegen halad át. Ezeken a csöveken jut a kerozin a gépekhez. A lény némelyik csövet átugorja, másokat feltép a fémkarmaival és a lába alól felcsapó szikrákkal lángra lobbantja a tartalmukat. Aztán maga alá húzza a lábait, harminc métert szökken egy süllyesztett tartályig, amit ugródeszkának használva átrepül az üzemanyagraktárát a reptértől elválasztó drótkerítés felett, majd egyenletes, kényelmes loholásba kezd a sík és egyenes kifutópályán. A Patkánytorpedót hosszú lángnyelv követi, lustán nyalogatva a farlökéshullámok nyomait.

L. Bob Rife-nak valami azt súgja, érdemes távolabb kerülnie a kerozinnal teli géptől. Megfordul és félig leugrik, félig leesik a lépcsőről; esetlenül mozog, mert végig a Patkánytorpedót figyeli.

A Patkánytorpedó – apró talajközeli folt, ami csak azért látható, mert árnyékot vet a maga után húzott lángokra és fehér szikrák pattognak a karmai alól – finoman korrigálja a pályáját.

Nem a repülő a célpont, hanem ő. Rife meggondolja magát és felcsörtet a lépcsőn, hármasával szedve a fokokat. A lépcső imbolyogva megereszkedik alatta, emlékeztetve rá, milyen törékeny kis gép ez.

A pilóta látja, mi a helyzet, és már engedi is ki a féket, meg sem várja az ajtócsukódást. A gép gurulni kezd, és elfordítja az orrát a Patkánytorpedó elől. Majdnem az oldalára billen, amikor éles szögben kifordul és felbőgő motorral ráfut a kifutópályára. Az odabent ülők most már csak előre és oldalra látnak ki. Nem tudják, mi van mögöttük.

Y.T. az egyetlen ember, aki látja, mi történik. Kurírbelépőjével könnyedén kijátszotta az ellenőrzőkapukat, és most az aszfalton gurul a teherszállító terminálnál. Kiválóan rálát az üres kifutópályára, ahol Rife gépe robog, menet közben csukva be az ajtót. Halványkék lángok csapnak ki turbináiból, miközben próbál felgyorsulni a felszálláshoz. Fifi úgy üldözi, mint egy dagadt postást, aztán egyetlen hatalmas szökkenéssel föld-levegő rakétává változik és orral előre beleszáll a baloldali turbina kipufogónyílásába.

A gép a földtől három méterre robban fel. Steril, vígan lobogó láng nyeli el Fifit, L.Bob Rife-ot és a vírusait.

De drága!

Y.T. még marad egy kicsit, és figyeli az utójátékot. Maffiás helikopterek érkeznek, orvosok ugranak ki fekete táskákkal, vértasakokkal és hordággyal. Maffiás katonák fésülik át a terepet; láthatólag keresnek valakit. Egy pizzáskocsi fordul ki csikorgó kerekekkel a parkolóból, és egy Maffiás járgány veti utána magát.

De egy idő után unalmas lesz az egész, úgyhogy visszagurul a központi terminálhoz, főleg lábhajtással, bár egy időre sikerül rácuppannia egy tartálykocsira.

Anyu ott várja az idióta kis színes kocsijában a csomagmegőrzőnél, ahogy telefonon megbeszélték. Y.T. kinyitja az ajtót, bedobja a deszkát hátúlra, és beül.

– Haza? – kérdezi anyu.

– Aha. Az pont jó lesz.

Fordítói jegyzet

A Bibliából idézett részletek Károli Gáspár, a Koránból átvett sorok Simon Róbert fordításában szerepelnek (utóbbi a Helikon kiadó 2001-es kiadásából), a sumer szövegek pedig az angol változat alapján készültek. A „Pusztulat” kifejezést tudomásom szerint a Shadowrun című szerepjáték magyar fordítói használták először kiberpunk környezetben, és remélem, nem haragszanak, amiért kölcsönvettem. A RadiX-deszkások szlengje a magyar biciklisfutár-nyelv egyes elemeit veszi át: ezekért köszönettel tartozom Németh Dánielnek. Bíró Miklósnak és az alleycat.hu-nak. Lusta Dick neve természetesen Ternovszky Béla Macskafogójából került ide, a rágcsálópárti kiberpunk-anime magyar klasszikusa előtti félresikerült tisztelgésként. – KD

Köszönetnyilvánítás:

Ezt a könyvet eredetileg Tony Sheeder grafikussal ketten kezdtük tervezni. Egy számítógéppel készített képregényt akartunk csinálni, amihez én csináltam volna a szöveget, ő pedig a rajzokat. Noha a kész mű szinte kizárólag szövegből áll, bizonyos elemei a Tonyval folytatott eszmecserékből származnak.

Ezt a regényt igen nehéz munka volt megírni, és sok fontos tanácsot kaptam ügynökeimtől, Liz Darhansofftól, Chuck Verniltől és Denise Stewarttól, akik az első vázlatokat olvasták. A vázlatokkal átnézte még Tony Sheeder, illetve Dr. Steve Horst, aki a Wesleyan University tanára és hosszú, nagyon intelligens kommentárokat fűzött az agyakkal és számítógépekkel kapcsolatos részekhez (majd a kézirat elolvasása után egy órával vírusfertőzéssel ágynak esett), továbbá a sógorom, Steve Wiggins, aki jelenleg az edinburgh-i egyetemen tanít. Eredetileg ő hívta fel a figyelmemet Aserára, és hasznos cikkekkel és idézetekkel látott el, miközben a Kongresszusi Könyvtárban szerencsétlenkedtem.

Marco Katofen a Könyvtároshoz hasonlóan hatékonynak és mindentudónak bizonyult, amikor a veszélyes hulladékok kezelésével kapcsolatban kértem ki a tanácsát. Richard Green, Los Angeles-i ügynököm a város felépítésével kapcsolatban nyújtott információkat.

Bruck Pollock szédítő sebességgel bogarászta végig a korrektúrát, és több hasznos javaslatot tett. Ő mutatott rá elsőként, és kétségkívül nem utolsóként, hogy a BIOS valójában azt jelenti, hogy „Basic Input/Output System”, nem pedig azt, hogy „Built-in Operating System”, ahogy a könyvben szerepel (és ahogy logikus lenne). Úgy érzem azonban, hogy egy kedves szójátékért jogomban áll sárba tiporni minden egyéb szempontot, úgyhogy a könyvnek ez a része változatlan maradt.

A Metaverzumhoz hasonló „virtuális valóság” ötlete széles körben elterjedt a számítógépes grafikusok körében, és többféle megvalósítása is létezik. A regényben szereplő változat egy könnyed társalgásban gyökerezik, melyet Jaime (Sávszélesség Kapitány) Taafféval folytattam – ami nem jelenti, hogy a Metaverzum irreális vagy nevetséges elemeiért ne engem terhelne teljes egészében a felelősség. A „Metaverzum” és (itt használt értelmében) az „avatár” szót én találtam ki, mert a meglevő kifejezések (mint „virtuális valóság”) túl sutának tűntek.

A Metaverzum megtervezésekor erősen hatott rám az Apple Human Interface Guidelines c. kiadványa, mely a Macintosh fejlesztői filozófiáját magyarázza el. Ismét hangsúlyozom, hogy ezzel csupán a nevezett kiadvány jótékony hatását szeretném jelezni, és nem akarom szegény ártatlan szerzőket bármilyen módon felelőssé tenni az eredményért.

Csak a vicces egybecsengések miatt említem meg, hogy épp a halálra ítélt képregényprojekt idején kezdtem alaposan megismerkedni a Macintosh működésével, ugyanis kiderült, hogy a Macet csak úgy lehet rávenni bizonyos dolgokra, ha saját képfeldolgozó programokat írunk hozzá. Valószínűleg több időt töltöttem kódolással a Snow Crash készítése során, mint magával az írással, noha a grafikai részt végül ejtettük, ami gyakorlati szemszögből nézve értelmetlenné tette az addig elkészült munkát.

Végül szeretném hangsúlyozni, hogy a Bábellel kapcsolatos anyagot rengeteg történész és régész kutatásainak köszönhetem; a Könyvtáros mondandójának jelentős része más emberektől származik, és a megfelelő helyeken ezt próbáltam is jelezni afféle verbális lábjegyzetekkel, mint egy jó tudós, ami nem vagyok.

A Snow Crash első megjelenése után jutott a tudomásomra, hogy az „avatár” terminust régóta használták egy Habitat nevű virtuális valóság rendszerben, melyet F. Randall Farmer és Chip Morningstar fejlesztett ki. A rendszer Commodore 64 számítógépeken fut, és az USA-ban gyakorlatilag kihalt, Japánban viszont továbbra is népszerű. Az avatárokon kívül a Habitat a Metaverzum sok egyéb funkciójával is rendelkezik.

N.STEPHENSON

Neal Stephenson

Amerikai szerző, aki folyamatosan a tudományos-fantasztikum határainak feszegetésével kísérletezik, műveinek színterét hol a jövőbe, hol pedig a múltba helyezve. 1959-ben született, és a Bostoni Egyetemen végzett földrajz-fizika szakon. Első regénye, a The Big U 1984-ben jelent meg, és az amerikai felsőoktatás világából űzött gúnyt. Második kötete, az 1988-as Zodiac alcíme szerint öko-thriller, voltaképpen egy környezetszennyezési ügyben nyomozó természetvédő aktivista története. A regény érdekessége, hogy a szerző megemlít benne egy mellékszereplőt, aki szamurájkardokat tart a csomagtartójában. (Aki elolvasta már kötetünket, tudja, kiről van szó.) Az első két mű viszonylagos sikertelensége után az 1992-ben megjelent Snow Crash rövid idő alatt megdöbbentő népszerűségre tett szert: egy csapásra felrázta a kiberpunk elszürkülésén kesergő rajongókat, és a kritika is elismeréssel szólt róla. Még Arthur C. Clarké-díjra is jelölték. Ezt követte két, unokabátyjával közösen, Stephen Bury álnéven publikált politikai thriller, majd a Diamond Age (1995), amivel folytatta SF-diadalmenetét. A regény elnyerte a Hugó-díjat és még néhányra jelölték. Központi témája a nanotechnológia, és ha úgy vesszük, akár a Snow Crash folytatásának is tekinthető.

Stephenson következő köteteivel látszólag távolodni kezdett az SF-től. A kódfejtés rejtelmeivel foglalkozó 1999-es Cryptonomicon két történetszála a második világháborúban, illetve jelenünkben játszódik, a 2003-ban elindított Barokk-ciklus pedig a 17–18. században. A szerző mindazonáltal ezeket a regényeit is SF-nek tartja, és hosszasan képes e mellett érveket felsorakoztatni.

TARTALOM

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- 10
- 11
- 12
- 13
- 14
- 15
- 16
- 17
- 18
- 19
- 20
- 21
- 22
- 23
- 24
- 25
- 26
- 27
- 28
- 29
- 30
- 31
- 32
- 33
- 34
- 35
- 36
- 37
- 39
- 40
- 41
- 42
- 43
- 44
- 45
- 46
- 47
- 48
- 49
- 50
- 51
- 52
- 53
- 54
- 55
- 56
- 57
- 58
- 59
- 60
- 61
- 62
- 63
- 64
- 65
- 66
- 67
- 68
- 69
- 70
- 71
- Fordítói jegyzet
- Köszönetnyilvánítás:
- Neal Stephenson